Írta: Kerri Maniscalco

A mű eredeti címe: Stalking Jack the Ripper (Stalking Jack the Ripper, 1)

Copyright © 2016 by Kerri Maniscalco

Foreword copyright © 2016 by James Patterson

A művet eredetileg kiadta: JIMMY Patterson Books / Little, Brown and Company

Fordította: Kárpáti Lilla Edit

A szöveget gondozta: Balogh Eszter

Dagger, leaves, and canvas texture © various contributors at

Shutterstock.com

Butterfly wings © Jaroslaw Blaminsky / Trevillion Images

Floral backgrounds © Magdalena Wasiczek / Trevillion Images

Cover design by Patrick Hulse

Cover © 2024 Hachette Book Group, Inc.

Ez a könyv egy kitalált történet. A nevek, a szereplők, a helyszínek

és az események a szerző képzeletének szüleményei.

Valós eseményekkel, helyekkel és élő vagy elhunyt személyekkel
való egybeesés pusztán csak a véletlen műve.

ISSN 2060-4769

E-BOOK ISBN 978-963-675-075-6

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2025-ben

Felelős kiadó: Katona Ildikó

Műszaki szerkesztők: Zsibrita László, Gerencsér Gábor, Tamaskó Dávid Korrektorok: Schmidt Zsuzsanna, Széll Kati

Az én drága Nagyimnak,
aki mindig is odavolt a jó krimikért

ELŐSZÓ

Ez a könyv, amit most a kezedben tartasz, több szempontból is első.

Ez a legelső mű, amit vadonatúj kiadónk, a JIMMY Patterson Books megjelentet.

Egyúttal ez a legelső young adult regényünk is. Friss és lebilincselő írásmódja miatt esett rá a választás, és mert a Hasfelmetsző rejtélyét még ma is számos legenda övezi.

És első abban is, hogy ez a könyv Kerri Maniscalco első regénye.

Már a legelső mondatok után tudtam, hogy imádni fogom a történetét.

Kerri elmés, rendkívül képszerű írói hangja, valamint precíz feszültség- és érzelemvezetése számomra már abból a pár szóból is megmutatkozott. A Hasfelmetsző Jack nyomában hangulatos cselekménye telis-tele van hátborzongató fordulatokkal, de ígérem, hogy a lebilincselő kezdést követően is maradéktalanul megfelel majd az elvárásaitoknak. A történet ugyan a viktoriánus Londonban játszódik, a bámulatos és nyughatatlanul elszánt Audrey Rose azonban csodálatos módon akár a mi korunkba is beilleszkedhetne az ő modern jellemével.

Kiadónknál szívügyünknek tekintjük, hogy olyan könyveket

jelentessünk meg, amelyeknek ifjú olvasóink amint a végére értek, nyomban azt kiáltsák: „Jöhet a következő!”. Legelsőként a Hasfelmetsző Jack nyomában-t kínáljuk az olvasóinknak, és nem kétlem, hogy kitűnő szolgálatot tesz majd a missziónknak – és ez még csak a kezdet.

– James Patterson

„Ha! vért kiván, mondják; vér vért kiván!” ¹
– MACBETH, 3. FELVONÁS, 4. SZÍN
WILLIAM SHAKESPEARE

¹ Szász Károly fordítása

J. M. Beattie, Post-Mortem Methods [A boncolás módszertana], 1915

(„A bőr kifeszítése és a bonckés helyes tartása az első bemetszés megtételéhez”)

EGY

AZ ELSŐ BEMETSZÉS

DR. JONATHAN WADSWORTH LABORATÓRIUMA,
HIGHGATE

1888. AUGUSZTUS 30.

Mutató- és hüvelykujjamat a jéghideg húsra helyeztem, hogy egy pontos húzással kifeszítsem a szegycsont felett a bőrt. Épp ahogy a nagybátyám is mutatta.

Semmiképp sem ronthattam el az első bemetszést.

Elég sokáig időztem a penge elhelyezésével, hiszen csak a megfelelő szögben tehettem igazán tiszta vágást. Éreztem magamon a bácsikám szúrós tekintetét, töretlen figyelme minden apró mozdulatomat végigkísérte, én viszont egyedül a kezemben lévő szikére összpontosítottam.

Nem is tétováztam tovább, a tetem egyik vállától egészen a szegycsontig vezettem egy vágást. Igyekeztem jó mély metszést ejteni a testen, ám meglepettségemben önkéntelenül is felhúzódott a szemöldököm egy pillanatra, mielőtt újra semleges arckifejezést ölthettem volna magamra. Sokkal könnyebb volt ugyanis az emberi húst vágni, mint azt gondoltam. Semmiben nem volt nehezebb feladat, mint egy sertéskarajt sütésre előkészíteni. Úgy hiszem, ez akár még jobban is felkavarhatott volna.

Hirtelen émelyítően édes bűz csapott meg a vágás mélyéből. Ez a hulla korántsem volt annyira friss, mint az előzőek, amelyeken dolgoztunk, de az igazat megvallva, volt egy olyan érzésem, hogy nem minden boncalanyunk került törvényesen vagy felajánlás útján a laboratóriumba. Már bántam, hogy visszautasítottam a nagybátyám légzésvédőjét.

Néhány ködszerű leheletfoszlány szökött ki az ajkaim közül, de nem engedtem, hogy eluralkodjon a testemen a remegés. Halkan megcsikordult a talpam alatt a faforgács, ahogy hátrébb léptem a boncasztaltól, hogy jobban szemügyre vehessem, milyen munkát is végeztem.

Alig pár csepp vér szökött csak fel a metszésből. Túl sűrű és élettelen volt már ahhoz, hogy vörös folyóként csorogjon ki a testből. És ahhoz is túl idegen, hogy úgy istenesen megrémítsen a látványa. Egy kevesebb mint másfél napos hullának már biztosan az asztalra is lefolyt volna a vére, onnan pedig egészen a padlóra, hogy jól beleivódjon a fűrészporba. A szikét a kötényembe töröltem, egy tintaszerű csíkot hagyva ezáltal az anyagon.

Meg kell hagyni, kitűnő metszést végeztem.

Már épp neki is láttam volna a következőnek, ám a nagybátyám egyszer csak felemelte a kezét, hogy még időben visszatartson. Az ajkamba haraptam mérgemben; hát képes voltam máris elfeledni az egyik utasítását.

Már így is vonakodott hosszabb időre tanoncának fogadni,

tekintve, hogy évek óta meglehetősen rossz kapcsolatot ápoltak az édesapámmal – saját bevallásuk szerint természetesen már egyikük sem tudta felidézni, hogy mitől romolhatott meg így a viszonyuk, az én emlékezetemben viszont még mindig frissen élt az az eset.

De ha rögtön, az első boncolásomnál megmutatom, hogy voltaképpen teljességgel alkalmatlan vagyok a feladatra, akkor hiába reménykedem. Pedig úgy vágytam rá, hogy másnap én is elmehessek a bácsikám órájára!

– Audrey Rose, várjon egy pillanatot! – vette ki a kezemből a piszkos szikét, aztán kinyitott egy áttetsző folyadékot tartalmazó üveget, hogy egy rongyra löttyintsen belőle.

Egyszerre szúrós fertőtlenítőszag kezdett el terjedni a levegőben, egészen furcsa elegyet alkotva a bomló test bűzével. Egy laboratóriumban kötelező a fertőtlenítés, és ez alól a kések sem képezhetnek kivételt. Igazán áttörölhettem volna az előzőt is.

Nem véthetek még egy ilyen banális hibát.

Körbetekintettem a pincében; az egyik fal mentén még rengeteg további test várt a sorára. Úgy nézett ki az a sok dermedt, hamuszürke végtag, akárcsak a téli, hófödte faágak. Ha nem csipkedem magam, egész éjjel itt rostokolhatunk, és ha záros határidőn belül nem talál otthon az édesapám, a tekintetes Lord Edmund Wadsworth bizony utánam küldi a Scotland Yardot.

Rangját tekintve valószínűleg egy egész kis hadsereget küldenének a keresésemre.

A nagybátyám visszadugta a fenolos üvegbe a dugót, majd odanyújtott nekem egy másik szikét. Első ránézésre egy hosszú, keskeny kenőkésre emlékeztetett, ám a pengéje még az előzőénél is élesebb volt. Az immár sterilizált eszközömmel megismételtem a tetem másik oldalán is a bemetszést. Az elhunyt vállától a szegycsonthoz érve azonban egészen a köldök felső pontjáig vezettem a vágást.

A bácsikám sosem mondta, hogy valójában milyen bonyolult művelet a mellkas felnyitása. A szemem sarkából feléje pillantottam, az ő buzgó tekintete viszont töretlenül a hullára szegeződött.

Olykor sokkal jobban megrémisztett a szemében felsejlő sötétség, mint az elhunytak, akiket szétvágott.

– Először vágja szét a bordaporcokat, hogy feltárhassa a szívet!

Éreztem a hangjából, hogy alig tudja visszafogni magát, hogy át ne vegye tőlem a feladatot. A legtöbb estéjét boncolással töltötte. A hullák, akárcsak egy-egy lenyűgöző tankönyv, igazi titkokat tártak fel előtte. Imádta felboncolni őket, valóban mintha csak egy könyvet lapozgatott volna, amikor a bőrrétegek és a csontok mögé nézett. Mielőtt még túlzottan eluralkodott volna az elméjén az izgatottság, tanóránkra emlékeztetvén, szaporán áttörtem a bordaporcokat, s ezzel végre feltártam a szívet és a többi belső szervet.

Azonnal meg is csapott a bomló szövetek bűze, így ösztönösen hátrébb húzódtam a boncasztaltól. Hajszál híján az orrom elé kaptam a kezemet. Az első pillanattól kezdve erre a

kitárulkozásra várt a nagybátyám, azon nyomban meg is indult volna a tetem felé, ám mielőtt még arrébb tessékelhetett volna, a hasüregbe mélyesztettem az ujjaimat. Kitartóan tapogattam végig a különféle hártyákat és szalagokat, míg meg nem találtam, amit kezdettől fogva kerestünk.

Összeszedtem minden lelkierőmet, hogy végre eltávolíthassam a májat, így újfent átvettem a bácsikámtól a szikét, melyet a nagy feladathoz nyújtott át nekem. Egy-két vágás és húzás után fel is szabadult a szerv.

Egy nyálkás puffanással máris ráhelyeztem a kikészített bonctálcára, s valahogy azt is sikerült megállnom, hogy ne akarjam a kötényembe törölni a kezemet. Mégse várhattam el, hogy egy sűrű, nyálkás vérfoltokkal elcsúfított ruhadarabot kelljen kimosnia a nagybátyám mosónőinek; egy csepp vér még belefért, de ez…

Igazán nem kergethettünk el több cselédet a nagybátyám házától, így is elég sok pletyka terjengett már róla. Sajnos sokan egyenesen azt gondolták, hogy megtébolyodott.

– Mondja, húgom, ön szerint miben lelte halálát ez a férfi?

Rettenetes állapotban volt a mája. Függőleges és vízszintes vonalakban is meghegesedett a szövete, mintha csak kiszáradt folyók vagy csermelyek vékony medrét láttam volna az állományában. Bizonyára gyakran nézett a pohár fenekére.

– Úgy hiszem, májcirrózisban – mutattam a hegekre. – Hosszú ideje károsodhatott már a mája. – Odaléptem a férfi fejéhez, hogy felhúzzam az egyik szemhéját. – A szemfehérjéje is enyhén besárgult. Igen, ez is arra utal, hogy már sok-sok éve haldoklott.

Visszasétáltam a tálcán várakozó májhoz, majd készítettem egy metszetet a szövetéből, hogy később a mikroszkóp alatt is megvizsgálhassam. Lemostam, és tartósítás céljából egy formalinos üvegcsébe helyeztem a mintát. Felcímkéztem az üveget, s csak ezután helyeztem a többi tartósított szervmetszet mellé. Végtére is a kórbonctani vizsgálatoknál elengedhetetlen a részletes és precíz adminisztráció vezetése.

– Pompás – bólintott a nagybátyám. – Igazán remek. De mi lenne a…

Ekkor hirtelen kivágódott a laboratórium ajtaja, s egy sötét férfialak jelent meg közöttünk. Ott állt földig érő kabátban a küszöb előtt. Az arcát sem láttam, annyira mélyen a szemébe húzta a kalapját, így a korát sem tudtam megbecsülni. De egy biztos, egy rendkívül magas úrral volt dolgunk. Moccanni sem mertem, csak abban reménykedtem, hogy a nagybátyám majd előránt valahonnan egy fegyvert, ám neki még csak a szeme sem rebbent a rejtélyes figura érkeztére.

– Kész van, professzor! – Mintha ott sem lettem volna, egyenesen a bácsikámhoz intézte a szavait.

Lágy hangja alapján meglehetősen fiatalnak tűnt, ami csak még jobban felcsigázta az érdeklődésemet. Kíváncsian vontam fel a szemöldökömet, hogy miben mesterkedhet vajon a nagybátyám ezzel a diákkal.

– Máris? – pillantott a bácsikám a falon lógó órára, majd a boncasztalon várakozó hullára, s végül rám irányította a tekintetét.

Sejtelmem sem volt, hogy ki lehet ez a faragatlan ifjú, vagy

hogy mi készült el pontosan, de egy ilyen kései látogatás bizonyára semmi jót nem jelenthetett.

A bácsikám az állát vakargatta, majd egy örökkévalóságnak tűnő idő elteltével végül számító pillantással fordult felém.

– Egyedül is össze tudná varrni az elhunytat?

– Természetesen – húztam ki magam, és jó magasra emeltem az államat.

Nem is értettem, hogy miért kételkedik a képességeimben, tekintve, hogy alig néhány perce még a halott hasüregében turkáltam, minden segítség nélkül. Az összes feladat közül az összevarrás a legkönnyebb.

– Amelia nénikém amúgy is azt mondta, hogy páratlanul bánok a tűvel – folytattam.

De igaz, ami igaz, szerintem sem épp a bőrszövetek összevarrására gondolt, hanem csak a hímzésemet dicsérte.

– A tréfát félretéve, a nyáron egy vaddisznótetemen gyakoroltam a varrást, és gond nélkül át tudtam szúrni a bőrén a tűt. Nem hiszem, hogy ez a feladat sokkal bonyolultabb lenne.

Titokzatos vendégünk erre felkuncogott – az ördög vigye el azt a bársonyos hangját! Magamban szinte felrobbantam a dühtől, de kifelé nem mutattam, és nem vesztettem el a hidegvéremet. Nem mondtam én semmit, ami különösebben mulatságos lett volna. Mindegy az, hogy bőr vagy lenvászon, a kézügyesség számít, s nem maga a matéria.

– Rendben – szólt a nagybátyám, majd magára kapott egy fekete kabátot, s még ugyanazzal a mozdulattal kivett valamit – de nem láttam, hogy mi volt az – egy dobozból, amely az íróasztala közelében állt.

– Akkor varrja össze a testet, amikor pedig távozik, feltétlenül zárja be a pincét.

Az ifjú vendégünk ezzel elindult felfelé a lépcsőn. Még csak hátra sem nézett, így nagy örömömre alig pár másodperc múlva úgy eltűnt, mintha ott se lett volna. A bácsikám azonban még megtorpant az ajtóban; idegességében ütemes ritmust zongorázott megviselt, sebhelyes ujjaival az ajtókereten.

– A kocsisom majd hazaviszi, ha végzett – szólt. – A többi boncalanyra majd holnap délután kerítünk időt.

– Bácsikám, várjon, kérem! – Sebtében megkerültem a boncasztalt, hogy utánaszaladhassak. – Hogy döntött végül az előadásával kapcsolatban? Azt mondta, hogy ma este ad választ.

Egy röpke pillanatra a boncasztalon fekvő, kibelezett tetemre sandított, majd vissza az én reménytől csillogó szempáromra. Láttam az arcán, hogy a szavakat és a megfelelő indokokat keresi, hogy miért is nem lenne tanácsos beülnöm a törvényszéki orvostan órájára.

És nyilvánvalóan nem az aggasztotta, hogy mi illendő és mi nem.

Édesapám szó szerint lenyakazná, ha megtudná, hogy tanoncának fogadott.

Ám végül felsóhajtott.

– Fiúruhában jöjjön, és ha meg mer mukkanni, többet be sem teheti a lábát az osztálytermembe! Értjük egymást?

– Persze, megígérem! – bólogattam nagy lelkesedésemben. – Hallgatok, mint a sír!

– Ez esetben – emelte meg nagybátyám a kalapját, hogy aztán jó mélyen a szemébe húzhassa – jobban tenné, ha még annál is csöndesebb lenne. Tudja, a szemfülesek még a holtak hangját is meghallhatják.

KETTŐ

VÉRBOSSZÚ

HARROW FIÚISKOLA,
LONDON

1888. AUGUSZTUS 31.

A nagybátyám szerint a torok ily brutális átmetszése normális esetben sokkalta több vérrel jár. Alig győztem jegyzetelni, hiszen aznap reggel egy különösen iszonytató gyilkosság helyszínére hívták a bácsikámat, s erről tartott beszámolót a tanítványainak. Eléggé összevissza sikerült leírnom a gondolataimat, de ez pontosan tükrözte mindazt, ami a fejemben zajlott.

– Meg tudják mondani – Jonathan bácsi tekintete hirtelen egyenesen az én szememre szegeződött, ahogy hatalmas köröket rótt az előadóterem mélyén lévő oktatói pódiumon –, hogy vajon miként halhatott meg az áldozatunk, ha a teste alatt összegyűlt tócsa jórészt hullai véralvadékból állt? Sőt, alig tölthettünk volna meg egy félpintes üveget a vérével. Érdekes nyom, nem gondolják?

Olyan keservesen nyüszített fel bennem a válasz, mint egy fogságba esett vadállat, ami csakis arra vár, hogy kiszabadítsam végre az általam kovácsolt ketrecéből. Azonban szavamat adtam, hogy nem engedem ki a palackból a szellemet, így összeszorítottam az ajkamat, s csöndben, a kalapom alá rejtőzve üldögéltem tovább. Bosszankodás helyett úgy döntöttem, jobb lesz a társaim arckifejezését fürkésznem. Őket látva viszont csak egy sóhajtás gyűlt fel a mellkasomban. Legtöbbjüknek olyan „gyönyörű” zöldes színben játszott az arca, hogy azt hittem, mindjárt elhányják magukat. El sem tudtam képzelni, hogy akkor egy hulla felboncolását hogy bírnák. Diszkréten kikapartam a körmöm alá beszáradt vért, s ezzel fel is idéződött bennem, hogy milyen érzés volt májat tartani a kezemben. Alig vártam már, hogy megtudjam, miféle új élménnyel gazdagodhatok az esti kórbonctani vizsgálaton.

Egyszer csak egy különösen jól fésült, sötétbarna hajú fiú emelte magasba a kezét, olyan szálegyenesen, mintha csak egy muskéta hosszú csöve volna. Akárcsak a frizuráját, az egyenruháját is ugyanolyan pedáns rendezettséggel viselte, ám az ujjbegyein egytől egyig tintapacák éktelenkedtek. Meglehet, túlságosan is belemerült a jegyzetelésbe, hogy mindenféle felesleges finomkodásra vesztegesse az idejét. Már korábban is elidőzött rajta a szemem; lenyűgözött, hogy milyen rendszerezetten jegyzetelt. Már-már egészen megszállottá vált, annyi tudásszomj pezsgett a vérében, s ezt akaratlanul is vonzónak találtam.

A nagybátyám egy biccentéssel fordult feléje, így a fiú megköszörülte a torkát, s fel is állt a helyéről. Szikár alakja elszánt magabiztossággal emelkedett fel, ám nem a

nagybátyámra, hanem egyenesen az osztály felé fordította a tekintetét. Ráncba szaladt a homlokom. Meglehetősen magas ifjú volt ő is. Ő lenne az a rejtélyes alak, aki az este berontott hozzánk?

– Nos, ha megbocsátják – szólalt meg enyhe lekezeléssel a hangjában –, számomra elég nyilvánvaló, hogy csakis kétféleképpen cselekedhetett a gyilkosunk. Ha engem kérdeznek, vagy azzal csalta valami eldugott helyre az áldozatot, hogy illetlen kapcsolatot kívánna vele létesíteni, vagy hátulról támadt rá. Utóbbi sem lehetett túl bonyolult, tekintve, hogy a nő enyhén szólva illuminált állapotban volt.

Bizonyossággal nem tudtam megállapítani, hiszen a nagybátyám titokzatos látogatója szinte meg se szólalt az éjjel, de ahogy a fiú hangját megfigyeltem, igenis esélyesnek gondoltam, hogy a két személy egy és ugyanaz. Önkéntelenül is előredőltem a székemben, mintha immár relatíve közelebbről több hasonlóságot fedezhetnék fel a két alak között.

Jonathan bácsi hangosan megköszörülte a torkát, hogy tanítványa szóáradatát megállítsa, és leült az íróasztalához. Elmosolyodtam. Micsoda előny, hogy férfiruhába kellett öltöznöm! A bácsikám mindig különösen feszültté vált, ha prostituáltakról esett szó a jelenlétemben, ám ezúttal senkit sem dorgálhatott meg, hogy ilyesféle szókimondást enged meg magának egy hölgy előtt. Helyette csak kihúzta az asztala egyik fiókját, és kivette belőle a szemüvegét. Tweed öltönykabátjával még letörölgetett a lencsékről néhány maszatot, s csak aztán helyezte az orrára a szemüveget, majd ő is előrehajolt.

– Thomas, mégis miből gondolja, hogy hátulról támadtak az áldozatra? A kollégáim közül többen is úgy vélik, hogy fekvő pozícióban lelte a halálát.

Annyira meglepett, hogy a keresztnevén szólította a fiút, hogy egy darabig csak döbbenten pislogtam hol a bácsikámra, hol pedig a fiúra. Ezzel szinte teljesen megbizonyosodhattam afelől, hogy valóban Thomas látogatott meg minket az éjjel. A nagybátyám kérdésére viszont a fiú látványosan összehúzta a szemöldökét.

Aranybarna szempár csillogott a fiú markáns arcán, oly élénken, mintha egyenesen Leonardo da Vinci egyik festményéről jött volna ide közénk. S a szempillái is annyira szép dúsak voltak, hogy talán még az enyémek sem érhettek a nyomukba. Szögletes állcsontja viszont egészen határozott kinézetet kölcsönzött a fiúnak. Ehhez aztán egy keskeny orr is társult, amelyet olyan nemesi eleganciával tartott, hogy így minden egyes pillantásából elszánt éberség áradt. Ha nem lett volna ennyire beképzelten tudálékos, azt hiszem, akár megnyerőnek is neveztem volna a külsejét.

– Abból, uram, hogy az állítása szerint balról jobbra haladva metszették át az áldozat torkát. És tekintve, hogy a legtöbb ember valójában jobbkezes, nem lennék meglepődve, ha az elkövetőnk is jobbkezes lenne, legalábbis statisztikai adatok alapján érdemesebb ezzel az eshetőséggel számolnunk. Ebből pedig az következik, hogy egy jobbkezes gyilkos az ön által leírt, lefelé ívelő vágást a legegyszerűbb módon csakis hátulról követhette el.

Thomas egyszeriben megragadta a mellette ülő diák vállát, s addig tusakodott vele, míg lábra nem állította, hogy hatékonyan szemléltethesse az elméletét. Keserves székcsikorgások közepette küzdött a másik fiú, hogy kitörjön a társa szorításából, ám Thomas olyan erővel tartotta a testét, akár egy éhes óriáskígyó az áldozatát.

– Feltételezem, a mellkasánál fogva húzhatta közel magához, talán valahogy így… – ezzel meg is penderítette a társunkat –, majd egy szélsebes mozdulattal átvágta a torkát. Tehát először így, még amikor állt a nő, aztán még egyszer, ahogy a hátára esett. Szerencsétlen fel se foghatta, hogy mi történt.

Ezzel be is mutatta, hogy a gyilkos miként fejezhette le kis híján az áldozatát, úgyhogy végre elengedte a fiút. Aztán mintha mi sem történt volna, átlépett a kőpadlón rémülten fekvő társán, s visszaült a helyére.

– A vágóhidakon, úgy hiszem, a vértócsák tekintetében pont a fordítottját tapasztalnánk, mert ott ugyebár fejjel lefelé lógatva vágják el az állatok torkát – folytatta, immár újfent közönnyel a hangjában.

– Nohát! – A nagybátyám akkora erővel csattintotta össze a két tenyerét, hogy a taps hangja még sokáig visszhangzott az előadóteremben.

Ijedtemben fel is ugrottam, de megkönnyebbülten tapasztaltam, hogy az osztály jó része is hasonlóképp megrettent a hirtelen felkiáltástól. Semmi kétség, az én drága bácsikám szenvedélyesen rajongott a gyilkosságokért.

– Akkor elmondaná, hogy a kerítés teteje miért nem fröcskölődött össze vérrel? – provokálta tovább a fiút, s tapsolás helyett már az öklét kezdte ütögetni a tenyerébe. – Amint elvágták az ütőeret, szép ütemesen mindent tele kellett volna spriccelnie a nő vérének. De szóljanak, ha tévedek!

Thomas erre csak bólintott, mintha mindvégig erre a kérdésre várt volna.

– Azért ezt sem olyan nehéz kitalálni, nemde, professzor? Bizonyára kendőt viselt a nyakában, amikor még először esett neki a gyilkos, aztán meg valahol elhagyták. De az is lehetséges, hogy maga az elkövető tépte le az áldozat nyakából, hogy megtörölhesse vele a kését. Talán idegbajos az illető, vagy valami hasonló.

A fiú szavaira olyan súlyos csönd ült közénk, mint az a sűrű köd, amely az East Endre is gyakorta száll. A lelki szemeink előtt élénken lejátszódott a véres jelenet. A nagybátyám többször is kihangsúlyozta, hogy milyen fontos az ilyen esetekben függetleníteni magunkat az érzelmeinktől, de számomra nehéz volt úgy gondolni egy nőre, mintha csak egy vágásra szánt jószág lenne. Még akkor is, ha ilyen megvetendő foglalkozást űzött.

Hirtelen elakadt a lélegzetem. Bosszantó módon, Thomas ugyanolyan mesteri pontossággal tudta elképzelni a gyilkos gondolkodását, mint ahogy az érzelmeit is uralni tudta; olybá tűnt, ha arra volt szüksége, ő gond nélkül le tudott kapcsolni mindent, ami benne játszódott. A bácsikám nem siette el a válaszadást, ám aztán egyszer csak széles vigyor ült ki az arcára, miközben szeme parázsként izzott fel, akárcsak egy őrülté. Mélyen, legbelül, engem ugyanekkor irigység öntött el, noha magam sem tudtam, hogy valójában mi keltette bennem ezt az érzést. Tán arra vágytam, hogy rám tekintsen ilyen büszkeséggel a nagybátyám? Vagy inkább a beszélgetőtársát, ezt a nagyképű fiút irigyeltem el tőle? A társaim közül ő legalább nem reszketett, mint a nyárfalevél ettől a borzasztó kegyetlenségtől. A félelem még egyetlen esetet sem oldott meg, egyetlen gyászoló családnak sem nyújtott vigaszt – úgy tűnt, ezt Thomas is jól tudja.

Sebtében rendeztem a gondolataimat, hogy figyelni tudjak az előadásra.

– Kiváló következtetési képesség, Thomas. Én is úgy hiszem, hogy hátulról támadtak a nőre, s nem fekve lelte a halálát. Nagy valószínűséggel egy hat és nyolc hüvelyk közötti kést használhatott a gyilkos. – A bácsikám egy pillanatra elhallgatott, hogy megmutassa, nagyjából mekkora lehetett a fegyver.

Rettenetes érzés fogott el. Körülbelül ekkora lehetett az a szike is, amelyet az előző este a kezemben tartottam.

– Az alhasat – köszörülte meg a torkát a bácsikám –, úgy hiszem, post mortem metszhette fel a gyilkos, tekintve, hogy milyen egyenetlen vágást ejtett. De még azt is megkockáztatnám, hogy valaki megzavarta, s így nem tudta megszerezni, amit akart. Egyébiránt én balkezesnek gondolnám, bár egyéb nyomok alapján az sem lehetetlen, hogy mindkét kezét egyformán jól tudja használni.

Az első sorból félve ugyan, de felemelte a kezét az egyik fiú.

– Ezt hogy érti? Mármint ön szerint mit akarhatott

megszerezni a gyilkos?

– Nos, reméljük, hogy erre sosem kapunk választ – pödörte meg fakó bajuszát a nagybátyám.

Többször megfigyeltem már ezt a szokását – talán ez segített neki gondolkodni, ha valami különösképp foglalkoztatta –, így megéreztem, hogy nem épp felemelő lesz a folytatás.

Izgalmamban önkéntelenül is a székembe kapaszkodtam, s akkora erővel szorítottam, hogy teljesen elfehéredett az öklöm. Engednem kellett a szorításomon.

– De kifejezetten edukációs célzattal, most megosztom önökkel az elméleteimet – folytatta, s újból körbenézett a teremben. – Úgy vélem, hogy a nő szerveit akarta megszerezni, de a felügyelő urak ebben nem értenek velem egyet. Így hát, őszintén remélem, hogy nekik van igazuk.

A bácsikám elmélete annyira felcsigázta a társaimat, hogy utána hosszasan a gyilkos esetleges szervrablási szándékáról tárgyalt az osztály. Én viszont inkább kiszellőztettem volna a fejemet, úgyhogy nekiláttam a füzetemben vázlatokat készíteni arról a sok-sok ábráról, melyeket még az óra elején firkantott a táblára a nagybátyám. Felboncolt disznók, békák, patkányok, és rengeteg más iszonytató forma, mint például az emberi bélrendszer és tömérdek szív díszítette a jegyzeteim lapjait.

A füzetem telis-teli volt olyan rajzokkal, amik nem igazán tartoztak a tipikusan elfogadott, nőies érdeklődési területek sorába, de én mégis megszállott kíváncsisággal tanulmányoztam ezeket az ábrákat.

Ám egyszer hirtelen egy sötét árny vetült a füzetemre. Még

csak meg se szólalt, de már a jelenlétéből éreztem, hogy Thomas csatlakozott a társaságomhoz.

– A test bal oldalát árnyékolja, máskülönben az egész rajz csak egy bődületes nagy vértócsára fog hasonlítani.

Olyan ideges lettem ott hirtelenjében, hogy minden izmom megfeszült, de azért annyira mégiscsak sikerült megőriznem a hidegvéremet, hogy fegyelmezetten összeszoríthassam az ajkamat, mintha csak egy figyelmetlen boncmester varrta volna össze. Pedig fortyogott bennem a düh, hihetetlen, de szinte perzselte belülről az egész testemet; milyen utálatos reakciót váltott ki belőlem ez a bosszantó alak. Thomas azonban még nem fejezte be a rajzaim kritizálását.

– Bocsásson meg, de tényleg inkább radírozza ki azt az idétlen maszatolást – szólt. – A lámpa ebből a szögből világította meg a testet. Ez így teljesen pocsék!

– Bocsásson meg, de inkább a maga dolgával törődjön! – Bosszúsan csukódott le a szemem, de hát átkozhattam is magamat. E pillanatig olyan szép csöndben voltam, s azt is megálltam, hogy ne elegyedjek szóba a társaimmal, mégis egyetlenegy apró, pici botlás keresztbe tehet a tanulmányaimnak.

Végül aztán rájöttem, hogy ahogyan egy támadni vágyó kutya felé sem szabad kimutatni a félelmet, itt is hasonlóképp kell cselekedni, így hát felemeltem a fejemet, s immár elszánt bátorsággal álltam Thomas szúrós tekintetét. Egy halovány mosoly ült a szája sarkában, nekem bezzeg olyan hangosan dörömbölt a szívem, mintha csak a Trafalgar téren száguldozott

volna egy fogatos ló. Emlékeztetnem kellett magamat, hogy ez a fiú nem több egy felfuvalkodott békánál, tehát a szívem is csak az idegesség miatt ver ilyen szaporán. Inkább fürdenék egy nagy adag formalinban, mint hogy egy efféle idegesítő fickó miatt zárjanak ki a nagybátyám tanóráiról.

Akármilyen jóvágású fiatalemberrel is volt dolgom.

– Igazán hálás vagyok, hogy megosztotta velem az észrevételeit – csikorgattam a fogaimat, s igyekeztem jól elmélyíteni a hangomat, már ahogy tőlem tellett –, de megköszönném, ha most inkább magamra hagyna. Szeretnék a tanulmányaimra koncentrálni.

Erre olyan izgatott fény csillant fel a fiú szemében, hogy biztos lehettem benne, felfedezte a titkomat. S nemcsak hogy felfedezte, látványosan el is szórakozott rajta. Így hát ott ültem előtte, mint egy csapdába csalt kisegér az eszes macska mancsai közt.

– Ahogy kívánja, Mr. …? – A mondata végén alaposan kihangsúlyozta azt a „mistert”, így semmi kétségem sem lehetett afelől, hogy tökéletesen tudja, hogy nem egy férfitársával beszélgetett, ám isten tudja mi okból, úgy döntött, hogy közreműködik a játékomban.

Valamelyest azért megkönnyebbültem, hogy megkegyelmezett nekem, ezért halkabbra vettem az eltorzított hangom, hogy csakis ő, s senki más ne hallja a következő szavaimat. Ám ekkor újra heves kalapálásba kezdett a szívem; ráébredtem ugyanis, hogy immár lett egy közös titkunk ezzel a fiatalemberrel.

– Wadsworth. Audrey Rose Wadsworthnek hívnak.

Rögtön megértés suhant át a fiú arcán, majd egy röpke pillanat erejére a bácsikámra esett a tekintete, aki egyébként még mindig a társaink élénk eszmecseréjét vezényelte. Aztán viszont kinyújtotta felém a kezét, s így félénken kezet ráztam vele. Nagyon reméltem, hogy idegességemben nem volt túl izzadt a tenyerem.

Végtére is, talán nem lehet olyan rossz, ha lesz kivel átbeszélnem az eseteket.

– Bár úgy hiszem, tegnap este már találkoztunk – bátorkodtam ezzel is előrukkolni, Thomas viszont meglepetten húzta össze a szemöldökét, így hát amilyen könnyen jött, olyan könnyen ment: odalett a bátorságom. – A bácsikám laboratóriumában, nem?

Erre viszont már a tekintete is elsötétült.

– Ne haragudjon, de sejtelmem sincs, hogy miről beszél. Most beszélek önnel először.

– Az igazat megvallva, nem is be…

– Örülök, hogy megismerhetem, Wadsworth. Biztosra veszem, hogy felettébb érdekes beszélgetésekben lesz részünk az elkövetkezőkben. És egyébként a következőig egyáltalán nem is kell olyan sokat várnunk, ma este segédkezem a nagybátyjának. Addig is esetleg megoszthatnám önnel néhány elméletemet?

Az arcom újból rózsás színt öltött.

– Miről is pontosan?

– Nos, hogy miféle indokból csatlakozott az óránkhoz. Ez egyszerűen hallatlan! – vigyorgott rám. – Nem mindennap

találkozni ilyen furcsa lánnyal.

Azt a kellemes melegséget, melyet eddig a fiú iránt éreztem, hirtelenjében elérte egy hűvös szellő, s befagyott, akárcsak egy kis tavacska a farkasordító hidegben. S ráadásul úgy tűnt, Thomas még csak észre sem vette, hogy milyen irritálóan viselkedett velem; vigyorgott szó szerint, mint a vadalma.

– Tudja, nagyon imádom a rejtélyeket. Annál nincs is jobb érzés, ha bebizonyíthatom az igazamat.

Valahogy mégis sikerült lenyelnem a békát, s helyette egy fülig érő mosolyt erőltettem az arcomra, Amelia nénikém boldog lett volna, ha látja. Lám, lám, valamit csak sikerült megjegyeznem az etikettóráiról.

– Hát ez káprázatosan hangzik! Alig várom, hogy hallhassam, hogy miféle teóriákat gyártott az életemről, Mr. …?

– Uraim, ha megtisztelnének a figyelmükkel! – kiáltott fel egyszer csak a nagybátyám. – Holnapra írják össze Miss Mary Ann Nichols haláláról alkotott elméleteiket!

Thomas még egyszer utoljára rám vigyorgott, aztán újra a jegyzeteire fordította a figyelmét. Így végül én is elkezdtem összeszedelődzködni, bár mindvégig az járt a fejemben, hogy a sok-sok rejtélyes eset között ennek a fiúnak a kiismerése is igazi kemény diónak bizonyul majd.

A szív és a húgyhólyag ábrázolása Thomas Graham kézikönyvéből, kb.
1834.

„A, a kitágult húgyhólyag; B, szeméremcsont rostporcos összeköttetése;
C, a kültakaró és a hashártya lehajtva”

HÁROM

EGY KIS DÉLUTÁNI BONCOLÁS

WADSWORTH-REZIDENCIA,
BELGRAVE SQUARE

1888. AUGUSZTUS 31.

– Hát te meg hová sietsz ilyen későn?

Édesapám ott toporgott a hallban a hatalmas antik állóóránk mellett, és a hangja éppoly feszülten csengett, akárcsak az öreg ketyegő akkordjai, majd idegesen a zsebórájára pillantott. Apám csupán néhány évvel volt idősebb a nagybátyámnál, így egészen az utóbbi időkig megszólalásig hasonlítottak egymásra. Összeszorította az állkapcsát, s ebből tudtam, hogy mindjárt folytatja a faggatózást. Legszívesebben menten sarkon fordultam volna, hogy feliszkoljak a lépcsőn, de már nem volt mit tenni…

– Jo-Jonathan bácsihoz… Megígértem neki, hogy ma vele teázom. – Apám erre élesen felszisszent, úgyhogy még gyorsan folytattam. – Gorombaság lett volna visszautasítanom a meghívását.

Ha lett is volna bármi mondandója, alkalma nem lett megosztania velem, ugyanis hirtelen kivágódott a társalgó ajtaja, s odalibbent közénk a bátyám, akárcsak egy vidám napsugár a szürke, borongós égen. A helyzet súlyát felmérve ő viszont rögtön rá is kezdett:

– Teremtőm, milyen jó kedvében van ma itt mindenki! Komolyan, magamhoz sem térek! Jó atyám, azért egy rendes grimaszt igazán megengedhetne magának, na! Úgy van – vigyorgott apánk immár kellőképp morcos képébe –, ez a beszéd! Csodásan csinálta!

– Nathaniel – emelte fel apánk a hangját, pedig azt sem tudta eldönteni, hogy melyikünkre szórjon szikrákat a szemével; hol erre, hol arra kapkodta a fejét –, ez nem tartozik rád!

– Hajaj, már megint irtózunk kiereszteni a leányzót a védelmező szárnyaink alól? Isten őrizz, hogy himlős legyen, s odavesszen! Ja, várjunk – Nathaniel oldalra billentette a fejét –, de hiszen ez már megtörtént, nem? – Erre nagy drámaian megragadta a csuklómat, hogy ellenőrizhesse a pulzusom, majd döbbenten hátrébb botorkált egy pár lépést. – Istenkém, él! Nagyon is él, édesapám!

Apám remegő kézzel előráncigált egy kendőt a zsebéből, hogy megtörölgethesse a homlokát. Ez sosem volt jó jel. Egy-két jól irányzott, Nathaniel-féle csipkelődés általában elég is volt, hogy valamelyest lecsillapodjon, aznap viszont úgy tűnt, mit sem érnek a hasonló cselek. Nem tudtam nem észrevenni, hogy sokkal több redő keretezte az ajkát, mint korábban, már-már örökös rosszallást vésve ezzel az arcára. Ha csak egy jottányit is oldódott volna a szívében ez a múlhatatlan feszültség, akár tíz évet is fiatalodhatott volna, hajdani jóképű önmagához. Az utóbbi időben ráadásul egyre több ősz hajszál szökött hamvasszőke tincsei közé.

– Épp most említettem apánknak, hogy kikocsizom – szólaltam meg tettetett kedélyességgel, mint aki tudomást sem vesz a beszélgetésünk igencsak feszült voltáról. – Meglátogatom Jonathan bácsit.

Nathaniel erre izgatottan csapta össze kesztyűbe bújtatott kezeit, az arcán megjelenő mosoly viszont egészen ravaszkás árnyalatot öltött. Egyenesen imádta támogatni az orvosi ambícióimat. Tudniillik rendkívül szórakoztatónak találta, hogy ilyen haladó gondolkodású a húga, vagyis, hogy úgy vélem, a nők is ugyanolyan alkalmasak egy szakma kitanulására és bármilyen tanonci feladatok ellátására.

Az én bátyuskám élt-halt egy jó vitáért, így hát éppen illett is hozzá, hogy jogásznak tanuljon, bár tudtam, egy újabb hóbort úgyis hamarosan valami más útra tereli majd a figyelmét. Számtalan dologgal próbálkozott már. Elsőként néhány hónap erejére orvoslást tanult, aztán egy művésztanodába járt, azt követően pedig hegedüléssel próbálkozott, de az is kudarcba fulladt – fültanúi legnagyobb bánatára már a legalapabb skáláknál elvérzett a tudománya.

Családunk örököseként azonban nem is volt szüksége rá, hogy bármi szakmát elsajátítson, mindössze valami hasznos időtöltést keresett szabad óráira, ha éppen nem kívánt a gőgös barátaival italozni.

– Ó, valóban. Emlékszem is, hogy a bácsikánk valami közös teadélutánt emlegetett a héten. Sajnálatos módon nekem vissza

kellett utasítanom a meghívását, eléggé lefoglalnak a tanulmányaim – igazította meg Nathaniel a kesztyűjét, majd kisimított egy kósza gyűrődést az öltönyéből, s aztán egy gigászi mosollyal az arcán lépett egyet hátrébb. – Igazán pompás öltözéket választottál erre a különleges napra! És még az időjáráshoz is pont megfelel! Na, de kereken tizenhét, jól emlékszem? Csodásan nézel ki, te kis szülinapos! Egyetért, ugye, édesapám?

Apám tüzetesen végigmérte a ruhámat. Minden bizonnyal azt remélte, hogy ezzel valamilyen hazugságon kaphat, mert akkor itthon tarthatna, pedig igazán semmi gyanúsat nem tapasztalhatott rajtam. A kocsiba már bepakoltam egy visszafogottabb váltóruhát. Elvégre is, ha nem szerez semmi bizonyítékot, hogy holttesteket tervezek meggyalázni, akkor ugyan vissza nem tarthat, hiába óvna minden fertőzéstől.

Így hát valóban kifogástalan, alkalomhoz illő volt az öltözetem; moaré ruhám és selyemcipellőm egyaránt tojáshéj színben tündökölt, a fűzőmet pedig éppen elég szorosra kötötték, hogy minden egyes lélegzetemmel kapjak egy sajgó emlékeztetőt, hogy ott van.

A leghálásabb viszont két hosszú, egészen a könyökömig érő kesztyűmnek voltam, ugyanis rózsaszínes árnyalatukkal nemcsak elegáns kiegészítői voltak a teadélutáni viseletemnek, hanem még izzadó tenyeremet is szépen befedték.

Édesapám végül fáradtan végigsimított az arcán.

– Rendben, a születésnapodra való tekintettel elmehetsz teázni a nagybátyáddal, de utána azonnal hazajössz! Nem akarom, hogy bárhova máshova elkószálj! És abban a rettenetes… – Az egyik kezével olyan kétségbeesett csapkodásokat tett a levegőben, mintha csak egy sérült madár szárnypróbálgatásait láttam volna – tevékenységben sem engedem, hogy részt vegyél, amit a nagybátyád űz! Megértetted?

Megkönnyebbülten biccentettem, bár még nem fejezte be a mondandóját.

– Ha bármi történne a húgoddal – fordult a fivéremhez –, téged teszlek felelőssé.

Még hosszasan farkasszemet nézett Nathaniellel, de végül aztán elviharzott a társaságunkból, egyedül hagyva minket az elhangzottak súlyával. Csak figyeltem, ahogy egyre távolodik termetes alakja, míg egyszer csak egy határozott kézmozdulattal el nem tűnt a dolgozószobája becsapódó ajtaja mögött. Tudtam, hogy azon nyomban rágyújt egy szivarra, s reggelig bezárkózik, miközben édesanyám képe lebeg a lelki szemei előtt, míg nagy nehezen kimerült álomba nem szenderül.

Odafordultam Nathanielhez. Épp akkor húzta elő zsebéből a hőn szeretett ezüstfésűjét, hogy helyreigazítsa a frizuráját. Egyetlen hajszála sem állhatott rendezetlenül, mert akkor ne adj’ isten még el találna jönni a világvége.

– Kicsit meleg van most a bőrkesztyűhöz, nem?

– Kimegyek a városba – vonta meg a vállát.

Nagyon szívesen beszélgettem volna még vele, de akárhogy is, egy igazán fontos dolog várt még rám. Ráadásul Jonathan

bácsi különösen háklis ember volt; vele szemben egy picike késést sem engedhetett meg magának az ember, még akkor sem, ha éppen születésnapja volt.

Bár szerény véleményem szerint a hulláknak aztán édes mindegy, hogy öt perccel hamarabb vagy később vágjuk fel őket, s kezdünk turkálni a belső szerveikben, de természetesen ezt hangosan ki nem mondtam volna. Tanulni jártam oda, s nem azért, hogy felpaprikázzam a nagybátyámat, és felkeltsem a benne szunnyadó démont.

Egyszer megkérdeztem, hogy mi szükség van erre a vaskalapos szigorra, aztán egy hónapig én takaríthattam a labor padlójáról a vérben tocsogó fűrészport.

Nem szívesen akasztottam volna a nyakamba még egy ilyen büntetést; mind a tíz körmöm alá vastagon beszáradt a vér, így alig győztem vacsorára lesuvickolni a kezemet. Hál’ istennek Amelia nénikém nem járt akkoriban nálunk, mert különben biztos elalélt volna a körmeim látványától.

– Nem akarsz holnap együtt ebédelni velem? – kérdeztem. – Megkérem Marthát, hogy állítson össze nekünk egy kosarat, és akkor kiülhetnénk a Hyde Parkba, ha szeretnéd. Ebéd után pedig körbejárhatnánk a Serpentine-tavat!

Nathaniel egy szomorkás mosollyal fogadta a javaslatomat.

– Esetleg áttehetnénk a jövő hét végére? Tudom, így igencsak utó-születésnapi lenne az a séta, de hidd el, már nagyon fúrja az oldalamat a kíváncsiság, hogy mit szoktál te Hentes bácsi hullaházában csinálni – fordult hozzám immár enyhén gondterhelt tekintettel. – Nem örülök, hogy ennyi szörnyűséges

látványban van részed. Nem hiszem el, hogy ilyen sok vér ne ártana meg egy törékeny nő lelkivilágának!

– Valóban? Mégis melyik orvosi szakkönyv állítja ezt, hogy a nők nem bírják az ilyesféle dolgokat? Miben másabb a férfilélek, mint a női? – élcelődtem. – Nem is tudtam, hogy a belsőm csupa puha kiscicákból áll, míg benned egy sziklaszilárd, gőz hajtotta acélszerkezet működik.

– Apánk dühkitörést kap, ha rájön, hogy igazából mit csináltok – árulta el végre lágyabb hangon, hogy valójában mi áll az aggodalma mögött. – Az utóbbi időben, attól tartok, szakadozni kezdett a kapcsolata a valósággal. Eléggé… aggasztóak a hallucinációi.

– Hogy érted?

– A minap rajtakaptam, ahogy késeket élezett, és közben magában beszélt. Bizonyára azt hitte, hogy még mind alszunk – dörzsölte meg a halántékát, s ezzel az a tréfás mosoly is tovatűnt az arcáról. – Lehet, azt képzeli, hogy leszúrhatja a házunk közelébe merészkedő kórokozókat.

Ez valóban elég aggasztóan hangzott. Múltkor, amikor édesapánk ilyen rosszul lett, arcmaszk nélkül már ki sem engedett otthonról, nehogy összeszedjek valami csúnya légúti fertőzést. Ugyan annál mégiscsak többre tartom magam, hogy olyasféle szeszélyek uralkodjanak el az elmémen, mint a hiúság, de az igazat megvallva, így is viszolyogtam minden kéretlen pillantástól, amely így az utcán ért. Kész kínzás lenne újra ezen keresztülmennem.

Egy széles mosolyra húztam a számat, s ettől valahogy az én

hangom is lágyabban csengett.

– Túl sokat aggódsz – nyomtam egy puszit a bátyám arcára, aztán elindultam az ajtó felé. – Ha nem vigyázol, még kihullik az a szép dús hajad.

– Értettem, hölgyem – kuncogott fel Nathaniel. – Isten éltessen, Audrey Rose! Remélem, csodásan érzed majd magad a bácsikánknál, bármit is csináljatok. De kérlek, vigyázz! Tudod, Jonathan bácsi néha túl… megszállott tud lenni.

Húsz perc múlva már ott is voltam a nagybátyám pincelaborjában, s igyekeztem mihamarabb hozzászokni a szobában terjengő, irtóztató bűzhöz.

Időbe telt megszokni ezt az émelyítő, szinte édeskés szagot, amely a holttestekből áradt. A friss, különösebben sértetlen halottaknak olyasmi szaguk van, mint a nyers csirkének. A többnapos hullák szagát ellenben már sokkalta nehezebb csak úgy figyelmen kívül hagyni, hiába dolgozott már ilyenekkel az ember hónapok vagy akár évek óta.

Miss Nicholst alig egy napja ölték meg, a holttestéből mégis olyan orrfacsaró, döglött patkányra hajazó szag szivárgott, hogy már ez is elárulta, milyen kegyetlenül bántak el vele. Magamban még elrebegtem egy rövid imát a szerencsétlen, széttépázott lány lelki üdvéért, s csak aztán léptem beljebb a szobába.

Baljós árnyak vetültek a brokátmintás tapétára a boncasztal felett lengedező gázlámpás fényében, ahogy két ismerős alak az

asztalra kifektetett holttest körül tüsténkedett. Igazán nem kellett túl sok ész hozzá, hogy rájöjjek, a vizsgált tetem az iskolában megtárgyalt áldozatunk, a bácsikám mellett dolgozó személy pedig az én bosszantó osztálytársam volt.

Az eddigi tapasztalataim alapján tudtam, hogy nagy vétek lenne a bizonyítékok vizsgálata közben megzavarnom a nagybátyámat, s végül hálás is lehettem, hogy ilyen szabálykövető voltam, mert így részletesebb leírást hallhattam én is a nő nyakára ejtett vágásokról. Valahogy ismerős volt nekem ez a hölgy. Nem is tudtam visszafogni a fantáziámat; azon merengtem, hogy milyen lehetett az élete, mielőtt a mi boncasztalunkra került.

Talán voltak, akik szerették – akár férje vagy gyermekei –, akik ugyanebben az órában éppen az elvesztését siratták, mit sem törődve már a nő esetleges hibáival.

A halált kicsit sem érdeklik ezek a halandó bolondságok, mint a rangbéli vagy a nemi különbségek. Ugyanúgy bekopogtat királyokhoz, királynőkhöz, ahogy a prostituáltakhoz is, s aztán megy, és mardosó bűntudatot plántál az élők lelkébe. Mit tehettünk volna másként, ha tudjuk, hogy milyen közel jár már a vég? Ellöktem magamtól ezeket a gondolatokat. Így is túl közel léptem a szívem egyik fájón elzárt rekeszéhez.

Valamivel el kellett terelnem a figyelmemet, és szerencsére a bácsikám laboratóriumánál nem is találhattam volna alkalmasabb helyet erre. A falak mentén végig mahagónifából készült polcok húzódtak, telis-tele formalinos üvegekkel. Gyönyörű volt ez a sok minta így ábécésorrendbe rendezve,

ráadásul mindről gondos katalógusbejegyzést készítettem – még tavaly ősszel bízott meg ezzel a nagy feladattal a nagybátyám, s csupán nemrég értem a végére.

Kis híján hétszáz különböző mintát számoltam össze; ilyen tekintélyes gyűjteményre pedig akár egy múzeum is méltán büszke lehetett volna, nemhogy egy magányos tudós.

Végighúztam a mutatóujjamat a hozzám legközelebb eső üvegcsén; a címkéjére firkantott kacskaringós betűim alapján egy béka metszete volt benne. A formalin tompa, szúrós szaga mindent átjárt ebben a föld alatti birodalomban, még a bomlás bódító bűzébe is belekeveredett, furcsa módon mégis egész jóleső érzéseket keltett bennem. Csendesen felemeltem az előző nap lemetszett májdarab üvegcséjét, s felhelyeztem végre a polcra. Íme a legelső hozzájárulásom a bácsikám gyűjteményéhez.

Hirtelen megakadt a szemem egy kupac ruhán, amelyet feltehetőleg még a néhai Miss Nichols viselt. A sötét anyagon alig látszódott egy kevéske vérfolt, a támadás részleteit ismerve azonban nagyon jól tudtam, hogy bőven kerülhetett a ruhájára. Apró, fűzős csizmája rendesen megmerült a sárban, így az asztalt is bepiszkította, amelyre Jonathan bácsiék tették. Elég sokat elárult ez a viseltesség a nő anyagi helyzetéről.

Megborzongtam, ám nem a szoba másik szegletében zajló horrorisztikus jelenet váltotta ki belőlem ezt a reakciót. A laborban állandó hűvösségnek kellett uralkodnia, máskülönben megbuggyantak volna a minták.

S ez a lengébb muszlinruhám már közel sem védett annyira a

hidegtől, mint az előkelő, fűzős hacukáim, de én így se bántam, hogy ebben kellett dolgoznom, nem okozott gondot időnként meg-megdörzsölnöm a libabőrben játszó karomat.

Következőleg a másik oldalamon lévő falra irányítottam a figyelmemet, ahol különböző orvosi naplók és eszközök várakoztak a polcokon. Egy külső szemlélő számára ijesztőnek tűnhetett ez az egyébként lenyűgöző összeállítás: volt ott egészen sarlószerű, íves amputálókés, csontfűrészek és sok-sok fém-, illetve üvegfecskendő. Igazi, gótikus regénybe illő látvány, igen, mintha csak a bátyámmal közös gyermekkori kedvencünk, Frankenstein doktor műszereit láttam volna. Sokan vélhetik úgy, hogy ehhez hasonló szerkezeteket csak a Sátán alkothat, már ha lehet hinni az ilyesféle babonáknak… Apám babonáinak.

Váratlanul megszólalt a nagybátyám, megtörve ezzel a labor kísérteties némaságát. Az áldozat alapvető tulajdonságait listázta; a magasságát, nemét, haj- és szemszínét, míg eddig feltérképezetlen sérüléseket keresett a testen. Ezeket az adatokat viszont én már kívülről megtanultam a jegyzeteimből.

Thomasra pillantottam, aki szinte gépies precizitással körmölte a jegyzőkönyvet, így az ujjait is százszor több tintapaca díszítette, mint előző nap az iskolában. Általában rám hárult ez a feladat a boncolások során, így hát most türelmesen várakoztam tovább. Mély lélegzeteket vettem a labor vegyszerszagú levegőjéből, s hallgattam a halott hús finom, nyálkásan tépődő hangját. Nem akartam túl sok jelentőséget tulajdonítani kavargó gyomrom jelzéseinek, hiszen mindig is időbe tellett kellőképp lehiggadnom.

Ám néhány sóhajtás után a bácsikám észrevette, hogy ott ácsorgok a sarokban, úgyhogy intett nekem, hogy kössek fel egy kötényt, s csatlakozzak hozzájuk.

Mintha egy ajtó záródott volna be a szívem és a fejem között, minden érzelmet hátrahagytam, amint közelebb értem a boncasztalhoz. A holttest felé hajolva már nem a nő személyét láttam, csak a porhüvelyt, amelyet hátrahagyott. Ilyen rettenetes hatással volt rám, ha a kíváncsiság vette át az uralmat az elmém felett.

Az a kedves arcú nő egy szempillantás alatt névtelen hullává változott. A nyáron számtalanhoz volt szerencsém. A tisztesség kedvéért itt-ott néhány rongydarab takarta a testét, bár ezt az állapotot aligha lehetett tisztességesnek nevezni.

A bőre fehérebb volt, mint édesanyám legfinomabb kézműves porcelánja, melyet még az indiai nagymamájától örökölt, az állvonalat leszámítva, ahol szembeszökő véraláfutások sötétlettek. Az élet kemény megpróbáltatásai kegyetlenül megfosztották őt az általam elképzelt gyengéd szelídségétől, és a halál sem volt vele túl kíméletes, amikor szívtelen csókját a nő arcára lehelte.

Legalább a szeme csukva volt. A békesség álcája azonban csak idáig terjedt. Jonathan bácsi szerint a nőnek öt foga hiányzott, és a nyelve is felrepedt, ami azt sugallta, hogy a gyilkos először az áldozat arcára mért egy csapást, hogy elkábítsa őt, s csak aztán vágta el a torkát. De ezek még kegyesebb sérüléseknek számítottak.

A szemem az áldozat alhasára tévedt, melynek bal oldalán éktelenkedett a legsúlyosabb sebesülése. Jonathan bácsi nem túlzott, valóban rendkívül csúnya, cakkozott szélű s mély volt ez a vágás. A felsőtest jobb oldalára is jutott néhány metszés, de ahogy elnéztem, azok korántsem voltak annyira kritikusak, mint ez.

Így már számomra is nyilvánvalóvá vált, hogy miért gyanakodott kétkezes elkövetőre a bácsikám. A nő állkapcsán látható zúzódások elhelyezkedése arra utalt, hogy a gyilkos a bal kezével ragadta meg a nő arcát, ám az alhas bal oldalán található bemetszést alighanem jobb kézzel ejthette. Hacsak nem támadtak rá többen…

Megcsóváltam a fejem, aztán ismét a fentebb lévő sebekre összpontosítottam. Ilyen brutális vágásokat, mint amilyeneket a nő nyakára mértek, csakis színtiszta gyűlölet szülhetett.

Meglepő módon az újonnan elsajátított, érzelemmentes látásmódommal egyáltalán nem volt olyan nehéz szemrevételeznem őket. Eszembe is jutott Amelia nénikém, aki bizonyára azt mondaná, hogy ezzel is csak az erkölcseimet romboltam.

– Egy igazi hölgynek csecsebecséket kéne magára aggatnia, s nem mindenféle becstelen jellemvonásokat! – mondaná.

De csak az álmaimban élt az a nap, amikor a nők bátran viselhetnek ékszereket, csipkét és divatos arcfestéket – vagy még azt se, ha netán úgy tartja kedvük, hogy csupán egy vászonzsákot öltenének magukra –, mert még véletlenül sem kellene attól tartaniuk, hogy a hivatásukat szemérmetlen szárnypróbálgatásnak tekintenék.

A nagybátyám egyszeriben hátraugrott, és egy hatalmasat tüsszentett. Ösztönösen árasztotta el az elmémet az aggodalom, hogy elkapok valami fertőzést, de néhány pillanat alatt sikerült rendeznem a gondolataimat. Édesapám félelmei nem az enyémek, s nem gátolhatnak a feladataimban.

A bácsikám csettintett egyet, majd rámutatott egy bonckésre, amely egy fémtálcán hevert három másik műszer mellett. Gyorsan fel is kaptam, hogy odaadhassam neki, aztán alkoholos fürdőbe helyeztem a használt eszközöket. A szervek kivételéhez előkészítettem egy-egy steril tálcát és formalinos üvegcsét, még bőven azelőtt, hogy Jonathan bácsi megbízhatott volna a feladattal.

Megtanultam én már, hogy mi a dolgom.

Egy elismerő hümmögéssel köszönte meg a szolgálatomat, aztán egyenként megmérte a nő veséit.

– A bal vese körülbelül százharminchét gramm.

Thomas sebtében papírra vetette az új információt, majd buzgón várta a bácsikám következő szavait. Teljesen némán dolgozott, s annyira belemerült a feladataiba, hogy engem – akár egy öreg bútordarabot – jóformán észre sem vett, ha épp nem volt rám szüksége.

– A jobb vese egészen aprócska, csupán olyan száztizenkilenc gramm.

A bácsikám lemetszett egy-egy kisebb darabot mindkét veséből, s a metszeteket Petri-csészébe helyezte, hogy később megvizsgálhassa őket. Ezek után ugyanígy cselekedett a szívvel,

a májjal, a belekkel és végül az aggyal is. A vizsgálat előrehaladtával egyre vörösebb színt öltött a fehér köténye, a kezét viszont módszeresen megmosta minden egyes szerv után, nehogy akaratlanul is beszennyezze a bizonyítékokat. A tudomány jelenlegi álláspontja szerint ilyesféle keresztszennyeződések nemigen történhetnek, a nagybátyám viszont ezt ellenkezőképp gondolta.

– Az ördögbe is az orvosi kar véleményével! – harsogná. – Tudom, amit tudok.

Kinézetre már egyre jobban hasonlított egy mészárosra. Azt hiszem, az elhunytjaink se lehettek többek az állatoknál, csak őket a tudomány nevében, s nem táplálkozási célzattal vagdalták szét.

Ha lehántod a külső rétegeket, belülről minden ugyanúgy néz ki.

Kis híján hangosan felnevettem abszurd gondolataimon. Évente kétszer nálunk vendégeskedett Amelia nénikém és az unokatestvérem, Liza. Látogatásuk egyik célja az volt, hogy velem egykorú lányok társaságába vigyenek, így a nénikém hatalmas teapartikat rendezett, azt remélvén, hogy távozásuk után magamtól is eljárok majd ilyenekre, de én felhagytam ezzel. A teapartira járó kisasszonyok kicsit sem értettek. Az utóbbi hónapokban így sorjában elutasítottam minden meghívást. Utáltam nézni sajnálkozó pillantásaikat, de azt elképzelhetetlennek tartottam, hogy a délutáni elfoglaltságaimról meséljek nekik.

Néhányuk még citromkrémbe se merte mártani a kését, mert

az ugyebár felettébb ocsmány dolog. Mit hüledeznének, ha látnák, amikor vértől csöpögő szövetekbe mélyesztem a szikémet!

A cipőmbe valami hűvös nedvesség szivárgott. Észre se vettem, hogy beleléptem egy vértócsába. Rögvest hoztam is egy zsák fűrészport, és teleszórtam ott a padlót, mintha csak cserszínű hó hullott volna alá. A cipőmtől viszont még hazatérés előtt meg kellett szabadulnom; még csak az hiányzott, hogy halálra rémítsem az új szobalányomat, az az egy-két folt is bőven elég volt szerencsétlennek, amik egy-egy délután során a ruhámra fröcskölődtek.

A nagybátyám ismét csettintett egyet, így fejben is visszatérhettem az éppen előttem álló feladatokhoz.

Amint sterilizáltam a csontfűrészt, a bácsikám felnyitotta a koponyát, s ezzel be is fejeződhetett a boncolás. Visszatette a polcra a fűrészt, majd összevarrta a nő testét. Olyan mesteri pontossággal dolgozott, akárcsak egy profi szabó, aki finom textíliák helyett hús-vér emberekkel dolgozik. A vizsgálat legelején ejtett, „y” alakú bemetszés tátongó vörössége a szemem láttára tűnt el a sötét fonál húzása alatt.

A szemem sarkából láttam, ahogy Thomas vad lelkesedéssel leskiccelte a testet még felnyitott állapotában. Hol lassú, hol pedig szélsebes vonásokkal szaladt a ceruzája a papíron. Meg kell hagyni, valóban figyelemre méltó rajzot készített. A kép részletessége igazán nagy segítség lehet majd a nyomozásban, miután a test visszakerül a hullaházba.

– Audrey Rose, megismeri az elhunytat?

Döbbenten fordultam a bácsikámhoz. Levette a kötényét, a tekintete pedig egyenesen az enyémbe fúródott. Az ajkamba haraptam, s újra a nő összezúzott arcára pillantottam. Végtelenül ismerősnek tűnt, de akárhogy gondolkodtam, mégse tudtam megmondani, hogy ki lehetett. Félénken megcsóváltam a fejemet. Kudarcot vallottam.

– Az önök házában dolgozott egy rövid ideig.

A szívembe mart a bűntudat, de még mindig nem ismertem fel ezt a szerencsétlen nőt. Nyomorult lélek… Ott élt nálunk, az otthonomban, én pedig észre sem vettem. Többet érdemelt volna tőlem. S a világtól is. Rettenetesen éreztem magamat.

– Bár akkoriban ön betegeskedett – lépett oda a bácsikám a mosogatóhoz.

Thomas erre felkapta a fejét, s minden porcikámat végigmérte, hátha valami betegség jelét tapasztalná még rajtam. De törődött is ő velem! Bizonyára csak a saját egészségét féltette. Égett az arcom, így hát inkább a mintákkal foglalatoskodtam tovább.

– Na, mire jutottak a mai vizsgálatok alapján? – szakította félbe bácsikám a gondolatmenetemet. Épp a kezét és az alkarját suvickolta egy tömb karbolszappannal. – Rájöttek valami érdekesre? Bármelyikük?

Igazán megörültem a lehetőségnek, hogy végre megoszthatom a bácsikámmal a gondolataimat, így, hogy már nem a tanteremben voltunk. Ráadásul Thomas is itt volt, emiatt pedig egy részem különösen izgatott lett, ugyanis mindenképp meg akartam neki mutatni, hogy nem ő az egyetlen briliáns elme a csoportban.

– Akárki is legyen a gyilkos, valamilyen formában tanulnia kellett orvoslást – mondtam. – Sőt, azt is el tudom képzelni, hogy a halottasházban dolgozik. De legalább sebészeti órákra járnia kellett.

– Remek – bólintott a bácsikám. – Folytassa!

A bátorításra körbejártam a nő testét.

– Úgy vélem, először az arcánál fogva ragadhatta meg, s utána egy hatalmas ütést mért a fejére, hogy elájuljon. – Magamban sorra vettem a metszéseket és a további sebesüléseket. – Illetve nagy valószínűséggel még el is vonszolta valahova a testet, hogy szép nyugodtan végre tudja hajtani a beavatkozást. Nem akarhatta, hogy megzavarják.

Még a gondolatától is tiszta libabőr lettem, hogy egy régi cselédünket sötét, kietlen utcákon mindenféle dohos pincékbe vagy más rémisztő helyre vonszolják… Mintha sok száz temetői kukac vergődött volna a bőrömön. Nem is emlékeztem Miss Nicholsra, ám maga a tudat, hogy egykor a mi házunkban dolgozott, velünk élt és lélegzett, hatalmas bűntudatot keltett bennem. Valahogy felelősnek éreztem magam. Segíteni akartam neki, legalább holtában, ha már életében semmit sem tettem érte. Talán még élne, s egy tisztességes munkája is lenne, ha sarkamra mertem volna állni apámmal és a beteges cselédváltási igényeivel szemben.

Ökölbe szorítottam a kezemet. Nem! Ezt… Ezt semmiképpen sem hagyhattam annyiban! Minden erőmmel azon kell lennem, hogy megoldjam Miss Nichols ügyét! Egyetlen nővel, egyetlen

védtelen lánnyal sem bánhattak így!

Édesanyám is ezt tette volna.

Hirtelen kiszállt a fejemből minden gondolat, s az iszonytató valóság képei vették át a helyét.

– Egy olyan helyen vághatta el Miss Nichols torkát, ahol nem kelt különösebb feltűnést a vér. Akár a vágóhídra is elvihette.

Erre a tetem mellett álló Thomas felkuncogott. Dühösen megpördültem, hogy mérgesen a szemébe nézhessek. Le is kaptam magamról a kötényemet, majd beledobtam a szennyeskosárba, minden dühömet beleadva a mozdulatba. Rákvörös lett ismét az arcom, de reméltem, hogy Thomas ezt is csak az idegességemnek tudja be.

– Mi olyan vicces, Mr. …?

Higgadt tekintetét egyenesen rám emelte, majd felállt a székéből.

– Mr. Thomas Cresswell, szolgálatára, Miss Wadsworth – hajolt meg ripacskodva előttem, s aztán a hátát kiegyenesítve immár teljes sudár magasságában mosolygott rám. – Csak tudja, számomra meglehetősen szórakoztató az elmélete. Rettenetesen sok munka ez egy gyilkosnak. Még egy vágóhídra is húzza el a testet, miután nagy nehezen kiütötte a nőt… – ciccentett. – Felesleges lenne ennyit vesződnie.

– Bocsásson meg, de nem…

– Tekintve, hogy a folyóparton is könnyedén felmetszhette a hasát – Thomas összecsukta a jegyzőkönyvet, majd megkerülte a hullát, mit sem törődve azzal, hogy ily illetlenül félbeszakított. – Ott gyönyörűen elmoshatta a nyomokat a folyó, így a szükségesnél nem is kellett jobban bepiszkítania a kezét. Arról nem is beszélve – mutatott a nő sáros csizmájára –, hogy merő sár lett az áldozat talpa.

Felhúztam az orromat, mintha hirtelenjében még a bomló húsnál is orrfacsaróbb bűz csapott volna meg. Rettenetesen zavart, hogy a sáros csizmákról bennem fel sem merült, hogy a folyóparton végezhettek a nővel. De az még szörnyűbb volt, hogy Thomas bezzeg rögtön erre következtetett.

– Már vagy egy hete nem is esett az eső a városban – folytatta. – A Temze közelében pedig számtalan sötét zug közül válogathat ez a Bőrkötényes!

– Az előbb még azt mondta, hogy nevetséges azt gondolni, hogy elvitte egy vágóhídra a nőt – húztam össze a szemöldökömet. – Most meg komolyan bőrkötényesnek hívja a gyilkost?

– Nem, én a híres Bőrkötényesre gondoltam. Nem olvasta a mai újságot? – Thomas olyan fürkésző tekintettel fordult oda hozzám, mintha én is csak egy boncalany lennék. – Csak tán nem lehet olyan fontos flancos selyemcipellőket válogatni, mint hogy egy vérszomjas gyilkos nyomára akadjon. Most meg aztán megnézheti a lábát… Tocsog a vérben! Nem lennék meglepődve, ha csupán azért játszadozna ilyen tudós-doktorosdit, hogy leakasszon magának egy férjet. Hozzam a kabátomat? – A bosszús fintoromat látva kaján vigyor ült ki az arcára. – Biztos vagyok benne, hogy a nagybátyja szívesen félbeszakítaná a nyomozást, hogy gardírozzon bennünket! – S ezzel valóban a bácsikámhoz fordult. – Ugye, dr. Wadsworth? Meg kell hagyni,

valóban elragadó teremtés az unokahúga.

Szégyenkezve kaptam el a fiú arcáról a tekintetemet. Annyira siettem az összepakolással, hogy elfelejtettem eltenni egy kevésbé cikornyás cipőt. Bár nem mintha ezzel bármi gond lett volna. Csakis rám tartozik, hogy mit kívánok viselni a kórbonctani vizsgálatokra. Ha fodros cipellőket, akkor fodros cipellőket.

Lehet, meg is tartom a jó szokásomat, ha ezzel Thomast idegesíthetem.

– Bámulatos, hogy mennyire ismeri a gyilkos gondolkodását – csicseregtem. – Talán önt is ki kéne kérdeznünk? Hol is tartózkodott pontosan aznap éjjel, Mr. Cresswell?

Mereven bámult rám, merengő szempárja felett épphogy csak megemelkedett az egyik sötét szemöldöke. A lélegzetem is elállt, mégis álltam a tekintetét. Egy perc múlva aztán biccentett egyet; talán valami következtetésre juthatott a személyemmel kapcsolatosan.

– Miss Wadsworth, ha meg akarja figyelni, hogy éjjelente hova járok – a cipőmre pillantott –, a helyében praktikusabb lábbelit viselnék.

Már épp nyitottam volna a számat, hogy visszavágjak, de az úrfi megint félbeszakított. Szemtelen fráter…

– Bőrkötényesnek nevezik a gyanúsítottat.

Újból megkerülte a boncasztalt, ezzel azonban vészesen közelebb került hozzám. Hátrébb akartam lépni, de ez a fiú tagadhatatlanul a bűvkörében tartott. Éppen előttem állt meg, s egészen lágy pillantást vetett a szememre. Szaporán kezdett verni a szívem.

Isten segítse meg azt a lányt, aki az oltár előtt is e szemekbe nézhet! Valóságos fegyvert kovácsolt ebből a kisfiús gyengédségéből, egy felettébb imponáló, lebilincselő fegyvert. Szerencsére én nem szoktam csak úgy elveszteni a fejemet egy- egy jóképű fiatalember láttán. Úgyhogy Mr. Cresswellnek is többet kell még felmutatnia, hogy elnyerje a szívemet.

– Az ön kérdését megválaszolva, dr. Wadsworth – kapta el végre a szememről a tekintetét, s immár százszorta megfontoltabb hangot ütött meg –, meggyőződésem, hogy mindez csak a kezdet. Egy sorozatgyilkos legelső szárnypróbálgatása fekszik a boncasztalunkon! És aki ilyen sebészi talentummal rendelkezik, kizárt, hogy megelégedjen egyetlen gyilkossággal.

Kételkedő gondolataim mind kiülhettek az arcomra, ugyanis Thomas ajka enyhe mosolyra húzódott.

– Én magam sem tenném. Egyetlen csepp finom, meleg vér, Miss Wadsworth, senki szomját nem olthatja.

A Princess Alice kocsma az 1880-as évekből

NÉGY

AKI A TŰZZEL JÁTSZIK

WADSWORTH-REZIDENCIA,

BELGRAVE SQUARE
1888. SZEPTEMBER 7.

Az előző heti újságok összes szalagcímén kivétel nélkül a Bőrkötényes és A whitechapeli gyilkos szerepelt.

S akármerre néztem, mindenhol állítólagos szakértők elméleteivel találkoztam. A felügyelő urak számtalan más orvossal is megvizsgáltatták Miss Nichols hulláját, de jobbára mindegyikük ugyanarra a következtetésre jutott, mint Jonathan bácsi.

Azt az elméletét ugyanakkor legtöbbjük elutasította, miszerint még állt a nő, amikor ténylegesen rátámadt a gyilkos. Abban egyetértettek, hogy a torkát az alhasán ejtett vágások előtt metszette át, és nagy eséllyel valóban nem elégszik meg egyetlen gyilkossággal, bárki is álljon a vérengzés mögött.

East End lakosai egyenesen rettegtek napnyugta után az utcára lépni, hátha az egyik titokzatos alak képében az elvetemült gyilkossal találkoznának. A prostituáltakat fokozott figyelemre intették, de a lakhatásukat valamiből csak meg kellett fizetniük, úgyhogy nem tűnhettek el teljesen az utcákról.

Édesapám házsártosabb volt, mint valaha, sőt, már-már pszichotikus állapotba került, ha elmentem otthonról. Nem is volt már olyan könnyű csak úgy kiszökdösnöm, vagy hihető indokokat kitalálnom, hogy ne kérdezősködjön annyit. Elküldte az összes cselédünket, és újakat vett fel, mert attól tartott, hogy a régiek megfertőznek minket, tudja isten, hogy mivel, de apámat fix, hogy mindez esztelen paranoiába kergette. Mit sem ért volna elárulnom neki, hogy az új cselédek nagyobb eséllyel hozhatnak be bármit is az otthonunkba, mert ugye ők a rémséges, kórokozókkal teli külvilágból jönnek oda közénk.

Nagyon aggódtam, hogy hamarosan személyesen akar majd kísérgetni engem mindenhova. Ez az egész helyzet, nagy fájdalmamra, jóformán teljesen ellehetetlenítette, hogy bejárjak a bácsikám törvényszéki orvostan óráira, de legalább a laboratóriumba ki tudtam szökni.

„Meggyőződésem, hogy mindez csak a kezdet.”

Mr. Thomas Cresswell ominózus mondata minden áldott nap ott visszhangzott a fejemben. Olyan érzésem volt, mintha egy óriási vihar előtti feszült csendben ragadtam volna, s az éjszakáim is szokatlanul nyugtalanul teltek. Mégse tudtam teljes szívvel elfogadni Cresswell elméletét. Egyszerűen kizárt, hogy több gyilkosságra is vetemedne ez az ember. Soha életemben nem hallottam még sorozatgyilkosokról.

Az is megfordult a fejemben, hogy Thomas igazából csak az alkalmat kereste, hogy a briliáns képességeivel dicsekedhessen, így hát semmi másra nem vágytam jobban, mint hogy

rácáfolhassak az érveire. Ezzel talán a bácsikámat is sikerülne végre lenyűgöznöm.

Az elismerés utáni vágyam mellett azonban a Miss Nichols halála miatti bűntudatom is arra késztetett, hogy segítsek a nyomozásban.

Szívesen kikértem volna a bátyám véleményét is az ügyről, de túlságosan lefoglalta a tanulás, így sajnos nem jutott rám ideje. Ebből kifolyólag túl sokáig maradtam egyedül a gondolataimmal. A halál, az elmúlás és az élet visszafordíthatatlansága…

Nathaniel mindig azzal vigasztalt, hogy nem az én hibám volt, de így is szörnyen fájt a szívem, amikor apám azzal az átható, riadt tekintetével nézett rám. Úgy érezte, meg kell védenie mindentől, ami ebben a szörnyűséges világban reám leselkedhet. Édesanyám végül is nem Nathanieltől kapta el a skarlátot. Nem ő nézte végig, ahogy tiszta vörhenyes lett az arca, s bedagadt a nyelve, mert a bátyám nem lett beteg. Nem ő hozta haza ezt az átkozott fertőzést, és nem miatta adta meg magát édesanyánk eleve gyönge szíve.

Apám szemében én lehettem az ő gyilkos kislánya, aki túlságosan is hasonlított a feleségére. Én voltam az örökös emlékeztető… Mindentől én fosztottam meg, minden boldogságától, azon a szörnyű éjjelen, amikor kileheltem magamból az utolsó vírust is, anyám pedig a lelkét.

Én kergettem apámat őrületbe, és ezt sosem felejthettem el. Ha behunytam a szemem, még mindig láttam azokat a hosszú ruhás, kikeményített kötényű ápolókat. Ahogy komor arcukat

messzire fordították a fülsüketítő sikolyaimtól, mikor édesanyám légzése akadozni kezdett, míg egyszer örökre meg nem állt. Mindkét öklömmel a szegycsontját vertem, könnyeim pedig megállíthatatlanul potyogtak a szépséges, hímzett hálóruhájára, mégis mozdulatlan maradt.

Egyetlen tizenkét éves gyermeknek sem szabadna végignéznie, ahogy egyszer csak távolba mered az édesanyja tekintete, s végleg élettelenné dermed. Ekkor éreztem magam először igazán tehetetlennek. Elhagyott engem a Jóisten. Imádkoztam, szüntelen csak imádkoztam, ahogy az anyukám is tanította, de minek? A halál így is megkaparintotta őt. Ekkor döntöttem el, hogy ilyen szent lelkek helyett inkább valami megfoghatóbb dologra támaszkodom.

És a tudomány sosem hagyott még úgy cserben, mint a hit azon az éjjelen.

Főbenjáró bűn hátat fordítani a Mindenhatónak, mégis rendszeresen megtettem. Minden egyes alkalommal, amikor emberi húsba vájtam a pengémet, csak a vétkeim listáját gyarapítottam, s örömmel fogadtam a kárhozat szelét.

Istennek már semmi hatalma nem volt a lelkem felett.

Éjszaka rendkívüli harsánysággal pattogott a fejemben a rengeteg gondolat, s galád módon nem is tudtam megálljt parancsolni nekik. Csak hánykolódtam vékony kis hálóingemben, még a takarómat is lerúgtam, aztán töltöttem magamnak egy pohár vizet az éjjeliszekrényemen álló kancsóból.

– Ezer ördög és pokol!

Sehogy sem akart a szememre szállni az álom. Egyértelműen nem akart. Majd’ megőrültek a végtagjaim, úgy izzott bennem a tenniakarás. Bár az is lehetséges, hogy csak a szobám sötétjéből és a vele járó összes nyomorúságos gondolat börtönéből kívánkoztam már végre kiszakadni.

Minden egyes elvesztegetett nappal egyre távolabb kerültünk attól, hogy érdemben segítsünk Miss Nichols családjának. Egyszer már cserben hagytam őket, még egyszer nem okozhattam ekkora csalódást. Segítenem kellett nekik, hogy végre békére lelhessenek.

Ökölbe szorult a kezem. Két választásom volt. Játszhatom a biztonsági játékot – igen, az észszerű is lett volna, szépen megvárni a bácsikám laboratóriumában, míg elő nem kerül egy újabb áldozat. Vagy cselekszem, most. Még ma éjjel. Hátha új nyomokra lelek, és lenyűgözhetem velük Thomast és Jonathan bácsit!

A percek múltával csak egyre biztosabb lettem az elhatározásomban. Hiszen édesanyám is mindig erre sarkallt. „Ében rózsabimbóm, nézd, a rózsának is egyszerre vannak szirmai és tüskéi. Ne hidd, hogy valaki gyönge csak azért, mert törékenynek tűnik. Mutasd meg a világnak, milyen bátor vagy!”

Anya meglehetősen gyönge szívvel született, így gyermekkorában nagyon óvták őt mindenféle megerőltető tevékenységtől, de ő más módokat talált, hogy bizonyítsa rátermettségét. Elvégre nemcsak a testi erő számít – a józan ész és az erős akarat is igazán acélos fegyvere az embernek.

– Igaza van, édesanyám. – Az óarany színű perzsaszőnyegemre tettem a lábamat, és elindultam. Mentem kitartóan, míg a szövet szélére érve a talpam alatt nem éreztem a parketta kellemes hűvösségét. És anélkül, hogy tudtam volna, mit is cselekszem, mire észbe kaptam, a tükör előtt találtam magamat tetőtől talpig feketébe öltözve.

– Ideje most már bátornak lennem!

Sötét hajamat gyorsan összefontam, majd a fonatot a fejem tetejére tűztem, s a frizurámból kicsúszó, kósza tincseimet a fülem mögé simítottam. Egyszerű hosszú ujjú ruhát vettem fel némi turnűrrel, azaz fardagállyal. Végigsimítottam a ruha elején. Finom és puha tapintású volt ez a csodás kidolgozású anyag.

Ugyanekkor a tükörben megpillantottam a szemem alatt éktelenkedő, sötét karikákat is, melyek elég nyilvánvalóan jelezték, hogy már napok óta csak álmatlanul forgolódtam az ágyamban. Fakó bőröm kimerült fehérsége szó szerint világított a fekete öltözetem mellett, így megcsipkedtem az orcáimat, hogy egy picit élettel telibbnek tűnjek.

Édesanyámnak sosem kellett ilyenekkel foglalkoznia. Indiai felmenőinek köszönhetően az ő bőre mindig gyönyörű barna volt, akár a méz, míg az enyém csak az ócska, kifehérített utánzata. Hirtelen emlékeztetnem kellett magamat, hogy e percben kicsit sem számít az elegancia, hiszen épp az a célom, hogy ne okozzak feltűnést. A nénikém viszont örülhet, hogy ismét elkezdett érdekelni a külsőm.

Egyszerre azonban egy kéretlen, förtelmes gondolat sejlett fel az elmémben. Thomas és a bácsikám is kinn jártak aznap éjjel,

amikor Miss Nichols meghalt… És ha valaki, ők aztán igazán rajongtak az emberi anatómiáért. Thomas kerek perec a szemembe hazudott, amikor az aznap esti elfoglaltságairól kérdeztem. Ha esetleg rajtakapnám őket, talán engem is bántanának? Felnevettem, de azonnal a szám elé kaptam a kezemet, hogy elfojtsam ezt az idétlen hangot.

Még ekkora badarságot!

A bácsikám képtelen lenne ilyesmire vetemedni. Thomas ellenben… nos, vele kapcsolatban már korántsem voltam ennyire biztos, de nem szívesen folytattam tovább ezt a gondolatmenetet.

Úgy képzeltem, hogy egy külföldi orvos lehetett a tettes, vagy legalább egy tudós doktor megbízásából működő szervrabló. Bár az is lehetséges, hogy csupán egy vagyonos uraság vagy úrhölgy állhat a gyilkosság mögött, aki még egy ilyen iszonytató árat is hajlandó megfizetni egy sikeres szervátültetésért.

Pedig a tudomány eddig nemigen tett ilyesféle kísérleteket lehetővé. Valóban még senki sem hajtott végre sikeres transzplantációt. Mindenesetre nem hittem, hogy jelen pillanatban is kint ólálkodna a Bőrkötényes, hogy utcalányok után szaglásszon, így az éj oltalmazó leple alatt biztonságban tudhattam magamat.

Nem is tétováztam tovább, fürgén leosontam a lépcsőn, aztán pedig besurrantam a társalgóba, és magamra zártam az ajtót. Körbenéztem a szobában, de kongott az ürességtől. Megnyugodhattam, minden csöndes volt. Odalopództam a terem másik végében lévő ablakhoz, s csendesen kinyitottam a szárnyait.

Az ablakpárkányra támaszkodtam, de még egyszer utoljára, a szemem sarkából az ajtó felé pillantottam. Édesapám aludt, s annyira csak nem tébolyodott meg, hogy az éjszaka közepén is rám akarjon nézni, noha már a lebukás gondolatától is szélsebesen kezdett verni a szívem.

Egész testemet átfutotta a borzongás, ahogy végre ellöktem magamat az ablakpárkánytól. Alig pár másodperc múlva azonban újra a lábam alatt érezhettem a talajt, a kertünk kőlapjai között zöldellő, puha pázsitot. Olyan szabadnak éreztem magam a súlytalanságom röpke pillanatában, mint a madár, ki a felhők között száll.

Mosolyogva poroltam le a bársonyos bőrkesztyűmet, s aztán a házunkat övező sötét árnyak világába siklottam. Apám holtbiztos, hogy becsukna az öreg szenespincénkbe, ha egyszer ilyen kései órán kint találna. Így hát az én szememben ez az éjjeli kaland is százszorta izgalmasabbá vált.

Hadd lássa meg az igazságot! Igen, ilyen képtelen időben is kinn jár az ő kislánya, és kitűnően tud vigyázni magára! Örvendett a szívem, ha csak arra gondoltam, hogy a bátorságommal nemcsak a nyomozás előrelendítését szolgálhatom, hanem apám ijedelmeire is rácáfolhatok.

Mit számít, hogy egy vérszomjas potenciális gyilkos útját is keresztezhetem?

Kezdett azért alábbhagyni a bátorságom, amikor már London elhagyatott, ködös utcáit róttam.

Kocsival nem mehettem, mert apám akkor biztos megtudta volna, hogy milyen szégyenteljes útra keltem, de egy szűk óra után már közel sem találtam olyan izgalmasnak, hogy csak a macskaköveken bukdácsolok. Borzasztóan fáztam, ráadásul minden bűzlött az ürüléktől. Megállíthatatlanul futkosott a hátamon a borzongás, mert szüntelen csak azt éreztem, hogy valaki figyel. Ijedtemben majd’ elájultam, amikor egyszer a lábaim elé ugrott egy vén bolond macska.

Az utca sarkához érve hirtelen zajongás ütötte meg a fülemet, így gyorsan behúzódtam a legközelebbi kis sikátorba, nehogy észrevegyen valaki. A köd sűrű permetével jutott el hozzám a hang, felettébb kísérteties hangulatot kölcsönözve ezzel az éjszaka bizarr házsorainak. Igyekeztem a légzésemre koncentrálni, míg el nem haladt mellettem ez a hangos népség, és nagyon reméltem, hogy egyikük se talál belopódzni az én búvóhelyemre. Hűvös szél csiklandozta a tarkómat, s az egész testem libabőrbe rándult. Kicsit sem volt élvezetes ilyen szűk utcába szorulni.

Az igazat megvallva, végig se gondoltam, hogy mit mondanék, ha véletlenül belebotlok valakibe az utcán. Csakis az járt a fejemben, hogy mennyi hasznos információt tartogathatnak azok a kocsmák, ahova éltében Miss Nichols is járt. Már-már láttam, ahogy a sok borgőzös vendég kifecseg majd nekem ezt- azt, s szépen túljárok Thomas Cresswell eszén! De talán nem ártott volna egy kicsinykét jobban átgondolnom a terveimet, mint csak arra összpontosítanom, hogy mivel vághatnék fel

ezelőtt a beképzelt – bár meg kell vallani, valóban rendkívül éles eszű – fiú előtt.

A foszladozó ködben a kereszteződés felé pillantottam. Hanbury Street. Mégis hogy juthattam el ilyen messzire? A Princess Alice közelében jártam, sőt, egy jottányit túl is mentem a kocsmán. A közeli utcákon viszont egy szempillantás alatt eljuthattam a Wentworth és a Commercial Streetre.

Meg se vártam, hogy elhaladjon a rejtekhelyem előtt az az ittas pár, s egy lidérc misztikus fürgeségét magamra öltve, hangtalanul átsuhantam az utca másik oldalára. Határozott léptekkel haladtam előre, noha a szívem annyira hevesen vert, hogy egy apró tollpihe is kiugrasztott volna a bőrömből. Amikor az utcácska közepén jártam, hirtelen kavicspattogást hallottam a hátam mögött. Azonnal meg is pördültem, de… semmit se láttam.

Se sarlós gyilkost, se egy részeg kocsmatölteléket. Csak az épületek közötti üres sötétség tátongott ott mögöttem. Bizonyára egy patkány lökhette meg, miközben átverekedte magát az egyik szemétkupacon.

Mégis földbe gyökerezett a lábam, s vártam, hátha… Úgy ugrált a mellkasomban a szívem, mint egy partra vetett hal. Rettegtem, hogy ha megfordulok, egy szörny áll majd mögöttem, s épp a nyakamba lihegi bűzös leheletét. Behunytam a szemem. Ha semmit se láttam, valahogy minden sokkal könnyebbnek tűnt. Pedig nagyon jól tudtam, hogy ennél ostobább dolgot nem is cselekedhetek. Könnyű tudomást sem venni a ránk leselkedő veszélyekről, de ez még egyetlen szörnyet sem űzött el. Csak még védtelenebbé teszi az embert a nagy támadások előtt.

Erősen füleltem, de semmi más zörejt nem hallottam, így gyorsan továbbálltam. Bár a szemem sarkából még hátra- hátrapillantottam, hogy biztos legyek benne, valóban senki sem követett.

Szerencsére hamarosan megpillantottam magam előtt a pezsgő éjszakai életet élő Princess Alice-t, így végre fellélegezhettem. Ezerszer szívesebben kezdtem kapatos banditákkal, mint az éjszaka titokzatos árnyaival. A kocsma háromemeletes, téglaburkolatos épülete két utca sarkára szorult, így egészen csúcsos, háromszögre hajazó volt az oromzata.

A kapukon keresztül is harsányan szűrődött ki a sok tányér és pohár élénk csörömpölése, illetve a vendégek trágár – nem igazán női fülnek való – hahotázása. Az ajkamba mélyesztettem a fogaim, ahogy megpillantottam egy pár mogorva kocsmatölteléket.

Így visszatekintve kicsit nevetségesnek találtam, hogy az előbb még az árnyékoktól rettegtem.

Némelyikük tetőtől talpig tiszta korom volt, míg mások feltűrt ruhaujját vérfoltok tűzdelték. Tehát mészárosok és gyári munkások jártak erre. Kíméletlen munkájuk acélosra edzette mindük karját, markáns tájszólásuk pedig nyilvánvaló szegénységről árulkodott. Az én alkatom bezzeg olyan törékeny volt, hogy a legegyszerűbb ruhámban is lerítt rólam a nemesi származásom. Legszívesebben a pokolba küldtem volna ezt az

átkozott turnűrt, meg a szabóm precíz öltéseit! Még a sötétben is látszott, hogy milyen elegánsra szabta a ruhámat. Meg is fordult a fejemben, hogy jobb lenne visszafordulnom.

De nem hagyhattam, hogy csak úgy visszatartson a félelem vagy a szépen kidolgozott ruhám.

Lehajtottam a fejem, s nagy lendülettel meg is indultam a társaság felé, ám ekkor váratlanul hátrahúzott egy semmiből előkerülő, erős kar. Fel akartam sikítani, de azonnal a számra tapadt a támadóm óriási tenyere, mely a fél fejemet beterítette.

Nem mondanám, hogy olyan nagyon erősen fogott volna, de így sem hagyott semmi mozgásteret nekem, hogy legalább rá tudjak harapni a kezére. Rugdostam és kapálództam, de mindhiába. Csupán annyit értem el ezzel, hogy a lábamra tekeredett az az átokverte szoknyám, s szó szerint a támadóm gonosz karjaiba omoltam, szépen megkönnyítve ezzel a dolgát. Immár csak a láthatatlan démonom kegyelmében bízhattam; túl gyönge volt a testem, hogy kitörjek emberfeletti szorításából.

– Kérem, ne sikítson! Még elront itt nekem mindent! – A szituációhoz mérten, úgy hallottam, túlságosan is jól szórakozik rajtam.

De legalább már biztos lehettem benne, hogy nem egy lidérc karmai közé kerültem. Minden erőmmel küzdöttem, ide-oda forgolódtam, a fejemet pedig a támadóm mellkasához vertem, ha nem lett volna ilyen irdatlan magas, akár a fejét is eltalálhattam volna.

– Menjünk valami csendesebb helyre, és akkor beszélhetünk. Jó?

Félénken bólintottam, s igyekeztem rendezni az összevissza cikázó gondolataimat. Olyan ismerős volt nekem ez a hang. Vigyázva behúzott az árnyak közé, s a testünk rendkívül illetlen módon egymáshoz feszült. Ugyan ismerősnek véltem a támadóm hangját, azért annyira mégsem kívántam segítségére lenni. Meg kellett neki tanítanom anyám bölcsességét, csodaszép virág a rózsa, de tüskéi roppant szúrósak!

Egyszerre lefékeztem, s rugdosódni kezdtem, illetve a karját is igyekeztem megkarmolni, de nem volt túl sikeres az ellentámadásom. Végül egy kisebb sikátorba botorkáltunk, és kis híján összeakadtak a lábaink, amikor a támadóm gyomrába mélyesztettem a könyökömet, mire ő szépen fel is nyögött. Így.

Ha meghalok is, legalább egy kis elégtételt nyerhettem, sikerült megsebeznem a szörnyet. Bár sajnos elég kérészéletűre sikeredett ez az apró diadalom – ormótlan szoknyám súlya ugyanis teljesen lehúzta a lábaimat, ellehetetlenítve mindennemű szökési kísérletet, így végül egészen elnyelt minket a Londont beborító végtelen, sűrű köd.

Amint elég távol értünk a kocsmától és a macskaköves utcákat megvilágító gázlámpák sorától, a támadóm eleget tett korábbi ígéretének, s végre elengedett. Dühtől és félelemtől remegve zihált a mellkasom, mégis össze kellett szednem magamat, így fürgén megpördültem, és… nem hittem a szememnek.

Thomas Cresswell állt ott előttem karba tett kézzel, visszafogott fintorával egészen határozott keménységet kölcsönözve helyes vonásainak. Ő is tiszta feketébe öltözött, bár

még a fejébe egy sapkát is húzott. Markáns arcéle szigorú árnyakat vetett a gyengén pislákoló fényben a körülöttünk lévő épületek falára.

Már-már egész félelmetes volt a jelenléte, s ez meglehet, hogy óvatosságra intett, de a harag ellenállhatatlan erővel forrott a testemben. Legszívesebben ott rögtön lenyakaztam volna.

– Maga teljesen megőrült? Mégis mire volt ez jó? – háborogtam, és csípőre tettem a kezemet, nehogy véletlenül tényleg meg találjam fojtani ezt a drága úriembert. – Nem lett volna egyszerűbb megkérnie, hogy kövessem? És amúgy meg mi dolga van itt kinn a városban éjnek évadján?

Egy ideig gyanakvóan mustrált, de végül aztán fáradtan végigsimított az arcán. Ha nem ismertem volna, akár még az is megfordulhatott volna a fejemben, hogy aggódott miattam.

– Ezt én is kérdezhetném, Miss Wadsworth. De inkább meghagyom ezt az örömet a bátyjának.

– A bá… – Be se tudtam fejezni a mondatomat, mert jóformán azonnal felbukkant közöttünk Nathaniel, akárcsak a múlt karácsonyok szelleme, ő azonban már korántsem tűnt olyan jókedvűnek. Életemben először nem találtam a szavakat.

Nathaniel gyorsan biccentett Thomas felé, aztán vasmarkával megragadta a könyökömet, s megindult velem a sötétség sűrűjébe, hogy éppen hallótávon kívül essünk. Valósággal szikrákat szórt a szemem testvérem felé, s mindent megtettem volna, hogy kicsavarjam a karomat a szorításából, egyszer azonban megpillantottam, hogy Thomas szeme is Nathaniel ellentmondást nem tűrő kezére szegeződött, és még az állkapcsa is megfeszült. Úgy meglepett tőle ez a reakció, hogy a küzdést is abbahagytam.

– Már most mondom, hogy jobb lesz, ha megkímélsz mindenféle ostoba kerteléstől! – sziszegte Nathaniel, amikor már távolabb értünk. – Igazán káprázatos ötlet, tényleg, sötét sikátorokban bolyonganod, miközben szabadon kószál egy nőket abuzáló gyilkos! Talán meg akarsz halni?

Úgy véltem, hogy ezt csak költői kérdésnek szánta, így hát nem válaszoltam, helyette csak a szoknyám anyagával babráltam. Bár legszívesebben azt az agresszív szorítását ráztam volna már le a karomról, ugyanis még mindig kitartó határozottsággal tartotta a könyökömet. Sőt, jólesett volna rámutatnom, hogy kezd ő is ugyanolyan paranoiássá válni ezzel a krónikus túlféltésével, mint apánk.

De egyikre se vitt rá a lélek.

Végül aztán csak elengedett, majd addig igazgatta finom bőrkesztyűjét, míg a királyi gárda kabátjához hasonló vörösben égő arca valamelyest természetesebb színt nem öltött.

Egy sóhajtással végigsimított szőke haján.

– Anyát is éppen elég volt elveszítenünk – csuklott el a hangja, ám a fájdalmát inkább néhány köhögésbe fojtotta, majd a kabátja alól előhalászta a fésűjét. – Szóval ne várd, hogy ölbe tett kézzel végignézzem, ahogy veszélybe sodrod magad – fordult újra hozzám, ellentmondást nem tűrő tekintettel az arcán. – Abba beleroppannék, érted, hugicám?

Amilyen gyorsan megmérgesedtem, olyan hirtelen el is szállt minden haragom. Az elmúlt öt évben csakis egymásra számíthattunk. Édesapánk szívét túlságosan is elöntötte a gyász, hogy érdemben támogatni tudjon minket. Nathaniel helyébe képzelve magamat már éreztem is, hogy sok-sok apró, de nem kevésbé fájó repedéssel törne darabokra a szívem, ha arra gondolok, hogy őt is elveszíthetem.

– Nagyon sajnálom, hogy aggódnod kellett miattam. Tényleg – kértem bocsánatot, és minden szavamat komolyan is gondoltam, de aztán rádöbbentem valamire. – És amúgy te mi célból császkálsz ilyen sötét sikátorokban ezzel az álnok Mr. Cresswell-lel, már ha szabad tudnom? – néztem rá szúrós szemmel.

– Ha ennyire kíváncsi vagy – kezdte Nathaniel enyhe dölyfös éllel a hangjában –, nem csak mi császkálunk itt kinn – igazította meg a gallérját.

Na, ez már igencsak felkeltette az érdeklődésemet. Fel is húztam a szemöldökömet, s vártam a folytatásra, míg a bátyám körültekintett a kietlen utcácskában.

– Egy csapat fiúval úgy döntöttünk, hogy mi is nyomozunk az ügyben. Őrt állunk Whitechapel utcáiban, és megfigyelünk minden gyanús alakot. Mi vagyunk a „Whitechapel Lovagjai”.

Hirtelenjében csak pislogni tudtam. Ha bárki gyanúsnak tűnt ezen a környéken, akkor az az én piperkőc bátyám és az ő idétlen, sapkás inasa volt. Elképzeltem, hogy nézhet ki akkor a többi úrfi, ahogy az utcán strázsálnak.

– „A Whitechapel Lovagjai” – ismételtem meg a fantázianevüket.

Nathaniel a légynek sem tudott volna ártani, így bele se

mertem gondolni, hogy mit tenne vele egy elvetemült gyilkos ezeken a kietlen utcákon.

– Na ne nevettess! Mégis mit akarnál tenni, ha szembetalálkoznál ezzel a gyilkossal, hm? Odaadnád neki az ezüstfésűdet? Vagy megkínálnád egy pohár francia borral?

Sötét árnyék vetült a fivérem arcára.

– Meglepődnél, hogy mire nem lennék képes, ha a helyzet úgy kívánja – csikorgatta a fogát. – Az az átokfajzat jó hamar rádöbbenne, hogy nem ő az egyetlen, aki meg tudja félemlíteni az embereket. De addig is – újból belém karolt, s visszakísért a sikátor elejében várakozó magányos alakhoz –, Mr. Cresswell bizonyára szívesen kezeskedik arról, hogy biztonságban hazaérj.

Már csak ez hiányzott, hogy Thomas Cresswell kíséretében kelljen hazatérnem! Így is túlságosan fenn hordta már az orrát.

– Ha ti kinn maradtok, akkor én is.

Ezzel le is cövekeltem, és úgy képzeltem, hogy engem aztán onnan senki el nem mozdít, de Nathaniel olyan könnyedén a háta mögé penderített, mintha csak egy tollpihe lettem volna.

– Dehogy maradsz – nyújtott át az iskolatársamnak. – Vigye csak el a kocsit a házamhoz, Thomas! Én majd gyalog megyek haza.

Ha Thomast idegesítette is Nathaniel parancsolgatása, ki nem mutatta, pedig tényleg úgy beszélt vele, mintha csak az inasa volna. Hosszú ujjait némán a felkarom köré fonta, s félrevonult velem. Borzasztó módon, szaporán lüktetett a fiú érintése alatt a pulzusom, de már nem küzdöttem vele sem. Az arcára pillantva viszont egy hamiskás mosolyt vettem észre a szája sarkában.

Egyáltalán nem úgy fogott, mint egy rakoncátlan gyermeket szokás a hosszas szidalmazások előtt, inkább éreztem azt, hogy visszafog engem, nehogy még jobban megcincáljam – én – Nathanielt. Végre-valahára valaki észrevette, hogy tudok vigyázni magamra! És ez még úgy is megérte, hogy ez a valaki éppen ez a bosszantó fiú lett. Ez az éles eszű, pöffeszkedő, helyes fiú. Kiegyenesítettem a hátamat, mire Thomas halkan felkuncogott – Istenem, de jó lenne még hallani ezt az édes, brummogó hangot! Ám a bátyámnak azért volt még egy mondata számomra.

– És megkérlek, hogy tegyél egy botot a dolgozószoba ablakpárkányára – vigyorgott rám a bátyám, teljességgel fittyet hányva a lesújtó pillantásra, melyet feléje küldtem. – Ne haragudj, hugicám, de mára elég volt az ilyesféle izgalmakból. Örülj neki, hogy csak velünk futottál össze, és nem egy sokkal ádázabb gazfickóval.

– Nos, jöjjön – szólt Thomas, ahogy a kocsink felé vezetett. – Igaza van a bátyjának. Egy igazi gonosz lélek ólálkodik ezeken a sötét utcákon.

– Hát léteznek önnél is gonoszabb lelkek? – pördültem meg, hogy immár Thomas szemébe nézhessek.

Láttam, hogy azonnal vissza is vágott volna valamivel, ám egyszerre megértette, hogy csak ugrattam, s végül egy jóízű nevetés tört fel a mellkasából. Az én mellkasomban pedig ismét táncra kélt a szívem. Talán tényleg ő volt a legveszedelmesebb

lény, akivel itt összetalálkozhattam, de erről a bátyám mit sem sejthetett. Egy gondolat viszont kezdett kikristályosodni az elmémben: hiába tiltakozott a józan eszem, Mr. Cresswellnek köszönhetően egy igen veszedelmes érzés karmai közé kerültem. Egy kósza szélfúvás hirtelen belekapott a hajamba, s vele egy simogató hűvösség is végigfutott a bőrömön.

Még egyszer utoljára hátrapillantottam a testvéremre, de őt már teljesen elnyelte az éjjeli köd.

ÖT

SÖTÉT ÉS BORZALMAS DOLGOK

WADSWORTH-REZIDENCIA,

BELGRAVE SQUARE

1888. SZEPTEMBER 8.

– Felettébb rosszul nézel ki ma reggel – pillantott rám édesapám az újságja fölül. – Lehet, vissza kéne feküdnöd. Majd küldetek neked egy kis finom húslevest. Más sem hiányzik, mint hogy ledöntsön a lábadról az influenza vagy egy súlyos fertőzés! Ráadásul az idő is kezd egyre hidegebbre fordulni! – tette le az asztalra az olvasnivalóját, hogy megtörölhesse a homlokát.

Nos, ha valaki rosszul nézett ki a mi kis családunkban, az az édesapám volt. Borzasztó sokat izzadt az utóbbi időben.

– És… és ön jól van? Egy kicsit megvi…

– Ne törődj te énvelem! – mordult fel, aztán pedig gyorsan szabadkozni kezdett. – Ne aggódj miattam, Audrey Rose! Inkább magadra koncentrálj! Megköszönném, ha most egy ideig nem járnál el itthonról, úgy hallottam, ismét förtelmes kórok terjednek a szegények között.

Belecsöppentett egy kevéske szíverősítőt a teájába, majd visszatért a hírek olvasásához. Olyan szívesen megmondtam volna neki, hogy az szolgálná leginkább az egészségemet – és az immunrendszerem védekezőképességét –, ha néhanapján elkaphatnék ezt-azt. Az immunrendszert pedig úgy edzheti meg az ember, ha ugyebár eljár otthonról. De apámat mindig érzékenyen érintette, ha előtte is megmutattam a tudományos, orvosi ismereteimet. Mindenáron biztonságban akart tudni, erre pedig számára az volt a legészszerűbb megoldás, hogy egy burokban tartott. Ennél nagyobb badarságot senki sem találhatott volna ki.

Miközben a teáját szürcsölgette az étkezőben, a jelenléte betöltötte ugyan a szobát, azonban cseppet sem melegítette fel a helyiséget. Az órára kúszott a pillantásom. Hamarosan oda kellett érnem a bácsikámhoz. Nathaniel még aludt, így hát kénytelen voltam egyedül kimenőt kérni.

Illedelmesen meg is köszörültem a torkomat.

– Új ruhákra és lábbelikre lenne szükségem, illetve… – zavaromban lesütöttem a szemem, s a pilláim alól pislogtam apám felé –, más, finomabb ruhadarabokra is…

Apám azonnal le is intett; hiába aggódott az én gyenge egészségemért, fűzőkről meg mindenféle alsóruházati cikkekről már mégse akart hallani. Ugyanazon zsebkendőjével, amivel korábban a homlokát törölte, most megtörölgette az orrát is, aztán pedig a zsebébe mélyesztette a jócskán benedvesített anyagot.

– Menj, intézd, amit kell – szólt. – Vacsorára viszont mindenképp gyere haza, és ne feledd a háztartásvezetési különórádat sem! A nagynénéd szerint sajnálatos módon igen keveset fejlődtél a legutóbbi látogatása után.

Úgy kikívánkozott volna belőlem egy tisztességes szemforgatás – mégis hogy lehetett valaki ennyire kiszámítható? –, de végül visszafogtam magamat.

– Rendben, apám, így lesz.

– Ó, igen – pillantott ismét fel, ahogy újból megtörölte a homlokát –, és vegyél fel, kérlek, egy arcmaszkot is, ha kimész. Úgy hallottam, mindenféle betegség tombol most East Endben.

Bólintottam. Az a híres-neves arcmaszk nem volt több egy egyszerű kendőnél, melyet az orrom tetejébe kötöttem. Én ugyan nem hittem, hogy bármitől is megvédene, de apám ezzel is már tökéletesen megelégedett, s a következő pillanatban vissza is tért az újságolvasáshoz. A csészealj és a bögre találkozásának élesen fel-felkoccanó hangja, apám szipogása és a papírlapok zörgése maradt így az egyedüli, kicsit is közlékeny társunk a „beszélgetés” további részében.

ISZONYATOS MÉSZÁRLÁS WHITECHAPELBEN

Felolvastam a szalagcímet, míg a bácsikám a köröket rótta a föld alatti laboratóriuma sok-sok formalinos üvegcséje előtt. A mélybordó tapéta jobbára egész kellemes melegséget kölcsönzött a helyiség már-már zimankós, s talán még annál is hűvösebb hullákkal kidekorált birodalmában.

Aznap viszont ez a vörösség egy hatalmas vértócsát juttatott eszembe, melynek látványából jelentősen kijutott a részem az utóbbi időben. Megdörzsöltem a nappali viseletem vékony muszlin anyagába bugyolált karomat, majd átfutottam a cikket. Meg se említette az újabb áldozatot, akinek reggel találták meg a hulláját. Még mindig a szerencsétlen Miss Nichols halálát ecsetelték, pedig a második gyilkosság fényében vele még meglehetősen irgalmasan bánt az elkövető. Ilyen tisztességtelen bánásmódot elképzelni sem tudtam volna.

A nagybátyámra pillantottam, aki egészen elmélyülten csavargatta a bajusza végét, miközben jóformán egy szabályos kis csapást taposott ki magának a szőnyegen. Ha ezt így folytatja, úgy képzeltem, hamarosan még a parkettán is átverekedi magát.

– De mi értelme ilyen lehetetlen állapotban hagyni egy testet?

Ezt az egy kérdést ismételgette az utóbbi két órában, amióta csak hazatért a holttest szemrevételezéséből. Sajnos én sem tudtam semmilyen racionális magyarázatot kínálni neki. Először még fel kellett szabadítanom az elmémet a táblára skiccelt ábra iszonytató hatása alól.

Ám egyszerre mégis oda kellett pillantanom, arra a torz alakra, melyet a bácsikám élőben is láthatott. Akaratomon kívül vonzott magához ez a leírhatatlan, véres borzadály, akárcsak egy erős mágnes az ellentétes pólusát.

A bácsikám részletes rajza mellé firkantott adatokon akadt meg először a szemem. Miss Annie Chapman, negyvenhét éves. Körülbelül öt láb magas. Kék szem. Vállig érő, sötétbarna, hullámos haj. Négy egyszerű mondatba, a legalapabb ismertetőjegyekre csapódott le egy egész élet.

A Hanbury Streeten támadtak rá. Ugyanabban az utcában, ahol én is bolyongtam az este. Borzongás futott végig az egész testemen, jó mélyen, a csontjaim közé hatolva, míg a csigolyáim közé nem fészkelte magát, akárcsak egy ruhaszárító kötélre szálló, bágyadt galambcsapat.

Alig lehetett pár óra a nő korai halála és az én vakmerő kalandom között. Valóban a tűzzel játszottam. Hát tényleg ennyire közel járhattam a gyilkoshoz? Nathaniel joggal aggódott; gyakorlatilag egyenesen a Bőrkötényes karmai közé sétáltam, mint egy bolond gyermek, akit megbűvölt az ördög órája.

Ha bármi történt volna velem, apám még azt a maradék eszét is elvesztette volna. Igen, azonnal bezárkózott volna a dolgozószobájába, hogy ott búslakodjon, míg összetört szíve végleg meg nem adja magát.

– Mégis minek vetette át a beleket a nő válla felett? – állt meg a bácsikám a tábla előtt, s hosszasan az ábrára meredt, olyasféle képeket tanulmányozva, melyeket csak az ő szeme láthatott. – Talán a nyomozóknak akart ezzel üzenni ez az elvetemült, vagy csak így érhette el legegyszerűbben a szervet, amit meg akart kaparintani?

– Nem lehet, hogy esetleg… – kezdtem, de a bácsikám döbbenten fordult oda hozzám. Mint aki megfeledkezett arról, hogy én is ott vagyok vele.

– Tudja az ég, hogy miért is hagyom önt lány létére ilyen illetlen dolgokat tanulni!

Időnként neki is kicsúszott a száján egypár ilyen bosszantó megjegyzés, de idővel megtanultam, hogy jobb tudomást sem vennem róluk, mivel általában rövid idő elteltével teljesen megfeledkezett minden kétségéről.

– Talán azért, mert szeret engem, bácsikám?

– Igen – sóhajtott fel. – És szerény véleményem szerint az ön eszét vétek lenne mindenféle női csacskaságokra és pletykálkodásra vesztegetnie.

Ezután ismét Jonathan bácsi rajzára irányítottam a figyelmemet. Az elhunyt szakasztott mása volt az az asszony, aki délelőtt a méreteimet vette le a szabónál.

Hogy tökéletes legyen az álcám, a labor felé jövet betértem a szabóhoz – ahogy apámnak is ígértem –, és kiválogattam néhány tetszetős textíliát, amelyből új öltözékeket rendeltem magamnak. Többek között egy tengerészkék utcai ruhára esett a választásom, amelyet arany- és krémszínű csíkok díszítettek.

Lényegesen kisebb volt a turnűrje, mint a többi ruhámnak, a ruha vastag szövete ráadásul még a hidegtől is sokkal nagyobb védelmet nyújtott. De akárhogy is, a kedvencem egy délutáni ruha lett, melynek színe éppen olyan finom volt, mint a vattacukor, az elejét pedig hímzett rózsák díszítették. Ehhez a könnyed ruhához még egy földig érő, pasztell rózsaszín köpeny is tartozott, éppen tökéletes választás a teadélutánjainkra.

Őszinte izgatottsággal vártam, hogy végre el is készüljenek a választott ruhadarabok! Attól még, hogy hullák tanulmányozásával töltöttem a szabadidőmet, nem veszett el a szépérzékem; én is ugyanúgy szerettem a szemrevaló ruhákat, mint bármelyik másik lány. Hirtelen eszembe jutott, hogy mi térítette el a gondolataimat. Ha a varrónőm nem talált volna magának tisztességes munkát, ő is könnyedén az utcára kerülhetett volna, aztán pedig a bácsikám boncasztalára.

Ennyi. Csak egy újabb jéghideg, felszabdalandó holttest.

Átszaladtam a szoba másik végébe, ahol a sarokban egy aprócska asztal állt. Az egyik cseléd odakészített nekünk egy tálca málnalekváros süteményt és egy kis teát. Öntöttem magamnak egy csésze Earl Greyt, aztán egy díszes, ezüst cukorfogó segítségével beledobtam a folyadékba egy szem kockacukrot – már-már émelyítő volt ez a fényűzés az új áldozatunk állapotával szembeállítva.

A bácsikámnak is kitöltöttem egy csészényi italt, de a süteményeket érintetlenül hagytam. Visszataszító volt ez a véres színű dzsem – meglehet, egész életemre el is ment tőle az étvágyam.

Jonathan bácsi felocsúdott hosszas révedezéséből, amikor odanyújtottam neki a gőzölgő teáját. A folyadék édes, gyógynövényes bergamottolajjal keveredő illata teljesen megigézte őt egy rövidke másodpercre, de aztán változatlanul visszatért a motyogva mászkáláshoz.

– Hol lehet már ez a mihaszna fiú? – pillantott a falon lógó, élethű szívet formázó órára, s feszülten összehúzta a szemöldökét.

Nehéz lett volna megmondanom, hogy Mr. Cresswellre vagy a sárgaréz óraszerkezetre volt-e mérgesebb.

Még az apámtól kapta ajándékba, hajdani, talán már elfeledett kedvessége jeléül, amikor a bácsikám megszerezte az orvosi diplomáját. Tudniillik édesanyám halála előtt apám előszeretettel fabrikált különféle játékokat és óraszerkezeteket, de sajnos ettől az örömtől is rég megfosztotta a gyász.

Én Istennek fordítottam hátat, hogy így cserben hagyott engem, míg apám a testvérének és a tudománynak intett búcsút, mert végül képtelenek voltak megmenteni az édesanyámat. Amikor szegény meghalt, apám csakis azt sulykolta, hogy kicsit sem volt elég kitartó az öccse.

A bácsikám ezzel szemben úgy vélte, hogy apám valójában csodát várt volna tőle, amelyet nyilvánvalóan nem tudott neki megadni, így ostobának tartotta, hogy őt hibáztatja anyám halála miatt. Részemről én el se tudtam volna képzelni, hogy valaha is képes lennék ennyire utálni a tulajdon testvéremet. Szántam mind a kettőt, apámat és a nagybátyámat is, hogy ennyi gyűlölettel voltak egymás iránt.

Végül én is az órára pillantottam. Thomas már több mint egy órája elment, hogy kikérdezze az ifjú polgárőr társait. Jonathan bácsi abban reménykedett, hogy az egyikük esetleg láthatott valami gyanúsat, hiszen Whitechapel minden egyes pontjára kihelyeztek valakit – tényleg mintha csak egy középkori lovagosat játszó fiúcsapat lettek volna –, hogy egészen hajnali négyig ott őrködjön.

Ami engem illet, igazából csodálkoztam, hogy Thomasnak miért kell külön kikérdeznie a többi fiút, elvégre ezért állt össze ez a csapat, hogy megosszák egymással a tapasztaltakat, vagy nem?

Újabb harminc perc is eltelt, Mr. Cresswell viszont még mindig nem tért vissza, így a nagybátyámat már valósággal megőrjítette a türelmetlenség. Úgy tűnt, hogy a körülöttünk lévő hullák és a különféle halott teremtmények is visszatartják a lélegzetüket, nehogy felébresszék a bácsiban lakozó sötét energiákat. Teljes szívemből szerettem és tiszteltem Jonathan bácsit, de ez a szenvedélyes elhivatottsága a feszült helyzetekben alig különbözött egy elmeháborodott kényszeres megszállottságától.

Tíz perc múlva végre kinyílt a laboratórium ajtaja, s egy nyikorgással meg is jelent közöttünk Thomas sudár alakja. A fiú láttán nagybátyám valósággal átcsörtetett a helyiségen, s vadul szikrázó szemében féktelen kíváncsiság fénye csillogott. Nem túlzok: ha közelebbről is megvizsgáltam volna az arcát, szerintem habot találtam volna a szája sarkában. Az ilyen helyzetekben kicsit sem volt nehéz megértenem, hogy miért is néztek rá fura szemmel az emberek – beleértve a bátyámat is.

– Na? Mit tudott meg? Látott valaki valamit?

Az egyik cseléd elvette Thomas hosszú kabátját, majd gyorsan fel is iszkolt a pincelejáró szűk lépcsőjén. Ha valakit nem érdekelt a kórbonctan, semmi pénzért nem töltött volna a szükségesnél több időt a bácsikám laboratóriumában. Egy egész sereg sötét és borzalmas dolog bújt itt meg formalinos üvegcsékbe zárva, vagy éppen különböző kőlapokra kiterítve.

Thomas a táblára rajzolt alakra pillantott, úgy vélem, szántszándékkal kerülve ezzel a bácsikám tekintetét.

– Attól tartok, semmi különöset nem tapasztaltak a többiek. Senki semmit.

Összehúztam a szemöldökömet. Nem úgy hangzott, mintha túlságosan lelombozta volna ez a tény.

– Ugyanakkor – folytatta – csatlakoztam a felügyelő urakhoz, míg ők is kikérdeztek egypár embert, noha meglehetősen csapnivaló munkát végeznek, és az egyik tökkelütött önről kezdett kérdezgetni engem. Nem voltam nagy segítségére, úgyhogy azt ígérte, hogy majd az este személyesen is felkeresi önt – csóválta meg a fejét. – A holttest közelében számtalan csavart és fogaskereket találtak, és… előkerült néhány szemtanú is.

– És? – A bácsikámnak még a lélegzete is elállt.

– Szerencsétlenségünkre a legpontosabb személyleírás se nagyon használható. Egy nő csak hátulról látta a gyilkost. Annyit mondott, hogy látta, ahogy beszél az áldozattal, de ilyen távolságból leginkább csak annyit értett, hogy a nő beleegyezett valamibe. És, nos, tekintve, hogy egy prostituáltról beszélünk, ön is kitalálhatja a beszélgetésük csúfos részleteit.

– Thomas! – Jonathan bácsi felháborodottan tekintett rám; így drága iskolatársam végre észrevette, hogy én is ott álldogálok mellettük. – Egy hölgy társaságában vagyunk!

A szememet forgattam. Jonathan bácsira aztán számíthatott az ember lánya, ha a finom női lelkület megóvásáról volt szó. Prostitúciót említeni a jelenlétemben valósággal felháborító vakmerőség, de egy szétszabdalt hulla látványa már kicsit sem volt problémás, főképp így ebédidő előtt.

– Bocsásson meg, Miss Wadsworth, nem láttam, hogy itt van! – Akkora egy kókler volt ez a Thomas Cresswell! Oldalra döntötte a fejét, s a szája sarkában felsejlő mosolyával ollyan ravasz pillantást vetett rám, mintha a gondolataimban is tudott volna olvasni. – Igazán nem akartam felzaklatni.

– Nem zaklatott fel, Mr. Cresswell. – Egyenesen a két szeme közé irányítottam a szúrós tekintetemet. – Épp ellenkezőleg, felettébb bosszant, hogy ilyen ostobaságokra fecséreljük el az időnket, miközben egy őrült nőket abuzál az utcán. Mit is csinált a legutóbbi áldozatával? – A nyomatékosítás kedvéért az ujjaimon kezdtem számolni a nő sérüléseit. – Ja, igen, kibelezte, majd átvetette a vállán a belsőségeit, s úgy hagyta ott, felpeckelt térddel, széttárt lábakkal. Nem is beszélve arról, hogy még a… reproduktív szerveitől is megfosztotta.

– Igen, valóban – bólogatott Thomas. – Most, hogy mondja, ez igen kellemetlen.

– Netalántán saját szemével is látta, Mr. Cresswell?

– Mi van, ha igen?

– Thomas – dorgálta meg a bácsikám. – Ne szekírozza már ennyit!

Erre én feldúltan fordultam újra a bácsihoz.

– Persze, vesztegessünk csak el még több időt az én állítólagos zaklatottságom megtárgyalásával! De egyébként mi baja van a prostituáltakkal? Nem ők tehetnek róla, hogy ennyire igazságtalanul bánik a társadalom a nőkkel, és egy ilyen alantas foglalkozást kényszerülnek folytatni.

– Nos… – lépett hátrébb a nagybátyám, majd a homlokához kapta a kezét, mintha egypár enyhítő simítással ki is törölhetné az elméjéből az előbbi harsány szóáradatomat.

Thomas pedig, ha nem a saját szememmel látom, el se hiszem, de titkon rám kacsintott, mielőtt belekortyolt az időközben kitöltött teájába.

– Legyen hát! – Nagy színpadiasan feltartotta az orrát, s úgy fordult a bácsikámhoz. – Doktor Wadsworth, a kisasszony kitűnő érveket sorakoztatott fel. Így hát mostantól úgy illik tennem, mintha egy férfi rátermettségével rendelkezne.

– Egy férfi rátermettségével? – Még szúrósabb pillantást küldtem a fiú irányába. – Na de kérem, uram, ne becsüljön le ennyire!

– Mindemellett – folytatta, mielőtt még tovább háboroghattam volna, bár először még visszahelyezte a csészéjét a hozzáillő kék-fehér, staffordshire-i csészealjba –, így, hogy most már egyenrangú felekként tekintünk egymásra, ragaszkodom hozzá, hogy Thomasnak vagy Cresswellnek hívjon. Ostobaság lenne ilyen felesleges formaságokkal foglalkoznunk, nem gondolja, kedves társam?

Nehogy még véletlen túlszárnyaljon az okfejtésével, büszkén húztam ki magamat.

– Ha ezt kívánja, mostantól hívhat Audrey Rose-nak. Vagy Wadsworth-nek.

Jonathan bácsi egy hatalmas sóhajtással a csillár rozettáira emelte a tekintetét.

– Akkor most már visszatérhetünk a gyilkossághoz – szólt, s kivette az okuláréját a bőrtokjából, majd az orrára helyezte. – Mi mást tartogatnak még ma számomra a hasogató fejfájáson kívül?

– Nekem lenne egy elméletem, hogy ez alkalommal miért vetemedett ekkora brutalitásra a gyilkos – feleltem óvatosan, éppen ahogy kikristályosodott az elmémben egy igen fontos kirakósdarabka. – Úgy hiszem, hogy ilyesféle galádságot csakis… bosszúvágy vezérelhet.

Hát ezzel, életemben először, mindkettőjük érdeklődését felkeltettem. Sőt, valósággal úgy néztek rám, mintha én is egy lenyűgöző titkokat rejtő hulla lennék.

– Az órán egyszer ön azt mondta, hogy egy kezdő gyilkos olyan áldozatot választ, akit ismer.

Jonathan bácsi bólintott.

– Nos, mi van, ha a mi gyilkosunk is ismerte Miss Nicholst, de mégse tudta úgy elragadtatni magát, mint azt előzetesen tervezte? Az az érzésem, hogy bosszúból támadta meg a nőt, de valamiért nem tudott elégtételt venni rajta. Miss Annie Chapmant ellenben olyan brutálisan felszabdalta, hogy arra a következtetésre kell jutnom, hogy őt nem ismerte.

– Felettébb érdekes elmélet, húgom… – A nagybátyám merengve pödört egyet a bajuszán. – Talán Miss Nicholst a férje vagy a szeretője ölte meg.

Thomas pedig a bácsikám másik hőn szeretett szokását vette fel, és óriási köröket kezdett róni a laboratóriumban. Minden egyes lépésével formalin és bergamottolaj furcsán kellemes, de nem kevésbé nyugtalanító elegyének illata suhant át a szobán.

– De mégis miért fosztja meg őket a szerveiktől? – motyogta az orra alatt.

Némán figyeltem, ahogy kitartóan dolgoznak, csikorognak a fiú agyában a fogaskerekek. Igazán különleges élmény volt így megfigyelnem őt, hiába vettem fel magamra ezt a bosszankodó stílust, akkor is megigézett.

Egyszer azonban, mintha egy ihlető fény sejlett volna fel a sötétségben, csettintett egyet.

– Mélységesen gyűlöli a nőket, meg amit számára jelképeznek, vagy az is lehet, hogy valami sérelem érhette a múltban. Igen, valamikor régebben nagy csalódást okozhatott neki egy nő.

– És miért pont prostituáltakat gyilkol? – kérdeztem, teljeséggel figyelmen kívül hagyva, hogy a bácsikám összerezzent az illetlen szóhasználatom miatt.

– Nos, először is a prostituáltak eléggé könnyű prédák. Másrészt pedig önként és dalolva elvonulnak bárkivel egy-egy sötétebb sikátorba, zugba – sétált közelebb hozzám Thomas, és egy pillanatra elidőzött rajtam a tekintete, mielőtt továbbsétált az egyik hulla felé. – Esetleg úgy véli, hogy valamiféle fenyegetést jelentenek számára ezek a nők. Bár azt is elképzelhetőnek tartom, hogy igazából csak egy vallási fanatikussal van dolgunk, aki meg akarja tisztítani a világot a szajháktól és a különféle ringyóktól.

Jonathan bácsi egyszeriben olyan erővel csapott az asztalra, hogy a sok üvegcséből ki is löttyent a formalin a fa felületére.

– Elég most már ebből! Az sem helyénvaló, hogy ilyen ocsmány dolgokat tanítunk Audrey Rose-nak, de efféle közönséges nyelvhasználatra aztán igazán semmi szükség!

Felsóhajtottam.

Én már sosem érthettem meg a férfiak gondolkodását. Igen, a női nemhez tartozom, de ez nem jelenti azt, hogy bármilyen hátrányt szenvednék a képességeimben. Bár még így is szerencsésnek mondhattam magam; mindent összevetve egy rendkívül haladó gondolkodású nagybácsival áldott meg a sors, aki így támogatott, s tanoncának is fogadott engem. Ezeket az apró sértő megjegyzéseit igazán nem volt olyan nagy fáradság elviselnem.

– Ne haragudjon, uram – köszörülte meg Thomas a torkát –, de úgy vélem, hogy ha az unokahúga boncolás közben sem szokott csak úgy elalélni, akkor egy egyszerű eszmecserével is könnyedén megbirkózik. A kisasszony intellektusa, noha közel sem érhet fel az én mérhetetlen tudásomhoz, talán még a nyomozásunk hasznára is válhat.

Ezzel ismét megköszörülte a torkát, amivel bizonyára a nagybátyám heves tiltakozását várta, ám Jonathan bácsi mérges tekintete egyszeriben lágyulni kezdett. Döbbenetemben csak pislogni tudtam a fiúra, csúnya módon még a számat is eltátottam. Megvédett engem. Még ha a tőle megszokott nyakatekert módján is tette, de akkor is, kiállt mellettem. Ezek szerint nem csak énbennem ébredt tisztelet valaki iránt az utóbbi időben.

– Jól van. Folytassa!

Thomas egy újabb pillantást vetett rám, aztán vett egy mély lélegzetet.

– Rühelli az utcalányokat, az egész lényüket, és hogy csak úgy eladják a testüket. Fogadni mernék rá, hogy elhagyta a szerelme. Feltehetőleg azt érzi, hogy elárulták – emelte fel ismét a csészéjét, hogy igyon egy korty teát, majd óvatosan

visszahelyezte a porcelánt az asztalra. – Sőt, az sem lepne meg, ha kiderülne, hogy öngyilkos lett a felesége vagy a menyasszonya, tehát valóban végső búcsút vett tőle egy nő.

Jonathan bácsi immár újfent objektív, tudósi szemléletmódra váltva egyetértőn bólintott.

– Úgy van, és nagy valószínűséggel azt képzeli, hogy neki minden kijár, ergo bárkitől bármit elvehet. A szó szoros értelmében. Hiszen megfizette! Az ő szemében teljesen nyíltak a szándékai, így az áldozatai, ezek a szerencsétlen nők, szabad akaratukból…

– Gyilkoltatják le magukat. – A testembe kúszó förtelmes érzéstől teljesen összeszorult a gyomrom. Ez az alak kint kószál az utcákon, és sorjában szedi rá a nőket, hogy engedelmükkel szépen lemészárolja őket. – Nem lehet, hogy ezzel csak a fantáziáit éli ki? – fogalmaztam meg hangosan a gondolataimat. – Talán Istent akar játszani.

Thomas hirtelenjében lefékezett, és kis híján orra is bukott a megszállott járkálásából fennmaradó nagy lendületében, de ezzel mit sem törődve azonnal sarkon fordult, majd néhány rövid lépéssel átszelte az egész labort, míg el nem jutott hozzám. Nagy hevességében azon nyomban megragadta mindkét könyökömet, és egy hatalmas puszit nyomott az arcomra, én meg csak álltam ott némán, rákvörösen.

Zavaromban az arcomhoz kaptam a kezemet, de Jonathan bácsi tudomást sem vett a fiú illetlen kifakadásáról; számára semmi más nem létezett, csak ez a rettenetes gyilkosság.

– Ez zseniális, Audrey Rose! – lelkendezett Thomas, s élénk,

csodálattól csillogó tekintetével annyi ideig fürkészett, hogy bármelyik illemtantanár már tiltakozott volna. – Csakis erről lehet szó! Valami istenségnek képzeli magát ez az elvetemült!

– Gratulálok, ügyesek voltak mind a ketten – szólt a bácsikám, immár reményteli bizonyossággal fordulva hozzánk. – Úgy hiszem, megtaláltuk a gyilkos lehetséges indítékát.

– Ami pedig? – kérdeztem, mert bevallom, én még nem igazán értettem, hogy mire jöhettek rá. Felettébb nehezemre esett Thomas csókján kívül másra gondolnom, ráadásul igencsak bizarr irányt kezdett venni ez az egész társalgás.

– A gyilkosunk a vallási nézeteire alapozva küldi a másvilágra ezeket a nőket – sóhajtott fel a bácsikám. – Nem lennék meglepődve, ha egy rejtőzködő keresztes vagy netán egy kibukott lelkész állna a gyilkosságok mögött, aki egyenesen a Mindenható nevében mészárolja le az áldozatait.

Egyik pillanatról a másikra egy dermesztő gondolat csapott le rám.

– Eszerint további áldozatokkal is számolnunk kell.

Sokkal, de sokkal több vérontás elébe néztünk még, ebben biztos lehettem.

A nagybátyám rémült tekintete először Thomas, aztán pedig énfelém fordult. Szavak nélkül is megértettük mi egymást.

Kétrét görnyedne a nevetéstől az egész Scotland Yard, sőt, egyenesen elmegyógyintézetbe küldenének minket, ha bekopogtatnánk hozzájuk az elméletünkkel. De hát csodálkozunk? Mégis mit mondanánk? „Szabadon mászkál valahol egy őrült pap vagy lelkész, és isteni utasításra mészárlásba kezdett, szóval retteghet a város, míg valamely módon meg nem állítjuk?”

Jonathan bácsit ismerték már az emberek, de azért így is terjengett róla néhány pletyka. Egy szempillantás alatt őt vádolnák meg a gyilkosságokkal, hiszen mi is az egy ilyen, holttesteket szétcincáló dögkeselyűnek! Keresztet vetnének, s arra kérnék a Jóistent, hogy jó messzire küldje el tőlük ezt az embert, lehetőleg egy magánzárkába, és haláláig békében ott is maradjon.

Thomasszal és velem már kegyesebben bánna a közvélemény. Minket csak hullagyalázónak titulálnának.

– Erről egy árva léleknek sem beszélhetünk – szólalt meg végül a nagybátyám, majd levette a szemüvegét, és megdörzsölte az orrnyergét. – Még Nathanielnek sem. Se a barátaiknak vagy az iskolatársaiknak. Legalábbis addig, amíg a rendőrségnek be nem tudjuk bizonyítani az igazunkat. De egyelőre fésüljük át az eddigi bizonyítékokat! Lennie kell ott még valaminek, amit nem vettünk észre, bármi, ami segítene megtalálni a tettest, mielőtt elveszi egy újabb ártatlan lélek életét.

Aki igazán elhiszi, hogy ilyesféle szörnyűségekkel jó ügyet szolgálhat, valóban nem lehet épelméjű. Ez a gondolat pedig mindennél szörnyűségesebb volt.

A labor testes faajtaján egyszer csak kopogás hangzott fel, azt pedig az egyik cseléd fürge biccentése követte.

– Nagyságos úr, Mr. Nathaniel Wadsworth van a társalgóban. Azt mondja, sürgősen beszélnie kell a húgával.

HAT

BŰNBARLANG

DR. JONATHAN WADSWORTH TÁRSALGÓJA,
HIGHGATE

1888. SZEPTEMBER 8.

Nathaniel holtsápadt arcával találtam szemközt magam, amint felértem a bácsikánk levegőtlen társalgójába.

A tapéta sötétzöldben és kékben örvénylő mintájának nyugtató hatással kellett volna lennie mindenre, de úgy tűnt, a bátyám aggodalmán kicsit sem tudott segíteni. Hatalmas cseppekben folyt le a homlokáról az izzadság, egy tekintélyes kört áztatva így az inge keményített gallérjába. Szőke haja is tökéletesen tükrözte a szeme heves zaklatottságát, jobbára hibátlan bőrét pedig két hatalmas karika csúfította el a szeme alatt. Egy szemhunyásnyit sem aludhatott az éjjel, mégis számomra a frizurája gyászos állapota volt a legaggasztóbb.

Belekapaszkodtam a szoknyámba, s a karjaiba rohantam, mit sem törődve azzal, hogy az ütközéstől a bordáim közé szúrt a fűzőm merevítője. Szorosan magához ölelt, majdnem meg is fojtott, mégis a nyakamba fúrta az állát, s gondterhelten sóhajtott fel.

– Hát élsz! – suttogta, már-már háborodott zavartsággal. – Hála istennek, élsz!

– Persze hogy élek – húzódtam óvatosan hátrébb, hogy bátyám szemébe pillanthassak. – Miért hitted, hogy nem?

– Ne haragudj, hugicám! Épp most hallottam a második gyilkosságról, és hogy hol történt! Tudtam, hogy nem te vagy az áldozat, mégis olyan rossz előérzet fogott el. – Nagyot nyelt. – Képzelheted, hogy aggódtam, majd’ megszakadt a szívem! Ne haragudj, de az este után nem igazán tudtam bízni a józan ítélőképességedben, attól tartottam, hogy valami szörnyűséges helyre csalogattak, és, és… Már így is annyi szerencsétlenség ért minket ma! Csakis a legrosszabbra tudtam gondolni.

– De miért nem jöttél ide hamarabb? – kérdeztem, bár minden erőmmel azon voltam, hogy valamiképp megőrizzem a maradék hidegvéremet.

Egyszerűen felháborítónak tartottam, hogy egyfolytában így megkérdőjeleztek a környezetemben! Ha én is férfi lennék, száz százalék, hogy Nathaniel sem tartana ennyire gyámoltalannak.

– Hiszen te is tudod, hogy az időm nagy részét itt töltöm Jonathan bácsinál. Istenem, mondd, hogy nem a városban bolyongtál egészen idáig… De amúgy miféle szerencsétlenség ért minket, ami ennyire megrémített?

Nathaniel arca eltorzult a dühtől.

– Ugyan miért is riadozok én itt, hm? Talán azért, mert a húgom nem képes megülni a fenekén, és otthon maradni, mint a többi jóravaló lány?!

Hirtelen alig kaptam levegőt. Mégis ki találta ki ezt az ormótlan nagy ostobaságot? Az ájtatos lány jóravaló, de ha kíváncsi, rögtön szégyenteljessé válik? Hát én is ugyanolyan jóravaló vagyok, mint bárki más! És mit se számít, hogy én a szabadidőmben tudományos elméleteket tanulmányozok, meg holtakat boncolok fel!

Mérgesen a bátyám mellkasába böktem a mutatóujjammal.

– Miért, az isten szerelmére, szerinted hagynom kellett volna apának egy üzenetet? Pontosan tudod, hogy hogyan reagálna, ha lebuknék előtte! Te teljesen megőrültél, vagy csak valami átmeneti szél csapta meg az elmédet? – Semmi áron nem hagytam, hogy szóhoz jusson. – Hál’ istennek, a Wadsworth családban csak az erősebbik nemet érinti ez a csúf kórság! Ki gondolta volna, hogy az alantas nőiségem ment meg egyszer a ti állatias tébolyotoktól! De most már igazán elmondhatnád, hogy miféle szerencsétlenségről beszéltél! Valami történt apával?

A fivérem dühe, volt-nincs, hirtelen teljesen szertefoszlott. Egy lépést hátrált tőlem, s fáradtan dörzsölgetni kezdte a halántékát.

– Nem is tudom, hogy hol kezdjem. – Valamilyen ok folytán roppant érdekessé válhatott számára a társalgó parkettája, kitartóan bámulta ugyanis a földet, nehogy összetalálkozzon a tekintetünk. – Apánknak… egy pár hétre el kell utaznia otthonról.

– De jól van? – érintettem meg a bátyám felkarját. – Nathaniel, nézz már rám!

– Én-én… – Ekkor végre kihúzta magát, és a szememre irányította a tekintetét. – Ma reggel bekopogtatott hozzánk a főfelügyelő úr. Ide figyelj, Audrey Rose, eléggé felkavaró hírt kell veled megosztanom, úgyhogy kérlek, szedd össze minden lelkierődet!

Válaszul vágtam egy grimaszt.

– Megígérem, hogy nem leszek rosszul, bármit is akarsz mondani. Egyedül ez a felesleges feszültségkeltés készít most már ki!

Egyszer csak felhorkant valaki az ajtóban. Mindketten azonnal a hang irányába fordultunk, s így ott álltunk szemtől szemben a hívatlan látogatónkkal. Thomasszal… Az ajkát ugyan eltakarta, de azt már véletlenül sem jutott eszébe eltitkolni, hogy egy kedélyes kuncogás rázza a vállát.

– Folytassák csak – nyögte ki két kacagás között. – Tegyenek úgy, mintha itt sem lennék. Ez felettébb érdekesnek ígérkezik.

– Muszáj önnek mások beszélgetésébe is így beleütnie az orrát? – mordultam rá, még az én fülem szerint is meglehetősen harapós stílusban. – Nincs semmi jobb dolga? Vagy csak szeretné bemutatni, hogy most is milyen kitűnően tudja hozni ezt az arrogáns, kiállhatatlan, modortalan stílust?

Az arcáról meglehet, nem sikerült letörölnöm a mosolyt, mégis megváltozott valami a fiú tekintetében. Egy kevéske derű sem csillogott már a szemében. Legszívesebben elástam volna magamat, igen, bebújtam volna a legközelebbi sírba is, csak ne lássam őt így.

– Thomas, kérem, ne haragudjon, ez igazán…

– A nagybátyjuk kért meg, hogy jöjjek fel, s nézzek rá önökre, amilyen lármát csaptak. Biztosra akart menni, hogy nem vágják

el egymás torkát a kedvenc tengermintás szőnyegén. – Egy pillanatra elhallgatott, hogy megigazítsa a mandzsettáját, aztán dermesztően hűvös kimértséggel folytatta tovább. – Biztosíthatom, kisasszony, hogy inkább tépetném ki mind a tíz körmömet, most itt rögtön, mint hogy egy másodperccel is tovább maradjak itt koloncnak a nyakukon. – Ezután pedig Nathanielhez fordult. – Mesélje csak el a húgának az apjuk reggeli liezonját a Scotland Yarddal! Higgye el, véletlenül sem fog emiatt összetörni.

Miután ezt közölte, minden további nélkül fejet hajtott, majd kisietett a társalgóból. Semmi kétség, megbántottam, de jelenleg nem volt időm ezzel foglalkozni. Megpördültem, s fürgén visszatértem Nathanielhez.

– Mi történt édesapánkkal?

A bátyám odasétált a díványhoz, s helyet foglalt.

– Állítólag reggeli után nem sokkal elment Whitechapelbe, ahol a gyilkosság és a többi borzalom miatt éppen nyomozott a rendőrség. És… nos, a rendőr urak egy igen… szégyenletes létesítményben találtak rá apánkra – sóhajtott fel. – Nagy szerencse, hogy aki rátalált, ismeri őt. A főfelügyelő úr hazakísérte apánkat, de azt tanácsolta, hogy most egy pár hétre hagyja el Londont. Vagy ameddig nem… szedi össze magát.

Olyan elképesztő sebességgel cikázott a képzeletem, hogy be kellett hunynom a szememet. East End nem igazán bővelkedett a „létesítményekben”. Csak kocsma volt ott, bordélyház és… ópiumbarlang.

Az egyik pillanatban arra eszméltem, hogy az apró dívány

felé húz a testem, s így végül pontosan Nathaniel mellett kötöttem ki. Édesanyánk halála óta apánk mindennap laudanumcseppeket vagyis ópiumtinktúrát szedett. Az orvos azzal biztatott minket, hogy ez majd kigyógyítja az álmatlanságból és a többi bajából, de a gyakorlatban éppen ellenkezőleg hatott.

Apám képe jelent meg a lelki szemeim előtt. Ahogy a homlokát törölgeti, éjszaka pedig a folyosókat rója, és akkor ott volt az az örökös, egyre növekvő pánikja is. Nem is értettem, hogy eddig miért nem gondoltam, hogy az ő hőn szeretett szíverősítője állhat a rossz kedélye és a zaklatottsága mögött.

– És hogy van most? – söpörtem le egy kósza cérnaszálat a szoknyámról.

– Nem jól, ha lehetek őszinte. Amikor eljöttem, nem igazán volt olyan állapotban, hogy bármit is megbeszélhessek vele – fészkelődött mellettem Nathaniel. – De megkértem a főfelügyelőt, hogy vigye el a házikóba.

Bólintottam. „Házikónak” a mi vadregényes bathi birtokunkat hívtuk, bár Thornbriar volt a becsületes neve. Csodaszép volt az a vidék, az épület pedig extravagáns, mint minden más, amit apám a nemesi címmel megörökölt. Ennél alkalmasabb környezetet valóban nem is választhattak volna, hogy apám visszanyerje a józan… gondolkodását.

– Rendkívül segítőkész volt, és szerencsére diszkrét is – folytatta Nathaniel.

Összeszorult az ajkam. Meg mertem volna esküdni, hogy apánk korábban már lefizette ezt a rendőr urat, tehát reggel is

csak azért lehetett ilyen szolgálatkész, mert azt remélte, hogy így még több pénz ütheti a markát.

– És én miben segíthetek?

– Blackburn főfelügyelő, igen, azt hiszem, így hívják, és az új komornyikunk már összepakolták apánk csomagjait, és nagyjából egy órája mehettek el – csóválta meg a fejét. – Már csak annyi volt hátra, hogy megtaláljalak, és beszélhessünk.

Egy röpke pillanat erejére csak aggódva pislogtam a testvérem szemébe. Hát már el is ment… Apám borzasztóan megnehezítette az életünket, ez tény, de azért így is féltettem őt. Vennem kellett egy mély lélegzetet. Nem igazán tehettem meg, hogy olyan dolgok miatt emésszem magam, amiket nem kontrollálhatok, mikor egy komplett gyilkossági ügy megoldásán kellett dolgoznom, és több hulla áttanulmányozása is várt még rám.

– Esetleg nem bánnád, ha még egy kis ideig nélkülöznöd kellene a társaságomat? – álltam fel, s leporoltam a ruhám elejét. – Vissza kéne mennem segíteni Jonathan bácsinak, ha otthon már valóban semmit sem tehetek.

Nathaniel a laboratóriumba vezető ajtó felé pillantott, de azt már csak a Jóisten tudhatta, hogy mi járhatott a fejében. Mindig is azt mondogatta, hogy a bácsikánkat „egy hajszál választja el attól, hogy végleg eluralkodjon az elméje felett az az álnok sötétség, ami az ő kedvenc hulláiból áradt”.

Újabb érvekkel viszont már nem kívántam előhozakodni, csak egy kedves mosolyra húztam az ajkamat, és megragadtam a bátyám kezét. Valamelyest ellágyult a tekintete, és így szélesedett az én mosolyom is. Ki gondolta volna, hogy egyszer még Amelia nénikém praktikáit alkalmazom a céljaim elérése érdekében! De hát ha meg kell győzni a másik nemet… Thomasszal szemben viszont sokkal cselesebb taktikákhoz kell folyamodnom, ha valaha szeretném kiengesztelni a fiút.

– Megígérem, hogy nagyjából vacsoraidőre haza is érek, és aztán átbeszélhetjük, hogy apánk miféle gyógykezelést kapjon – léptem hátrébb, a következő mondatomhoz azonban már egy tréfás mosolyt is megengedtem magamnak. – Egyébként, bátyó, igazán kezdhetnél most már valamit a hajaddal. Ne haragudj, de ramatyul nézel ki.

A pillantásából ítélve Nathaniel hirtelen azt se tudta eldönteni, hogy nevetésben törjön-e ki, hazaráncigáljon, vagy netán megadja nekem a szabadságot, amiről ő is nagyon jól tudhatta, hogy mennyire vágyom rá.

Végül aztán megereszkedett a válla.

– Pontosan hét órára ideküldöm érted a kocsist, és nincs apelláta! Apánk távollétében én vagyok a ház ura. Persze míg meg nem érkezik Amelia néni.

Mindent összevetve ez azért egyáltalán nem hangzott olyan rosszul.

Amelia nénivel és az etikettóráival könnyűszerrel elbírtam. Reggelente különféle boltokba járkált, délután pedig jöhetett egy kis finom tea és a pletykálkodás! Ezután hamar vissza szokott vonulni, a hosszú, szépítő alvás fontosságát hangsúlyozva, pedig nyílt titok volt, hogy lefekvés előtt igazából konyakozni szokott. Ő még nálam is többet kószált erre-arra a városban. De jó is lesz ez a szabad élet!

Édesapám ópiumfüggősége, a London utcáin ólálkodó sorozatgyilkos, felboncolt nők és vértócsák ide vagy oda, egy apró mosoly költözött a szám sarkába.

– Örül, hogy egy ideig most távol lesz az apja.

Nem, semmi kérdő hangsúly, Thomas valósággal tájékoztatást nyújtott az érzéseimről, s már-már embertelen mennyiségű, sziklaszilárd magabiztosság csengett a hangjában. De én nem törődtem vele, inkább a bácsikám jegyzeteit tanulmányoztam, amelyeket a két gyilkosságról írt. Lennie kell még ott valaminek!

És ha még Jonathan bácsi hazatérte előtt felfedezhetném azt a várva várt nyomot…

– Az utóbbi időben igencsak megromlott a kapcsolatuk, sőt, már évek óta feszült a viszonyuk – jelentette ki, és a kezemet bámulta. Én épp ekkor pördítettem egyet édesanyám gyűrűjén, melyet egy csepp alakú gyémánt, anyám születési köve díszített. Azon kevés dolgok egyike anyám régi holmijai közül, amit apám megengedett, hogy megtartsak. Vagyis, pontosabban szólva, amitől ő maga hajlandó volt megválni. Apám már csak ilyen végtelenül szentimentális lélek.

Kicsi koromban én is mindig áprilisi születésnapra vágytam. Olyan akartam lenni, mint a gyémánt – egy csodaszép, felmérhetetlen erejű ékkő. Bár én sokkal inkább hasonlítottam a Herkimer-féle hegyi kristályra, amely ugyan sokban egyezett

az igazi gyémánttal, mégis valahogy hamiskásan csillogott.

Thomas szája szomorkás mosolyra húzódott.

– Áh, értem. Tehát az édesanyja halálával hidegültek el egymástól. – Egyszerre tovatűnt minden somolygás az arcáról, s egészen halkan szólalt meg. – És… nagyon megviselte önt? Nem könyörgött az édesapja a professzornak, hogy találjon ki valami gyógymódot?

Olyan hirtelenséggel pattantam fel, hogy azonnal hátrabukott a székem, és az azt követő fülsértő csattanásba az egész laboratórium beleremegett. Ha lett volna a közelünkben akár egyetlenegy hulla is, minden bizonnyal tüstént felriadt volna örök álmából.

– Maga csak ne szóljon bele olyan dolgokba, amikről az égvilágon semmit sem tudhat!

Gyorsan ökölbe szorítottam a kezemet, nehogy még tettlegességre vetemedjek.

A fiú arcáról azonban leesett végre az az örökös hűvösséget árasztó álarc, s immár őszinte megbánással tekintett reám. Vettem néhány mély lélegzetet, majd csak azután fordultam ismét hozzá.

– Mégis hogyan jutott ilyen bizalmas információkhoz? Tán kikérdezte a nagybátyámat, hogy legyen mivel megbántania?

– Azt hiszem… el sem tudja képzelni, hogy… – Thomas megcsóválta a fejét. – Nem akartam megbántani. Bocsásson meg, Miss Wadsworth! Csak azt hittem, hogy… – vonta meg a vállát, ám a folytatás már egy kitartó csöndbe torkollott, így csak találgathattam, hogy valójában mit hitt, mire jó felhánytorgatni egy ilyen szörnyű témát.

Vettem egy mély lélegzetet. Hiába, a kíváncsiság még a szívemben fortyogó indulatoknál is erősebbnek bizonyult.

– Rendben. Most az egyszer megbocsátok. – A fiú arca szinte kivirágzott a reménytől, ezért figyelmeztetőleg felemeltem a mutatóujjamat. – De csak akkor, ha elmondja, feketén-fehéren, hogy honnan tudta meg mindezt.

– Azt hiszem, ez menni fog. Voltaképp elég egyszerű a magyarázat – húzta át a székét az íróasztal másik oldalára, pimasz módon feszegetve ezzel az illem által tisztán és egyértelműen megszabott határokat. – Igazán jót tenne önnek, ha még pallérozná kissé a megfigyelőképességét, Wadsworth. Az apró evidenciákra koncentráljon, csak ami szembeötlő, és ebből következtessen. Nézze, a legtöbben az orrukig sem látnak el, mégis azt hiszik, hogy jó a megfigyelőképességük. De az igazság az, hogy csak azt látják, amit látni akarnak. Az ön figyelmét is ezért kerülhette el ilyen sokáig az édesapja ópiumfüggősége.

Ezzel gondosan végigtapogatta a zakója és a nadrágja zsebeit, majd aztán szépen össze is ráncolta a homlokát, kelletlenül konstatálva, hogy a keresése sikertelennek bizonyult.

– Egyszerű matematika az egész. Lényegében csak egy egyenlet, és a megoldóképlet is roppant kézenfekvő. Ha x egyenlő a bizonyítékkal, y pedig a kérdés, akkor hogy kaphatja meg a válaszát, mi lesz a z? Érti? Figyeljen a részletekre, és onnantól kezdve játszi könnyedséggel összeadhatja a szeme elé táruló adatokat!

– Most azt akarja mondani, hogy mindezt a tőlem látottakból következtette ki? Már ne haragudjon, de ezt azért már mégse tudom csak úgy elhinni! Az emberek nem úgy működnek, mint a matematika, hogy megoldóképletekbe kényszeríthesse őket, Cresswell. Mégis milyen egyenletet írna az érzelmeinkről, hm? Túl sok a változó meg az ismeretlen.

– Igaz. Arra még nem sikerült semmilyen képletet sem kidolgoznom, amit… az ön társaságában produkál a szívem.

A fiú szemében ismét virgonc fény csillant, ahogy hátradőlt a székén, és karba téve a kezét, egy széles vigyorral üdvözölte az arcomon megjelenő mélyvörös pírt.

– Ugyanakkor az nem kerülte el a figyelmemet, hogy a legelső reakciója egy édes kis mosoly volt, amikor kegyed bátyja bejelentette, hogy elutazik az édesapjuk. Utána persze láthatólag rögtön elszomorodott, de mindez számomra azt jelzi, hogy ezzel csak a jókedvét akarta leplezni, végtére is így egy jó pár hétig azt csinálhat, amit csak akar. De hát a világért sem akart volna érzéketlennek tűnni, tekintve, hogy milyen rosszul van az édesapjuk.

– Ön ezt mégis hogyan láthatta? – húztam össze a szemöldökömet. – Akkorra ön már nem volt ott.

Nos, erre a kérdésemre már választ ugyan nem kaptam, de egy röpke pillanat erejére eltűnt Thomas arcáról a pimasz mosoly, így biztos lehettem benne, hogy hallani azért csak meghallott. No, hát mégiscsak leselkedtünk?

– Az imént pedig, amikor a rossz kapcsolatukra céloztam – folytatta –, a pillantása éppen a gyűrűjére vetődött, amit elmerülten pörgetett az ujján, míg a bácsikája jegyzeteit tanulmányozta. Ezen kívül arra a megállapításra jutottam, hogy a stílusa és a mérete alapján eredetileg nem az öné lehetett az ékszer. – Újfent megtorpant, hogy átkutassa a zsebeit.

Sejtelmem sem volt, hogy mit kereshetett, de a fiatalember kezdett egyre nyugtalanabbá válni.

– Tehát akkor kié lehetett az a gyűrű? – húzta ki a kezeit a zsebéből. – Régimódi kialakításából ítélve nem túl elvetemült dolog arra következtetnem, hogy egykor egy édesanyja korú hölgy tulajdonában állhatott – mondta. – Mindemellett az is sokat elárul, hogy késő estig egy laboratóriumban szokta tengetni az idejét, így ön is beláthatja, igazán nem olyan nehéz arra a megállapításra jutni, hogy már nem él az édesanyja, az apjának pedig fogalma sincs az ön hollétéről.

Thomas hirtelen az ajkába harapott. Úgy tűnt, kivételesen sehogy sem találja a megfelelő szavakat. De legalább már megértettem, hogy miként működött az ő agya. Bármilyen ügyről legyen szó, csettintett egyet, és már el is uralta az elméjét ez a roppant hűvös közöny. Éreztem is, hogy igen kellemetlen dolgokat kíván következőleg nekem szegezni, de összeszedtem minden lelkierőmet.

– Gyerünk, folytassa! – intettem neki.

Átható tekintete hosszasan fürkészte az arcomat. Minden valószínűséggel irónia apró jelei után kutatott, ám végül csak engedelmeskedett a kérésemnek.

– Kérdezem én, miféle apa az, aki nem tudja, hogy merre jár a lánya? Olyan, aki meglehetősen rossz kapcsolatot ápol az említett lánnyal, hisz’ túlságosan felemészti a gyász vagy a függősége, hogy érdemben törődni tudjon vele. És végezetül – hajolt előre izgatottan, de immár mintha őszinte csodálat jegyeit láttam volna felcsillanni a szemében –, mégis hogyan válhat egy önhöz hasonló fiatal lány a halál és a pusztulás megszállottjává? Például úgy, ha saját szemével kellett végignéznie, ahogy egy orvos kétségbeesetten próbálja megmenteni egy ember életét. S ezzel vajon hol találkozhatott?

A nyomatékosítás kedvéért körbetekintett a laboratóriumban.

– Látja? Az összes válasz itt volt az orrom előtt. Bár bevallom, ezidáig fogalmam sem volt, hogy a nagybátyjának is köze lehetett az édesanyja… – Egyik pillanatról a másikra váratlanul elhallgatott, bizonyára ekkor ébredhetett rá, hogy ezzel ismét érzékeny témát érintett. – Mindegy. Ennyi lenne. Ha tudja, hogy hol keresse a kérdéseire a választ, bármit megfejthet. Pofonegyszerű képlet a Homo sapiens életének rejtelmeihez! És láss csodát! A tudomány újfent győzedelmeskedett a természet felett. Minek ide érzelmek!

– Csak épp hibás a képlete – suttogtam, bár még mindig alig tértem magamhoz a fiú hátborzongatóan pontos levezetése után. – Emberek és természet nélkül nem is létezne a tudomány.

– Nem így értettem, Wadsworth. Egy talány vagy bűnügyi eset megoldásában semmi helye nincs az érzelmeknek. Csak mindent túlbonyolítanak – támaszkodott a könyökére, hogy mélyen a szemembe nézhessen. – Más helyzetekben, úgy hiszem, azért még hasznosnak bizonyulhatnak. Példának okáért a szerelem és a romantika képletét még nem sikerült kidolgoznom. Na, talán egy nap ez is sikerül.

– Akkor is ilyen arcátlanul viselkedne, hogyha itt lenne a nagybátyám? – hüledeztem.

– Na, megvagy! – kiáltotta, s felkapta Jonathan bácsi egyik jegyzetét, teljességgel figyelmen kívül hagyva az előző kérdésemet.

Visszaállítottam felborult székemet, hogy én is visszatérhessek a jegyzetek tanulmányozásához.

Vagy hát legalábbis próbáltam úgy tenni, mintha…

A szemem sarkából végig Thomast bámultam, míg már belefájdult a szemem a bandzsításba, de muszáj volt valami nyomra akadnom a fiúval vagy a családjával kapcsolatosan, ha addig élek is! Azonban hosszú percek után is csak ott tartottam, hogy egy szégyentelenül pimasz fiúval van dolgom, aki valósággal borotvaélen táncol ezekkel az illetlen megjegyzéseivel.

Fel se nézett a jegyzőkönyvből, de váratlanul mégis megszólalt:

– Nem olyan könnyű kiismerni engem, hm? De ne aggódjon, idővel ügyesebb lesz. De még úgy is – komisz mosolyra húzta a száját a könyvecske lapjai felett –, igen, még úgy is kedvelni fog, hiába ellenkezik. Imádja, hogy ilyen kiismerhetetlen vagyok. Ahogy én is imádom, hogy vakvágányra küldi még az én zseniális elmémet is. Sehogy sem tudok rájönni, hogy az ön lénye miféle egyenlet szerint működhet.

Ha ki is találtam bármiféle elmés visszavágást, azonnal tovaszállt minden a fejemből. Thomas viszont, mint aki megérezte a hirtelen levegőváltozást, azonnal rám pillantott. Hiába képzeltem én, hogy egy ilyen szókimondó felszólalás után valamicske megbánást mutatna a tekintete, de nem, az csak egy bődületes nagy téveszme volt. Játékosan felhúzott szemöldöke alatt színtiszta merészség csillant felém a szemében.

Sosem szoktam csak úgy megfutamodni, így Thomas tekintetét is bátran álltam. Ha harc, hát legyen harc. Elvégre is ketten is űzhetik a flörtölés művészetét.

– Végzett a kis nyomozásával? – kérdezte végül, majd rámutatott a jegyzőkönyv egy régi bejegyzésére.

Közel négy hónappal előzte meg a Bőrkötényes legelső mészárlását.

– Azt hiszem, találtam valami érdekeset.

Szinte izzott a bőröm a fiú közelségétől, mégis inkább csak közelebb hajoltam, hogy elolvashassam a leírtakat.

Az elhunyt, Emma Elizabeth Smith személye ellen a nő 1888. április 3-án, a kora reggeli órákban tett vallomása szerint egy két, de feltehetőleg három főből álló csoport tett erőszakot.

Könyörtelen támadói arcát nem vélte látni, a hatóságok azonban elképzelhetőbbnek tartják azt az eshetőséget, hogy célzatosan titkolta el az igazságszolgáltatás elől a tettes(ek) kilétét. Egy nappal későbbi halálát egy, a testébe döfött tárgy okozta, amely csúnyán felsértette a peritoneumot.

Hamar visszanyeltem a torkomba tóduló keserű epét. Április harmadikán volt édesanyám születésnapja. Hogy történhetett egy ilyen felháborító, kimondhatatlanul ocsmány dolog ezen az örömteli napon?

A peritoneum, ha nem csal az emlékezetem, a hashártyát jelenti latinul. Fogalmam sem volt, hogy Thomas miért hitte, hogy ez az ügy bármiben is kapcsolódott volna a mi nyomozásunkhoz, mikor ezt a borzalmat egyértelműen egy másik ádáz bűnöző követte el. Ezt a nőt áprilisban ölték meg, a Bőrkötényes ezzel szemben augusztusban kezdte az ámokfutását.

Már készültem is, hogy rázúdítok egy jó fejmosást a fiúra, de ekkor éppen a szöveg legirtózatosabb részére mutatott.

– Köszönöm, első alkalommal is felettébb nyomasztónak találtam ezt az esetet, Cresswell. Nincs szükség rendszeresen visszatérni ilyesféle borzalmakhoz, hacsak nem leli kedvét abban, ha azt látja, ahogy a hányingerrel küszködöm! – Úgy forrott már bennem a düh, hogy ez egyenesen egy mérges pók marásával rokon, csípős hanghordozásban csapódott le végül a külvilág felé.

– Vonatkoztasson el az érzelmeitől, Wadsworth. Azzal nem jut előrébb a nyomozás, ha hagyja, hogy a szíve mindenféle jelentéktelen dolgokra irányítsa a figyelmét – suttogta Thomas, s kinyújtotta a karját, mintha csak a közelben pihenő kezemet akarta volna megsimítani, de végül meggátolta a tisztesség. – Képzelje azt, hogy ez is csak a kirakós egy darabja. Egy egyedi, bár meg kell hagyni, ocsmány darabja.

Nagyon szívesen mondtam volna neki még a magamét, hogy az érzelmek egyáltalán nem jelentéktelenek, de be kell vallanom, ez az elszántan objektív szemléletmódja mindig felcsigázta az érdeklődésemet a nyomozás során. És ha Thomasnál ilyen hasznosnak bizonyult ez a képesség, akkor valóban nekem sem árthatott végre megtanulnom kikapcsolni az érzelmeimet, ha a szükség ezt kívánja.

Újra elolvastam a bejegyzést, ám ezúttal a figyelmemet kizárólag a támadás gyomorforgató részleteire irányítottam. Meglehet, hogy egy kicsit őrült volt ez a fiú, de mi tagadás, az őrültsége tiszta zsenialitással vegyült.

Látszólag semmi sem kötötte össze az esetet Miss Nichols vagy Miss Chapman gyilkosságával. Az időzítés sem stimmelt. Ráadásul az áldozat még élt, amikor rátaláltak, s egyetlen szervétől sem fosztották meg, és a haja sem barna volt.

Ugyanakkor az elméletünk szerint tökéletesen beillett a sorba; ez az őrült London utcáit járta, hogy megtisztítsa East Endet a bűntől. És Miss Smith sem volt több egy dicstelen szajhánál, egy ragályforrásnál, aki a gyilkos szerint meg sem érdemelte az életet.

Ha nem változtattam volna át magamat egy rendíthetetlen, dermesztő jégtömbbé, biztosra vettem, hogy fagyos borzongás csikarta volna végig a gerincem vonalát.

A nyomozó urak tévedtek.

Nem Miss Nichols volt a gyilkosunk legelső áldozata…

Hanem Miss Emma Elizabeth Smith.

HÉT

TITKOS KUTATÁS

WADSWORTH-REZIDENCIA,

BELGRAVE SQUARE
1888. SZEPTEMBER 10.

Addig bökdöstem a tányéromban a fűszeres krumplit, míg egy szép kérdőjelet nem formált a mártásban.

Már két nap is eltelt azóta, hogy apánk elutazott vidékre, mi pedig Thomasszal felfedeztük a Bőrkötényes igazi első áldozatát, a nyomozással viszont szinte semmit sem haladtunk előre. Éjszakánként eddig csupán az irányításomon kívül eső dolgok kísértettek, de immár a megválaszolatlan kérdések sora sem engedett nyugtot az álmaimnak. Istenemre mondom, reggelire, ebédre és vacsorára is ezekből az átkozott „szellemekből” táplálkoztam, s amikor már azt hittem, hogy teljesen eltelt a gyomrom, hirtelen odaraktak elém egy újabb ezüsttányért, hasonlóan kedves kis kérdésekkel.

Nathaniel a borospohara pereme fölül pillantott rám, aggódás és bosszúság elegyével a tekintetében. A következő napokban számíthattunk a nénikénk és az unokatestvérünk érkeztére, így addigra mindenképp össze kellett szednem magam. Nem voltam túl szórakoztató társaság, a bátyám türelme pedig hamar fogyatkozni látszott. Jonathan bácsi megesketett, hogy tartsam titokban az elméleteinket, így hát, hiába szerettem volna, nem oszthattam meg Nathaniellel a gondolataimat.

Arról nem is beszélve, hogy ezekkel a témákkal aligha lett volna illendő vacsora közben előhozakodni. Szép is lenne; először átbeszéljük Miss Chapman hiányzó petefészkeit, aztán meg megkérem, hogy nyújtsa át nekem a sót. Ettől aztán bárkinek felfordulna a gyomra, nemcsak egy magamfajta nemes kisasszonynak.

Bekaptam egy falatot, s igyekeztem, hogy el is jusson a gyomromig az étel. Martha páratlan pulykasültet tudott csinálni, ez nem vitás, és répát is párolt hozzá, meg rozmaringos krumplit, de ez a fűszeres illat és a kocsonyás, sűrű, sötétbarna hússzósz igencsak kellemetlen érzéseket keltett bennem. Így hát felhagytam a zöldségevés álcájával, és inkább a pulykát bökdöstem tovább a tányéromon.

Ekkor viszont Nathaniel hirtelen olyan erővel vágta le a poharát az asztalra, hogy még az enyém is megremegett az ütődéstől.

– Ebből elég volt! Két napja most már, hogy alig eszel valamit. Ha ez az ára, többet nem engedem, hogy segíts ennek a bolond vénembernek!

Némán néztem a szemébe, a karcsú villát a kezemben tartva, előttem pedig az érintetlen vacsorám várakozott. Nyilvánvaló, hogy ez mind csak egy üres fenyegetés volt. És végül Nathaniel lett az, aki először véget vetett annak, hogy továbbra is csak farkasszemet nézzünk. Megdörzsölte a halántékát. Igazán szemrevaló öltönyt viselt – csupa importált textília, amit egyenesen az ő nemesi alakjára szabtak. Egyszerre intett az egyik cselédnek, hogy hozzon egy üveget a kedvenc borából, amely sok-sok évvel édesapánk születése előtt készült.

Enyhén előregörnyedt a válla, mintha csak egy súlyos terhet cipelt volna a hátán, de hát cipelt is; éreztem, láttam, hogy mennyire megterhelte apánk betegsége.

Nathaniel mindig is ilyen érzékeny, kedves lélek volt; ha véletlenül betalált a házunkba egy bogárka, ő bizony szabadon engedte. A bejárati ajtónknál fel-feltűnő kóbor macskák bendőjét is becsületesen – és már túlontúl adakozó kedvességgel – tömte meg, míg én azon tűnődtem, hogy hogy nézhetnek ki azok az említett bendők, ha netán el találnak halálozni ezek az állatok. Az ő szemében gyönyörűséges teremtések voltak a pillangók, akik igenis szabadságot érdemeltek, hogy az egész világnak megmutathassák apró, csodálatos színkavalkádjukat. Én viszont egy szép, fényes tűt szúrtam volna mindnek a testébe, hogy a későbbiekben tüzetesebben is át tudjam tanulmányozni a rovarok anatómiáját.

Nathaniel anyánkra ütött.

– Még a végén éhen halsz itt nekem – tolta előrébb a tányérját, hogy megtölthesse a poharát a kristálykancsóból, tele a frissen hozott tűzpiros folyadékkal.

Megigézve bámultam, ahogy a terítőre hullott néhány csepp bor, egészen mély vörösben ivódva a szövet fehérségébe.

Akárcsak az ütőérből kispriccelő vér az áldozat mögötti meszelt falra.

Be kellett hunynom a szememet. Bárhova néztem, mindenhol a whitechapeli gyilkosságokat láttam.

Talán túl sokat foglalkoztam a halállal. Meggyőződésem, hogy az unokatestvérem, Liza véletlenül sem vérfoltokra asszociált volna. Valószínűleg azonnal szólt is volna egy cselédnek, hogy még időben lássák el a foltot, nehogy túlságosan beleolvadjon az abrosz hófehér anyagába. Tökéletes nevelést kapott Amelia nénikémtől, aki minden bizonnyal azt remélte, hogy egy kis csiszolással még én is ilyenné válhatok.

Nathaniel ivott egy mohó kortyot az italából, majd finoman visszahelyezte az asztalra a poharát. Türelmes ritmusokat zongorázott az üveg talpára, de tudtam, hogy csak újabb taktikákon töri a fejét, melyekkel eltántoríthatna a tanulmányaimtól. Kicsit már fárasztó volt ez az erőltetett atyáskodás.

Ám végül megadtam magam; feltartottam a kezem, s meglengettem, akárcsak egy fehér zászlót. Túl fáradt voltam én ahhoz, hogy még civakodjak is vele, mikor látszott rajta, hogy milyen hajthatatlan. Ha neki az adja meg a lelki békét, hogy egypár napig távol tartom magam Jonathan bácsi laboratóriumától, ám legyen! Kutatni elvégre máshol is tökéletesen tudok.

De neki ezt ugyebár nem kellett tudnia.

– Igazad van, drága bátyám. Az orvos is pontosan ezt javasolná, hogy egy ideig kerüljem el ezt a rengetege kellemetlenséget – mosolyodtam el, reményeim szerint kellő mennyiségű őszinteséget sugározva feléje tekintetemmel, és végül örömmel láttam, hogy ő is mosolyra húzta a száját. – Megígérem, hogy lefekvés előtt még bekapok valamit – tettem le a szalvétámat, aztán felálltam az asztaltól –, de ha nem bánod, most már visszavonulnék. Elég kimerültnek érzem magam.

Ezzel Nathaniel is megemelkedett, majd illedelmesen biccentett felém. Ezek szerint az ő szemében a megfelelő táplálkozás és a pihentető alvás lehetett a jóllét kulcsa; ha ezekről gondoskodom, bizonyára pillanatok alatt újra olyan egészséges lehetek, mint a makk.

– Örülök, hogy végre hajlandó vagy megfogadni a bátyád tanácsait. Meglásd, jót fog tenni neked, ha egy kicsit távol maradsz a világ összes bajától, Audrey Rose.

– Igazad lehet – mosolyogtam rá ismét, s aztán kisétáltam az étkezőből.

A cselédek szolgálatkészen becsukták mögöttem a faajtót, elzárva tőlem a testvéremet és magukat. Vettem néhány mély lélegzetet, mielőtt elindultam az előttem feltáruló sötét folyosón.

Nem csak a fáradtság miatt álltam fel ilyen hamar a vacsorától. Apám az összes cselédünkről és szolgálónkról részletes nyilvántartást vezetett, így abban reménykedtem, hogy Miss Mary Ann Nicholsról is találok majd valami hasznosat az iratai között.

Vigyázva somfordáltam édesapám dolgozószobája felé, nehogy véletlenül rá találjak lépni a parketta egy-egy nyikorgósabb szögletére. Nem akartam, hogy Nathaniel vagy bármelyik szolgálónk rajtakapjon. Az ajtóhoz érve félve pillantottam a díszes kilincsre. Apám a fejemet venné, ha megtudná, hogy be mertem merészkedni a dolgozójába.

Nyíltan senki se mondta volna ki, mégis köztudott volt, hogy apám lakrészébe senki se léphetett anya halála után. Így hát baljós árnyként kellett sarokról sarokra lopakodnom a saját otthonomban.

A hátsó lépcsősorok ívén hangos csörömpölés kúszott fel az alsó szintről, ahol a cselédek éppen a vacsora utáni teendőket intézték. Nem várhattam tovább, itt volt az alkalom, hogy belépjek apám dolgozószobájába. Viszketett is már a tenyerem, hogy végre lenyomhassam a rézkilincset, és még észrevétlenül besurranhassak a szobába, de egyszerűen sehogy se vitt rá a lélek.

Mi lesz, ha észreveszi, hogy benn jártam? Jó, igazából azt én se hittem, hogy bármi kacifántos védőszerkezetet állított volna fel, de például egy egyszerű drótcsapdát még akár ki is feszíthetett, hogy azonnal megkonduljon egy hangos vészharang, amint beteszi oda a lábát egy betolakodó.

Neki kellett támaszkodnom a falnak, mert már majdnem teljesen eluralkodott rajtam egy bohó kacagás. Még ilyen ostobaságot! Már miért is vetemedett volna ilyesmire az édesapám, mikor a cselédeknek rendszeresen ki-be kellett járniuk a szobájába, hogy el tudják végezni a szükséges takarítást? Nem voltam én több egy bolond gyermeknél, aki csupán az ágya alatt megbúvó ismeretlentől rettegett.

Vettem egy mély lélegzetet, hátha attól lecsendesedne egy kicsit a szívem. Nem is vettem észre, hogy ebben a pár percben milyen szapora lüktetés kezdődött a mellkasomban. De ha a londoni éjszakának neki mertem vágni úgy, hogy nem mellesleg pontosan az én útvonalamon császkált egy hidegvérű gyilkos, akkor teljes nyugodtsággal léphetek be apám dolgozójába is, pláne az ő távollétében.

Hirtelen egyre közeledni hallottam a konyhából feltörő hangokat. Alighanem Nathaniel fejedelmi vacsorájának fénypontjával, a desszerttel érkeztek az étkező felé. Ismét az egekbe röppent a pulzusom.

Most vagy soha! Már vészesen közelről hallottam a cselédek hangját, így fürgén visszaszaladtam a dolgozószoba ajtajához, lenyomtam a kilincset és egy szempillantás alatt be is surrantam a szobába. Ám az ajtó finom, becsukódó hangja valamiért túlságosan emlékeztetett egy éppen betöltött fegyver baljós kattanására.

Nekinyomtam a hátam a fának, s megvártam, míg a cselédek visszhangzó léptei elhaladnak, s végleg eltűnnek a folyosó messzi távolában. A biztonság kedvéért azért még elfordítottam a kulcsot, hogy elzárjam a tetteimet minden esetleges külső szemlélődőtől. Különös sötétség uralkodott az egész helyiségben.

Sokáig kellett pislognom, míg megszoktam ezt az átható feketeséget. Valóban, mintha egy tintásüveg borult volna az egész szobára. Apám még a zöld sötétítőfüggönyöket is behúzatta, mely így kizárta a szeptemberi éj gyöngéd fényeit és kellemes hűvösségét.

Sokkal inkább volt már kripta ez a szoba, mint dolgozó.

Még Jonathan bácsi laboratóriuma is több melegséggel fogadta az embert, pedig ott még hullák is megbújtak egy-egy sarokban. A karomat dörzsölve botorkáltam oda a kandallóhoz, s közben mögöttem alattomos igéket susogott a selyemszoknyám.

A szantálfa és a szivar illata azonnal a lelki szemeim elé varázsolta az édesapám alakját, időnként hátra is kellett pillantanom, hogy megbizonyosodjak, sem ő, sem bármely más lidérc nem leselkedik rám. Mégis úgy éreztem, hogy ezer szem szegeződik reám az árnyak mély sötétségéből.

A kandalló párkányát egy óriási gyertyatartó és hosszú, viaszkönnyeket hullató viharlámpák díszítették, melyek mind édesanyám középen elhelyezkedő fényképét kívánták kiemelni. Nem túl sok képünk maradt fenn róla, de ez a pár egytől egyig különleges helyet foglalt el a szívemben.

Anyám ajkát fürkésztem, az ő angyali mosolyának bájos ívét. Olyan volt, mintha egy jövőbe látó tükörbe néztem volna – bámulatos módon még a mimikánk is teljesen megegyezett. A kezében egy aprócska, fogaskerekekkel díszített szívmedált tartott, az ujján pedig pontosan az a gyűrű fénylett, amely szinte már egybeolvadt a személyemmel. Végül csak elkaptam róla a tekintetemet, hiszen okkal tértem be ebbe a szobába.

Csak épp egy lámpást még meg kellett gyújtanom, hogy végig tudjam nyálazni édesapám nyilvántartását, és csak reménykedhettem, hogy senkinek nem tűnik majd fel a küszöb alól kiszűrődő gyenge pislákolás.

Amikor viszont levettem az egyik viharlámpát, egy hatalmas csattanással lepottyant valami a földre. Minden porcikámat megdermesztette a félelem. Percekig várakoztam, hogy mikor ront rám, s leplez már le valaki – vagy akármilyen teremtett lélek –, de végül csak a komor csönd felelt a lehulló tárgy kétségbeesett szavára. Erőt vettem magamon, s végre- valahára meggyújtottam a lámpást. Forró szisszenéssel született meg a gyufám végén a láng, amitől újfent elakadt a lélegzetem. Az én fülemben minden hang ágyúdörrenéssel volt egyenlő, mely rikkancsként közölte az egész házzal, hogy mire készülök. Végül aztán lehajoltam, és egy apró rézkulcsot vettem fel a földről.

Különös.

Nem akartam túl sok időt mindenféle merengésre vesztegetni, hogy mit nyithat, úgyhogy visszatettem a helyére, és újra felvettem a lámpát.

Jó magasra emeltem, hogy szépen bevilágítsa a szobát. Mohón fürkésztem az összes tárgyat, ami csak a szemem elé tárult, mintha ez lett volna az első – és egyben utolsó – alkalom, hogy körbenézhettem a helyiségben. Az elmémbe akartam raktározni a látványt, szépen rendszerezve, hogy később legalább a gondolataimban visszatérhessek ebbe a szobába.

A falakat teljes egészében betöltő könyvespolcok között egy hatalmas festmény lógott a falon. Egy portré, ami feltehetőleg az egyik felmenőnket ábrázolhatta. Büszkeségtől dagadt az úr mellkasa, ahogy lábát egy termetes medve tetemén pihentette. Furcsa módon utoljára, amikor itt jártam, még nem volt ott ez a

kép, bár meg kell hagyni, sok ideje volt már ennek a látogatásnak.

– Ez aztán szép… – susogtam.

Egy egész tengernyi vér szökött ki a leölt vadállat köré, így ősapám, akárcsak egy sziget hódítója, helyezkedett a jelenet fókuszába. Mélyen a csontomba hatoló borzongás futott végig a testemen, ahogy a mesteri pontossággal megfestett szemekre és a bennük pislákoló megszállott elszántságra pillantottam.

Ismét körbetekintettem a szobában. Minden sötét volt: a bútorok, a szőnyeg, a nagy dívány és a sok-sok év alatt összegyűjtött tárgyak mögött kikukucskáló brokátmintás tapéta is. Még a kandalló márványa is mélyzöld színben játszott, annál is sötétebb erezettel. Apámat felemésztette a gyász, így állandó társává vált már a sötétség.

Odaléptem a termetes íróasztalhoz, amely valóban olyan óriási, már-már fenyegető méretet öltött, hogy szinte az egész szobát betöltötte behemót alakjával. Önkéntelenül is a szememet forgattam. Na, szép! Ellenszenves tulajdonságokkal ruházok fel már egy közönséges íróasztalt is! Még hogy fenyegető behemót, persze, az.

Leültem apám puha bőrfotelébe, s vigyázva leraktam a lámpásomat, nehogy egy centivel is arrébb találjam lökni az asztal felületére szétszórt papírrengeteget. De még ebben a rendetlenségben sem kerülte el a figyelmemet, hogy apám milyen különleges gépi szerkezeteket ábrázoló rajzokat készített. Lenyűgöző volt ez a precíz ábrázolás, és mindezt egy egyszerű grafittal érte el! Isten bizony, már-már hallottam is az olajszagú fogaskerekek csikorgását.

Az egész lapot a pusztítás vérpezsdítő képei töltötték be.

Több tucat ágyúval felszerelt repülő hajó és még sok más harci eszköz szerepelt a lap minden négyzetcentiméterén. Nagy kár, hogy apám felhagyott az óraszerkezetek készítésével; a rajzai alapján azt kellett mondjam, korántsem veszítette el a tehetséget.

Egyszer azért csak abbahagytam ezt a hosszas elmélkedést, s eredeti célomat felidézve inkább nekiálltam átnézni a fiókokat. Sorjában nyitogattam őket, ahogy a szolgálóink nyilvántartását kerestem. Hagyomány szerint természetesen a komornyikunk felelőssége volt az ilyesféle feladatok ellátása, apám viszont keményen ragaszkodott hozzá, hogy saját nyilvántartást vezessen az összes valaha alkalmazott szolgálónkról. A legalsó fiókhoz érve döbbenten tapasztaltam, hogy zárva van. Lehajoltam. Úgy tűnt, személyesen apám készítette a zár szerkezetét.

– Hova rejteném el az igazán fontos dolgaimat? – zongoráztam az ujjaimmal a fotel karján. De hamar eszembe jutott a lámpásom alól lehulló kulcsocska. Rögtön odasiettem a kandallóhoz, felkaptam a kulcsot, majd vissza is mentem az íróasztalhoz.

Sebesen pörögtek az órán a percek, Nathaniel alighanem a desszertje vége felé járhatott, így számításaim szerint hamarosan ismét sürgés-forgásra lehet számítani a folyosókon.

Igen minimális volt az esélye, hogy pont ez a kulcs nyitná a fiók zárját, de meg kellett próbálnom.

Közelebb húztam a lámpást, s remegő kézzel dugtam a lyukba a kulcsot. Elfordítottam balra, de már szinte fel is adtam, hiszen a megfelelő kulccsal tüstént kinyílt volna a fiók, ám egyszer csak kattant egyet a zár, és egy halk nyikorgással kitárult előttem a fiók.

Hála az égnek!

Teljes egészében kinyitottam a fiókot, majd végighúztam az ujjamat az összezsúfolt akták kiálló oldalán. Olyan sok papír volt a fiókban, hogy aggódni kezdtem, meg se találom, amit igazán kerestem. Hirtelen azt se tudtam volna megmondani, hogy az utóbbi öt évben hány cselédet alkalmazhattunk. Szerencsémre viszont édesapám ezt a fiókot százszorta gondosabban rendszerezte, mint az asztal felületét.

Apró szigetekként kukucskáltak ki a névtáblák a mappák sűrű papírtengeréből. Kétszer is végig kellett mennem a teljes soron, míg meg nem találtam Miss Mary Ann Nichols aktáját.

A szemem sarkából az ajtó felé pillantottam, hogy megbizonyosodjak a magányomról, aztán fürgén kikaptam a fiókból a dossziét, hogy elolvashassam végre a benne lévő… hatalmas nagy semmit. Csupán a bérezési főkönyv pislogott rám a mappa két szárnya közül.

Semmi háttérreferencia, se ajánlólevél.

Az égadta világon semmit sem találtam a nő életének azon időszakáról, amikor nem nálunk dolgozott. Nehezen is tudtam elhinni, hogy a bácsikám ilyen gyorsan felismerte az alakját, hiszen a bérjuttatások dátuma alapján fél hónapot sem dolgozhatott nálunk. A fejemet csóválva süppedtem bele apám foteljébe.

Egy hirtelen ötlettől vezérelve azonban kihúztam egy másik mappát is a gyűjteményből, ez pedig nem másé, mint a mi legeslegrégibb alkalmazottunké, a szakácsnőnké volt. Bár Martha is csak azért maradhatott ilyen hosszú időn át nálunk, mert nemigen kellett vele személyes kapcsolatot létesítenünk, apám pedig különösen szerette a véres hurkáját.

Na, de ebben az aktában már megtaláltam az előző munkáltató ajánlólevelét, Martha erkölcsi bizonyítványát, a havi bérezése, különféle járulékai és a lakhatási támogatása jegyzékét, illetve egy képet is, amelyen Martha volt látható, az ő megszokott szakácsuniformisában.

Ezután belelapoztam még más mappákba is, de mind egytől egyig a szakácsnőnkére hasonlított.

Kíváncsiságból azért kikerestem egy elbocsátott szolgálónk dossziéját is – szerencsétlen legnagyobb hibája csupán annyi volt, hogy már több mint egy hónapja nálunk dolgozott. Nos, az ő aktája már sokkal inkább Miss Nicholséval volt hasonlatos. Nagy bánatomra beigazolódott az elméletem; édesapám az alkalmazottjaink elbocsátásával a mappájuk tartalmától is gondosan megszabadult.

Így hát, mit volt mit tenni, összecsuktam a kiszedett aktákat, s igyekeztem mindet pontosan a helyére visszatenni.

Borzasztó dühös voltam apámra, hogy ilyen hasztalan nyilvántartást vezetett. Tényleg legszívesebben az egész fiókot máglyára dobtam volna!

Aztán amikor az utolsó irattartót is visszacsúsztattam a helyére, váratlanul egy ismerős névre lettem figyelmes. Tétováztam, mielőtt kivettem volna a mappáját, de végül nem tudtam megállni, muszáj volt belenéznem. Egyetlenegy árva újságkivágás várt a dossziéban.

Kegyetlen, dermesztő hűvösség futott át testemen apám dolgozószobájának sötét szívében.

Mégis miért tehette el a Miss Emma Elizabeth Smith meggyilkolását közlő cikket?

NYOLC

FÉL LÁBBAL A SÍRBAN

GREAT WESTERN ROYAL HOTEL,
PADDINGTON VASÚTÁLLOMÁS
1888. SZEPTEMBER 11.

Elviselhetetlenül meleg volt a Great Western Royal Hotel teaszalonjában.

Bár meglehet, hogy csak a testemben fortyogó dühtől volt ilyen melegem. Illedelmesen az ölembe helyeztem a kezemet, pedig magamban már a Jóistenhez könyörögtem, hogy acélozza meg a türelmemet, nehogy az uborkás szendvicsek és aprósütemények helyett véletlenül a velem szemben ülő fiú nyaka köré találjam fonni az ujjaimat.

– Úgy néz ki, mint aki egy szemhunyásnyit sem aludt, Mr. Cresswell.

– Ki mondta, hogy aludtam, Miss Wadsworth?

– Csak nem valami galádság miatt virrasztott? – vontam fel a szemöldökömet.

– Zokon venné, ha igen? – Ezzel Thomas a pincérünkre mosolygott, majd egészen közel hajolt hozzá, hogy a fülébe suttogjon valamit.

Az úriember egy biccentéssel konstatálta a hallottakat, majd távozott is az asztalunktól.

Így, hogy immár kettesben maradtunk, Thomas egyenesen énrám irányította töretlenül elmélkedő, fondorlatos figyelmét. Felemeltem a porceláncsészémet, s leerőltettem egy korty teát a torkomon.

Csakis azért egyeztem bele, hogy itt találkozzunk, mert mindenképp meg akartam vele beszélni a fejleményeket, de ő azonnal előrukkolt ezzel a roppant idegesítő szokásával; láttam az arcán, hogy már lassan a legféltettebb titkaimat is kifundálta, így hát sajnálatos módon nem maradt más hátra, mint hogy kitekerjem a nyakát. Tüstént. Több tucat szemtanú előtt. Milyen kár…

– Parancsoljon, uram – tért vissza a pincérünk, és pontosan három dolgot tett le Thomas elé az asztalra: egy cigarettával kirakott, ezüst hamutartót, egy doboz gyufát, melyet a hátsó zsebéből varázsolt elő, és egy szál orchideát.

Thomas átnyújtotta nekem a virágot, majd levett egy cigarettát a tárcáról, s odahajolt vele a pincérhez, hogy gyújtsa meg a végét. Egy sűrű, szürke felhő pöffent közénk a levegőbe. Erre én szántszándékkal eltúlzott, hangos köhögésbe kezdtem, s igyekeztem a fiú oldalára átlegyezni a füstöt.

– Nem hiszem el, hogy így az arcomba pöfög! Akkor inkább ne vett volna virágot! – fintorogtam. – Milyen tiszteletlen!

Engedély nélkül cigarettára gyújtani egy hölgy jelenlétében számtalan illemtani előírásba ütközött, Thomast viszont, olybá tűnt, ez mit sem érdekli. Letettem az asztalra az orchideámat, és

bosszankodó pilláim függönyén keresztül pislogtam a fiúra. Ám ő csak egy újabb slukkot szívott a cigarettájából, majd egy komótosan szálló felhőt fújt ki a száján, mielőtt elküldte a pincérünket.

Egészen olyan volt így, mint az Alice Csodaországban hernyója, ahogy ott henyél a hatalmas gombáján, fittyet hányva a világ minden ügyes-bajos dolgára. Bárcsak Thomas is ilyen aprócska lenne! Akkor gyönyörűen szét tudnám taposni a csizmám sarkával.

– Undorító egy szokás ez, már ne haragudjon.

– Nos, a reggeli hullaboncolgatás is rendkívül ocsmány dolog, de én nem vetem meg önt érte. Sőt. – Közelebb hajolt, hogy merész szavait fojtottabb hangon susoghassa felém. – Igazából felettébb bájos látvány, ahogy ott turkál minden reggel az elhunytak beleiben. Egyébként nagyon örülök, hogy így tetszik kegyednek a virág. Tegye csak nyugodtan az éjjeliszekrényre, és gondoljon róla rám, amikor felveszi a hálóingét.

Döbbenetemben a tányéromra ejtettem a szendvicsemet, hogy aztán a lehető legnagyobb vehemenciával ellökjem magamtól az ételt. Thomas azonban ismét csak egy mélyet szívott a cigarettából, majd enyhén dacos pillantását egyenesen a szememre fordította. Valami furcsa, számomra kiolvashatatlan érzelem is mintha ott ült volna az arcán.

– Jól van, ezek szerint most már nincs mit megbeszélnünk. Minden jót, Mr. Cresswell!

Épphogy felálltam volna, azonban Thomas keze szélsebesen a csuklóm köré kulcsolódott. A lélegzetem is elállt. Kihúztam a

szorításából a kezemet, s körbenéztem a szalonban. Hála istennek senki se vette észre, hogy milyen arcátlan viselkedést engedett meg magának. A következő közeledése elől már ügyesen kitértem, bár az igazat megvallva egyáltalán nem bántam, hogy megérintett.

– Látom, már teljesen megzavarta az elméjét ez az átkozott függőség.

– Épp ellenkezőleg, Wadsworth – válaszolta két pöffentés között. – Én úgy érzem, hogy a nikotin kitisztítja a fejemet. Önnek is ki kéne próbálnia. – Ezzel odanyújtotta felém azt a büdös vackot.

Bármilyen elszánt amatőr nyomozópalánta voltam is én, bizonyos dolgokra azért már mégse szívesen vállalkoztam. Példának okáért a dohányzásra sem kívántam rászokni. Thomas kelletlenül megvonta a vállát, majd ismét szívott egy slukkot.

– Ahogy kívánja – szólt. – Viszont akkor én is önnel tartok.

Egyenesen a fiú szemébe néztem, ám ekkor nem a tőle megszokott hűvös közöny pillantott vissza rám a tekintetében. Egy őszinte, kedves mosoly ült ki az arcára, akárcsak az augusztus simogató napsugara.

Egész testemet elöntötte a forróság, amikor ráeszméltem, hogy épp a fiú száját tanulmányozom. Enyhén duzzadtabb volt az alsó ajka, s leküzdhetetlen erővel vonzotta magára a gardírozatlan ifjú hölgyek figyelmét…

Azonnal megreguláztam a gondolataimat, majd egy mélyebb lélegzetvétel után már hideg fejjel tekintettem rájuk, mintha csupán néhány felboncolandó holttest került volna a lelki szemeim elé. Bizonyára valami degeneratív elváltozás léphetett fel az agyamban, hogy ilyen szemérmetlen gondolataim támadtak erről a gazfickóról. Ezzel is csak provokálni akart, igen, egy csókot akart kiprovokálni tőlem.

– De én… hazamegyek. Oda pedig ön nem hivatalos. – Merészen magasba tartottam az orromat, s álltam Thomas tekintetét. Nem tántoríthatott el ez a pillanatnyi botlásom. – Nathaniel kicsit sem örülne, hogyha egy fiút hoznék haza, hiába ártatlan, sőt, maximálisan hivatalos jellegű az együttműködésünk.

– Hazamegy, valóban? – ciccentett a fejét csóválva. – Tegyünk egymásnak egy ígéretet, jó? – nyúlt ismét a kezeim után, de még mielőtt átért volna az asztal másik oldalára, gyorsan az asztal alá rejtettem őket. – Mindig őszintének kell lennünk egymással, bármilyen nehéz vagy kellemetlen szituációkat is szülne ez. Az igaz, hű társak ezt teszik, Wadsworth. És még véletlenül sem áltatják egymást mindenféle esztelen hazugságokkal.

– Már ne is haragudjon – csattantam fel. Nem igazán élveztem, hogy csak úgy, ilyen könnyedén dobálózik a vezetéknevemmel, noha én magam engedtem meg neki, hogy így hívjon. – Én nem hazudtam…

Thomas a fejét csóválva tartotta fel a kezét. Hát jó.

– És miből gondolja, hogy nekem szükségem lenne egy társra? Egyedül is tökéletesen jól elboldogulok!

– Talán meglehet, hogy nem önnek lenne szüksége az együttműködésünkre – jegyezte meg az orra alatt.

Teljesen váratlanul ért ez a reakció. Az ajkam elé kellett kapnom a kesztyűbe bújtatott kezemet, de a gondolataimban már milliószámra fickándozott a sok különféle ostobaság. Hogy ennek a fiúnak igenis szüksége lenne valakire, és méghozzá egész Londonból rám esett a választása! De ezeket is kegyetlenül kiűztem a fejemből.

Nem. Nem fogok belehabarodni Thomas Cresswellbe. Soha.

Hosszan fürkésztem az arcát, aztán végül egyszer csak elnyomta a cigarettáját, belőlem pedig kitört egy fáradt sóhajtás.

– Vegyen akkor egy vonatjegyet! Nemsokára indulnunk kell…

Ekkor azonban pimasz mosoly jelent meg az arcán, s egyik pillanatról a másikra előhúzott egy jegyet a zakója zsebéből. Szó szerint leesett az állam.

– Megáll az eszem! Mégis honnan a csudából tudta, hogy hová akarok menni?

Thomas összehajtotta a jegyét, majd önelégülten visszahelyezte a zsebe biztonságába, de mindvégig úgy vigyorgott rám, mint pék kutyája a kiflire.

– Ó, hát ez pofonegyszerű, Wadsworth! Hiszen bőrcsizmát visel.

– Jaj, valóban… Tényleg roppant egyszerű! – forgattam meg a szememet. – Én mondom, valóságos isteni csodával érne fel, ha véletlen túlélné a délutánt, Cresswell! Esküszöm, hogy akkor újra rendszeresen fogok istentiszteletre járni – tettem a szívemre a kezemet.

– Na, tudtam én, hogy egyszer csak Isten színe elé viszem – porolta le a zakóját. – Be kell vallanom, meglep, hogy milyen hamar beadta a derekát. Bár tény, hogy nem sokan tudnak nekem ellenállni – pöffeszkedett ott a székében, akárcsak egy pávakakas a csodaszép, színes legyezőjével. Szinte láttam is, hogy milyen büszke madárként tollászkodna, hogyha neki is ilyen élénk tollak nőnének ki a hátsójából.

– Az előbb belekezdett valamibe… – emlékeztettem.

– Általában selyemcipellőkben jár, a bőrlábbelik viszont esős időhöz alkalmatosak – közölte. – Londonban jelenleg egy csöpp esőre sem számíthatunk, az újság szerint viszont Readingben reggel óta úgy ömlik, mintha dézsából öntenék. Ezek alapján egyáltalán nem tellett sokba kitalálnom, hogy oda igyekezhet.

Úgy kikívánkozott volna belőlem egy csípős megjegyzés, de Thomas még nem fejezte be a káprázatos műsorszámát.

– Amikor megérkezett az előcsarnokba, sebtében az állomás órájára pillantott, így nem vette észre, hogy én is ott várakoztam a közelben. Ebből pedig arra a következtetésre kellett jutnom, hogy a találkozónkat is minél sietősebben tervezte elintézni. – Ivott egy korty teát. – Ezután az induló járatokat mutató táblára tekintettem, miszerint a következő vonat pontosan tizenkét óra tizenkét perckor indul Readingbe. Ráadásul ilyen hamar nem is megy máshova vonat. Látja? Pofonegyszerű.

Egy valóságos letörölhetetlen vigyorral az arcán dőlt hátra a székén.

– Végül aztán megkértem a pincérünket, hogy vegyen nekem is egy jegyet, majd odasiettem az asztalunkhoz, és kikértem a

teánkat. És mindezt még bőven azelőtt, hogy ön leadta volna a ruhatárba a ballonkabátját.

Be kellett hunynom a szememet. Szó szerint az idegeimen táncolt már ez a fiú, de jól tudtam, hiába teszi próbára a türelmemet, igenis hasznosnak bizonyulhat a küldetésemben. Ha valaki képes átlátni a mi szövevényes helyzetünket, az nem más, mint Thomas Cresswell. Meg kellett tudnom, hogy mi köze lehetett Miss Emma Elizabeth Smithnek a családunkhoz, erre pedig csakis egyvalaki tudhatta a választ. Felemelkedtem a székemből, Thomas pedig nagy lelkesen követte a mozdulataimat.

– Akkor siessünk – szóltam, majd felkaptam az orchideámat, hogy aztán a noteszem lapjai közé helyezhessem. – Ablak mellé szeretnék ülni.

– Ó!

– Mi van már megint? – ripakodtam rá.

– Én is ablak mellett szeretek utazni. Attól tartok, kisasszony, hogy így az ölembe kell hogy üljön.

Tíz perc múlva már ott is álltunk a peronon, a fejünk felett pedig a Paddington vasútállomás íves kovácsoltvas boltozata, akár egy edzett fém mellkas, embertelen erővel tartotta fel az égbe az üvegmennyezet fénylő húsát – nézd, világ, mit nem tud teremteni az emberi kéz! Egészen lenyűgöző volt ez a henger alakú csarnok, csak úgy nyüzsögtek benne az utazni vágyók a sok monstrum, gőzpöfékelő gépezet között.

A mi vonatunk már bent várt, így gyorsan felpattantunk rá, és helyet foglaltunk az egyik kocsiban. Hamarosan útnak is indultunk. Merengve figyeltem, ahogy az állomás szürke ködbirodalma teljesen elhomályosul, majd aztán kizötyögünk Londonból is, át az országunk szép vidéki tájain, az elmémet mégis csak a kérdések uralták.

Többek között azon aggódtam, hogy nem vesztegetjük-e az időnket ezzel az utazással. Mi van, ha Thornley semmit sem tud? Lehet, talán inkább Londonban kellett volna maradnunk, hogy tüzetesebben átvizsgálhassuk apám jegyzeteit. De vissza már semmiképp sem fordulhattunk.

Thomas útközben egyszer elszundított, de aztán, ahogy nyugtalan álmából felébredt, úgy izgett-mozgott az ülésén, hogy ezt már én sem tudtam szó nélkül hagyni. Komolyan mondom, úgy mocorgott, mint egy vásott kisgyerek, aki a kelleténél több édességgel tömte meg a hasát.

– Megmondaná, hogy most mégis mit csinál? – suttogtam, feszülten tekintve az utastársainkra, akik meglehetősen rosszalló pillantásokat vetettek Thomas irányába. – Nem tudna egy rövidke órára normálisan viselkedni?

Az egyik pillanatban keresztbe tette a lábát, a másikban karba tette a kezét, aztán meg mindent vissza, és újból indult a sor. Már kezdtem azt hinni, hogy meg se hallott, de végül csak válaszolt.

– Esetleg elmondaná, hogy pontosan hova tartunk, vagy csak ennyire meg akar lepni?

– Hát ezt nem tudja kikövetkeztetni, Cresswell?

– Nem varázsló vagyok, Wadsworth – mondta. – Tényekre alapozom a következtetéseimet, és lehet, hogy meglepi, de azzal semmit sem tudok kezdeni, hogyha szándékosan titkolózik előttem.

Összehúztam a szemöldökömet. Lett volna vagy ezer más dolog, ami talán sokkal jobban megérdemelte volna a figyelmemet, mégis muszáj volt feltennem neki egy kérdést.

– Rosszul van?

Egy röpke pillanatra összetalálkozott a tekintetünk, aztán a fiú az ablakra irányította át a pillantását.

– Talán klausztrofóbia vagy agorafóbia gyötri?

– Nem, csak gyűlölök utazni – sóhajtott fel. – Hogyha még egy percig hallgatnom kell a mögöttünk ülők együgyű beszélgetését, vagy ezt az átkozott zakatolást, esküszöm, hogy megőrülök!

Ezzel hirtelen el is hallgatott, hogy szemléltesse a problémáját.

– Lehet, megtaláltuk a gyilkosunk indítékát – morgolódott az orra alatt.

A szék támlájához döntöttem a fejem, hogy egy kicsit hátrahallgatózhassak, és mint kiderült, a többség szerint egy magamfajta ifjú hölgynek a következőkkel kellene foglalkoznia: lábbelikkel, selyemruhákkal, különféle ünnepélyes vacsorapartikkal, és végül, de nem utolsósorban azzal, hogy ki lehet az Egyesült Királyság legsármosabb lordja vagy hercege. Ugyanakkor fontos helyen állt az is a listán, hogy hogy tudna meghívót szerezni egy-egy kihagyhatatlan bálra vagy teapartira, hogy megtudja, éppen ki élvezi a királynő kegyeit, és ki nem, illetve hogy melyik áporodott szagú öreg nemes számít még megfontolandó partinak a házasságpiacon.

Az én ügyes-bajos gondjaim ellenben olyannyira távol álltak ezektől, hogy attól tartottam, én már örökké ki fogok lógni a kortársaim közül. Volt énnekem szemem a széphez, de ahogy elképzeltem, hogy szalvétamintákról kéne csevegnem, rögtön hullák kerültek a lelki szemeim elé, és csak nevettem magamon, hogy már a képzeletemben sem tudtam úgynevezett átlagos nemes kisasszonyként viselkedni.

Szép akartam lenni, de nem védtelen, ahogy édesanyám is tanácsolta. Csak azért, mert egy férfiszakmát választottam hivatásomnak, nem fogok lemondani a nőiességről. Egyébként is, ki találta ki ezeket a rendkívül sztereotip nemi szerepeket?

– Ugyan, Thomas – próbáltam visszafogni a nevetésem –, nem kell ahhoz mindenféle filozófiai eszmefuttatásokat végezni, hogy érdekes legyen az ember. A kórbonctanon kívül semmi más nem érdekli?

– Mit mondjak, ma épp az ön társasága se üti meg az intellektualitás magaslatait.

– Ó, elhanyagolva érzi magát?

– Talán.

– Az apám régi komornyikját megyünk meglátogatni, maga morgós medve! – árultam el. – Jó okom van azt hinni, hogy tőle megtudhatunk valamit az egyik áldozatról. Most már elégedett?

Ezzel hirtelenjében Thomas abba is hagyta a lába pattogtatását, és egyenesen felém fordult. Teljes szívemből utáltam, amikor ilyen nyíltan tanulmányozott, mintha én is csak az egyik megoldandó egyenlete volnék. Ám ahogy elkezdte kocogtatni a térdét, nyilvánvalóvá vált számomra, hogy immár gőzerővel dolgozik az agya.

Hatalmas, pöfögő füttyszó töltötte be egyszerre a levegőt, jelezvén a vonat utasainak, hogy már közeledünk Reading vasútállomása felé, és ebben a pillanatban – mintha csak a végszóra várt volna – elárasztotta az ablakunkat a sűrű, nyárvégi zápor.

Thomas szája mosolyra húzódott.

– Úgy tűnik, mégiscsak érdekes nap lesz ez a mai.

Ritmusosan kopogtak a lovak patkói a Broad Street nedves macskakövein, ahogy bérelt hintónk kitartóan kapaszkodott fel a dombra, egyenesen Aldus Thornley háza felé. A kocsi összes hullámzó rázkódására bukfencet vetett bennem a gyomrom; már szó szerint attól tartottam, hogy egy pocsolyában fog kikötni az ebédem. Végül elhúztam a hintó sötétkék függönyét, s úgy döntöttem, hogy az egyre erősödő hányingerem helyett a környezetünkre irányítom a figyelmemet.

A kellemetlen időjárás ellenére tömve volt a város kereskedőkkel. Az eső ellen ponyvát feszítettek az összes kofa portékái fölé. Ahogy elhaladtunk a vásár mellett, éppen hallottam, ahogy egy férfi az egyik kofaasszonnyal alkudozott egy kosár vetőmagról.

Thomas hirtelen rámutatott az egyik épületre a jobbunkon, ám ehhez szántszándékkal ráhajolt a vállamra.

– Áh, igen, Reading a sörfőzdék, a virághagymák és a kekszek városa. Látja? Az ott a Huntley and Palmers gyára! – A fiú lehelete egészen csiklandósan érintette a blúzom magas, csipkés gallérját.

– Ó, mindig az ő kekszükkel iszom a teámat! – bólintottam, de hogy utána mit mesélt a vállalat történetéről, már nemigen hallottam. Csak a kezemet tekergettem, míg egyszer le nem pattant a kesztyűmről egy gomb. Utána azért abbahagytam.

Ha Thomas észre is vette, hogy milyen ideges vagyok – erre pedig igen nagy esély volt –, szóvá már nem tette a viselkedésemet. Igazából felettébb hálás lehettem neki, hogy nem firtatta az utazásunk további részleteit, arról nem is beszélve, hogy mennyit fáradozott a figyelmem elterelésével. Akármennyi gyár mellett haladtunk el, mindet készségesen megmutatta nekem.

Egy óriási épület füstfelhőket pöfékelt a viharos égbe, akárcsak egy szivarozó, termetes úriember.

Reggel még maradéktalanul biztos voltam az elhatározásomban, de így, hogy már a hintóban ültem, gyökeret kezdtek verni bennem a kétely apró magocskái. S minden egyes esőcsepp, amely a kocsi tetejére pottyant, harsány koppanással visszhangzott a fülemben, én pedig egyre csak feszültebb lettem.

– Mi van, ha Miss Emma Elizabeth Smith valóban nálunk dolgozott, mielőtt ilyen sanyarúvá fordult volna a sorsa? – vetettem fel. – Lehet, hogy semmi más nem is fűzi az apámhoz.

– Meglehet – válaszolta Thomas az arcomat fürkészve. – De

jobb, ha biztosra megyünk.

Az ajkamba haraptam. Bosszantott, hogy ennyit rágódom ezen a helyzeten, de az igazat megvallva nem is tudtam, hogy mitől félek ennyire. Talán attól, hogy kiderül, hogy tévedek? Vagy inkább attól, hogy Thomas előtt kell kudarcot vallanom? Ez az utóbbi így igen rosszul hangzott… Mégis mikor lett ennyire fontos számomra a véleménye? Hiszen ki nem állhattam! Semmit sem kéne jelentenie, hogy miket gondol rólam ez a fickó!

Pedig igenis sokat jelentett. Többet, mint azt még magamnak is be mertem ismerni.

Aztán ott motoszkált még egy sokkal fájóbb kérdés is a fejemben, ám erről tudomást sem voltam hajlandó venni. Mégis mi köze lehetett apánknak ehhez a két legyilkolt nőhöz? Nagyon féltem, hogy ez nem csak valami bizarr egybeesés, de még nem sikerült átlátnom ezen a rengeteg kirakósdarabkán.

– Nos, ha valaki bizalmas információkkal tud szolgálni apám régi ügyeiről, az Mr. Thornley lesz – szóltam.

Minden egyes alkalomra ő öltöztette az apámat, így pontosan tudta, hogy mikor hol kellett lennie. Alighanem ugyanolyan jól – ha nem jobban – ismerte őt, mint az anyám. Ha az időskor nem szabott volna gátat a feladatai ellátásának, nem kétlem, hogy sosem ment volna el apám mellől.

– Minden rendben lesz, Wadsworth. Ha választ kapunk a kérdéseinkre, ha nem, az számít, hogy eljöttünk ide, és igenis megpróbáltuk.

Egy fürge villám teljesen bevilágította a sötét, felhős égboltot

– a fejünk felett csatát vívtak a titánok a fellegekben. Utána pedig jött a harsogó mennydörgés, amely akaratlanul is a szüleimet juttatta az eszembe. Kicsi koromban mindig nagyon megrettentem, amikor ilyen embertelen viharok dúlták fel Londont, ezért édesanyám ölében kerestem menedéket. Apa közben pedig azzal vigasztalt, hogy nem is égzengés ez a rettenetes hang, csak kugliznak az angyalok. Anya később leszólt a szakácsnőnknek, hogy készítsen nekünk egy kis finom curryt naan kenyérrel – hiszen nagymami is ezt ehette a szülőhazájában –, majd végül távoli tájak elszánt hősnőiről mesélt nekem. Így aztán szépen lassan már-már meg is kedveltem a viharokat.

Isten segedelmével végre-valahára megérkeztünk a Thornley- házhoz. Esernyő alá bújtunk, és egy piciny kőház bejárati ajtajához siettünk, amely vagy húsz másik, szakasztott ugyanolyan házikó marhaistállóra hajazó sorában foglalt helyet. Thomas kopogtatott, aztán rögtön hátrébb lépett, hogy én üdvözölhessem először édesapám egykori szolgálóját.

Nagy nyikorgással nyílt ki előttünk az ajtó – valóban szinte könyörögtek a zsanérjai, hogy olajozzák meg őket –, s ezzel bágyasztó pároltzöldség-szag csapott minket arcon. Úgy képzeltem, hogy majd egy kedves szempár fogad minket, igen, redőzött arc, hófehér haj, de…

Helyette egy fiatalasszony nyitott nekünk ajtót, oldalán egy karonülő gyermekkel, és hát, mit mondjak, nem tűnt túl boldognak, hogy így, minden előzetes bejelentkezés nélkül állítottunk be hozzá ezen a szép esős délutánon. Vörös hajfonata a tarkójára volt kontyolva, az öltözéke pedig igencsak viseltes volt, a könyökrészen több folt is díszelgett a ruháján. Megpróbálta kifújni az arcából a szemébe lógó kósza hajszálait, de nagy bánatára nem járt túl sok sikerrel.

Thomas diszkréten megköszörülte a torkát, hogy cselekvésre ösztönözzön.

– Jaj, öööö, nos… ne haragudjon! Valaki… valaki másra számítottam – hebegtem, majd a házszámra pillantottam. Pedig huszonhárom. – Azt hiszem, rossz címet írtam fel. – Valamiért úgy megrettentett ez a nő, ahogy mogorván bámult rám, de ha már ilyen messzire eljöttünk, nem hagyhattam, hogy éppen ő vegye el a kedvemet.

Egyszer csak Thomasra tévedt a tekintete. Aztán megint.

Akárcsak egy éhes ember, akinek egy jó szaftos steaket raktak az orra elé. De ez engem mit sem érdekelt.

– Meg tudná esetleg mondani, hogy hol találom Mr. Thornley- t? – köszörültem meg én is a torkomat, s erre egy újabb villám hasított át az égen.

Ekkor – igazán tökéletes időzítéssel – felsírt a gyermek, én meg egy olyan szúrós pillantásban részesültem, mintha miattam bújt volna ki hirtelen a fiúcskából a kisördög, és nem az az iszonyatos égzengés rémítette volna meg. Gügyögött annak a rikoltozó kis bestiának, a hátát veregette, hátha megnyugodna, közben pedig mellékesen odavetette nekünk, hogy:

– Mr. Thornley meghalt.

Ha Thomas nem ragadja meg a karomat, hátra is estem volna

döbbenetemben.

– De… de mégis mikor?

– Hát, gyakorlatilag még nem halt meg teljesen – helyesbített. – De biztos nem marad soká közöttünk. Kész csoda, ha túléli az éjszakát – csóválta meg a fejét. – Szerencsétlenre rá se lehet ismerni. Maguk is jobban tennék, ha most elmennének. Higgyék el, nem így akarnak rá emlékezni, különben évekig kísértheti önöket ez a látvány.

Szívem szerint intéztem volna néhány kedves, együttérző szót a nőhöz, hiszen engem is megérintett az egykori komornyikunk haldokolásának híre, de ez volt a legutolsó esélyünk, hogy megtudjuk, mégis merre tartózkodhatott az apám a gyilkosságok idején, és hogy miféle kapcsolat fűzhette őt Miss Emma Elizabeth Smithhez.

Így hát szépen kihúztam magam, s azt képzeltem, hogy vöröslő vérrel teli erek helyett hűvös acéldrótok futják át a testemet. Semmi érzelem. Ideje volt már megtanulnom kezelni ezt a kapcsolót, amelyre a rendkívül tudományos s objektív Thomas is felesküdött.

– Nézze, tényleg nagyon fontos lenne beszélnem vele. Ugye nem fosztana meg engem a lehetőségtől, hogy elbúcsúzzak egy régi kedves barátomtól? Pláne hogyha a boldogtalan éppen a haláltusáját vívja!

Az ifjú asszony pár másodpercig tátott szájjal bámult rám, aztán a szabadon lévő csípőjével belökte az ajtót, és egy türelmetlen intéssel beljebb tessékelt minket az otthonukba.

– Tegyék oda az ernyőjüket, aztán tőlem azt csinálnak, amit

akarnak. – Az orrát jó magasra felhúzva a sarokban lévő esernyőtartóra bökött. – Fenn van az emeleten, első ajtó jobbra.

– Köszönjük! – Szélsebesen iszkoltam át az aprócska hallon, nyomomban Thomasszal, egyenesen a rozoga lépcső felé.

Egyre haladtunk fel a lépcsőkön, mégis úgy tűnt, hogy követett minket a párolt káposzta gyomorforgató szaga, ami alig tett vajmi jót a gyomromat szétmarcangoló görcsös félelemnek.

Amikor aztán a legfelső fokra tettem a csizmám orrát, a nő kárörvendő hangja ütötte meg a fülemet.

– Maga a rémkirály látogatja meg majd az éjjel, kisasszony! És higgye el, az ő rémálmai ellen fabatkát sem érnek a flancos selyemlepedők. De ne mondja, hogy nem figyelmeztettem!

Ekkor egy robajló mennydörgés töltötte be a ház falait, és kivételesen én is megremegtem.

Lepra tuberculosa, 19. század

KILENC

ÜZENET A TÚLVILÁGRÓL

THORNLEY-HÁZ,

READING

1888. SZEPTEMBER 11.

Egy fátyolszerű – egykor talán még fehér – függöny libbent felénk, akárcsak egy szabadulni vágyó, bomló emberi kar.

Ha hosszabb időt kellett volna ebben a sírkamrára emlékeztető helyiségben töltenem, rajtam is eluralkodott volna a kétségbeesés. Az ablakpárkányra bevert az eső, mégsem mertem becsukni az ablakot.

A szoba közepén lévő, csíkos matracos vaságyon egy csontvázszerű, félholt test feküdt. Szerencsétlen Thornley alakja teljesen elenyészett, s nem maradt utána más, csak csont és a ráfeszülő sápadt, szürke bőr. A felsőtestén és a karjain lévő fekélyes sebekből vérrel keveredő gennyes váladék szivárgott, melynek áporodott bűzét már az ajtóban is érezni lehetett. Ennyiből nehéz volt pontosan megállapítanom, de úgy tűnt, szegény Thornley a lepra egyik fajtájában szenvedett.

Be kellett fognom az orrom, de a szemem sarkából láttam, hogy Thomas is éppen ugyanígy tesz. Hogy mellbevágó volt ez a szag, az enyhe kifejezés, de a szemünk elé táruló látvány mindennél rosszabb volt, amit valaha láttam.

Ez pedig nagy szó, hiszen a bácsikám kórbonctani vizsgálatai során számtalan elhunyt rothadó belsőségeivel találkoztam már.

Behunytam a szemem, de ez a rettenetes kép visszafordíthatatlanul beleégett a tudatomba.

Azt hihette volna az ember, hogy már el is távozott közülünk, de még meg-megemelkedett, aztán pedig visszasüllyedt a mellkasa, láthatóan dacolva eme meglátásommal. Ha babonás lennék, azt is képzelhetném, hogy ő lehetett az élőhalott lidércek egyike, amelyek Anglia mocsaras vidékeit kísértik, s ártatlanokat fosztanak meg a lelküktől.

Ha nem kebelezik be őket…

Világéletemben érdeklődve tanulmányoztam a testi rendellenességeket, mint például az Elefántember deformitását, a gigantizmust, a sziámi ikreket és az ektrodaktíliát, de ilyet csak egy kegyetlen isten művelhetett.

Igaza volt annak a fiatalasszonynak. Ez a hely valóban határos volt a rémkirály birodalmával.

Nyirkos lélegzetet vett a függöny, aztán szépen lassan, hörögve nagyot sóhajtott. Makacsul rátapadt az ablakkeretre, ám a következő viharos széllökéssel már ismét szabadon susoghatott a levegőben.

A számon keresztül vettem levegőt. Döntenünk kellett, hogy menten sarkon fordulunk, s kiszaladunk az egész házból – nem, Readingből, és közben ordítunk, mint a sakál –, vagy beszélünk

ezzel a szegény, szerencsétlen öregemberrel, míg van rá alkalmunk.

Igen kecsegtető volt ez az előbbi lehetőség – még úgy is, hogy esőben kellett volna szaladnom magas sarkú csizmával a lábamon, ami eléggé nyaktörő mutatvány –, de az utóbbi volt, amit mindenképpen meg kellett tennünk.

Thomas bátorítólag biccentett egyet, majd besétált a szobába, így hát nem maradt más támaszom, mint az öreg ajtófélfa és a józan eszem. De ha Thomas szembe tudott nézni ezzel a szörnyűséggel, akkor nekem sem lehet okom megfutamodni.

Bár ehhez először jó lett volna, ha a végtagjaimhoz is eljut az elmém bátorsága.

Thomas odahúzott két széket Thornley ágya mellé – a lábaik fájdalmas visításban karcolták végig a padlót –, aztán intett nekem, hogy jöjjek közelebb. Egyszerre megindultam, vitt a lábam át a szobán, látszólag saját akaratából, míg a szívem heves zakatolásba kezdett a mellkasomban. A szoknyám redői közé bújtattam a kezemet, s aztán végre leültem én is az ágy mellé. Nem akartam, hogy az öreg Thornley lássa, milyen erősen remegek, így is elég baja volt szegénynek.

Hirtelen egy kegyetlenül erős köhögésroham rázta meg a testét, s ettől úgy kidülledtek a nyakán az erei, ahogy egy kivágott fa élettelen gyökerei kandikálnak ki a földből. Töltöttem neki egy pohár vizet az éjjeliszekrényére készített kancsóból, majd óvatosan a szájához emeltem a pohár karimáját.

– Igyon csak, Mr. Thornley – szóltam hozzá kedvesen –, ez majd megnyugtatja a torkát.

A férfi lassan, komótosan ivott pár kortyot, de az állán teljesen végigfolyt a víz. Egy kendővel óvatosan letörölgettem róla a nedvességet, nehogy még megfázzon itt a rengeteg más bajára. Így, hogy immár enyhült a szomja, felém fordította két tejfehér szemét. Nem tudtam eldönteni, hogy lát-e még egyáltalán vagy sem, de ettől függetlenül rámosolyogtam. Pár rövidke másodperc múlva viszont azt láttam az arcán, hogy megismert.

– Miss Wadsworth! – köhögött fel újra, bár ezúttal korántsem olyan nagy hevességgel. – Éppen olyan gyönyörű, mint az édesanyja! Istenem, de örülne, ha látná, milyen szép teremtés lett, Isten nyugosztalja!

Annyiszor hallottam már ezt, mégis, még öt év múltán is könnyeket csalt a szemembe, ha édesanyámhoz hasonlítottak. Óvatosan Thornley homlokához nyúltam, hogy elsimítsam a bőrére tapadt, ritka haját, s közben természetesen ügyeltem, hogy elkerüljem fájó fekélyeit. Nem hittem én, hogy fertőző lett volna ez a kór, de a biztonság kedvéért magamon hagytam a kesztyűmet. Az öreg behunyta a szemét, s ezzel a légzése is elcsendesedett.

Először egészen megrettentem, hogy már át is kélt a túlvilágra, ám egyszer újból kinyílt a szeme. Felsóhajtottam. Nem várhattunk tovább a kérdéseinkkel. Szörnyen éreztem magam, hogy ilyen karakán módon kell eljárnom, de attól tartottam, hogy hamarosan olyan gyenge lesz a bácsi, hogy már beszélni sem tud majd.

Magamban elremegtem egy imát, hogy visszafelé egyenesen Londonba vigyen majd a vonat, és ne kanyarodjék el velünk egyenest a Pokol bugyrai felé.

Thomas ellenben teljes közönnyel figyelte az egykori komornyikunkat, képes volt figyelmen kívül hagyni minden szenvedését. Végigfutott a hátamon a hideg; még csak meg se hatotta ez az egész. Hát valóban kedve szerint kapcsolta fel és le az érzelmeit. Meg kell hagyni, hasznos egy képesség volt ez, de természetesnek egyáltalán nem volt mondható. Csak azt juttatta eszembe, hogy milyen keveset tudok erről a fiúról a bácsikám laboratóriumában tapasztaltakon kívül.

Mintha megérezte volna a nyugtalanságomat, Thomas egyszerre kizökkent ebből a szenvtelen szemléletmódjából, és biccentve egyenesen az én aggódó szemembe tekintett. Ez engem is kibillentett a merengésből. A gyomrom apró görcsbe rándult össze, mégis közelebb hajoltam a férfihoz.

– Mr. Thornley, tudom, hogy nincs jól, de azt reméltem, beszélhetnénk az édesapámról. – Vettem egy mély lélegzetet. – És… azt is szeretném tudni, hogy ki volt Miss Emma Elizabeth Smith.

Meredten bámult előre – tudja isten, hogy miféle emlékek játszódhattak le a fejében –, aztán egyszerre becsukódott a szeme.

Ám végül Thomas felé fordult.

– Ön talán a kisasszony vőlegénye?

Thomas acélos páncélja megbomlani látszott – rákvörös árnyalatot öltött az arca.

– Én… én… mi… nos hát… ő az… – Hebegett-habogott, s zavarában összevissza forgatta a tekintetét, csak épp énrám nem.

– Kollégák vagyunk – válaszoltam helyette is, bár be kell vallanom, meglehetősen élveztem, hogy milyen zavart lett hirtelenjében. Ugyan teljesen más célzattal látogattunk el ide, azért örültem, hogy volt valami, ami kicsit is megrengette azt a híres-neves magabiztosságát. És ráadásul nekem is közöm volt a dologhoz!

Egy szemforgatással fogadta a széles vigyoromat, amelyet felé küldtem. De hát amilyen furcsán viselkedett néha, elviselhette ezt is.

– Igazság szerint mindketten Jonathan bácsinál tanonckodunk.

Thornley szeme becsukódott, de még éppen láttam, hogy rosszallás futott át az arcán. Még a halál torkában is képes volt azon szörnyülködni, hogy én is részt veszek a bácsikám gyalázatos kutatásaiban. Alighanem a második végzetes hibám pedig az volt, hogy nem kérők fogadására szántam a drága időmet. Talán még a bűntudat is elfogott volna, ha a látogatásunk tényleges célja nem lett volna ezerszer fontosabb. Gondoljon csak, amit akar, morgolódtam magamban, de aztán tüstént el is szégyelltem magamat.

Ez az ember haldoklott. Az ő véleménye miatt már igazán nem kellett aggódnom, sem pedig megvetnem őt érte.

Kihúztam hát magam ültömben.

– Szeretném, ha elmondaná, hogy apám honnan ismerte Miss

Emma Elizabeth Smitht – szóltam lágy, bár nem kevésbé elszánt hangon.

Az öreg komornyik tekintete a vállam felett az ablak felé meredt, egyenesen az üvegen lecsorduló, szomorú esőcseppekre. Nem tudtam eldönteni, hogy szántszándékkal eresztette-e el a füle mellett a kérdésemet, vagy csak hirtelen az ájulás szélére került. Haldoklóval erőszakoskodni igazán alantas dolog, ráadásul még Thomas Cresswell is elbizonytalanodni látszott az ittlétünkkel kapcsolatban. Azt hiszem, ezzel tényleg elvetettem a sulykot.

Talán tényleg az a velejéig romlott, nyomorúságos lény vagyok, akinek a társadalom is hitt engem. Bele se mertem gondolni, hogy Amelia nénikém mit mondana, ha látna, vagy hányszor vetne keresztet, s buzdítana arra, hogy könyörögjek a Jóisten bocsánatáért. A nagy szentfazék…

Akárhogy is, be kellett látnom, hogy épp eleget gyötörtem már ezt az öregembert.

– Bocsásson meg, Mr. Thornley – álltam fel. – Nem akartam felzaklatni önt. – Kibújtattam a kezemet a szoknyám redői közül, s megfogtam a bácsi jéghideg kezét. – Mindig nagyon jó barátja volt a családunknak. Nem is tudom, hogy mivel hálálhatnám meg, amit értünk tett.

– Nyugodtan mondja el nekik, nagypapa! – A fiatalasszony, aki ajtót nyitott nekünk, egyszerre ott állt karba tett kézzel az ágy végében, s megdöbbentő gyengédséggel szólt Thornley-hoz. – Könnyítsen a lelkén, mielőtt elbúcsúzna tőlünk – folytatta. – Mit árthat, ha elmondja a kisasszonynak, amire kíváncsi?

Ekkor végre én is megláttam, hogy mennyire hasonlítottak ők egymásra. Mindkét csontos arcot sűrű szemöldök keretezte, mely alatt igézően nagy szempár csillogott. A nő vöröslő hajkoronája pedig ír származásukra utalhatott. Ám így, hogy jobban megnéztem a fizimiskáját, egy tucat szeplőt vettem észre az orra körül. Valójában egész kislányos volt a kisugárzása.

A gyermeke fejfájást okozó rikoltozásától már távol, azt kell mondjam, alig pár évvel tűnt idősebbnek nálam. Ekkor azonban újrajátszódtak a fejemben a mondatai.

– Ön esetleg tud valamit? – kérdeztem, de úgy pislogott rám, mintha kínaiul szóltam volna hozzá. – Hogy mi nyugtalaníthatja a lelkét?

Ám ő csak megcsóválta a fejét, és a nagyapja gondterhelt alakjára fordította a tekintetét.

– Nem mondott semmi konkrétat, csak hallottam, hogy néha- néha tépelődött éjszakánként. Motyogott álmában, de nem igazán tudtam kihámozni, hogy mit.

Ekkor Thornley nekiesett a két karjának, s olyan erővel kaparta a bőrét, hogy attól féltem, fel is szakad. Ez viszont megmagyarázta, hogy mitől lett ennyi fekélye; saját maga hasította fel a bőrét, aztán addig piszkálta a sebeket, míg felül nem fertőződtek. Tehát nem leprás volt. Csak úgy nézett ki. Elfogott a hányinger, de sikerült lenyelnem a torkomat kínzó savas érzést. El se tudtam képzelni, hogy micsoda kínokat élhetett át.

Az unokája felkapott egy doboz sűrű krémet az éjjeliszekrényről, majd fürgén odaszaladt Thornley-hoz, hogy

segítsen a viszketésén.

– Szépen lassan leállnak a szervei – mondta, miközben bekente a nagyapja karját –, ettől viszket ilyen rettenetesen. Legalábbis ezt mondta az orvos. – Masszírozott még egy óriási adag krémet az öreg bőrébe. – Csak ez a kenőcs segít már neki, de ennek se tart sokáig a hatása. Ne vakarja ilyen erősen magát, nagypapa! Még a végén teljesen szétmarcangolja magát.

Thomas fészkelődni kezdett a székében, ami tisztán érzékelhető kórjele volt annak, hogy már tűkön ült, hogy megoszthassa velünk a meglátásait. Igyekeztem jó szúrós tekintetet vetni rá, azt remélve, hogy ez alapján is meg tudja jósolni, micsoda kínokat mér rá a „sors”, ha Thornley-ék előtt is előveszi azt a rendkívül elbűvölő stílusát.

Ő azonban teljességgel figyelmen kívül hagyott mind engem, mind a lesújtó tekintetem.

– A tanulmányaim során én azt olvastam, hogy ez is csupán a halál folyamatának része – szólalt meg, aztán az ujjain kezdte számolni a tüneteket, egytől egyig. – Először elutasítják az ételt, majd többet alszanak, aztán elnehezül a légzés, jön a viszketés, végül pedig…

– Azt hiszem, eleget hallottunk – szakítottam félbe, majd bocsánatkérőn pillantottam Thornley-ra és az unokájára.

Tudták ők, hogy közel a vég. Semmi szükség nem volt még részletes beszámolót is adnunk nekik az elkövetkező kínokról.

– Úgy gondoltam, hogy ezzel segíthetnék – motyogta Thomas. – De nyilvánvalóan nemkívánatos a közreműködésem – vonta meg a vállát, aztán csendben folytatta a szoba átvizsgálását a

tekintetével.

Hát, a segítség pontos fogalmát később még mindenképp át kell beszélnem vele.

– Igazán sokat segítene, ha elmondaná, hogy mire emlékszik azokból az időkből – fordultam ismét apám idős komornyikjához. – Tényleg bárminek örülnék! Az az igazság, hogy senki máshoz nem fordulhatok. Nemrég… történt valami, és ettől egy kicsit talán megnyugodhatnék.

Könnyek szöktek Thornley szemébe, s intett az unokájának, hogy hajoljon közelebb hozzá.

– Jane, drágám, készítenél nekünk egy kis teát?

– Nahát, talán le akar rázni? – vonta fel a szemöldökét. – Napok óta rá se tudott nézni a teára! – kiáltott fel tettetett szigorral a hangjában, egy apró mosolyt csalva ezzel a nagyapja arcára. – Rendben, hozok maguknak teát. De, papa, aztán jól viselkedjen! Anyám keresztben lenyel, ha úgy látja, hogy rosszul bántam önnel.

Amint Jane kilépett a szobából, Thornley vett néhány nehézkes lélegzetet, aztán újból hozzám fordult, ám ezúttal ezerszer tisztábban csillogott a tekintete.

– Miss Emma Elizabeth Smith a kegyed édesanyjának volt a kebelbarátnője. De ön bizonyára nem is emlékezik rá, hiszen aprócska volt még, amikor utoljára megfordult a házukban. – Thornley felköhögött, viszont amikor vízzel kínáltam, elutasította a poharat. – Illetve a nagybátyját és az édesapját is ismerte. Ifjúságuk idején szinte elválaszthatatlanok voltak ők így négyen. Ami azt illeti, a nagybátyjával el is jegyezték egymást.

Zavart döbbenet uralkodott el az elmémen. Jonathan bácsi pedig úgy írt róla a jegyzeteiben, mintha ő is csak egy vadidegen áldozat lett volna. Életemben nem gondoltam volna, hogy ismerte, nemhogy egykor a menyasszonya is volt. Thomas is felvonta a szemöldökét; ezek szerint ezt még ő sem látta előre.

– Esetleg azt tudja, hogy apám miért követhette nyomon az életét? – fordultam ismételten Thornley-hoz.

Ekkor hatalmasat dördült felettünk az ég, vészjósló morajlásban telepedve közénk.

Thornley nagyot nyelt, a szeme pedig ijedt cikázásba kezdett a helyiségben, mint aki attól retteg, hogy egy iszonytató túlvilági lény akarja a karmai közé kaparintani. A mellkasa hörögve felduzzadt, aztán egy újabb köhögési roham ejtette rabul a testét. Ha ez így folytatódik, biztosra vettem, hogy végleg el is veszíti a hangját.

– Az ön apja, Audrey Rose kisasszony, egy igen befolyásos és gazdag úriember – szólalt meg végül mégis, bár erőtlen hangja érdes volt, akár a léptek alatt ropogó murva. – Nem állíthatom, hogy bármit is tudok az ő privát ügyleteiről. Miss Smithről viszont két dolog ismeretes. Az egyik, hogy a nagybátyja menyasszonya volt, a másik pedig, hogy… – Ekkor hirtelen úgy elkerekedett a szeme, hogy szinte az írisze is egészen fehérré változott. Hátra se tudott dőlni, olyan féktelen köhögés rázta meg ismét a testét, s szegény kínjában már csak kétségbeesetten rúgkapált.

Thomas felpattant a székéből, és megpróbálta leszorítani a férfi testét, nehogy még kárt tegyen magában ezzel a görcsös rángatózással, de Thornley csak eszeveszetten rázta a fejét, a szája sarkában pedig vércseppek gyűltek.

– Most… most jut eszembe. Hiszen tudja! Tud a falak mögött rejtőző sötét titkokról!

– De kicsoda? – rimánkodtam, de kétségbeesésemben már bármit megtettem volna, hogy megtudjam, csak Thornley nyakatekert képzelgéseit hallottuk-e, vagy ez a sok halandzsa tényleg hasznos információkat rejt. – Mégis milyen falról beszél?

Thornley szeme lecsukódott, s csak egy fájó hörgés tört fel a torkából.

– Tudja, mi történt! Ő is ott volt!

– Nyugodjon meg – szólalt meg ekkor Thomas, tőle még sosem hallott melegséggel a hangjában. – Minden rendben van, uram, nyugodjon meg! Vegyen egy mély lélegzetet! Igen, ez a beszéd. Jól van.

Döbbenten figyeltem, hogy Thomas milyen biztosan fogta az öregembert. Erősen tartotta a testét, ez látszott a karján, mégis valahogy gyöngéd volt az érintése.

– Jobban érzi magát? Próbálja meg még egyszer, lassabban.

– Igen, i-igen – zihálta a komornyik. – De én ne-nem hibáztatom. – Ekkor azonban elakadt a lélegzete, s alig tudott több szót kicsikarni magából, pedig én még mindig kitartóan simogattam a hátát, hátha az könnyítene a szenvedésén. – Nem, nem én. Ne-em hibá-hibáztatom – köhögött fel újra. – Én magam

s-sem lennék különb egy i-ilyen helyzetben.

– Kit nem hibáztat? – kérdeztem, de már fogalmam sem volt, hogy mivel nyugtathatnánk le, mert így semmi érthető s összefüggő információt nem szerezhettünk tőle. – Kiről beszél, Mr. Thornley? Az apámról? Vagy Jonathan bácsiról?

Ekkor viszont olyan erős fuldoklás fogta el a testét, hogy hirtelen fennakadt a szeme. Meghűlt bennem a vér. Azt hittem, ezzel vége is, hogy a kezeim között halt meg egy ember, de aztán vergődni kezdett, majd sovány ujjaival a lepedőt szorongatva ülő pozícióba húzta magát.

– Alistair… Alistair tudja.

Ettől csak még jobban összezavarodtam. Egyetlenegy Alistairt sem ismertem, de ezen a ponton már abban sem voltam biztos, hogy egyáltalán Thornley tudja még, hogy mit beszél. Csitítva simítgattam a kezét, ahogy elborzadva meredt maga elé.

– Ssssss, ssssss, jól van. Minden rendben, Mr. Thornley. Végtelenül…

– Amiatt… a… Az… átkozott…

Remegés fogta el a testét, olyan hevességgel, mintha a kint tomboló vihar egyik kósza villáma csapott volna beléje, s addig rázkódott, míg sűrű vér nem folyt ki a száján és az orrán.

Ijedten ugrottam hátra. Az unokája után kiáltottam, hogy segítsen nekünk, de már mindhiába.

Mr. Thornley meghalt.

TÍZ

MARY SZEME

A SERPENTINE-TÓ,
HYDE PARK

1888. SZEPTEMBER 13.

– Persze, hogy ismerek Alistairt, akinek apánkhoz köze van. El se hiszem, hogy te nem emlékszel rá – fordult hozzám Nathaniel, csodálkozó tekintete érdeklődve várta volna a folytatást, ám én erre aligha álltam még készen. – De miért kérdezed?

– Áh, csak úgy. – A pillantását elkerülve a tó fényes tükre felett elszálló vadlúdcsapatra fordítottam a tekintetemet. Elegáns V alakjuk egyenesen a Royal Humane Society befogadó színháza felé suhant a jólesően csípős őszi levegőben. Bizonyára délnek tartottak, melegebb vidékekre.

Mindig is szerettem volna megtudni, hogy miként működhet bennük ez a belső, ősi inger, amely megéreztette velük a tél közeledtét. Bárcsak a Whitechapel fagyos utcáin barangoló nők is így meg tudnák érezni a rájuk leselkedő veszélyt, hogy aztán ők is messzire szállhassanak!

Kitéptem néhány sárguló fűszálat a földből, majd a mutató- és a hüvelykujjam között összesodortam őket.

– Olyan furcsa belegondolni, hogy pár hét múlva elpusztít minden szálat a fagy.

Nathaniel ingerülten forgatta meg a szemét.

– Igen, persze, de jövő tavasszal makacsul kitörnek ők is a fagyos sírjukból, mert az élet elpusztíthatatlan s örökkévaló.

– Bárcsak lenne gyógyír az emberi élet legsúlyosabb betegségére is – dünnyögtem.

– Az pedig mi lenne?

A testvéremre pillantottam.

– A halál… – vontam meg a vállamat, majd el is kaptam a szeméről a tekintetemet.

Akkor talán életre kelthetném Thornley-t, hogy végre feltehessem neki azt a számtalan kérdést, melyek a szavai hallatára fogalmazódtak meg bennem. Sőt, félárva sem lennék, ha fel tudnánk éleszteni a halottakat, akárcsak az évelő növényeink gumóját.

Nathaniel aggódva fürkészte az arcomat. Láttam rajta, hogy ismét a bácsikánk szeszélyeit vélte felismerni bennem.

– Hogyha egyszer lehetővé tenné a tudomány, te szembeszállnál vele? Szeretnéd, hogy csak a múlt gondja legyen a halál?

Ha a szeretteink élete a tét, a jó és a rossz határa felismerhetetlenségig összemosódik. Gyökeresen megváltozna minden, ha anya újra élhetne, de mi garantálná, hogy ő jönne vissza közénk, és nem csak egy torz másolata? Már a gondolatába is beleborzongtam.

– Nem – válaszoltam végül. – Nem hiszem, hogy ilyet tennék.

A fejünk felett elnyúló, lomha faág egyik vesszején egy apró énekesmadár csiripelt fel. Letörtem egy darabot a mézes puszedlimből, s elhajítottam a kis teremtésnek, de aztán két sokkal nagyobb madár csapott le a falatra; cincálva versengtek minden egyes csippentésért. Íme Darwin természetes szelekciója. Nathaniel azonban tüstént szétmorzsolta az egész puszedlijét, s ezernyi darabját mind a civakodó madarak felé dobta. Így már mindkettőre több étel jutott, mint amivel bármit is kezdeni tudtak.

– Te aztán tényleg reménytelen eset vagy – csóváltam meg a fejemet.

Csapnivaló egy természettudós válna belőle, ez nem kérdés. Ezzel a vajszívével folyamatosan felborítaná az összes kísérleti statisztikát. Kesztyűbe bújtatott ujjait egy kézi hímzésű szalvétába törölte, majd dolga végeztével visszaült mellém.

Elégedetten mosolyogva figyelte, ahogy a madárkák serényen kapkodják a morzsákat.

Az én tekintetem viszont a szalvétáján ragadt.

– Ha lehetek őszinte, eléggé tartok Amelia néni látogatásától.

Erre Nathaniel a pillantásomat követve felkapta a szalvétáját, majd lelkesen meglengette az anyagot a levegőben.

– Ó, pedig biztos csodásan fogunk szórakozni! Ha mással nem is, legalább a hímzéstechnikáddal lenyűgözheted. Nem kell azt neki tudnia, hogy hullákon gyakoroltál.

Valami kifürkészhetetlen ok folytán az alapvető háztartásvezetési fortélyok és különböző csábítási praktikák

átörökítése mellett Amelia nénikénk megszállott híve volt a kézimunkázásnak. Esküszöm, még a legapróbb rongydarabra is képes volt monogramot hímezni. Így aztán sejtelmem sem volt, hogy a napi szalvétaadagom mellett hogyan végezhetném el a laboratóriumi teendőimet.

És akkor azt az örökös prédikálását még meg sem említettem… Semmi kétségem nem lehetett, sokkalta unalmasabb hetek elé nézek, mint azt először gondoltam.

– Egyébként hová mentél a minap? – kérdezte Nathaniel, kizökkentve ezzel a különböző öltések és a többi vad móka világából. Ilyen könnyen már mégse adhatta fel a puhatolózást. – Nem is értem, hogy miért nem bízol bennem, hugicám. Sőt, hogy őszinte legyek, meglehetősen fáj ez a titkolózás.

– Jól van, na – sóhajtottam fel. Be kellett látnom, egy apróbb titkot muszáj felfednem, ha azt akarom, hogy a fontosabbak rejtve maradhassanak. – Valamelyik este belopództam apánk dolgozószobájába, és valahol megláttam Alistair nevét. Ennyi. Hidd el!

Nathaniel homloka mély ráncba szaladt.

– Mégis mi az ördögöt csináltál te ott? – húzogatta a kesztyűjét. – Nos, úgy tűnik, sehogy sem tudlak megvédeni azoktól az ostoba képzeteidtől. És sajnálatos módon erre sem fejlesztettek ki még semmilyen gyógyírt.

Teljességgel figyelmen kívül hagyva a csipkelődését, bekaptam egy szőlőszemet a piknikkosarunkból, amelyet Nathaniel egyenesen a Fortnum & Masontől rendelt. Szinte roskadozott a különféle ínyenc fogásoktól; import sajtoktól kezdve melegházi gyümölcsökön át mindent lehetett benne találni.

Hogy ne tűnjek túl kíváncsinak, megfontoltan csomagoltam ki a sajtos kínálótálat a kis batyujából.

– Akkor ő is nálunk szolgált? – tettem le a pokrócra a tányéromat.

– Alistair Dunlop apánk régi kocsisa volt – válaszolta Nathaniel. – Most már emlékszel? Kedves egy fickó volt, bár egy kicsit bohókás.

– Halványan mintha derengene – húztam össze a szemöldökömet –, de apánk olyan gyakran cseréli a személyzetet, hogy nehéz mindenkit megjegyeznem.

Kevéske brie krémet meg fügelekvárt kentem egy cikk pirítósra, majd azt odanyújtva a bátyámnak magamnak is kentem egy ilyen szeletet. Bármit csináltam, az igazság felé vezető út valamiért egyre csak rögösebbnek mutatkozott, pedig már több esetben is úgy képzeltem, hogy igenis gyümölcsözőnek bizonyulnak észrevételeim.

Ha csak egy, egyetlenegy valamirevaló nyomra akadhatnék! Sőt, igazából attól lennék a legboldogabb, hogyha az összes gazfickó közös megegyezésre „pszichopata gyilkos” feliratot tetováltatna a homlokára, hogy bárki azonnal észrevehesse őket, aki előszeretettel szaglászik bűnügyi rejtélyek környékén. Irtóztató még csak belegondolni is, hogy ilyen becstelen alakok járkálnak közöttünk!

– Hallottál bármit is abból, amit mondtam neked? – lengette meg Nathaniel az orrom előtt a kezét.

– Tessék? – pislogtam rá, mintha csak egy kellemes ábrándból ocsúdtam volna fel, és véletlenül sem gyilkosságokról meg haldokló vénemberekről gondolkodtam volna.

A bátyám ismét felsóhajtott.

– Mint mondtam, nem sokkal azután bocsátotta el apánk, hogy… hogy édesanyánk…

Meghalt. Ez volt az a szó, amit annyira elszántan kerülgetett. Egyikünk sem szerette ezt hangosan kimondani, túl mély és fájó volt még ez a seb, öt év után is. Megszorítottam a kezét, jelezvén, hogy így is tökéletesen értem.

– Mindegy. Elég váratlanul küldte el, de sosem értettem, hogy miért – vonta meg a vállát. – De tudod te, milyen tud lenni az apánk. Pedig Mr. Dunlop még sakkozni is megtanított a szabad óráiban. – Ez a kedves emlék teljesen bearanyozta a testvérem arcát, s még a szája is mosolyra húzódott. – Az igazat megvallva, egy ideig tartottam is vele a kapcsolatot. Megbízható referencia híján nem vették fel sehová kocsisnak. Szóval néhányszor leültem vele sakkozni. Pénzben játszottunk, én meg direkt veszítettem, hátha ezzel segíthetek rajta egy kicsit. Azóta viszont sajnos csak még sanyarúbbra fordult a sorsa, és… akárhogy is, úgy érzem, hogy erről bizonyos szinten én is tehetek. Most a Mary szeme fedélzetén dolgozik.

– Áh, tehát Lord Edmund Wadsworth és az ostoba szeszélyei még egy embert nélkülözésbe kényszerítettek – sóhajtottam. Vajon mi történhetett ezzel a kocsissal, hogy egyszerű matrózként végezte? Egyetlen bűne talán az lehetett, hogy túl kedves volt a bátyámhoz.

Érdekes egy mintázat ez… Valahányszor édesapánk menesztette a szolgálóinkat, fenekestül felfordult az életük – a szó legrosszabb értelmében. De legalább Alistair még élt. Miss Nichols ellenben már sosem léphetett a Temze bűzölgő, sáros partjára.

Nathaniel félreérthette a hallgatásomat, ugyanis hirtelen átkarolt, és egy vigasztaló ölelésben magához húzott.

– Ne aggódj, hugicám, biztos vagyok benne, hogy a maga módján boldog. Sokan a fél karjukat is odaadnák, hogyha egy ilyen nagy hajó fedélzetét suvickolhatnák. Nagy szabadsággal jár ám ez, még akkor is, ha átkozottul nehéz rakodóládákat kell cipelniük. De tényleg, semmi felelősség. Nekik nem kell ilyenolyan teadélutánokkal meg szivarszobákkal törődniük, hogy most akkor fehér vagy fekete nyakkendőt illik-e kötni, a többi úri badarságról nem is beszélve! A hajukba kap a szél, és… – Egy vágyakozó mosolyra húzta a száját. – Nemes élet ez, hidd el!

– Úgy beszélsz, mintha te magad is el akarnád dobni a nemesi címet, hogy fedélzetet suvickolj.

Nathanielből aztán szörnyű egy matróz lenne, és ezt ő is nagyon jól tudhatta. Egy röpke pillanat erejéig eljátszhatott ő a gondolattal, hogy milyen szép is lenne egy szabadabb élet kedvéért lemondani az úri lét csacskaságairól, de túlságosan szerette ő az import konyakot és a francia bort, hogy ilyesmire vetemedjen. Aligha tenné boldoggá, hogyha ezeket dohos bisztrók olcsó, csapolt sörére kéne cserélnie. Önkéntelenül is elmosolyodtam; szinte láttam a lelki szemeim előtt, ahogy csapzott hajjal mindenféle kocsmák felé botorkál, és kikér egy

hitvány pintet.

Ám mielőtt még visszavághatott volna, odalépett hozzánk a kocsisunk, s lehajolt, hogy valamit a bátyám fülébe suttogjon. Nathaniel bólintott, aztán csinos öltönyét leporolva felegyenesedett.

– Attól tartok, korábban kell véget vetnünk a közös ebédünknek, hugicám. Az imént üzentek, hogy Amelia néni és Liza kuzinunk már meg is érkezett. De gondolom, nem repesel az örömtől, hogy hamarabb belevetheted magadat a „finom kisasszonyi” létbe… Úgyhogy ha nem bánnád, hogy egyedül kell befejezned az ebédedet…

– Nincs szükségem nekem dadára – mondtam. – És igazad van, szívesen kiélvezném még ezt a maradék szabadságomat – vigyorogtam rá.

Jól tudtam, hogy Nathaniel akkor lett volna a legboldogabb, ha az inasunk és a cselédünk mellett még egy testőrt, egy nevelőnőt, egy ápolót és az összes őrzésre kapható szolgát odarendelhette volna mellém.

– Menj nyugodtan – intettem neki, de ő még mindig bizonytalanul toporgott ott előttem. – Rendben leszek. Egy kicsit levegőzöm még, aztán rögtön hazamegyek – tettem a szívemre a kezemet. – Megígérem, hogy vacsoráig egyetlen hidegvérű gyilkossal sem ülök le teázni. Ne nézz már rám ilyen kétségbeesetten!

Nathaniel mimikája különös harcot játszott, hol mosolyogni, hol pedig fintorogni látszott, ám egyszer csak véget ért a küzdelem, s a szája felkunkorodott.

– Nos, az ilyesféle megszólalásokkal kevéssé nyugtatsz meg – emelte meg a kalapját –, de akkor majd este találkozunk. És ó, igen… – torpant meg, s végignézett a ruházatomon. – Lehet, érdemes lenne átvenned egy olyan ruhát, ami… egy kicsit jobban megfelelne Amelia néni ízlésének.

Ezzel búcsút intettem a testvéremnek, majd amint látótávolságon kívülre ért, titkon eleresztettem a hátam mögött keresztbe tett ujjaimat. Okvetlenül haza kell majd mennem, hogy valami csinos öltözékre cserélhessem a lovaglóruhámat, ez nem vitás. De csak azután, hogy tettem egy kis kitérőt a kikötőbe. Beszélnem kell ezzel a rejtélyes Alistair Dunloppal, hátha akkor végre fény derülhetne a nagy titokra, ami a Mary szeme fedélzetén rejtőzött el előlem.

– Őszintén megmondom, fel nem tudom fogni, hogy minek hozta magával ezt az otromba dögöt! – nyavalyogtam Thomasnak, amikor már vagy harmadjára sikerült kis híján felbuknom a kutyája pórázában. – Elég nekem a magas sarkúm miatt bukdácsolnom, nemhogy akkor még egy vaksi kutya is öt másodpercenként összebogozza a lábaimat!

A fiú szeme a lovaglókabátom ezüst gombsorára vetődött, kicsalva belőlem egy bosszús szemforgatást. Látni lehetett a tekintetéből, hogy mit gondol: az öltözékemnek – legfőképp a kabátommal egyébként ízlésesen harmonizáló lovaglónadrágomnak – mindennél jobban meg kéne könnyítenie a gyaloglást.

– Szívesen megnézném, hogy maga hogyan boldogulna, ha minden egyes levegővételre a bordáiba vájna a fűzője merevítése – szóltam, majd vizslató tekintetét tükrözve én is végignéztem a ruházatán. – Igen, nadrág helyett pedig a csípőjén egy hatalmas, földig érő szoknyával, ami egyfolytában a combjára csapódik ebben az őrült szélben.

– Ha nadrág nélkül akar látni, Wadsworth, csak szóljon! Szíves örömest eleget teszek a kérésének.

– Faragatlan tuskó!

Állítólag csak egy gyors kört akart tenni a tó körül ezzel a lógó fülű, barnásfehér bundájú korccsal, ám egyszer hirtelen pont belesétált kutyástul a piknikembe – bár őszintén, ez a „véletlen” egybeesés már nekem is felettébb gyanús volt. Tényleg éppen akkor értek oda hozzám, amikor John, az inasunk, elkezdte összecsomagolni a kosarat. Thomas még elcsent egy pár szelet párolt sertéskarajt a szőrös kis barátjának, így aztán egy üres kosarat küldhettem haza Johnnal és a cselédünkkel. Mit mondjak, mindkettőjüknek nagy kő esett le a szívéről, hogy kimaradhatnak a legújabb cselszövéseimből.

Amikor viszont rámutattam az újdonsült útitársamnak, hogy az ilyesféle véletlenek meglehetősen ritkák, azt a választ kaptam, hogy ezt bizony a sors akarhatta így, és inkább hálásnak kéne lennem „az ő gáláns úriember természetéért, mely nem hagyja, hogy egyedül parádézzak ott a sok kalóz és a többi haramia előtt.”

Nos, ő meg azért lehetett hálás, hogy nem találtam véletlenül a mellébe döfni a kalaptűmet. Bár titkon nagyon is örültem, hogy felkeresett.

Egy jó széles, macskaköves utcán baktattunk, mégis alig fértünk el a kikötő nagy, kaotikus forgalmában. A robusztus testű hajók csörlőjén mindenféle faládikákat vontattak le a mólóra, melyek imbolyogva közlekedtek a sok munkás feje fölött. Egyfelől boroshordók, másfelől termetes fém dohánytartályok görögtek a raktárépületek kapui felé, a környező utcákból pedig harsány kofakiáltozás terjedt a levegőben. Ínycsiklandó péksüteményektől kezdve vitorlafoltozóig mindent is találhatott magának ott az ember, kinek mire volt szüksége.

Időközben eljutottunk a másik rakparthoz, ahol egy újabb hajócsoport tárult a szemünk elé. Az út minden kis szegletén tengerész szaküzletek csalogatták magukhoz a járókelőket; aranyszínű iránytűk, szextánsok és kronométerek várakoztak a kirakataikban, no meg persze ezer más kellék, amelyre egy vízi kalandor vágyhatott. A közelünkben éppen az egyik vitorlás rakományát ellenőrizte egy vámtiszt, a kabátja rézgombjai időnként fel-felcsillantak a délutáni napfényben.

Kedvesen mosolyogva biccentette felém a kalapját, ahogy közelebb értünk, szende pírt varázsolva ezzel az arcomra.

– Ne vicceljen már! – horkant fel Thomas. – A nyomomba sem érhet ez a fickó.

– Thomas! – Ügyesen az oldalába mélyesztettem a könyökömet, hogy csendre inthessem.

Erre ő úgy feljajdult, mintha igazán komoly sérülés érte volna, de tudtam én, hogy valójában boldog, hogy ismét egyedül

neki szenteltem a figyelmemet.

Az üzleteket hamarosan szegényes lakóházak váltották fel, melyek olyan szorosan tömörültek egybe, hogy már majdnem azt hittem, hogy egy patkányfészekbe keveredtünk. Minden árokból és csatornából mocskos bűz áradt, gyomorforgató elegyet alkotva a partra mosódó döglött halak aromájával. Istennek hála, némiképp segített a tenger felől fújdogáló szél, ami bele-belekapott az éjfekete hajamba, próbára téve a bársonykalapom illeszkedését.

– Tobynak – szólalt meg egyszer csak Thomas, ahogy a minket körülvevő hangzavarra hegyezte a fülét, bár én nem kérdeztem tőle semmit –, esküszöm, több esze van, mint a fél Scotland Yardnak együttvéve. Nézze ezt a kutyát! Még a lábam nyomát is meg kéne csókolnia, hogy magunkkal hoztam egy ilyen nemes állatot. De ha úgy tetszik, tőlem arcon is csókolhat, hadd örüljenek ezek a tisztek és a haramiák.

Én azonban teljességgel figyelmen kívül hagytam ezt az orcátlan udvarlási kísérletét, és az előttünk kacsázó ebre irányítottam a tekintetem. Őszintén lenyűgözött, hogy hogy nem pottyant le a mólóról. Valóban, nála esetlenebb állatot még életemben nem láttam. Személy szerint én sokkal jobban kedveltem a macskákat és azt az örökké kíváncsi természetüket.

– Ez a Toby a család kutyája?

Thomas viszont a hajókat számlálta; az orra alatt motyogva olvasta fel mindnek a nevét, ahogy a Mary szeme felé közeledtünk.

– Kölcsönvettem – fékezett le egyszerre egy újabb rakpartrész

előtt, ahol egy egész árbóchad tornyosult a fejünk fölé. Nyikorogva lengedeztek az árbócrudak a dagály hömpölygő táncától.

Lényegesen nagyobb hangzavar volt itt, sőt, még gondolkodni is alig tudtam a tengerészek féktelen kiáltozásaitól. Nathaniel elszörnyedt volna, ha hallja, miféle trágárságok jutottak el így a fülemhez. Ez a tudat azonban valami kifürkészhetetlen ok folytán csak még megnyerőbbé tette számomra ezt a környezetet.

Az egyik hajó fedélzetéről élénk kecskemekegés, aztán pedig egzotikus madarak rikoltozása szűrődött felém, nem is bírtam megállni, hogy ne nézzek utána, miféle madár adhatott ki ilyen hangot. Addig nyújtogattam a nyakam, míg végül meg nem láttam egy rikítóan színes arapapagájt, ahogy egy ketrec rácsaihoz csapkodja tarka tollait. Ugyanezen a hajón még egy elefánt is utazott, az pedig trombitált egyet hatalmas ormányával, s hatalmasakat dobbantott, míg a fedélzeti munkások igyekeztek levezetni őt a hajóról.

A csomagjaikon szereplő név alapján ők is a vándorcirkusz tagjai lehettek, akik a városunkba látogattak. Néhány héttel korábban még nagy lelkesen készülődtem az előadásukra, hiszen igazi világhírű attrakciókat tartogattak nekünk: rendkívüli emberi alakoktól kezdve a már-már a természet törvényeit is meghazudtoló látványosságokig mindent találhatott náluk az ember.

– Azt hallottam, hogy egy tűznyelő férfi is velük utazik – fordultam Thomashoz, ahogy elmentünk a hajó mellett. – És egy

négylábú ember is, már ha el lehet hinni az ilyesféle képtelenségeket.

– Na nem mondja! – felelte. – Őszintén? Én szívesebben maradnék otthon, s olvasnék egy jó könyvet.

Viktória királynő megszállottan rajongott a cirkuszi mutatványosokért, így az ő jelenlétére is számíthattak a szervezők. Sőt, mindenki, aki kicsit is fontosnak tartotta magát – és aki ténylegesen is annak számított – el tervezett látogatni az előadásra.

– Oda nézzen! – mutattam a keresett hajónkra. – Ott van, ott a Mary szeme!

– Maradjon csak mellettem, Wadsworth – mondta Thomas. – Ezeknek a fickóknak még a szemük sem áll jól.

A fiúra pillantva lágy melegség kezdte átjárni a testemet.

– Nocsak, Mr. Cresswell. Vigyázzon, mert még valaki azt hiheti, hogy kedvel.

Erre ő a szemöldökét összehúzva fordult oda hozzám, mintha valami bődületesen nagy zagyvaságot böktem volna ki ott hirtelenjében.

– Szeretnék én találkozni ezzel az emberrel! Igazán élesek a meglátásai.

Ezzel, mint aki jól végezte dolgát, szó nélkül megindult a hajó felé, s hátrahagyott engem, egyedül a bénult, tátott szájú döbbenetemmel. Micsoda egy megátalkodott hazudozó! De végül csak össze tudtam szedni magam, s fürgén utánasiettem.

Egy kész acélsziget volt ez a robusztus hajó! Olyan szürke és sivár, akárcsak egy átlagos nap Londonban. Vagy kétszer nagyobb lehetett, mint a többi vitorlás a mólón, és a matrózai is kétszer alattomosabbnak tűntek.

Ahogy közeledtünk a kapitányhoz, egy fekete szemű, törött fogú, zömök férfihoz, mintha egy felbőszült farkas szelleme szállta volna meg Tobyt, vicsorgatni kezdte a fogait, s morgott, hogy még riasztóbbnak tűnjön.

Végig is nézett rajta a kapitány, de aztán egy röpke pillanatra minket is megtisztelt a figyelmével.

– Nem úri hölgyeknek való hely ez, menjenek innen!

Szinte kedvem lett volna nekem is veszett kutya módjára a fogaimat vicsorgatni – hiszen Tobynál tökéletesen bevált ez a módszer –, ám végül csak egy kedves mosolyt varázsoltam az arcomra, a szükségesnél se többet, se kevesebbet villantva gyöngyszem fogaimból a kapitány felé. Elvégre is Amelia nénikém szerint minden férfit könnyűszerrel az ujja köré csavarhat az ember lánya.

– Alistair Dunlopot keresem, uram. Úgy hallottam, hogy az ön hajóján szolgál.

Erre ez a becstelen fráter a vízbe köpött, s úgy fordult ismét hozzám.

– Ugyan mit akar magácska tőle?

Thomas teljesen megfeszült a dühtől, éreztem, hogy még a karja izmai is megremegtek ott mellettem.

Újból elmosolyodtam, ám ezennel szántszándékkal a kapitány válla felé, egy messzi pontra irányítottam a tekintetemet. A nénikém udvariasan rátermett stílusával már próbálkoztam eleget, épp itt volt már az ideje, hogy a saját módszereimet is próbára tegyem.

– Istenem, milyen utálatos dolog lenne, ha csak úgy jelenetet rendeznék, és idecsalogatnám azt a szemrevaló vámtisztet! – kiáltottam fel. – Hiszen egy ilyen szép nagy és fontos hajó rakományáról ugyebár kötelező tisztes dokumentációt vezetni, igen, minden egyes ládáról! Ön is így gondolja, Mr. Cresswell?

– Teljességgel – bólintott Thomas, s szabadabb pórázra engedte Tobyt, mire a kapitány remegve hátrált el a morgó ebtől. – Ráadásul mekkora katasztrófa törne ki, ha a kapitány megbízói esetleg olyat hallanának, hogy az árujuk egy része suttyomban idegen kézbe szokott kerülni! Jól tudom, Miss Wadsworth, hogy a családja kapcsolatban áll Európa legtöbb arisztokrata családjával?

– Jól tudja, igen – helyeseltem, a kapitány pedig már egyre kényelmetlenebbül feszengett ott előttünk. – De az ön családja is hasonló körökben jár, nemdebár?

– Így igaz – bólintott mosolyogva.

A kapitány arcán őszinte gyűlölet futott át. Ezek szerint nem különösebben élvezte, ha túljárt az eszén két ilyen tudálékos ifjú.

– Épp a Jolly Jackbe vitt árut – mordult oda a kapitány. – Gondolom, a sikátorban rakodik valahol.

TIZENEGY

GONOSZ LÉLEK

JOLLY JACK KOCSMÁJA,
LONDON

1888. SZEPTEMBER 13.

A goromba kapitány odavetett útbaigazításának köszönhetően többször is zsákutcába keveredtünk, mielőtt megtaláltuk volna azt a rossz hírű, azonban igencsak nyüzsgő ivót.

Egy fehér koponya vigyorgott le ránk a cégérre festett koromfekete zászlóról. Odabent számos férfi ücsörgött a korsója felett görnyedve, egy-egy korty után pedig a szakadt ruhájuk ujjába törölték a szájukat, miközben az asztalok között nők parádéztak fel-alá, akár valami vadmacskák. Hasztalan próbáltam volna elvegyülni egy ilyen társaságban, így hát kihúztam magam, s magasba emelt fővel vonultam végig a kocsmán, minden lépésemmel pusmogást és döbbent pillantásokat váltva ki a nyomomban.

A legtöbb úrilány nemigen öltött különösebb ok nélkül ilyen ébenfekete lovaglóruhát magára, pláne nem hozzá illő bőrcsizmával és kesztyűvel. Bár az igazat megvallva, egyre megszokottabbá vált az utóbbi időben, ha valaki nemcsak lóháton kívánt lovaglóruhát viselni, azonban az öltözékem színe és anyaga miatt tűntem ki igazán a tömegből.

Félelmet akartam kelteni az emberekben a ruházatommal, ha csak egy röpke pillanatra is.

Hamarosan a kocsma mögötti sikátorba értünk, ám ott már semmi mással nem találkoztunk, csak a szívünk izgatott dobogásával és Toby kutyánk lihegésével. Levettem a kesztyűmet, hogy megvakarhassam a hű jószág füle tövét.

– Látja valahol?

Egy nyitott fedelű doboz állt egy nagyobb ládakupac tetején, melyet feltehetőleg nemrég pakolhattak le ide, de embernek nem volt nyoma. Közelebb léptem, hogy bekukucskálhassak a faládába. Többsornyi üvegpohár várakozott benne – bizonyára ez a rengeteg zabolátlan kocsmatöltelék előszeretettel szokta falhoz vágni a poharát, amikor már a kelleténél jobban felöntött a garatra. Az igazat megvallva, nem teljesen ilyesmi árukészletet társítottam volna egy feketén kereskedő kapitányhoz, de természetesen ezzel is lehetett pénzt keresni.

– Elég furcsa, hogy Mr. Dunlop őrizetlenül hagyta a szállítmányát – rándult össze Thomas szemöldöke, miközben ő is a dobozba pillantott.

– Nem lehet, hogy odabent van?

Meg se vártam a válaszát, azonnal sarkon fordultam, és visszamasíroztam a zajongó kocsmába. Rákönyököltem a bárpult karcolásokkal tarkított felületére, de így is szinte kiabálnom kellett, hogy magamra vonjam a csapos figyelmét.

A termetes asszonyság fogta, és egy piszkos konyharuhába

törölte a kezét, aztán tetőtől talpig végigmért engem. Úgy pislogott rám, mintha csak az idejét vesztegné velem.

Ennyit az én félelemkeltő öltözékemről. Ezzel az erővel akár még a vasárnapi ruhámba is öltözhettem volna, meghagyva a mészárosoknak a bőrhacukát.

– Egy konyakot, kisasszony? – fintorgott rám a nő, majd a rongyával kitörölgetett egy söröspoharat, majd fürgén meg is töltötte sötét, borostyánszínben csillogó folyadékkal, s végül a pult végébe lökte az italt, egyenesen egy nagydarab fickó markába.

Érdeklődve figyeltem, ahogy a férfi egy embereset kortyol az italából. Önkéntelenül is mosolyra húzódott a szám, látva ezt a mennybéli nyugodtságot, hogy így figyelmen kívül tudta hagyni a ronggyal a poharába kent koszmennyiséget. Csak a Jóisten tudhatta, hogy hányféle kórokozó juthatott be így a szervezetébe. Legszívesebben elcsentem volna azt a rongyot, hogy lefuttathassak rajta egynéhány tesztet a bácsikám laboratóriumában.

Egy csapat férfi kacagott fel valahol a közelemben, visszarántva ezzel engem a jelenbe. Összeszorult az öklöm, s a magam megnyugtatásául félholdnyomokat vájtam a tíz körmömmel a tenyerem mélyébe.

– Hová lett az a férfi, aki a poharakat hozta? Hátul nem találtam, pedig a kapitánya beszélni kívánna vele – hajoltam közelebb a nőhöz, hogy óvatosságot tettetve, nagyzolt suttogással folytathassam. – Úgy hiszem, egy kis bosszúságot okozhatott nekik a vámtiszt, aki az embereivel lopott áruk után kutatott a hajójukon. És lehet, hogy épp erre tartanak! – Ezzel hagytam, hogy a jóslatom utolsó hangjai ott csengjenek tovább a levegőben.

Pirospozsgás arca közepén igencsak elkerekedett az asszony szeme. Igyekeztem kifejezéstelen tekintettel viszonozni a pillantását, noha mélyen legbelül igen büszke voltam magamra, hogy ilyen könnyedén sikerült kiötölnöm ezt a remek kis hazugságot. És micsoda látványos reakciót sikerült kiváltanom ebből a nőből! Pedig ő még némelyik matróznál is rémisztőbb jelenség volt.

Nagyot nyelt, majd a sikátorba vezető ajtó felé bökött.

– Mos’ ment ki – közölte, s kihúzott egy hosszú kést a pult alól, hogy feldaraboljon vele egy halat a vágódeszkán. – De istenuccse kibelezem ezt a fajankót! Mondja meg neki, hogy fusson, amerre lát, ha még egyszer Mary szeme elé mer kerülni!

Tehát innen kapta a nevét az a hajó. Az egyik türelmetlen nagyivó Mary orra előtt lóbálta a kiürült korsóját, mire a nő a késével hadonászva ripakodott rá a férfira.

– Hogyne, Billy, toljad csak pofámba, de aztán nehogy meglepőggyé’, ha véletlen lenyisszantok ezt-azt!

Kisurrantam a sikátorba. A fejemet ráztam Thomas felé, aztán gyorsan elmondtam neki azt a keveset, amit megtudtam.

Thomas épp az egyik rekesz mellett guggolt, s valami sötét folyadékot morzsolgatott a hüvelyk- és mutatóujja között. Próbáltam visszafojtani a gyomromba maró görcsös félelmet, amikor felismertem, hogy mit is talált.

– Talán eltört egy pohár, ő meg kötszerért ment – vetettem fel.

Thomas válaszra sem méltatott, csak felállt, és a vértócsához vezette a kutyáját.

– Toby, keresd! – utasította gyengéden az ebet.

Megbűvölten figyeltem, ahogy a kutya engedelmesen körbeszimatolta az érintett területet, míg szagot nem fogott. Hamarosan akkora lelkesedéssel kezdte csóválni a farkát, hogy azt hittem, fel is röpül, s ott fog szárnyalni utcákon és sikátorokon át, mint a madár. Thomas hosszabbra eresztette a pórázt, mi pedig a kutya után trappoltunk, amint az befordult előbb az egyik, majd a másik sarkon.

Vagy öt utcán is átloholhattunk, amikor egy elhagyatott épület fala mellett egy rongyos ruhás alakra lettünk figyelmesek.

Egy férfi ült ott széttárt lábakkal. Az állát a mellkasán pihentette, a szemét pedig békésen behunyta. A kezéből azonban vér csöpögött, egyenesen az inge szövetébe. Megkönnyebbülten sóhajtottam fel. Egy szerencsétlen iszákos, aki egy kissé elvágta a kezét – ezzel azért könnyűszerrel megbirkózom. Toby morogva fékezett le néhány lépéssel a férfi előtt.

– Audrey Rose, várjon! – nyúlt Thomas a kabátom ujja után, de én kitértem a fogása elől.

Egészen meglepett, hogy végre a keresztnevemen szólított, de ezen ekkor igazán nem volt időm gondolkodni, a fiú nyugtalan hanghordozásáról nem is beszélve. Kezdett későre járni, Nathaniel pedig vacsorára mindenképp otthon szeretett volna tudni, és semmi kedvem nem volt magyarázkodni neki, hogy miért csak ilyen későn érek haza a parkbéli piknikből.

Így odasétáltam rögtön a mi kába emberünkhöz, s megköszörültem a torkomat. Aztán… meg se moccant. Újból próbálkoztam, ekkor egy fikarcnyit hangosabban, de erre sem akart felébredni.

Hogy a fene enné meg ezeket az átkozott matrózokat és az ő állandóan tivornyázó természetüket! Fél füllel hallottam, hogy Thomas mond valamit a hátam mögött, de nem tulajdonítottam túl nagy jelentőséget a dolognak, inkább lehajoltam, hogy megbökjem a férfi vállát. Elegem volt már abból, hogy az összes férfi ilyen gyámoltalan kiscicának tart. Meg kell mutatnom nekik, hogy tökéletesen elbírok minden feladattal, amellyel ők is, sőt, még talán ügyesebben is intézhetem a dolgaimat!

Ezzel újra löktem rajta egyet.

– Bocsánat, uram, hallja, amit…?

Éppen hogy csak megérintettem a férfi vállát, hátrabukott a feje, s egy vöröslő, kaján vigyor hasadását fedte fel a nyak húsában.

Hát nem is a kezét vágta el.

Valaki felsikoltott. Meglehet, én voltam. Pedig igazán örültem volna, ha ez a nyavalyás Thomas Cresswell adott volna ki magából ilyen hangot.

Ő azonban hátrahúzott, s ringatni kezdett a karja gyengéd ölelésében, és engem kicsit sem érdekelt, hogy hány illemszabályt rúghatott fel ezzel.

– Szakítson az érzelmeivel, Audrey Rose! Higgye el, ez is csak egy megoldásra váró egyenlet! Próbálja így látni, kérem! Minden rendben lesz!

Ám egy pillantás a kezemre elegendő volt, hogy megértsem, mindez csak egy borzalmas hazugság.

Semmi sem volt rendben, mert ez a probléma nem a matematika elméleti világában élt, hanem sűrű, bíborszínű vér tapadt a kezemre. Eszeveszetten törölgettem a míderembe, de mindhiába. Végleg beszennyezte az ujjaimat a bűn vöröslő jele.

S tudtam, hogy így vagy úgy, de én voltam a felelős e férfi haláláért.

Nathaniel a karját keresztbe fonva ült velem szemben, s olyan szigorú szemeket meresztett rám, mintha legalább a hóhérjával nézett volna farkasszemet.

Már-már halotti szürkeséget öltött az arca, mikor meglátta, hogy egy lópokróc alatt reszketve, csurom véresen és persze az egyik nyomozó tiszttel az oldalamon tértem haza. A nénikém kis híján el is ájult, de még időben észbe kapott, hogy visszatessékelje a lányát a lakrészébe, és nagy kegyesen ígért nekem egy illem- és erkölcstani oktatást, amint sikerül rendbe hoznom magam.

Csábító ajánlat, mondhatom.

Amikor csak lehunytam a szemem, újra magam előtt láttam azt a szörnyű jelenetet.

Ott volt az a szélesre nyíló, iszonytatóan gúnyos vigyor… Hiszen a rendőrök is megmondták; szinte teljesen átnyesték a nyakát.

Csupán néhány ínszalag mentette meg a teljes lefejezéstől, erről jómagam is megbizonyosodhattam. Valahogy ezerszer megrázóbb egy meleg – szinte életet sejtető – hullát érinteni, mint a laborban felszabdalni azt a sok hűvös testet.

– Tessék, idd ezt meg – nyomott a bátyám egy bögre forró teát a kezembe. Nem is vettem észre, hogy mikor jött át a szoba másik végébe.

A fakóarany folyadékból felszálló gőzbe temettem a tekintetemet.

Erre aztán tényleg semmi esély nem lehetett, valamiért mégis úgy éreztem, hogy még hallottam a férfi utolsó, gyötrődő szívdobbanását, ahogy elvérzett ott előttem.

Thomas persze azzal biztatott, hogy valószínűleg azonnal kilehelhette a lelkét, s mit sem számít, hogy hány perccel érkeztünk a támadója után. Én mégis azon tépelődtem, vajon ha nem döntöm hátra a fejét, ha megszállott tudakozódás helyett inkább gyolcsot kötök a sebére, akkor esetleg megmenthettem volna az életét? Mégis milyen leány az, aki képes olyannyira hozzászoktatni magát a vérhez, hogy végül szemet huny minden szenvedés felett? Egy rettenetes alak.

– Szóljon, ha még bármit tehetünk önökért, nyomozó – szólalt meg egyszer csak Nathaniel, s ezzel kikísérte a rendőrt a társalgónkból.

El is felejtettem, hogy ő is itt van.

Még egy foszlány eljutott hozzám a beszélgetésükből, ahogy a bejárati ajtó felé közeledtek. A férfi zsebében megtalálták az igazolványait, és ezzel beigazolódott a legnagyobb félelmem: immár sosem kérdezhettem ki Mr. Dunlopot, mert még előttem

megtalálta valaki. Kígyóként tekeredett a testemre a szorongató bűntudat, egészen elnehezítve a légzésemet. Mégis hány embernek kell még meghalnia, míg végre fényt nem derítek az igazságra?

Belekortyoltam a bögrémben illatozó teába, s hagytam, hogy egészen mélyre csússzon a torkomon a melege, kívül-belül felforrósítva így a testemet.

Az égvilágon semmit sem tudtam Mr. Dunlop magánéletéről, hogy bármi ötletem legyen afelől, hogy ki akarhatta holtan látni őt. Talán az egyik matróztársa lehetett?

Hiszen a Mary szeme teljes legénységének olyan fenyegető volt a kinézete, hogy igazából bármelyikükről el tudtam volna képzelni, hogy képes lenne embert ölni. De a látszat néha csal. Anya rengetegszer olvasott nekünk azokból az ősrégi könyvekből, amiket még a nagymamától kapott. Én eleinte csak fintorogtam azokra a csúnya, viseltes borítókra, azt gondolván, hogy semmi érdekeset nem tartogathatnak számomra. Mert sznob voltam. Aztán be kellett látnom, mekkorát tévedtem.

Varázslatosabbnál varázslatosabb történetek rejtőztek a sok gyűrött lap alatt, mintha egy tündérhercegnő vegyült volna a pórnép közé. Anya mindig azt tanította nekem, hogy nem szabad csupán a külső alapján ítéletet hozni, én pedig igyekeztem ezt észben tartani.

De ezzel is csak újra rám tört a szomorúság. Olyan jó volt, amikor még kisgyermekként az ölébe bújhattam. Mégis hogy juthat ennyi halál és pusztulás egy ilyen ifjú lány életébe? Amikor viszont kinyílt az ajtó, megálljt parancsoltam a könnyeimnek, s titkon átkoztam magamat, hogy miért nem tudtam még ennél is keményebb lenni.

Nathaniel a velem szemben lévő, magas támlájú székbe süppedt, aztán előrébb hajolt, hogy mélyen a szemembe nézhessen. Egy részem azt hitte, hogy majd jól megdorgál, amiért így elkóboroltam, én, a bátor bolond, mi más is lennék, de nem; helyette egy mosollyal fogadott.

– Nálad bátrabb emberrel sosem találkoztam még, hugicám.

Felhorkantam, akárhogy is, nem tudtam visszafogni magamat. Én, ez a síró, pityogó, bőgőmasina? Már hogyan is lehettem volna épp én bátor? Thomasnak az egész hazaúton tartania kellett, nehogy összeessek. Csakis őrá támaszkodtam, és így, hogy immár nem volt mellettem, borzasztóan hiányzott a támogatása. Nathaniel egyszer csak megcsóválta a fejét, mintha olvasott volna a gondolataimban. Nos, remélem, azokat nem látta, amelyek Thomas ölelő karját érintették.

– Szerintem apánk ismerőseinek a fele szóba se merne állni a matrózokkal, nemhogy még ki is kérdezze őket – folytatta. – Hidd el, nagy bátorságra vall, amit tettél! – Ám ekkor a tekintetét hirtelen a földre szegezte. – Csak azt sajnálom, hogy látnod kellett azt a rettenetes… Nagyon sajnálom, hogy neked kellett megtalálnod őt.

Feltartottam a kezem, hogy félbeszakíthassam. Nem akartam többet szerencsétlen Mr. Dunlopra és az… állapotára gondolni, amelyben megtaláltam. Magasba emeltem hát az államat, elüldözve az összes könnycseppet, ami a szemem sarkában formálódott.

– Köszönöm – álltam fel. A bögrémet az asztalra helyeztem, és magam köré fontam a karjaimat. Ki kell szabadulnom innen, hogy egy kicsit kiszellőztethessem a fejemet.

Amikor azonban lenyúltam, hogy belekapaszkodhassak a szoknyámba, rá kellett jönnöm, hogy még mindig a vérfoltos lovaglóöltözetemet viselem. Talán nem csupán rémületes felfedezésem híre hozta ájulás közelébe a nénikémet.

Épp ideje volt már valami tiszta ruhát öltenem. Elvégre is őfelsége legerősebb katonája sem parádézna mindenféle elnyűtt, szutykos egyenruhában.

– Hová mész? – állt fel Nathaniel is a székéből.

– Át akarok öltözni – mosolyogtam rá. – Aztán pedig találkoznom kell Thomasszal. Van pár dolog, amit meg kell beszélnem vele, és attól tartok, ez semmiképp sem várhat holnap reggelig.

Nathaniel már nyitotta is a száját, hogy vitába szálljon velem, de végül meggondolta magát. Az imént akadtam egy elvágott torkú férfira a kikötő egyik sikátorában. Egy késő délutáni találkozás miatt Mr. Cresswell-lel már igazán semmi oka nem volt aggódni.

Az órára pillantott.

– Hamarosan nekem is el kell mennem – fordult vissza hozzám. – Valószínűleg csak késő este érek haza, amikor te már aludni fogsz. Kérlek szépen, igyekezz még sötétedés előtt hazaérni. Épp elég volt már mára az izgalomból. Attól tartok, ha még egyszer így megijesztesz, menten kiszáll belőlem a lélek.

Ahogy kiléptünk a hallba, figyelmesebben végigmértem a testvéremet.

Még mindig nagyon gondterheltnek tűnt. A szemét apró ráncok keretezték, és még sokkal kimerültebbnek látszott, mint néhány nappal azelőtt.

Szörnyen éreztem magam, hogy ennyi feszültség mellett még miattam is aggódnia kell. Az ideje jó részét eleve felemésztette a tanulás, apánk távollétében pedig a ház körüli ügyekkel és persze velem is neki kellett foglalkoznia, az utcákon meg egy hidegvérű gyilkos szaladgált, s találomra belezte ki a nőket. És én sem könnyítettem meg a dolgát azzal, hogy éjjelente kiszökdöstem, délutánonként meg itt-ott hullákba botlottam.

Megforgattam édesanyám gyűrűjét az ujjamon, előbb az egyik, majd a másik irányba.

– Mit szólnál hozzá, hogyha inkább áthívnám magunkhoz Thomast? – Szemtelen dolog volt ilyet kérnem tőle, ezt én is jól tudtam, hiszen nem ért rá minket gardírozni, de úgy gondoltam, talán attól nyugodtabb lenne, ha végül el se mennék itthonról. Ráadásul Amelia néni és Liza itt voltak a házban; nem lettem volna teljesen egyedül azzal a fiúval.

– Audrey Rose, nem tudom, ez jó ötlet-e…

Fájdalmasan hosszú másodpercekig csak némán bámult rám, ahogy vívódott a társadalmilag illendő és a számára megnyugtatóbb megoldás között. Elővette a kedvenc fésűjét, megigazgatta vele a haját, aztán visszadugta a fésűt a zakója zsebébe, mielőtt válaszolt.

– Legyen – felelte végül. – Felhívom telefonon, amikor elindulok. De nem beszélhettek zárt ajtók mögött! – Vett egy mély lélegzetet, majd körbenézett az előtérben. – Maradjatok, kérlek, a társalgó és az ebédlő környékén, és természetesen tartsatok egymástól tisztes távolságot! Az hiányzik már csak nekünk, hogy a szájukra vegyenek az emberek. Apánk alig két hét múlva hazajön. És megöl minket, ha ez idő alatt bepiszkítod a hírnevedet. Különösen, ha azt nézzük, hogy… – Ám ekkor hirtelen elhallgatott, és azon nyomban sarkon fordult.

De nem úszhatta meg ilyen könnyen ezt a nagy titkolózást. Utánafutottam, s a zakója ujját rángatva magam felé fordítottam, hogy ismét a szemébe nézhessek.

– Különösen, ha mit nézünk? – nyaggattam. – Mit nem mondasz el nekem, Nathaniel? Apánk itt volt Londonban? Még mindig nincs jól?

Úgy nézett rám az én drága testvérem, mintha még a nyomozó úrral is szívesebben társalgott volna, mint énvelem. Keserű gombóc költözött a torkomba, de csak kitartóan rángattam tovább a karját, s kérlelő szemeket meresztettem rá. Aztán végül csak felsóhajtott. Elvégre sosem tudott túl sokáig ellenállni az ő kedvenc kistestvére akaratának, bennem pedig csak egy aprócska szégyenérzet keletkezett, hogy ismét kihasználtam a gyenge pontját.

– Apád az utóbbi időben kérőket fogadott, hol itt a városban, hol pedig vidéken – szólalt meg hirtelen Amelia néni, mintha csak az égből pottyant volna le ide közénk. Kiköpött mása volt apánknak és a bácsikánknak, csak épp női kiadásban. Magas, szőke és gyönyörű.

Senki meg nem mondta volna, hogy már a negyvenes éveiben

jár, így okkal nevezhették volna őt az eszményi nő valóságos megtestesítőjének. Divatos frizurájától kezdve a selyemcipellőbe bújtatott lábáig minden finom és makulátlan volt rajta.

Még az a rosszalló arckifejezése is királyivá tette a megjelenését.

– Bár a mai szégyenletes, frivol botlásod és az abból várhatóan eredő pletykák után, Audrey Rose, nem hiszem, hogy bárkivel is meg tudna állapodni. Ha nem ismernélek, azt hinném, hogy szántszándékkal akartad elrontani minden esélyedet.

Hol a bátyámra, hol a nénikémre pislogtam.

– De én úgy tudtam, hogy egész végig Bathban volt!

– Egy ifjú már hetek óta levelezett apával, de én csak annyit tudok, hogy a családjának kiváló politikai összeköttetései vannak. – Nathaniel az öltönyét igazgatta. – Igazán észszerű döntés lenne egyesítenünk a családjainkat. Apánk visszatért Londonba, hogy találkozzon ezzel az úriemberrel, de csak egy napra jött.

Úgy éreztem, mintha megnyílt volna a lábam alatt a föld, és egy hatalmas ásítással teljesen el is nyelt volna a tátongó üresség. Egyre csak az járt a fejemben, hogy apám gyógyulás helyett titokban vőlegényjelölteket fogadott.

– De hiszen még elsőbálozó sem voltam! – kiáltottam fel. – Még van egy egész évem, míg mindenféle bálok és teadélutánok miatt kéne aggódnom! Mégis hogy foglalkozzak én ilyenekkel a nagybátyámnál végzett munkám mellett, amikor gyilkosságok tartják rettegésben Whitechapelt? Jelen pillanatban senkinek sem vagyok hajlandó elfogadni az udvarlását!

Nos, kivéve egy bizonyos komisz fiút… És ha jobban meggondolom… Thomas családjának is jók voltak az összeköttetései, amennyire én tudom. És az utóbbi hetekben rengeteget beszélgettünk. Lehetséges, hogy valóban udvarolni akart nekem?

– Szűzanyám segíts! – Amelia néni keresztet vetett. – Egy kész isteni csodával érne fel, ha ezek után még hajlandóak lennének egyezséget kötni az apáddal! Sürgősen helyre kell hoznod mindent, drágám! Holnap teadélutánt rendezek. Úgy hiszem, különösen jót fog most tenni neked, ha korodbéli kisasszonyokkal társaloghatsz, akik kivételesen tisztességes dolgok iránt érdeklődnek. Elég most már ebből a gyerekes játszadozásból, meg hogy állandóan gyilkosságokról beszélsz! És nincs semmiféle „munka” a nagybátyád házában és az ő bűnös tudományával. Ha ez apád fülébe jut, Istenkém, újból elönti a fejét a téboly! Elég világosan fogalmaztam?

Kérlelő tekintettel fordultam a fivéremhez, hátha legalább ő a pártomat fogná, de úgy láttam, túlságosan lefoglalták a gondolatai.

– De…

Nathaniel a hall órájára pillantott, aztán küldött felém egy biztató mosolyt.

– Ne aggódj most ezen! Biztos vagyok benne, hogy majd minden szépen elrendeződik. Viszont most már tényleg mennem kell. Fél órája találkozóm lett volna a főügyésszel.

Aztán választ sem várva csak megemelte felém és Amelia néni felé a kalapját, s végig is suhant az előtéren, aztán pedig ki a kapun, egyedül hagyva engem kavargó gondolataimmal, amiket az imént tőle hallottak okoztak bennem.

Mégis miért akar engem ilyen hirtelen kiházasítani az apám? És ha nem Thomas, akkor ki érdeklődhetett felőlem? Kígyó módjára kúszott a bensőmbe egy különös, nyomasztó érzés. Kicsit sem tetszett, hogy így alakultak a dolgok; mindent meg kell tennem, hogy megakadályozzak mindennemű udvarlási kísérletet. Összeszorult az öklöm.

– Igazán ódivatúak már ezek az elrendezett házasságok – közöltem azt remélvén, hogy ezzel legalább egy kicsit hathatok a nénikém hiúságára. – Bizonyára rengeteget pletykálnának rólunk az emberek.

– Nos, hát először is… – tapsolt egyet Amelia néni, teljességgel figyelmen kívül hagyva az előző kijelentésemet –, szabaduljunk meg ezektől a csúnya, véres ruhadaraboktól, aztán pedig kezdünk valamit a hajaddal!

Még az orrát is felhúzta, mintha csak egy szemétben turkáló rágcsálót tanulmányozott volna. Összerándult a gyomrom. A hajam volt a legutolsó dolog, amire gondom volt, miközben egy halott férfit találtam az utcán.

– Audrey Rose, drágám, nem vagy te már gyerek, hogy ilyen vadóc, fiús ruhákban járj, ráadásul olyan szép lány vagy! – folytatta. – A fürdő után hozd le a kézimunkás készletedet, hadd töltsük meg szépen a stafírungos ládádat!

TIZENKETTŐ

A ROKONSÁG

WADSWORTH-REZIDENCIA,

BELGRAVE SQUARE

1888. SZEPTEMBER 13.

Közel két óra és számtalan kifinomultan elégedett hümmögés után a nénikém végre-valahára visszavonult, hiszen finom öltésenként csak sikeredett kihímeztetnie belőlem minden erkölcstelenségre utaló jelet.

Úgy tűnt, immár kicsit sem érdekli, hogy aznap délután egy legyilkolt férfit találtam az utcán, hiszen néhány csodaszép ibolya és egy kevéske kacskaringós indaminta tökéletes vezeklés a közízléssértés bűnéért.

Ezenkívül ragaszkodott hozzá, hogy az új szobalányom több „finom kenceficével” szolgáljon ki a fürdőzés utáni test- és arcápolási rutinomban. Hiába ellenkeztem, hogy magam is tökéletesen elboldogulok ezekkel, a nénikém csak keresztet vetett, majd a borospoharát teletöltve parancsba adta, hogy innentől kezdve az a cselédlány feleljen a szépségemért.

Ellenálltam a kísértésnek, hogy letöröljem a szemhéjamról azt a rengeteg festéket, különösképp, amikor Thomas ollyan önelégült pillantásokat vetett rám így. Tény, hogy én is élveztem a sminkelést, akár más korombeli lányok, de én ennél visszafogottabban szoktam csinálni.

– A rendőrség szerint egy fogaskerékkel metszhették át a férfi nyakát – árulta el Thomas a társalgónk egyik foteljében fészkelődve.

Nem hagytam, hogy rágyújtson itt benn a házban, pedig a szokottnál is többet fészkelődött, miközben beszámolt nekem a nyomozás fejleményeiről. Odacsúsztatta hozzám a bácsikám egyik orvosi naplóját, és az ujjaival még hosszasan elidőzött a kezem közelében, mielőtt a saját noteszét elővette volna.

– De hát hogy a csudába lehet ekkora sérülést okozni egy egyszerű fogaskerékkel? – kérdeztem, jómagam is kényelmetlenül mocorogva a székemben.

Olyan furcsa érzés volt gardedám nélkül beszélgetnem Thomasszal az otthonomban, pedig London és Reading utcáit is teljesen egyedül pásztáztuk végig, és pár emelettel feljebb ugyan, de mégiscsak velünk volt a nénikém és az unokanővérem is.

Azt hittem, hogy ha végre rátérhetünk a gyilkosság részleteire, már nem lesz ennyire feszélyezett a helyzet, de ez a képzetem is hamisnak bizonyult.

– Nem olyan nehéz fegyverré alakítani egy ilyesmi tárgyat – emelte a szájához a csészéjét, végül azonban nem kortyolt bele, úgy tette vissza a tányérjára. A tekintete egyenesen az én szememre szegeződött. – Fémből van, és éles a fogazása. Bármelyik őrült vagy kocsmatöltelék tudna gyilkolni egy ilyennel. Igazából én magam is kiéleztem már néhányat.

Túl fáradt voltam ahhoz, hogy rákérdezzek, neki ugyan mi szüksége volt kiélezett fogaskerekekre. Igyekeztem csakis az ügyre koncentrálni, miközben a jegyzetlapokon doboltam az ujjaimmal.

– Az első két gyilkosság helyszínén is fogaskerekeket találtak. Kétlem, hogy csak egyszerű véletlen egybeesésről lenne szó. Vagy ön szerint nem lehet köze a mi nyomozásunkhoz?

– Ó, Wadsworth, percről percre gyümölcsözőbbé válik az együttműködésünk! Meg kell hagyni, rendkívül… vonzó az intellektusa – szólt Thomas, s egy merész szemöldökfelvonással szemügyre vette a frissen befont hajkoronámat. – Igyunk egy kis bort, és táncoljunk, kit érdekel, hogy illendő vagy sem! Hisz’ az öltözékét is pont ehhez választotta. Használjuk ki! – nyújtotta felém nagy lelkesen a kezét, és közben komisz mosoly terült el az arcán.

– Na, de kérem, Thomas! – hessegettem el pironkodva a fiú érintését. Botrányos lett volna gardedám távollétében táncra perdülnünk, és túl messzire mennénk ezzel. Ráadásul a nyomozás előmeneteléhez sem járulna hozzá, érveltem magamban. – Amelia nénikém itt helyben szörnyethalna rögtön, ha ilyen illetlen dolgon kapna minket!

– Hmm, a néni korai halála viszont felszabadítaná a kézimunkaórák terhe alól, nem? Akkor talán hagyjuk is a táncot, és öleljük egymást a keblünkre!

– Thomas… – korholtam, magamban arra gondolva, hogy minél hamarabb megtaláljuk a gyilkost, annál hamarabb szabadulhatok meg Thomas Cresswelltől és ezektől a rafinált fortélyaitól is. Vagy a végén még azon kapom magam, hogy mindenféle sötét sikátorokban csókolózom vele, és akkor aztán tényleg búcsút inthetnék a hírnevemnek. Mégis valamiért szörnyen csalódott lettem, ha arra gondoltam, hogy már csak egy kevés időt tölthetek ezzel a fiúval.

– Jól van akkor – dőlt hátra Thomas egy nagy, drámai sóhajtással. – Egyébként úgy hiszem, hogy valaki kémkedett utánunk a kikötőben, és meghallotta, hogy Mr. Dunlopról beszélünk. Ez az egyetlen logikus magyarázat. Ha kiderítenénk, ki volt az, akkor a személyében bizonyára a gyilkosunkat is leleplezhetnénk!

– Igen, ha nekem meg koronám lenne, én lennék a királynő. – Nem tudtam visszafogni magam. – Ne haragudjon, Thomas, de elég nevetséges ez a kijelentés. Ha ez, ha az, ha amaz. Ennél azért egy cseppet biztosabb dolgokra kéne alapoznunk, ha tényleg el akarjuk kapni ezt a vérszomjas gyilkost.

Az utóbbi mondatom ironikus hangvétele Thomas számára sem maradhatott észrevétlen. Egy szolid mosoly futott át az arcán, ahogy hozzám közelebb hajolva kínzó közelségbe vonta az arcunkat.

– Ha veszek magának egy koronát, odamenne alsószoknyában a Buckingham Palota kapuja elé, hogy addig toporzékoljon ott, míg az őrség be nem engedi?

– Ne legyen már ennyire komolytalan! – dorgáltam meg a fiút, bár nem tudtam megállni, hogy ne nevessek ezen az abszurditáson. – Mégis hogy képzelhet ilyet? Azonnal a Towerbe vetnének, és a biztonság kedvéért egyenesen a Temzébe dobnák a zárkám kulcsát. És meg kell mondjam, jól is tennék.

– Ne féljen, szép hölgy! Én kiszabadítanám a torony fogságából!

– Remek – csóváltam meg a fejemet. – Csakhogy magát meg a szomszédos zárkába vetnék, és így odalenne minden reményünk.

Thomas erre harsány hahotázásba kezdett, ám rövidesen az ajkamra tévedt a tekintete, s végül kitartóan ott is ragadt. Elakadt a lélegzetem, hiszen teljesen egyedül voltunk, és hirtelen egyetlen észérvet sem találtam, ami miatt ne akarnám végre megcsókolni őt. Engem már úgyis leírt a társadalom, akkor miért is ne fogadhatnám el a rám ruházott szerepet? Legalább szórakozhatnék egy kicsikét. Liza kuzinom biztosan részletesen kikérdezne… És nem is lenne rossz egy kis pletykálkodás.

Konstatálva a reakciómat, Thomas egyre közelebb és közelebb hajolt hozzám, s a szeme érzőn őszinte csillanásától szaporán kezdett verni a szívem. Igen, gondoltam magamban. Ez így jó. Ennél tökéletesebb első csókot ki sem találhattam volna.

A konyhából feltörő tányércsörömpölés azonban megtörte a varázst. Thomas rögvest hátra is hőkölt, és buzgón a jegyzetekbe mélyedt. Vagy húsz fokot is hűlhetett körülöttünk a levegő.

Nem tudtam elhinni, hogy tényleg ilyen gyorsan le tudta kapcsolni magát. Legszívesebben tüzet gyújtottam volna a kandallóban, bár nem mintha ez bármit is segített volna Thomas sarkköri hűvösségén.

Felszegtem az állam, és igyekeztem rendezni a gondolataimat. Ám legyen! Ha Thomas így képzelte el az együttműködésünket, akkor, nos, én is felvehetem ezt a szeszélyes stílust. Nem kell nekünk se kacarásznunk, se baráti viszonyt ápolnunk. Sőt, igazából sosem kellett volna így megnyílnom előtte. Alig akartam elhinni, hogy az imént majdnem megcsókoltam. Még ilyen szégyentelen fickót!

Bár az igazat megvallva nagyon is jó érzéssel töltött el, hogy végre lett egy hozzám hasonló csodabogár ismerősöm. Apám sosem engedte, hogy a barátaink meglátogassanak minket, amikor gyerekek voltunk, nehogy megfertőzzenek minket valami csúnya influenzával vagy himlővel, így aztán sosem szerezhettem egyetlen igazi jó barátot sem. Teljesen kimaradtam az ilyesféle kapcsolatokból.

De hiába óvott minket az apánk, a betegség mégiscsak utat talált a házunkba.

Neki fel sem tűnt, hogy kisasszony koromra mennyire megnehezítette ezzel az életemet. Már bőven járhattam volna magamtól is teadélutánokra, de nekem a nagynéném és az unokanővérem segítsége kellett, hogy egyáltalán találkozhassak korombéli lányokkal. De azért apámat se hibáztathattam. Ő megtett minden tőle telhetőt, bár ezzel leginkább csak ártott nekem.

– Ezt elveszem! – csentem el egy könyvecskét Thomas mellől.

Ahogy elnéztem, szinte az összes jegyzetet elhozta a bácsikám laboratóriumából, de mindet megtartotta magának, ahogyan az undok viselkedést is.

Komolyan, még csak fel se nézett a jegyzetlapokból. Hogy mekkora egy… Összeszorítottam az állkapcsomat, és további bosszankodás helyett inkább újból elolvastam az orrom előtt várakozó mondatokat, ráparancsolva az agyamra, hogy találjon végre valami – bármi – kapcsolatot a Bőrkötényes eddigi áldozatai között. Két prostituált, Miss Smith, és újabban egy kocsisból lett matróz. Szinte mindegyikük kapcsolatban állt egykor az apámmal, döbbentem rá. Egyedül Miss Annie Chapmant nem tudtam sehogy sem hozzá kötni, de pont vele bánt el a legcsúnyábban az az ember.

Minden jel arra mutatott, hogy Miss Chapman nagy valószínűséggel nem ismerte a gyilkosát, míg a többi áldozat… Vettem egy mély lélegzetet. Volt itt valami, aminek mihamarabb utána kellett járnunk.

– Bocsásson meg – álltam fel, megmarkolva a szoknyámat, legyen ő az én néma tanúm, s megindultam kifelé a társalgóból. Meg se vártam, hogy Thomas meginduljon utánam. Ha ő ilyen kimérten kívánt velem bánni, akkor szíves örömest viszonzom a tiszteletlen hozzáállását. Semmi szükségem a férfiak támogatására. Legalább ezt valóban az apámnak köszönhettem: a hiánya szépen megtanította, hogy miként állhatok meg a saját lábamon.

Fürgén átszaladtam a hallon, de egy pillanatra megtorpantam, ahogy különböző hangok szűrődtek fel hozzám a padló díszes fémszellőzőin. Aztán, éppen amikor elértem az apám dolgozószobáját, arra lettem figyelmes, hogy valaki bezörget a kapunkon. A csuda vinné el! Visszalopództam a napfényes társalgónkba, míg az inasunk köszöntötte a látogatónkat.

Még csak az hiányzik nekem, hogy rajtakapjanak, ahogy apám holmijai között kotorászom, ám ekkor hirtelen eszembe jutott valami, amit még szegény Thornley-tól hallottam, s rögtön cikázni kezdtek a gondolataim.

Thomas még mindig a jegyzeteket bújta, de én ügyet sem vetettem rá, próbáltam a fülemet hegyezni, hogy mihamarabb megtudjam, ki látogatott meg minket egy ilyen kései órán. Végül aztán sietős léptek közeledtek felénk, ezért úgy tettem, mintha belefeledkeztem volna egy érdekes olvasmányba. Az első inasunk lépett a helyiségbe, s tiszteletteljesen megvárta, hogy érzékeljem a jelenlétét.

– Igen, Caine? – pillantottam rá ártatlan, csodálkozó tekintettel.

– Mr. Alberts keresi önt, kisasszony. Azt mondja, hogy a kegyed nagybátyjának dolgozik. A bocsánatáért esedezik, hogy ilyen későn zavarja, de egy sürgős üzenete lenne önnek. Esetleg kívánja, hogy elküldjem?

– Jonathan bácsi nem küldene ide senkit, ha nem lenne fontos – ráztam meg a fejemet.

Végképp nem, ha ezzel apám fülébe juthat egy-két titkunk.

De valaminek biztos történnie kellett. Talán rájött, hogy mi köti össze a gyilkosságokat, és nem győzte kivárni a reggelt, vagy magát a gyilkost leplezte le!

Az izgatottságtól szó szerint felpezsdült a vérem, minden egyéb gondolatot kimosva így az elmémből.

– Küldje be most rögtön, kérem!

Ezzel el is tűnt az inasunk, majd a bácsikám szolgálójával tért vissza közénk. A férfi a rongyos keménykalapját szorongatta, és olyan idegesen forgatta körbe-körbe a karimáját, mintha valami iszonyatos híre lett volna számunkra.

A szívem szinte megdermedt, súlyos ólomütésekkel zörgött csupán a mellkasomban. Bár az is lehet, hogy Alberts csak attól félt, hogy véletlenül összefut az édesapámmal. Az utóbbi években Jonathan bácsi bizonyára elég hangosan szidalmazhatta az ő kegyetlen bátyját, a szerencsétlen Lord Edmund Wadsworthöt, akinek a tekintélyes címe mögött ugyebár egy igazi gonosz lélek rejtőzött. Nagyon reméltem, hogy ez állhatott a férfi riadalma mögött is.

– Üzenetet hozott a nagybátyámtól?

– Igen, Miss Wadsworth – bólintott, és egy futó pillantást vetett Thomasra, amitől csak még idegesebb lett. – Szö… szörnyűséges hírt kell közölnöm önökkel. – Olyan megszállottan csavargatta már a kalapját, hogy azt hittem, azon nyomban ketté is szakad az anyaga.

– Mondja csak nyugodtan, Mr. Alberts – biztattam. – Mi hírt hozott a bácsikámtól?

A férfi nagyot nyelt, mire az ádámcsutkája riadt bójaként lüktetett fel-le a nyakában.

– Letartóztatták, kisasszony. Kijött érte a fekete rabszállítós kocsi, meg minden! Azt mondták, hogy a naccságos úr felel a whitechapeli gyilkosságokért, meg hogy elment az esze! – Egy pillanatra megtorpant, hogy összeszedje a maradék erejét a továbbiak felfedéséhez. – Előállt egy tanú, aki felismerte a professzor urat. Aszondta, őt látta a helyszínen somfordálni. A főfelügyelő meg közölte, hogy minden gyanúsítottat be kell vinniük, mert… mert… rettenetes, ahogy felszabdalták azokat a… a nőket!

Thomas keze szinte önálló életre kelt, ahogy szélsebesen lekörmölte Mr. Alberts szavait, csak szállt körülötte a sok teleírt papiros, mint egy tűz után a pernye.

– Még ekkora ostobaságot! – dohogott.

Alberts lesütött szemmel állt ott előttünk, és csak a fejét tudta rázni, a teste pedig remegett.

– Most kutatja át a Scotland Yard a laboratóriumot. Újabb bizonyítékokat keresnek, hogy még tovább rács mögött tarthassák! Én mondom, előbb vagy utóbb bűnösnek nyilvánítják, és akkor bitófára küldik! Azt… azt mondják, hogy ő az, ő a Bőrkötényes!

– Caine, kérem, hozza a kabátomat!

A tekintetem Thomasra tévedt, aki döbbenetében jó pár másodpercig csak tátott szájjal pislogott. Tüstént a laborba kellett indulnunk. Semmiképp sem hagyhattuk, hogy így tönkretegyék a bácsikám életét és a kutatásait.

– Nagyon köszönöm, Alberts, hogy szólt, és…

– A fene vigye ezt a felesleges udvariaskodást, Wadsworth! – kiáltotta el magát Thomas, s ezzel sebtében át is vágtatott a társalgón, egyenesen ki a hallba. – Siessünk, addig érjünk oda, míg egyáltalán létezik az a laboratórium, amit meg akarunk menteni! Maga pedig – fordult a másik inashoz, aki eddig a folyosón várakozott –, készítse elő a lovas kocsit, de mintha az élete múlna rajta! – Ezzel elvette Caine-től a kabátomat, és odatartotta felém, hogy ő maga teríthesse a vállamra, ám én kikaptam a kezéből.

A második inasunk viszont meg sem mert moccanni, úgyhogy biccentettem a férfinak.

– Kérem, tegye azt, amit Mr. Cresswell kért, bármilyen otromba módon is tette.

– Ó, persze, én vagyok itt a rossz! – horkant fel Thomas, amint eliszkolt az inas, hogy eleget tegyen a kérésemnek. – Éppen most hurcolják el a nagybátyját, és ezek a huligánok nagy valószínűséggel szét is rombolják az összes tudományos felfedezését is, mégis én vagyok az otromba! Világos…

– Igen, szörnyen otromba! Tudja, ilyen borzasztó durva, faragatlan leteremtéstől még senki sem végzett gyorsabb munkát – vettem fel a kabátomat, s ügyesen be is gomboltam. – Már rég készen állna a kocsi, hogyha szépen, udvariasan szól annak az inasnak.

– Esetleg meg akar még osztani velem más bölcsességet is, kedvesem? – vetette oda mogorván.

– Ó, ami azt illeti, igen. Szerintem nem halna bele, hogyha egy kicsit kedvesebben viselkedne az emberekkel. Ki tudja? – lendítettem az ég felé a kezem. – Esetleg akkor talán találna valakit, aki elviseli. És egyébként is, hihetetlen, hogy jobban aggódik a laborért, mint a bácsikám életéért. Ilyen felborult értékrendszert még életemben nem láttam.

– Vagy az is lehet, hogy nekem nincs is szükségem barátokra! – szólt, ahogy a bejárati ajtóhoz közeledtünk. – Sőt, lehet, hogy én tökéletesen meg vagyok elégedve a stílusommal, mert az önét leszámítva egyébként magasról teszek az emberek véleményére. Egyébként nem, nem a labor miatt aggódom a legjobban, hanem amiatt, hogy vajon miért tartóztatták le a professzort – dörzsölte meg a homlokát. – Ha jól emlékszem, eddig négy másik embert állítottak elő, legtöbbjüket csupán amiatt, mert ittasan hadonásztak egy kicsikét a bicskájukkal. Számomra az a legaggasztóbb, Wadsworth, hogy nem tudni, hogy dologházba vagy tébolydába csukják-e szerencsétlent.

– Egyik sem túl kellemes hely.

– Valóban – helyeselt Thomas –, de egy dologházban aligha adnának neki „szíverősítőt”.

Ebben a pillanatban a házunk elé gördült a mi karcsú kis kétkerekű Hansom-hintónk, élén egy éjfekete, nyugtalannak tűnő lóval. Nagyokat fújtatva állt meg előttünk az állat, fülledt gőzt pöfékelve a ködös estébe. Azonnal felkapaszkodtam a kocsi lépcsőin, meg se vártam, hogy Thomas vagy a kocsis segítő kezet nyújtson nekem.

Sietnünk kellett, hiszen nem tudhattuk, hogy mekkora kárt tettek a rendőrök a bácsikám páratlan munkájában. És ha Thomasnak valóban igaza volt az elmegyógyintézettel kapcsolatban… nos, ebbe inkább bele se mertem gondolni.

Végül Thomas is felpattant az apró kocsira, s a tekintete egyenesen az útra szegeződött. Az állkapcsa megfeszült, de nem tudtam megmondani, hogy csak a nagybátyám miatt aggódott ennyire, vagy tényleg megbántottam volna. Bár a kettő ugye nem zárta ki egymást.

A kocsis csattintott egy nagyot az ostorral, s ezzel útnak is indultunk, szélsebesen száguldva utcáról utcára. Egy párduc kecses fürgeségével kerülgettük a London kusza és zsúfolt utcáin baktató nagyobb kocsikat, így aztán úgy érződött, mintha néhány pillanat alatt odaértünk volna a bácsikám highgate-i házához.

Kiugrottam a hintóból, és a vaskos és terebélyes szoknyám által csak még inkább elnehezített léptekkel indultam meg a kapu felé. Ki-be szaladgáltak a rendőrök a bácsikám házából, mind hatalmas doboznyi jegyzeteket cipelve a kezükben. Azon nyomban oda is szaladtam egy fiatalemberhez, aki a házkutatás vezetőjének tűnt.

– Mégis mit jelentsen ez? – háborogtam azt remélvén, hogy ha elszégyellik magukat a rendőr urak, akkor talán abbahagynák a hurcolkodást, legalább egy rövid időre. – Hogy lehetnek ennyire tiszteletlenek azzal az emberrel, aki évtizedeken át segítette a munkájukat? Mégis mit akarnak a nagybátyámtól, hm?

A rendőrtiszt nagy kegyesen elpirult ott előttem, ám aztán erősen kidüllesztette a széles mellkasát, ahogy a harsány, hetyke léptű Thomas is felsietett hozzánk a lépcsőn.

Aztán hamarosan visszafordult hozzám, s világoskék szemében enyhe sajnálatot csillogtatott felém. Jóllehet két óceáni írisze körül egyetlenegy sós könnycsepp sem jelent meg.

– Igazán sajnálom, Miss Wadsworth – mondta. – Ha rajtam múlna, most azonnal mindenkit hazaküldenék. Higgye el, semmi kifogásom nincs a nagybátyja ellen – mosolygott rám suta visszafogottsággal, ami meglehetősen furcsán hatott ettől a görög olimpikon testalkatú és virtusú férfitól. – Sőt, igazából mindig is nagyra becsültem a professzor úr munkáját! Ez a parancs viszont fentről jött, úgyhogy, értse meg, kérem, hogy sehogy sem tagadhatom meg a feletteseim akaratát, még akkor sem, ha nem értek egyet velük.

Eléggé meglepett, hogy egy ilyen kifinomult stílusú úriember valóban ennyire hétköznapi, rendőri hivatást választott magának. Ahogy viszont jobban megnéztem az uniformisát, számtalan kitüntetést vettem észre a mellkasán. Ezek szerint magas rangú tiszt volt. Nem akármilyen rendőr volt ő, alighanem nemesi család sarja lehetett, hogy már ilyen fiatalon tekintélyes pozíciót kapott a Scotland Yardtól.

Ismét az arcára vetődött a tekintetem. Elegáns, mégis határozott arcélével és szögletes állcsontjával meglehetősen jóképű úriembernek tűnt. Igen, minden bizonnyal előkelő származású lehetett. Arcra egyébként úgy nézett ki, mint egy fiatalabb és sokkal szemrevalóbb, borotvált arcú Albert Viktor herceg.

– Mit is mondott, hogy hívják? – kérdeztem.

– Nem mondta, Wadsworth – forgatta meg Thomas a szemét. – De ezt ön is tudja. Nem tudná megsürgetni egy kicsit ezt az édelgést, hogy az ittlétünk valódi célja érdekében is munkálkodhassunk?

Jó szúrós szemmel fordultam Thomashoz, de a rendőr úr figyelembe se vette a morgolódását.

– Bocsásson meg, hogy ilyen faragatlan voltam. William Blackburn főfelügyelő vagyok. Én felelek Highgate összes, egészen pontosan négyszáznyolcvan rendőrének munkájáért.

Halványan ismerős volt nekem ez a név, de hirtelenjében nem tudtam rájönni, hogy honnan. Bár lehet, hogy csak az egyik újságban láttam, amikor a Bőrkötényes gyilkosságairól írt cikkeket olvasgattam.

Végül aztán Thomas szakította félbe a kavargó gondolataimat.

– Nos, nekem nagyon úgy tűnik, hogy mind a négyszáznyolcvanat most ideküldte, hogy szétrombolják a professzor házát – mormogta, majd arrébb lökött egy rendőrt, hogy ő maga is bemehessen, és megbizonyosodhasson a dolgok tényleges állásáról.

Legszívesebben kitekertem volna a nyakát, amiért ismét ilyen csúful viselkedik. Blackburn főfelügyelő úrtól rengeteg bizalmas információt megszerezhetnénk. Egy igazi géniusz volt ez a Thomas Cresswell, ez nem vitás, mégis olyan korlátolt tudott lenni, hogyha az emberi kapcsolatokról volt szó! Ha a Sátánnal kell is egyezséget kötnöm, hogy megmentsem a nagybátyámat, ám legyen!

– Thomas nagyon… izgága személyiség – szabadkoztam helyette is –, kérem, bocsássa meg, hogy ilyen faragatlanul viselkedett. Olyan… olyan… tud lenni! – dadogtam mérgemben.

Thomas Cresswellt e kerek világon aztán senki se találná túl megnyerő jellemnek, jómagamat kivéve, de azt is csak néhanapján. Még akkor sem mutatott semmi előzékenységet, amikor kivételesen jó lábbal kelt fel. Édesanyám pedig arra tanított, hogy inkább meg se szólaljak, ha semmi kedveset nem tudok mondani, így pontosan ezt is tettem.

Blackburn főfelügyelő sután rám vigyorgott, majd odanyújtotta felém a karját. Csupán egy pillanatig haboztam, aztán a karjába fűztem a karomat. Légy jó, Audrey Rose! – mondogattam magamnak.

– Bekísérem önt, s majd ott igyekszem megmagyarázni, hogy miért kellett előzetes letartóztatásba helyeznünk a nagybátyját. – Ekkor megtorpant, s körbetekintett, mielőtt közelebb hajolt volna hozzám, már-már ismerős kölniillatot csalva az orrom alá. – De attól tartok, kisasszony, hogy sajnos nem áll túl jól a szénája.

TIZENHÁROM

VÉRES CSAVAROK ÉS TERVRAJZOK

DR. JONATHAN WADSWORTH LABORATÓRIUMA,
HIGHGATE

1888. SZEPTEMBER 13.

Valóságos rémálom fogadott, amikor lementem az alagsorba, ahol tucatnyi betolakodó turkált a bácsikám holmijai között, mint valami agresszív guberáló patkánycsapat. Mintha csak a zsigereimben kotorásztak volna.

Az összes könyvet, jegyzetet és noteszt mind elvitték. Mintha az egyik bordámat fűrészelték volna le, egyszerre fojtogatott a légszomj, s kínzott a belső hiány, mintha megfosztottak volna egy részemtől! Eleresztettem Blackburn karját, majd óvatosan körbefordultam, de látni se bírtam, ami a szemem elé tárult. Nagyon reméltem, hogy ez csak egy álom, egy iszonyatos rémálom, és hamar felébredek belőle. De rossz előérzet kerített hatalmába – éreztem, hogy ez csak a kezdete egy lidérces rémálomsorozatnak.

Egyedül csak a formalinos üvegcséket hagyták érintetlenül, s a sok tompa, kipreparált szem lett a néma bírája ennek eszeveszett felfordulásnak. Ó, bárcsak én is olyan lehetnék, mint ők: halott és érzéketlen!

A jelen valóságánál bármi jobb lett volna.

Néhány röpke óra alatt teljesen lerombolták az én kedves menedékemet, ahová oly szívesen jártam az utóbbi hónapokban. És olyan emberek tették ezt, akik fikarcnyit sem érdeklődtek az efféle kutatások iránt.

– …ráadásul sajnálatos módon a beható kórbonctani és orvosi ismeretei is mind csak a kárára váltak – magyarázta Blackburn főfelügyelő úr, de nem tudtam figyelni a szavaira.

Mekkora szerencse, hogy a bácsikám ezt nem láthatta! Azonnal darabokra tört volna a szíve.

Tehetetlenül figyeltem, ahogy az egyik rendőr egy óriási, aranyozott szélű könyvvel kínlódott, amelyet még a minap kedvesen simított végig a bácsikám, de végül csak le tudta szedni a polcról, és sebtében egy ládába zárta, mint valami veszett állatot, ami félő, hogy bármelyik pillanatban megharapja. Szép is lett volna…

Ezután egy apró ládikát vett le Jonathan bácsi asztaláról, s a fedele felnyitásakor néhány csavar koppant a padlóra, megdermesztve ezzel a házkutatást. A biztos úr lehajolt, hogy összeszedje a fémtárgyakat, ám ekkor sápadt döbbenet ült ki az arcára. Undorodva emelte fel őket, hogy a főfelügyelő is lássa, amit ő.

Rozsdavörös máz kérgesült az összes cakkos felületre, ami csak egyetlen dolog lehetett… Megfagyott a vér az ereimben. Tekintetem összetalálkozott Thomaséval, aki a szoba másik végében állt.

– Beszélnem kell a bácsikámmal. Én meg… Meg tudom… magyarázni…

Valaki egy széket tolt mögém, én pedig lerogytam rá. Úgy éreztem, mintha vákuumba csöppentünk volna, igen, mintha egy olyan új, szenzációs gőzszerkezet szippantotta volna ki a levegőt a laboratóriumból, mint amilyet London-szerte hirdettek. De… de… mégis hogy gondolhatta ezt a bácsikám, hogy egyszerűen bizonyítékokat lop el? Azok a csavarok gyilkossági helyszínekről származtak, nem a laborban volt a helyük, hanem a Scotland Yardnál!

Jonathan bácsi ezzel akaratlanul is saját magára terelte az összes gyanút, így pedig sejtelmem sem volt, hogy hogyan segíthetnék neki, vagy kihez fordulhatnék.

Apámnak ugyan megvoltak a szükséges kapcsolatai, ő azonban hamarabb nézné végig a tulajdon öccse akasztását, mint hogy hajlandó legyen bármiben is segíteni neki. Nathaniel talán segítene, még ha csak miattam is, de semmi olyat nem tenne, amivel magára haragítaná az apánkat, vagy még jobban bemocskolná a családunk nevét. Egy ilyen kaliberű botrány pedig kizárt, hogy ne kerülne be az újságokba, ha egyszer szagot fognak a firkászok.

Amelia néni garantáltan sorra rendezné a fényűzőbbnél fényűzőbb partikat, és naponta járna a templomba, hogy még jobban elhatárolódjon az ő dicstelen bátyja ügyeitől.

És akkor ott volt még a nagymama is…

Bár őt igazából semmi sem kötötte az apai ághoz, így aztán aligha akart volna belefolyni ebbe a történetbe. Nem volt ő gonosz, csak épp szívből utálta a Wadsworth család férfi tagjait. Nyílt titok volt, hogy a nagymama az apámat hibáztatta anyám haláláért, sőt, egyértelműen kijelentette, hogy ha egy Wadsworth a bitó előtt állna, és csak percek választanák el a jól megérdemelt büntetéstől, ő bizony ünneplőbe öltözne, előrefurakodna a tömegben, és ujjongana, hogy aztán minden bámészkodónak házi készítésű édességet, boondi ladoot osztogasson.

Minden egyes levelében próbált valami ürügyet keresni arra, hogy azon nyomban összecsomagoltassam a bőröndjeimet, és meglátogassam őt New Yorkban. Milyen jó is lenne!

De most semmiképp sem hagyhattam itt Londont, kiváltképp nem egy ilyen helyzetben.

– Forgassák fel az egész laboratóriumot, ha arra van szükség – mondta Blackburn az egyik tisztnek –, csak kérem, legyenek óvatosak!

Ez rendesen kizökkentett a gondolataimból. Szúrós tekintettel fordultam a főfelügyelőhöz, de a szemem sarkából láttam, hogy Thomas teljesen kikelt magából az egyik jegyzetfüzet okán, ami történetesen az övé volt.

– Maguk teljesen megőrültek! Nem fogom átadni a saját tulajdonomat!

Blackburn főfelügyelő letérdelt elém, viszont már korántsem olyan lágy tekintettel fordult hozzám. Végignéztem a fakó hajtincsein. A testvérem örökké rendezett frizurájával ellentétben az ő haja rakoncátlan fürtökben omlott a homlokára. Sok-sok megszelídíthetetlen kígyó… Jól is illettek

egy ilyen szívtelen szörnyeteghez.

– Tudom, hogy borzasztó nehéz ennyi mindent egyszerre feldolgoznia, Miss Wadsworth, de attól tartok, muszáj még elmondanom önnek valamit – sóhajtott fel, és intett a Thomasszal acsarkodó rendőrtisztnek, hogy lemondhat arról az egy noteszról, végtére is Thomas hozta azt a nyomozás helyszínére. – Előállt néhány szemtanú, akik személyleírása szerint egy, a kegyed nagybátyjával hasonlatos férfit láttak a két tetthelyen.

Ettől aztán sikerült teljesen felocsúdnom, s úgy pislogtam Blackburn főfelügyelőre, mintha mind közül ő lett volna az elmeháborodott.

– Na ne mondja! Ön szerint hány londoni férfi hasonlít a nagybátyámra? – kérdeztem. – Azonnal tudnék mondani vagy tízet is, kezdve például őfelsége unokájával, Albert Viktor Eduárd herceggel! Na? Nem akarja meggyanúsítani a clarence-i és avondale-i herceget? Pedig biztos repesne az örömtől a királynő! De ha már itt tartunk – hunyorogtam rá –, a fizimiskája alapján ön akár a herceg kisöccse is lehetne! Önt nem láthatták arrafelé?

Felségsértő kifakadásom hallatán Blackburn főfelügyelő elhúzta a száját, hiszen arra céloztam, hogy a trón második számú várományosának is köze lehet a gyilkosságokhoz. Vettem egy mély lélegzetet, hátha attól valamelyest megnyugodnék. Akkor aztán senkinek sem segíthetek, ha hazaárulás vádjával én is rács mögé vitetem magamat.

– Ezért csak nem csukta volna le – szólaltam meg immár higgadtabban. – Okosabb ember ön annál, mintsem egyszerű szóbeszédekre alapozzon, főfelügyelő.

– Igazán sajnálom, hogy így kellett ezt megtudnia, kisasszony. Nagyon, nagyon sajnálom – csóválta meg a fejét. – Egyik lábáról a másikra helyezte át a súlyát, ügyelve, hogy ne veszítse el az egyensúlyát, míg ott kuporog mellettem a földön. – Különféle rajzokat és ábrákat is találtunk, amik… egészen furcsa… szerkezeteket… – Egy pillanatra megtorpant, a füle hegye pedig egészen rózsás színt öltött.

Intettem neki, hogy folytassa.

– Ne haragudjon, nem akartam obszcén kifejezésekhez folyamodni, de azok a szerkentyűk számomra kínzóeszközre hasonlítanak, és a legtöbbjük kialakítása sokban egyezik a gyilkosságok helyszínén talált alkatrészekével. Mindemellett a Scotland Yard úgy véli, hogy ilyen… brutális szerkezeteket csakis olyasvalaki tud előállítani, aki rendkívül alapos ismeretekkel rendelkezik magáról a bűntettről is. És amint említettem, a professzornak megvan ehhez a kellő tudása, az imént pedig hasonló kínzóeszközök rajzaira bukkantunk a holmijai között. – Az ellopott csavarokat megtaláló rendőrtiszt felé intett a fejével. – Ráadásul ott vannak azok a fránya csavarok is. Igazán intelligens lány ön, Miss Wadsworth. Bizonyára anélkül is össze tudja illeszteni a kirakós darabjait, hogy nekem kelljen nyíltan rámutatnom a sötét igazságra. Higgye el, én örülnék a legjobban, ha a bácsikája ártatlannak bizonyulna, de a bizonyítékok éppen az ellenkezője mellett szólnak. Ezt pedig nem hagyhatom csak úgy figyelmen kívül, hiába is szeretném. Az emberek már nagyon várják, hogy véget vessünk ennek a szörnyűségnek.

– De én úgy hallottam, hogy négy másik férfit is őrizetbe vettek – vetettem fel, azt remélvén, hogy ezzel kétséget ébreszthetek a bácsikám felelősségével kapcsolatosan. – Kettőt elmegyógyintézetbe küldtek. Ez azért még kedvezően hathat a nagybátyámra is, nem? Nem lehet mindegyikük bűnös!

– Nem kockáztathatunk, kisasszony. Biztosíthatom, hogy a Bethlem Királyi Ispotályban gondját viselik majd a nagybátyjának.

– Tessék?

Nem akartam elhinni, hogy ez mind tényleg megtörténik. Igyekeztem rendezni dühödt gondolataimat, és erőszakkal az elmém egy eldugott ketrecébe tereltem őket, hogy megszelídüljenek. Muszáj volt megőriznem a hidegvéremet, pedig legszívesebben addig pofoztam volna ezeket a tökkelütötteket, míg rá nem jönnek, hogy milyen ostobán viselkednek. A Bethlem Királyi Ispotályt a legtöbben csak a Tébolydaként emlegették. Szörnyű, kegyetlen hely! A bácsikám egyszerűen nem maradhat ott!

– Hinnie kell nekem! – rebegtem, dühös könnycseppek gyülekeztek a szememben. – Tudom, hogy nem úgy tűnik, de biztosíthatom, hogy a bácsikám igenis ártatlan! Ő egy zseniális ember, s nem érdemli meg, hogy a kutatási módszerei miatt szenvednie kelljen. Ha meg akar oldani egy ügyet, ő bizony a teljes valójával belemerül a gyilkosság részleteibe, azzal kel és fekszik. Meggyőződésem, hogy jó oka van annak, hogy nála voltak azok a tárgyak. A rajzokat pedig minden bizonnyal azután készítette, hogy szemrevételezte a helyszínt. Csak… csak kérdezze meg tőle! Egyszerűen ő így működik. De ezt önnek is tudnia kell!

Blackburn azonban csak szánakozva tekintett rám. Tehát ő sem akar nekem segíteni. Azt teszi, ami a kötelessége, mást nem. Tagadhatott mindent a bácsikám, de ez vajmi kevés volt ahhoz, hogy kiengedjék. A főfelügyelő bizonyítékokat akart, még ha ez egy újabb holttest képében érkezik is.

Összeszorítottam az ajkaimat, s végre felálltam a székemből. Ha egy perccel is többet időznék ott, félő volt, hogy végül engem is a Tébolydába hurcoltak volna. Jonathan bácsi ugyan minden bizonnyal ártatlan, én viszont isten bizony agyonvertem volna ezeket az idióta barmokat. Akár a napernyőmmel. Intettem Thomasnak, aki még mindig felháborodva bámulta a rendőrök hadát, majd kisuhantam a laborból, akár egy vad zivatar, ami örök buzgósággal mossa le mindig London utcáiról a port és a sarat.

Pokolba mindegyikükkel!

19. századi teadélután

TIZENNÉGY

EGY ÚRINŐ NEM TÁRSALOG HULLÁKRÓL

WADSWORTH-REZIDENCIA,

BELGRAVE SQUARE

1888. SZEPTEMBER 14.

Az étkezőnk ajtajába lépve alig akartam hinni a szememnek. Mintha valami idegen országba csöppentem volna, de alapjaiban mégis valahogy ismerős volt a látvány.

Annyi teríték került az asztalra, hogy szó szerint elszédültem, mire végignéztem az összesen. Díszítésül trópusi növények és egzotikus virágfajokból kötött csokorkompozíciók virítottak a terítőn. Rózsaszín-fehér mintás porceláncsészék sokasága is pihent ott türelmesen várakozva, hogy megtöltsék őket finom, meleg teával, és a csészealjak is készenlétben álltak.

– Úgy nézel ki, mint aki a saját kivégzésére vár – szólalt meg a hátam mögött Liza, majd belibbent ő is az étkezőbe. – Ne csinálj már úgy, mintha farkasok közt nevelkedtél volna! Csak néhány hónapnyi pletykáról maradtál le, meglásd, hamar felveszed majd te is a fonalat – folytatta. – Ha ilyen jól bírod a vért meg a többi szörnyű ocsmányságot, akkor egy puccos teadélután aligha árthat meg neked.

A kicicomázott asztalról az unokanővéremre fordítottam a tekintetemet. Mintha csak az édesanyámat hallottam volna egy pillanatra, és az idegességem elszállt. Elmosolyodtam. Ha Amelia néni az eszményi nő megtestesítője, akkor Liza volt az ő legügyesebb tanítványa. Bár meg kell hagyni, azért mesterien tudta ő is felrúgni az illemszabályokat, ha egy gyengéd érzés éppen úgy kívánta.

Gyermekkorunkban csupán évente kétszer tudtunk találkozni, ennek ellenére Liza mindig is azt mondta nekem, hogy az igaznál is igazabb barátnék vagyunk. Három hónappal volt idősebb nálam, ami – legalábbis az ő szerény véleménye szerint – jelentősen bölcsebbé is tette, különösen a szívügyek terén.

Karamellbe kúszó csokoládé színű haját aprólékos fonatba fogta, s egy díszes koszorút alkotva a feje tetejére tűzte. Be kell valljam, én magam is szívesen csavartam volna magamnak ilyen frizurát. A moaré ruha, amelyet viselt, hihetetlenül gyönyörű levendulaszínben pompázott, és telis-tele volt csodaszép hímzéssel. Hirtelen átfutott a lelki szemeim előtt a legutóbbi hulla képe, melyet a vizsgálat végén én magam varrhattam össze. Véletlenül sem akarnék én hencegni, de az én öltéseim is legalább ilyen nagyszerűen sikerültek, mint a szabóké. Sőt, talán egy jottányit még jobban is.

– Hát nem elragadó?

– Ha te mondod… – vágtam rá, mielőtt még vissza tudtam volna fogni magamat.

Liza széles mosollyal fordult oda hozzám.

– Most vár a tea és a pletykálkodás, de ha lemegy a nap, szaladhatsz is nyomozni! Ó, milyen regényes! – csapta össze a tenyerét. – Hát ez irtó izgalmas! Lehet, hogy egyszer én is elkísérlek majd az egyik kalandos utadra! De mondd csak, vannak ott jóképű fiúk, akikkel kacérkodni lehet? Nincs is jobb egy kis szerelemmel tűzdelt veszedelmes kalandnál!

Thomas arca jelent meg a lelki szemeim előtt. Liza ismét csengő kacajt hallatott, úgy hangzott, akár egy mesebeli varázscsengettyű.

Elvörösödtem, alig tudtam összeszedni magamat.

– Nos, nem igazán…

– Jaj, ne titkolózz már! Hiszen ez a legizgalmasabb része! Óóó, van is egy ötletem, gyere! – mondta az unokanővérem, s azzal végigráncigált a hallon, majd fel a lépcsőn, egyenesen a kis lakosztályba, amelyet a látogatására rendeztünk be neki, ám még mielőtt ránk zárta volna az ajtót, körülkémlelt a folyosón, hogy nem jár-e arra az édesanyja. De Amelia néni a konyha környékén nyüzsgött, és úgy parancsolgatott a cselédeknek, akár egy ezredes a háborúban.

Amint meggyőződött róla, hogy valóban kettesben maradtunk, Liza fürgén odavezetett a fésülködőasztalához. Elővette az arcfestékkészletét, ami több darabból állt, mint az én teljes bonckészletem.

– Nos tehát, hogy hívják? – szegezte nekem a kérdést.

Azzal nekilátott átkefélni a hajamat, majd hozzáértő módon húzni-vonni, csavargatni kezdte a fekete tincseimet. Összeszorítottam a fogam, nem akartam kimutatni, miilyen kényelmetlenül érint ez az erőszakos fodrászkodás, a témáról már nem is beszélve. De ha a bácsikám kórbonctani vizsgálatait végig tudtam nézni, akkor ezt is igazán kibírhatom, győzködtem magamat. Jonathan bácsit elmegyógyintézetbe zárták, nekem pedig csak a frizurámat igazgatja az unokanővérem. Van egy kis különbség a kettő között.

– Kicsodát? – kérdeztem, kisöpörve minden kellemetlenséget a gondolataimból. Valami miatt Thomas kilétét szerettem volna titokban tartani.

– Jaj, ne kéresd már magad! Hát azt a helyes fiút, akinek sikerült elnyernie a szívedet!

Liza hátrébb lépett, hogy szemügyre vegye a művét, mielőtt kezébe vett egy szemceruzát. Igyekeztem nem túl látványosan fintorogni. Már finoman kihúztam én a szememet, és nem akartam, hogy olyanná változtasson, amilyen nem vagyok. A szobalányomnak sem engedtem, hogy túl sok arcpirosítót kenjen az arcomra.

– Mindent el kell mondanod róla! – kérlelt Liza. – Hogy néz ki? Milyen színű a szeme? Ó, mondd, hogy el akar szökni veled egy káprázatos, egzotikus szigetre! És hány gyereket akartok? Jaj, remélem, tud zongorázni! Egy tisztességes férfinál elengedhetetlen, hogy igenis széleskörűen művelt legyen! Ó, és ugye felettébb intelligens, és csodaszép szerelmes verseket ír neked! Ezüst holdfényben s csillagoktól tündöklő szemmel írja a shakespeare-i szonetteket, ugye?

Lesütöttem a szememet, és azon töprengtem, hogy miként szabadulhatnék ettől a nemkívánatos beszélgetéstől, Liza azonban megragadta az államat, és a tekintetemet felfelé irányítva kihúzta a szememet. Kérdőn türelmetlen pillantása egy felvont szemöldök alól szegeződött rám. Ezt a sziklaszilárd makacsságát egyértelműen a család Wadsworth-ágától örökölte.

Felsóhajtottam. Néhány napja még alig vártam volna, hogy pletykálkodhassak az unokanővéremmel, nem igaz?

– Ha valami felkelti az érdeklődését, egészen borostyánszerű fény csillan a szemében. Jóképű ifjú, és meglehetősen nemesi a kiállása, de sokkal inkább kötik le a kémiai egyenletek és a bűnügyi rejtélyek, mint a költészet. Az egyik pillanatban őrjítően közvetlenül viselkedik, a másikban meg fagyos, mint a jégcsap – meséltem. – Így a mi jövőnkben sem gyerekek, sem pedig egzotikus utazások nem lesznek. Jobbára el sem tudom viselni a jelenlétét. Az arroganciája… nem is tudom… egyszerűen idegesítő!

– Az arrogancia általában csak egy álca, te butus! Az már a te feladatod, hogy kiderítsd, mi rejtőzik a szíve mélyén. – Liza megtapogatta az ajkamat. – De ez szörnyen tragikus – nyújtott nekem egy zsebkendőt. – Itasd fel egy kicsit!

Az unokanővérem mozdulatait követve felitattam az ajkamról a felesleges rúzsrétegeket, de közben igyekeztem nem szétkenni a pírt. Amikor már kellőképp tetszetősnek látta a küllememet, biccentett, majd a fésülködőasztal tükre felé mutatott.

– Mi a tragikus?

– Hát az, hogy szerelmes vagy belé – vonta fel a szemöldökét. – Ő pedig minden bizonnyal beléd, csak mind a ketten ollyan süsük vagytok.

– Hidd el – bámultam bele a tükörbe –, kettőnk közül ő itt a bolond.

– Nos, akkor ezt a leányzót mutasd meg ennek a te bolond fiúdnak! Fogadni mernék, hogy ezzel a kívánatos kis egyenlettel már örömest foglalkozna! – bökte meg az orromat. – Sose feledd, hogy milyen éles fegyver van a birtokodban! Hiszen az eszünkre még nem készült fűző! Hadd gondolják csak a férfiak, hogy ők a világ urai! De a trónon akkor is egy királynő ül, ezt ne feledd! Rendben, hogy a munkád egyszerű öltözéket követel meg, de utána vedd csak fel a legszebb ruhádat, és táncold végig benne az éjszakát! Persze csak ha te magad is úgy kívánod.

Néhány röpke másodpercig csak csodálkozva pislogtam Lizára; nem az a lány volt már, akit régen ismertem. Ismét a tükör felé biccentett. Tudta, hogy még nem sikerült igazán észrevennem benne magamat.

Tündöklő sugárként nézett vissza rám a tükörképem, mintha maga a mennyország fénye ragyogott volna rám. Éjfekete hajtincseim feszes kalácsformában tekeredtek a fejem búbjára, a szemem pedig csak még misztikusabban csillogott a szemceruza sötét vonalától. Az ajkam maga volt a friss vér élénkbordó, sűrű cseppje. Gyönyörű és veszedelmes voltam egyszerre. Akár egy rózsa a szúrós tüskéivel.

Mindig is ilyen akartam lenni.

– Óh! – Egyre-másra forgolódtam a tükör előtt, alig bírtam betelni ezzel a látvánnyal. – Ez csodálatos, Liza! Kérlek, tanítsd meg, hogyan kell ilyet csinálni!

Édesanyám jutott az eszembe, és azok a kedves kis szárik, melyeket a nagymama szülőhazájából hozott nekem. Ugyanolyan szépnek éreztem magam, mint akkor régen azokban a ruhákban. Megmelengette a szívemet ez a kedves emlék.

Havonta egyszer édesanyánk hagyományos indiai viseletbe öltöztetett minket, és megbízott egy szakácsot, hogy készítsen nekünk különböző csemegéket, remélve, hogy ezzel mi is megőrizzük az ősi indiai tradíciókat. Még apánk is szívesen csatlakozott a mi díszes vacsoráinkhoz, sőt, puszta kézzel ette s mártotta a raitába a lepénykenyerét.

Természetesen Nathaniel sem maradhatott ki a jóból, de őt nem igazán nyűgözte le, hogy kivételesen el kellett hagynia az ő kedvenc ezüst étkészletét. Mindig arra panaszkodott, hogy ő nem bírja „az ilyen undorító pacsmagolást”, aztán el is viharzott az ő aprócska öltönyében. Istenem, de hiányoztak ezek a könnyed, jóérzésű napok…

Liza végignézett az öltözékemen, majd fogta magát, és belevetette magát a kofferjébe. Csak úgy röpültek a feje fölött a ruhák, fűzők és különféle matériák, míg meg nem találta, amit keresett.

– De mi a baj az én ruhámmal? – kérdeztem, végigsimítva a szoknyám rózsás hímzésén. – Most csináltattam. – És igen szépre is sikerült.

– Semmi, te butus – válaszolta. – Csak szívesen megnéznélek a délutáni ruhámban. Na, itt is van!

Ekkor egy krémszínű csipkeruha és egy babarózsaszín alsószoknya repült át a fejemen, és mielőtt akár csak felfoghattam volna, mi történik, Liza már meg is kötötte hátul, majd elégedetten tette csípőre a kezét.

– No, kész is! Tessék, drágám! Ó, bárcsak az én hajam is ilyen szép fekete lenne, mint a tiéd! A szemed zöldje úgy csillog mellette, akár a smaragd.

Döbbenten pislogtam a képmásomra. Szörnyű ellentmondásnak tűnt a való világgal és az ott zajló szörnyűségekkel szemben. Én itt ruhákat próbálgatok, míg Jonathan bácsi a Tébolydában senyved, és egy őrült ártatlan nőket mészárol le az utcán.

Liza szerencsére ott állt mellettem, s elkapott, mielőtt a díványra borultam volna.

– Tudom, tudom – bólogatott nagy bölcsen, nyilvánvalóan félreértve a reakciómat –, álomszép ez a ruha. Tartsd csak meg! Na gyere, ideje köszöntenünk a vendégeinket. Úgy hallottam, hogy Victoria és a húga, Regina is itt lesznek. Az édesapjuk valamit a Parlamentben munkálkodik, és te, olyan érdekeset hallottam róluk…

Úgy éreztem, mintha egy idegen szemén keresztül nézném a körülöttem történteket.

Amelia néni az asztalfőn ült, akárcsak maga a királynő, mágnesként vonzotta magára mindenki figyelmét az ő valóban fenséges, királyi teadélutánján. Jobbomon Liza ült, a bal oldalamon pedig a nagyra becsült Victoria Edwards, aki állandóan fönn hordta az orrát.

Egy királyi teadélután annyiban különbözött egy átlagos teadélutántól, hogy az esemény kezdetekor egy-egy pohár pezsgőt kap minden vendég, illetve az összejövetel végén nem szolgálnak fel estebédet. Legalábbis én így tudtam. Szendvicsektől, sós süteményektől, pogácsáktól és számos édességtől roskadozott az asztal, még annál is jóval különlegesebb lakomát alkotva, mint Nathaniel összes kedvenc külföldi sajtja és egyéb ínyenc csemegéje együttvéve.

Szörnyen aggódtam a bácsikám miatt, ettől pedig mintha feledékennyé is váltam volna. Utoljára alig néhány hónapja járhattam ilyen elegáns, hivatalos teadélutánon, és bár nem különösebben élveztem őket, azért fel nem zaklattak.

Megkavartam a teámat, majd a csészém mögé helyeztem a kiskanalamat, ahogy azt az illem megkívánta.

Victoria fordult oda hozzám, halvány mosollyal az arcán.

– Annyira sajnálatos, amit a nagybátyádról hallottam, Audrey Rose! Bizonyára nagyon nehéz lehet feldolgozni, hogy egy veszedelmes bűnöző van a családotokban.

Épp ekkor haraptam egy falatot az uborkás szendvicsemből, de döbbenetemben alig tudtam lenyelni. Liza lépett közbe, megmentve engem gyors válaszával.

– Bizony, sajnálatos. Ha egy ilyen nagy tudású embert is meg mernek vádolni, mint a mi bácsikánk, akkor ezek szerint bárki gyanúsítottá válhat egy pillanat alatt! Akár… – hajolt előre, suttogóra fogva a hangját – még a parlamenti képviselőket is kiszemelhetik! Az lenne csak a szenzáció, nem gondolod?

Egészen eddig a pillanatig Amelia néni büszkén bólogatott a lánya eszes válasza hallatán, ám amikor Liza még egy csalafinta mosolyt villantott felém, a néni arca paprikavörös színt öltött. Kihúzta magát, majd a szájához emelt egy csipkés szalvétát, melyet kétségkívül mi hímeztünk a minap.

– Ejnye, lányok – pillantott ránk –, túlságosan élénk a fantáziátok. Nem illendő ilyesféle ügyekről pusmogni és ilyenekkel foglalkozni! Udvariatlanság.

– De, mama, én igazat mondtam – erősködött Liza, amivel már a többiek figyelmét is magára sikerült vonnia. – Már a királyi család is gyanúba keveredett. Egész London erről beszél.

Amelia néni olyan riadtan pislogott ránk, mint aki egészben lenyelt egy tojást. Néhány pillanat múlva azonban színpadiasan hátradöntötte a fejét, és nevetni kezdett, bár a kacaja erőltetetten csengett.

– Látjátok? Pontosan ezért hasztalan ilyesféle dolgokról társalogni. Már hogy gyanúsíthatnának meg egy királyi sarjat… Na, ki kér még teát?

Victoriát igen kellemetlenül érintette, hogy ilyen fordulatot vett a társalgásunk, ezért újból odafordult hozzám.

– Egyébként nagyon csinos vagy ma délután, Audrey Rose. Ha lehetek őszinte, nem igazán tudtam, hogy mire számítsunk a mai teadélután során. Hiszen olyan sok pletyka kering rólad és a nagybátyád különös tanoncáról. Hogy is hívják? Mr. Cresswell, igaz?

– Ó, igen – bólintott egy másik lány, akit talán Hazelnek hívtak. – A bátyám mesélt már róla. Azt mondta, annyi érzelem

se szorult belé, mint egy gépemberbe – vigyorgott rám komisz módon. – Bár én azt hallottam, hogy meglehetősen jóképű fiú. Ráadásul a családja is igen neves. Annyira rossz azért csak nem lehet.

– Mr. William Bradley szerint pedig van egy saját lakása a Piccadilly Streeten – szólt közbe Regina, egy büszke mosolyra húzva a száját, hogy végre ő is hozzászólhatott a beszélgetésünkhöz. – Őszintén, mégis milyen szülők azok, akik hagyják, hogy egyedül éljen a fiuk, aki még nem is nagykorú? Mit bánom én, hogy milyen gazdagok, ez egyszerűen hallatlan – kapta a mellkasához a kezét. – Kicsit sem lennék meglepve, ha kiderülne, hogy igazából ő ölte meg azokat a… nőket… aztán elhurcolta máshova a testüket. Lehet, hogy Lizának igaza van. Talán dr. Wadsworth tényleg ártatlan, és Mr. Cresswell az igazi őrült ámokfutó. Lefogadom, hogy egy sereg könnyű nőcskét fogad a lakásán. Örökölhet ő bármennyit a családjától, de ki menne hozzá egy ilyen fura alakhoz? Lehet, hogy képes volna legyilkolni a saját feleségét is.

– Ne viccelj már! – Egyszerre kibukott belőlem is a szó, mielőtt még vissza tudtam volna fogni magamat. – Csak azért, mert érdeklődik a tudományok iránt, még nem lesz belőle se gyilkos, se gép. Sőt, igazából az égvilágon semmi gond nincs Thomasszal. Én kedvelem a társaságát.

– Vigyázz a szádra, Audrey Rose! – Amelia néni legyezni kezdte magát. – Nem illő a keresztnevén hivatkozni a férfiakra. Különösképp, hogyha nem az udvarlódról van szó!

Ha eddig azt gondoltam, hogy a nénikém mérges, nos, most új

szintre lépett a dühe. Nocsak, milyen gyorsan átváltozott az ő királyi teadélutánja morbid s ildomtalan témák kibeszélőhelyévé!

A szememet forgattam.

Végül is, ez a teadélután sokkal érdekesebb lett, mint gondoltam. A többi lány viszont hamar elvesztette érdeklődését Thomas Cresswell és a „tragikus és felkavaró” gyilkosságok iránt, amelyek csak az alsóbb néposztályok nyomornegyedeit érintették.

A beszélgetés ezután a teadélutánokhoz sokkal illőbb kérdéskörökre kanyarodott, mint például, hogy ki kapott meghívót a herceg álarcosbáljára, amelyet hat hónap múlva, a herceg nagykorúvá válása alkalmából tartanak.

– Jaj, oda neked is el kell jönnöd! – karolt belém Victoria, mintha hirtelen legjobb barátnőkké váltunk volna, és nem épp az imént nevezte volna gyilkosnak a nagybátyámat. – Mindenki ott lesz, aki számít! Ha azt szeretnéd, hogy igazi kifinomult társaság járjon a partijaidra, akkor neked is el kell járnod az ő rendezvényeikre. Úgy hallottam, hogy még spiritisztát is hívott, hogy tartson nekünk egy szeánszot.

Szépen lassan tovatűnt a délután, én pedig őket figyeltem, hogy ki miféle szerepet aggatott magára. Kizárt, hogy komolyan gondolták volna ezt a rengeteg ostobaságot, amit itt összehordtak, én pedig határozottan sajnáltam őket. Az elméjük szinte könyörgött, hogy engedjék végre szabadon, ők azonban nem voltak hajlandóak elengedni a rabságból.

– Káprázatos rajtad ez a ruha! – hajolt át az asztalon Hazel, magára vonva ezzel a figyelmemet. – Megharagudnál, hogyha varratnék magamnak egy ilyet? – Nem válaszoltam rögtön, így még gyorsan hozzátette, hogy: – Természetesen más színben, de ez a szabás egyszerűen lenyűgöző!

– Ha William Bradley egy ilyen gyönyörű ruha láttán sem rogyna térdre előtted, hogy végre megkérje a kezedet – kezdte Regina, majd megkent egy szelet süteményt tejszínkrémmel –, akkor én mondom, ez a fiú bolond, és azon nyomban ki kéne adnod az útját.

Hazel drámai sóhajt hallatott.

– Ah, csakhogy rangos bolond! De tényleg úgy gondolod, hogy megkérné a kezem, hogyha egy ilyen ruhát öltenék fel?

– Már hogyne kérné meg! – cukkoltam, és alig bírtam visszafojtani a nevetésemet a lány komoly tekintetét látván. – Hisz’ köztudott, hogy a fiúk csakis csipkeruhás lányokat hajlandóak eljegyezni. Miért is bajlódnának a szépséggel és az ésszel, ha a szépség győzedelmeskedik az ész felett? Bolondos szerzetek ezek a férfiak…

Hazel összevonta a szemöldökét.

– De hát egy lánynak mindig a szépség az első! A jó feleségnek mindenben a férje akaratát kell követnie. A gondolkodás férfiműfaj.

Regina és Hazel egyetértőn bólintott erre az iszonyatos kijelentésre, mielőtt Hazel folytathatta volna.

– No mindegy, igazán bájos egy teremtés vagy te, Audrey Rose. Te is eljössz majd a cirkuszba, amikor ideérnek a városba?

Talán túl elhamarkodottan ítéltem meg őket. Ezek alapján nagyon is úgy tűnt, sokuknak egy kicsit több időre van szükségük, hogy ledobják végre azt a sok nehéz láncot, amit a társadalom aggatott rájuk. Az ajkamba haraptam, s azon gondolkodtam, mit válaszoljak, amivel nem bántom meg őket még jobban.

Victoria, abbahagyva a beszélgetést, amit az unokahúgommal és a nagynénémmel folytatott, összecsapta a kezét.

– Ó, igen! El kell jönnöd! Azt tervezzük, hogy összeöltözünk a lányokkal. Meglásd, azt se tudja majd a közönség, hogy minket nézzen inkább, vagy az előadást!

A nagynéném biztatóan bólogatott az asztalfőről, bár az arckifejezése valami olyan borzalommal fenyegetett, amiről tán még a Bőrkötényes is csak álmodhatott volna.

– Csodásan hangzik – húztam végül egy görcsös mosolyra az ajkamat.

TIZENÖT

A VILÁG LEGNAGYOBB LÁTVÁNYOSSÁGA

WADSWORTH-REZIDENCIA,

BELGRAVE SQUARE
1888. SZEPTEMBER 25.

– Ezt ugye nem gondolod komolyan? – csóválta meg Nathaniel a fejét a legújabb fekete öltözékem láttán.

A ruhám grafitszürke és ezüstszínű selyemcsíkokkal tűzdelt, fekete textilrétegeire pillantottam, aztán megvontam a vállam.

– Most miért? Semmi baj sincs ezzel a ruhával.

A fűzőm persze könyörtelenül szorított a selyem alsóingem fölött, puha bőrkesztyűm oldalán sűrű textil gombsor futott végig, a turnűröm pedig végtelenül idegesített. De abból kiindulva, hogy mennyire kényelmetlenül éreztem magam az öltözékemben, biztos lehettem benne, hogy ragyogóan nézek ki ma este.

Már ha eltekintettünk a szemem alatt éktelenkedő, elűzhetetlen sötét karikáktól, illetve az éjfekete öltözékem és hófehérré sápadt bőröm erős kontrasztjától.

Az Edwards nővérek nem különösebben értékelik majd a színválasztásomat, de ez engem csöppet sem érdekelt. Amelia néni azóta három újabb királyi teadélutánt is rendezett, melyek egyébként korántsem sikeredtek olyan rosszul, mint azt képzeltem, de kétségkívül túl sok időt vettek el a nyomozástól.

– Mindegy. Jonathan bácsi már közel két hete ül fogságban – mondtam. Sajnos semmit sem sikerült találnunk Thomasszal, amivel igazolhattuk volna az ártatlanságát. – Addig gyászruhában fogok járni, míg szabadon nem engedik, és nem érdekel, hogy igazából mi lenne a módi.

– Jó, gondolom, őfelségének így is megfelelsz – sóhajtott fel Nathaniel. – Ha London városától elnézik, hogy örökké ilyen szürke és búskomor, akkor te is nyugodtan búslakodj.

Hála istennek ekkor Amelia néni és Liza jelent meg végre a lépcsőn, türkiz és smaragd árnyalatokban tündöklő öltözetben, Victoria ugyanis ezen színkompozíció mellett döntött a legutóbbi teadélutánon.

– Szép estét, nénikém, Liza! – biccentett nekik a bátyám. – Tüneményesek mind a ketten.

– Jaj, drágám, te túlzol – válaszolta Amelia néni, szégyenlősséget tettetve. – Köszönöm.

Liza egyenesen hozzám szaladt, és puszit nyomott az arcomra, miközben enyhén megcsóválta a fejét.

– Olyan szépen csillog ma a szemed! – közölte, és belém karolt, meg sem említve az öltözetem bánatos színét. – Nagyon örülök, hogy így megszeretted a szemceruzát! Gondolom, teljesen elvarázsoltad vele Mr. Cresswellt. Nem mondott rá semmit?

Visszagondoltam az utóbbi találkáinkra. Ebben a pár napban

Thomas a szokottnál is arrogánsabb stílust vett fel, szüntelen azzal heccelt, hogy biztos csak miatta töröm magam ezzel a nagy piperézéssel. Ugyanakkor néha-néha azon kaptam, hogy az arcomat fürkészi, de mintha kivételesen nem tudta volna rajtam alkalmazni azt a híres-neves nyomozási képességét. Nem tudta eltalálni, hogy tényleg miatta festettem-e ki így magamat, vagy nemes egyszerűséggel azért, mert így tartotta kedvem, ez pedig rettenetesen bosszantotta.

Még mielőtt válaszolhattam volna, Amelia néni elhessegette a lánya kérdését, mintha csak egy idegesítő szúnyog lett volna.

– Mégis mit számít ez? Hisz’ semmire se viszi az a fiú! Tisztes nevű családból származik, ez tény, de az ő távlatai meglehetősen szégyenteljesek, és ezt csakis magának köszönheti! Audrey Rose-nak ezerszer kifinomultabb kérőket tartogat még az élet. Na, gyere, Liza! – vetette át a kendőjét a válla felett, majd elindult a házkapu felé. – Majd találkozunk a cirkuszban.

– Addig is minden jót! – intett nekik Nathaniel, a másik kezében pedig egy levelet szorongatott, majd aztán a nadrágján simította ki az összegyűrt széleket. Ezután ösztönösen a fésűje felé nyúlt, de végül, hála istennek, nem vette elő. Biztosra vettem, hogy ha akár egy tincset is újból átkefélt volna, tiltakozásképpen az összes hajszála sikítva leszökken a fejéről. Majdnem elmosolyodtam erre a gondolatra.

– Tényleg nem akarsz átöltözni? Azt hittem pedig, hogy várod ezt a cirkuszi előadást – kérdezte szomorkásan. – Az elmúlt hónapokban egyre csak arról áradoztál, hogy micsoda különleges furcsaságokat és állatparádét láthatunk majd ott náluk. Na és Jumbóval mi lesz? Szegény pára végre hazalátogat, te meg gyászruhában köszöntöd? Ilyen savanyú üdvözlet járna ki egy világjáró elefántnak? Amelia néni és Liza úgy fest, komolyan, mint két ragyogó drágakő, te pedig ilyen szenesvödör maskarában akarsz odaülni melléjük? Én mondom, nem jó ez így… – Körbe-körbe járt a társalgóban, de még a keze is feszesen a combja mellett. – Megvan! Mit szólnál, hogyha inkább abban a lovaglós ruhádban jönnél? Mi is a neve? „Az ördög javallata” vagy valami hasonló cukiság, nem?

Szerettem volna rámosolyogni, de valahogy nem vitt rá a lélek, mindegy, amúgy sem lettem volna túl meggyőző. Néhány hónapja még valóban lázba tudott hozni egy háromporondos cirkusz vagy egy óriáselefánt. Sőt, nagyokat nevettem azon a fura lófejet viselő artistán, akit egy képeslapon láttunk.

– De most itt vannak ezek a megoldatlan gyilkosságok, miközben a bácsikánkat gyanúsítják – sóhajtottam fel. – Nem ez a legalkalmasabb idő az ilyen bolondozásra.

– Igen-igen, de mellette csomó más sötét figurát is lecsuktak – ellenkezett Nathaniel. – Az újságok is megírták, hogy most a Scotland Yard minden kicsit is gyanúsnak tűnő illetőt börtönbe vet, és ki se engedik őket, csak ha valahogy megbizonyosodnak az ártatlanságukról, vagy ha feltűnik egy náluk is ijesztőbb személy. Meglásd, kiengedik majd Jonathan bácsit is, feleslegesen búsongsz itt ennyit.

– Szerintem aligha felesleges azon ügyködnöm, hogy mihamarabb bebizonyíthassam az ártatlanságát!

Sejtelmem sem volt, hogy miért nem akarják legalább abból a rettenetes tébolydából kiengedni, de Nathanielnek abban igaza volt, hogy nem csak a nagybátyánkat vádolták a gyilkosságokkal.

– Az újságok meg összevissza irkálnak mindenfélét. Nem is értem, hogy egyáltalán minek olvasod te őket.

Soha életemben nem láttam még ennyi szenzációhajhász szemetet egy-egy címlapra zsúfolva. Ezek a nyavalyás firkászok sehogy se tudtak betelni a Bőrkötényessel. Valóságos sztárt csináltak ebből az őrültből, egy bűnözőt magasztaltak. Hogy egyesek mit meg nem tettek azért, hogy növeljék az eladási számaikat, már majdnem olyannyira gyomorforgató volt, mint maguk a gyilkosságok.

– Valóban elég szörnyűek, ezt nem is vitatom, de igen gyakran elég szórakoztatóak is tudnak lenni, húgom.

– Őszintén… – feleltem. – Felfordul tőle a gyomrom. Miért kell egy nőket gyilkoló alakból címlapsztorit gyártani? Úgy sajnálom szerencsétlenek családját!

Épp elég bizarr és csodálatos dolog van már így is az életemben, köszönöm szépen. Nincs szükségem ilyesfajta figyelemelterelésre.

Nathaniel viszont elhatározta, hogy mindenképp kiráncigál valahogy ebből a súlyos kétségbeesésemből, így tizenkét napja folyamatosan csak ezen munkálkodott. Gyógyír gyanánt pedig nem mással lepett meg, mint két jeggyel „A világ legnagyobb látványosságára”. Minden tiltakozásom süket fülekre talált, így végül beadtam a derekamat.

Mindemellett a múlt héten elképesztő mennyiségű textíliát hozatott haza, azt remélvén, hogy egy új, színpompás öltözettel elűzhetné a fejem fölé tornyosuló, borús felhőket. Milyen szép is lenne, ha egy-egy fodros ruha és díszes cipellő orvosolni tudná a problémáinkat! Érdekli a csudát, hogy mi zajlik a világban, ha egyszer csinos lehet az ember!

– Induljunk, húgom – mondta Nathaniel, ahogy az ingaórára pillantott.

Követtem őt a kétkerekes hintónk felé, és kivételesen hagytam, hogy a kocsisunk felsegítsen a lépcsőkön. Igazán örültem, hogy a leggyorsabb járművünkön készültünk utazni.

Tintaszerű körként terült szét a kocsiban az én drága selyemszoknyám, így még el kellett rendeznem a rétegeket, hogy a bátyám is elférjen mellettem. Az agyam mindeközben megállíthatatlanul zakatolt, s vagy ezerféle szögből vizsgálta meg az ügyünket.

Nathaniel viszont úgy nézett rám, akárcsak egy kisgyerek, akinek elvették a kedvenc játékát. Szörnyű egy testvér vagyok. A gondolataim rabjává váltam, így önző módon észre se vettem azokat, akik pedig igenis jelen voltak az életemben.

– Tudod… – szorítottam meg a kezét –, azért én is izgatottan várom ám ezt a cirkuszi előadást!

Erre Nathaniel arcán sugárzó mosoly jelent meg, így talán az erkölcsi ítélőszék is megkegyelmezhet nekem, noha mindezt egy apró füllentéssel értem el.

Az Olympiánál szebb épületet aligha lehetett találni az országunkban. Fenséges, égbe törő méretei még a királyi palotával is vetekedtek.

– Oda nézz! – mutatott Nathaniel a ragyogó épületre.

Ahogy a hintónk a hatalmas épület felé közeledett, egy zakatoló vonatot pillantottam meg, amely szédületes tempóban pöfögtette a fehér gőzfelhőket az égbe.

Bámulatosak voltak ezek a gőzszerkezetek; olyan készségesen kiszolgáltak minket, s ráadásul annyiféleképpen lehetett őket hasznosítani. Ismét eszembe jutottak apám különleges rajzai, az a sok-sok öreg játék és háborús eszköz.

Múzeumban lenne a helyük, igen, egész Londont bejárhatnák, de még akár itt a cirkuszban is kiállíthatnák őket, hogy minél többen megcsodálhassák apánk tehetségét.

Persze ha nem hagyott volna fel ezzel a szenvedélyével.

Miután az utolsó szerelvény is elcsattogott, mi is elindulhattunk végre az Olympia főbejáratához. Négyes csoportokban engedték be a vendégsereget, persze mindenki azon igyekezett, hogy mihamarabb részesüljön „A világ legnagyobb látványosságában”.

– Ott vannak a barátnőid – szólt Nathaniel.

Ekkor én is megpillantottam a tömegben Victoriát és az ő smaragdszínű papagájcsapatát, de szerencsére még azelőtt bejutottak az épületbe, hogy észrevettek volna minket.

– De kár, hogy nem találkoztunk… – mondtam, bár reméltem, hogy elkerüljük egymást az este folyamán, amennyire ez lehetséges. Tulajdonképpen kedveltem én őket, de ezt az estét

csakis a bátyámmal kívántam eltölteni.

Megragadtam a kocsis kezét, és leugrottam a hintóról. A lépteim hangosan kopogtak a macskaköveken, míg odaértem a sor végére.

– Ó, érzed ezt az illatot? – kérdeztem Nathanielt. – Olyan illat van, mint a nagymamánál.

Édesen fűszeres füstölő aromája lengte be az egész tömeget. Füstködként áradt ki minden íves kapualj alól, már-már tikkasztó pompázattal töltve meg ezt a meleg nyári éjjelt. Akarva-akaratlanul a szívem is felvette a kavalkád nyüzsgését, úgy ugrált a mellkasomban, mint azok a csinos artisták a trapézon. Eluralkodott rajtam a gyermeki kíváncsiság, megragadtam a testvérem kezét, s átszaladtam vele a sok-sok magas kapun, míg egy páratlanul óriási terembe nem értünk.

Ahogy beléptünk, ámulva néztem körbe-körbe, majd fel, egészen az íves boltozat közepébe.

– Jaj, Nathaniel, ez a leggyönyörűbb dolog, amit valaha láttam!

Az épület teljes tetőszerkezete üveg és fém alkatrészekből állt össze, így olybá tűnt, mintha az égbolt minden egyes csillaga reánk, erre a fényűző sokaságra küldené gyémántmosolyát.

– Több időt kellene élő emberek között töltened, húgom – kuncogott Nathaniel, látva ámulatomat, de még ezzel sem tudta elterelni a figyelmemet a varázslatos éjszakai égboltról.

– Talán majd így teszek! – kaptam a szívemhez a kezemet, és ott is tartottam, míg a boltozat kecses fémszerkezetét tanulmányoztam. El nem tudtam képzelni, hogy hogy lehetett létrehozni egy ilyen csodát. – Mégis hogyan tarthat meg ennyi üveget és fémet egy ilyen karcsú vasváz?

Csodaszép volt, mintha csak egy fémerdő lombjai közt kukucskáltam volna fel az égre.

– Nos, bizonyára ez is csak egy zseniális mérnöki agy páratlan csodája – vigyorgott rám a bátyám, s mindeközben valahogy sikerült a nyüzsgő tömeg mélyébe vezetnie.

A gerendákról hosszú selyemcsíkok lógtak a mélybe; hol fekete, hol pedig élénk színben libbentek az emberek felé, elegáns kézként invitálva minket a bent várakozó, egzotikus csodák bűvös világába.

A textíliák végére nehezékként apró csengettyűket és csillogó gyöngyfüzéreket varrtak, így a sok aranyfonalon lógó csecsebecse dallamos csilingelésbe kezdett a lágy szélben, mikor valaki áthaladt az óriási csíkos függöny alatt.

– Ó! – kiáltottam fel. Ez a sok díszes selyempanel a nagymamám zardozi hímzéses szárijaira emlékeztetett, bár ezek az anyagok sokszoros nagyításban készültek. – Emlékszel, amikor nagymami ilyen cirádás szárikba öltöztetett? Jaj, olyan jókat tudott mesélni! Azt mondta, hogy papit alig két hete nevezték ki az Egyesült Királyság indiai nagykövetének, amikor megkérte a kezét.

Kiskoromban mindig nagyon élveztem, ha aranyhímzéses és ékkövekkel díszített selyemkelmét kötöttek a derekam köré, és ahogy a vállamon átvetették az anyagot, úgy éreztem magam, akárcsak egy elragadó hercegnő.

Lelkesen hegyeztem a fülem, ahogy a nagymamám elregélte a

szerelmük történetét. Mindig is azt állította, hogy az életvidám természetével sikerült elcsábítania a nagypapámat. És tekintve, hogy idős korára is micsoda tűz égett a szívében, bele se mertem gondolni, hogy milyen lehetett ő kisasszony korában.

– Nekem meg azt mondta, hogy játszásiból vagy hússzor is visszautasította – felelte Nathaniel. – És hogy szegény Papi már úgy vergődött a végére, mint egy kosárba zárt kobra. De legalább innen tudhatta, hogy tényleg szerelmes.

– Na, ezt jó lesz észben tartanom a jövőbeli kézfogóimra.

Olyan melengető volt ez a sok régi emlék, miközben újabb csodák tárultak a szemem elé.

A hatalmas, barlangszerű helyiség köríve mentén végig kisebb-nagyobb standok álltak, így könnyűszerrel hihette azt az ember, hogy egy indiai bazár piaci forgatagába keveredett. Volt ott minden, mi szem-szájnak ingere, külföldi selymektől és kasmírtól kezdve az ékszereken át sok-sok illatos teáig. Több ínyencséget sorakoztattak itt fel, mint a királynő uralkodásának ötvenedik évfordulóján.

Még apró cirkuszi mütyüröket is árultak, hogyha valaki egy kis szuvenírrel kívánna hazatérni erről az impozáns eseményről. Én magam is nehezen tudtam ellenállni a mechanikus akrobatáknak és tigrisfiguráknak, melyek ide-oda mászkáltak az egyik kofa standján.

– Ó, nézd, nézd! Ilyet nekünk is vennünk kell! – Egy naan kenyérrel, bhatoora lepénnyel és csicseriborsós curry tálakkal megrakott stand azonnal magára vonta a figyelmemet. Összefutott a szájamban a nyál, ahogy a legkedvesebb étkem ízére gondoltam, s ráadásul egy karnyújtásnyira volt tőlem! Nem tudtam ellenállni az étel csábító hívásának, rövidesen már a krémes csicseriborsó szószba mártogattam a lepénykenyeremet, s úgy sétáltam tovább egyik standtól a másikig, akárcsak egy önfeledt, nyaraló kisgyermek. Egy másik kofánál csirkés curryt is találtam, amiből legkésőbb az előadás végéig még mindenképp szereznem kellett.

– Én inkább valami kevésbé… maszatolósat ennék – mondta Nathaniel, ahogy kifizette az árust.

– Csak tessék – vontam meg a vállam, így ő egy doboz édességet vett magának.

Amint megettük az elemózsiánkat, átsuhantunk a selyemfüggönyökön, hogy végre megcsodálhassuk ezt a híresneves előadást. Néhány pillanat alatt minden iszonytató vértócsa és vöröslő csavar kiszökkent a fejemből, sőt, még a tébolyda, a fájó szívem és az utcákon zajló horrorisztikus bűntettek képe is mind tovatűnni látszott, úgy megigézett a porondon táncoló arab telivér ménes. Vagy százan is lehettek, de mindnek hihetetlenül pazar díszítés jutott a testére.

Selyemfényű sörényükbe apró aranyláncokat fontak, amelyek meg-megcsillantak a porond szikrázó fényáradatában, s prizmaként vetítették a világosságot a lovak kecses pofacsontjára. A fejük felett pedig zöldre, sárgára, kékre festett tollak meredeztek a levegőbe.

Látszott rajtuk, hogy ők maguk is jól tudják, micsoda fenséges állatok ők; magasba tartották az orrukat, s peckes járásukkal szinte kikövetelték a közönség ámuldozó sóhajait, ahogy elhaladtak a széksorok mellett.

– Ha tudtam volna, hogy végül a lovak öltöznek túl engem – csóváltam meg a fejemet –, lehet, akkor talán az egyik ékköves míderemet felvettem volna.

Erre Nathaniel egyenesen a szemembe nevetett, úgyhogy kénytelen voltam ráölteni a nyelvemet.

– Az arcomat azért kifestettem, és az új parfümömből is fújtam magamra egy keveset…

– Legközelebb akkor már hallgatni fogsz a te bölcs bátyuskádra, ugye? Na, gyere, te! – ragadta meg a kezemet, s dermedt ámulatomból kizökkentve odavezetett egy pattogatott kukoricát készítő aranyozott géphez, melyet akár a palotába is nyugodt szívvel állíthattak volna.

Engedtünk mind a ketten az élvezeteknek, s vettünk magunknak egy-egy kosár kukoricát. Onnan aztán egy szótlan hölgy tessékelt vissza minket a helyünkre, akinek nyakék gyanánt egy hús-vér, sárga kígyó tekeredett a testére.

Ám ahogy jobban végignéztem rajta, részletekben gazdag, elterülve tekeredő hennafestést pillantottam meg a nő két tenyerén, csuklóján és még a lábfején is. A közelben pedig egy kis sátrat vettem észre, ahol több nő bőrét is ilyen megragadó, hagyományos mintákkal festették tele.

– Odanézz! – mutattam arra Nathanielnek. – Ilyet én is csináltatok!

Ahogy közelebb lopakodtunk a kígyóhoz, hosszan a levegőbe kapva dugta ki a nyelvét. Nathaniel meg ijedtében majdnem orra bukott egy férfiban, aki közvetlenül a folyosó mellett ült.

Én inkább megcirógattam a kígyónak azt a bumfordi, nagy, pikkelyes fejét, ahogy elmentem az állat mellett, bár a nevetésemet igencsak vissza kellett fognom, hiszen a bátyám tágra nyílt szemmel húzta el onnan a kezemet.

– Te teljesen megőrültél? – suttogta éles hangján. – Ez a szörnyeteg az előbb még majdnem keresztbe lenyelt, te meg komolyan magadhoz édesgeted? – csóválta meg a fejét. – Ha épségben hazaérünk, isten bizony veszek neked egy egész falka kismacskát, tényleg, amennyit csak szeretnél! Ha úgy tetszik, egy kis farmot is kapsz, hogy legyen hova raknod őket.

– Ne legyél már ilyen nyápic! – csíptem bele játékosan a karjába. – Tudod, nem vet rád túl jó fényt, ha így megrettensz egy állattól, amit nem mellesleg a nyaka körül hordoz egy nő.

Ezzel nagy dohogások közepette inkább a porondon kibontakozó újabb produkció felé fordította a tekintetét. Ettől függetlenül azért láttam én, hogy a szája sarkában egy kis apró mosoly bujkál.

Az előadás minden várakozásunkat felülmúlta. Vízi műsorszámok, újabb lovas játékok, égi magasságokba törő látványosságok. Kristálygyöngy ruhás nők repültek egyik trapézról a másikra, épphogy csak elkapva a partnerük kötélként kinyúló karját, mielőtt ismét továbblendültek az ég felé, félelmet nem ismerve, ragyogón, szabadon.

A bátyámra pillantottam, s így összetalálkozott a tekintetünk.

– Olyan jó végre mosolyogni látni – mondta könnybe lábadt szemmel. – Már attól tartottam, hogy sosem láthatom újra a mosolyodat.

Kesztyűbe bújtatott kezem ujjait összefűztem az övével. Gyűlöltem szomorúnak látni őt egy ilyen estén, aminek az önfeledt szórakozásról kellett volna szólnia. Már épp szólásra nyitottam a szám, hogy valami vigasztalót mondjak neki, amikor egy sötét árnyék vetült fölénk.

Egy bosszantó alak lépett oda hozzánk, és köszönésképp enyhén meghajolt, mielőtt reám szegezte volna a tekintetét.

– Örülök, hogy újra látom, Nathaniel – nyújtotta oda Blackburn a kezét a bátyámnak. – Még az édesapja szerencsétlen… balesete idején találkoztunk. De néhány hete a húgával is volt szerencsém találkozni – biccentett felém a főfelügyelő egy udvarias mosollyal az arcán, majd ismét az immár kővé dermedt fivéremhez fordult. – Engedelmével beszélni szeretnék a húgával néhány percet. Hivatalos rendőrségi ügyben keresném.

TIZENHAT

HALÁLUNK ÓRÁJA

BARNUM & BAILEY CIRKUSZ,

AZ OLYMPIA ÉPÜLETE, LONDON

1888. SZEPTEMBER 25.

Nathaniel roppant tüzetesen végigmérte a férfit, én pedig nagyon örültem, hogy nem én vagyok a vizsgálódásának tárgya.

Nathaniel nyilvánvalóan nem örült, hogy így megzavarták az esténket, amikor épp szerettük volna jól érezni magunkat. Ráadásul pont a Scotland Yard… A bátyám nem rejtette véka alá a bosszankodását. Még úgy sem, hogy egy olyan fiatalember állt előttünk, aki korábban atyánk pártját fogta.

– Bocsásson meg, de tényleg sürgős. – Blackburn főfelügyelő nagyot nyelt, ahogy megérezte a bátyám illő módon visszafogott, ám így is érezhetően fortyogó, wadsworth-i haragját. Mégsem fordította el a tekintetét.

Bátor ez a férfi, avagy ostoba? Nem igazán tudtam eldönteni.

Talán a főfelügyelő esetében kéz a kézben járt a kettő; Blackburn a bátor ostoba. Összevontam a szemöldökömet.

Végre rájöttem, hogy miért is volt ennyire ismerős nekem ez a név.

– Pontosan hányszor is mentette ki az apánkat az East End ópiumbarlangjaiból, hogy aztán mindennemű szükséges kezelés helyett inkább hazaküldje hozzánk, főfelügyelő?

– Audrey Rose! – pisszegett le Nathaniel, majd végül csak kezet rázott a főfelügyelővel, bár a kelleténél erősebben, legalábbis Blackburn diszkréten megdörzsölgette a kezét a parola után.

– Nem, semmi gond – rázta meg a fejét.

– Ne haragudjon, de az én drága húgom egy csöppet temperamentumos tud lenni néha. Az előző találkozásuk bizonyára meglehetősen élénk nyomot hagyott az emlékezetében – jegyezte meg tréfálkozva a bátyám, a szemébe viszont már nem jutott a hangvétele tréfásságából. – De bocsásson meg, talán az iszonyatos whitechapeli gyilkosságok ügyében keresi? – szegezte rám aggódó tekintetét. – Nem számít, mily nagy lelkierővel áldotta meg a sors ezt a lányt, de akkor sem tetszik, hogy időről időre újra ezzel a felkavaró üggyel terheli.

– Attól tartok, most sem árulhatok el túl sokat, mert még mindig tart a nyomozás, de egyébként igen. Ezzel kapcsolatban kerestem fel önöket. – Blackburn vékony vonallá szorította össze az ajkait. Egész jóképű volt ahhoz képest, hogy milyen szánalomra méltó egy alak. – Nézzék… én… őszintén sajnálom, hogy nekem kellett őrizetbe vennem a nagybátyjukat. Ha ez számít bármit is, én igenis nagyra tartom a professzor urat.

Nathaniel megigazította a nyakkendőjét, de már nem szólt semmit. Aggódtam is, hogy még a végén arcon találná csapni a

rendőr urat az egyik kesztyűjével, ha netán a feszültség bármi jelét észlelné rajtam.

– Megengedné, hogy beszéljek a húgával? – Tiltakozó pillantásomat látva Blackburn felemelte a kezét. – Csak egy percet kérek. Bizonyára nem hisznek nekem, de nem szeretném megzavarni az estéjüket.

Bárhogy is próbálkoztam, nem tudtam visszafogni a torkomból feltörő nevetést.

– Ó, hát persze! Hisz’ ön annyira nem szeret ok nélkül belerondítani mások életébe, de buta is vagyok, hogy ezt elfelejtettem! Letartóztatni egy ártatlan embert, és bemocskolni ezzel még a hírnevét, az túl unalmas, nemde? Miért is ne rontaná el a professzor unokahúgának estéjét is? – mosolyogtam rá nyájasan. – Legalább ezzel is bővítheti azt a szép nagy repertoárját, igen, ártatlan urakat és ifjú hölgyeket zaklatni… Esetleg… – Ujjammal az ajkamat kocogtattam, mintha töprengenék. – Esetleg nem akarna mondjuk belerúgni egy kisgyermekbe, hogyha már így belendült? Segítsek kiválasztani, hogy melyik legyen?

Fájdalom suhant át a férfi arcán, már majdnem el is fogott a bűntudat amiatt, amit mondtam. De aztán eszembe jutott, hogy ő az oka, amiért Jonathan bácsi abban a hírhedt Tébolydában senyved – és még látogatókat sem fogadhat –, úgyhogy mindennemű bocsánatkérés tovaszökött a nyelvemről. Felszegtem az állam, és közönyt erőltettem magamra.

A szemem sarkából láttam, hogy Nathaniel a mandzsettáival bíbelődik. Percről percre egyre idegesebb lett, úgyhogy tennem

kellett valamit. Nem hagyhattam, hogy ez az arcátlan rendőr így elrontsa az estéjét. Kérdő tekintettel fordult hozzám, én pedig bólintottam. Tudjuk le minél hamarabb ezt az egészet.

– Csak utánad, húgom – állt fel a bátyám, majd intett, hogy én is kövessem a példáját.

Megragadtam a szoknyámat, s kilibbentem az üléssorok közötti folyosóra. Azt már meg se vártam, hogy vajon a főfelügyelő is követ-e. Amikor azonban kiértünk a nagyterembe, Blackburn megragadta a könyökömet, és egy színes válaszfalakkal elkerített rész felé vezetett minket, ahol a vadállatokat tartották.

Ahogy a tömeg halló- és látótávolságán kívülre értünk, kirántottam magam a főfelügyelő erős szorításából, és karba fontam a kezemet.

– Egyedül is át tudok sétálni egyik helyiségből a másikba, főfelügyelő!

Erre mintha felvonta volna a szemöldökét. Az igazat megvallva nem túlzottan érdekelt, ha faragatlanul is viselkedem vele, és az sem, hogy mit gondolhat ezek után rólam, de az különösképp nem érdekelt, hogy a következő pillanatban már a mosolyát igyekezett leküzdeni. Morcosan néztem rá, és magamban azon rimánkodtam, hogy valami isteni közbeavatkozás következtében belecsapjon a villám, amiért ilyen bosszantóan viselkedik. Végül aztán az öklét az ajkához emelve megköszörülte a torkát, s a minket körülvevő furcsa teremtményekre pillantott, amivel csak még jobban felbosszantott.

– Esetleg nem lehetne, hogy most már a tárgyra térjen? Vagy talán azt várja, hogy a karjaiba omoljak, és csábosan pislogjak önre, a nagybátyám fogvatartójára és az apám cinkosára? Ha igen, akkor azt addig várhatja, míg szépen szétporlad az összes csontja – mosolyogtam rá. – Vagy amíg a boncasztalon végzi, igen, akkor szépen felvághatnám a mellkasát, hogy meglássam, hogy van-e egyáltalán szíve!

– Audrey Rose, kérlek! – suttogta Nathaniel rémült tekintettel. – Ne dühítsd fel azt a személyt, aki fogva tartja Jonathan bácsit, és aki készségesen megőrizte apánk titkait.

– Ugyan… – biccentett Blackburn a bátyám felé. – A kisasszonynak minden oka megvan, hogy dühös legyen rám.

A főfelügyelő ekkor körbetekintett, hogy megbizonyosodjon afelől, hogy valóban egyedül vagyunk, majd vett egy mély lélegzetet. Rettentően rossz előérzetem támadt.

– Ne! – ráztam meg a fejemet, s kérlelni kezdtem a főfelügyelőt, hogy inkább tartsa meg magának a vészes mondandóját. – Nem akarom hallani! Már így is annyi minden miatt kell aggódnunk!

– Audrey Rose – ölelt magához a bátyám –, ne csi…

– Nem akarom megtudni! – szakítottam félbe a csitítgatását. – Nem ma este!

Gyerekesen viselkedtem, miközben tisztában voltam vele, hogy Blackburn addig úgysem tágít, míg át nem adta az üzenetét. Mégis valamiért azt reméltem, hogy megkímélne egy újabb szívfájdalomtól.

Együttérzőn pillantott rám, ami ezerszer rosszabbul érintett, mint a szánalma.

– Azt gondoltam, úgy tisztességes, ha előre figyelmeztetem önt, kisasszony – kezdte. – Egyetlenegy újabb gyilkosság sem történt azóta, hogy a nagybátyja az ispotályba került. És meglehetősen sokan szeretnék azt gondolni, hogy ő a tettes. Azt akarják, hogy vége legyen ennek az egésznek.

Az arcomat fürkészte, én azonban csak bódultan álltam ott. Meg se tudtam szólalni, mintha kiszállt volna a tudatom a testemből, s kívülről néztem volna a beszélgetésünket. Blackburn a földre szegezte a tekintetét.

– A dolgok jelenlegi állása szerint szeptember harmincadikára tűzték ki az akasztását.

– De hiszen az alig öt nap múlva lesz! – kiáltott fel Nathaniel, kirángatva ezzel engem az árnyak ködös világából. – Mégis hogy tudnák ilyen rövid idő alatt lebonyolítani a tárgyalást és a kivégzést is?

– Nekem ez aligha hangzik jogszerűnek – mondtam, s támogatást keresve a testvéremre pillantottam.

– Mert nem az – felelte.

Blackburn újból vett egy mély lélegzetet.

– Igaza van a bátyjának, kisasszony. Rendeznek tárgyalást, de messze nem tisztességeset. Bűnösnek fogják találni az ön nagybátyját, és felakasztják, még mielőtt megszáradna a tinta a kivégzési parancson. Az emberek vérre szomjaznak, és már a parlamenti képviselők is nyilatkozatot adtak ki az ügyben. Sajnálatos módon a nagybátyjuk a tökéletes célpont. – Blackburn az ujjain kezdte számlálni a bácsikám vétkeit. – A birtokában találtunk számtalan véres csavart, amik a gyilkossági helyszínekről származnak. Egy hozzá hasonló úriembert látott valaki a legutóbbi áldozattal. Egyik gyilkosság idejére sincs alibije. És mind közül a legrosszabb, hogy tudvalevő, a professzor páratlan szakértelemmel rendelkezik a belső szervek eltávolításában.

– Az isten szerelmére, ez minden? – lendítettem elkeseredetten a karomat a levegőbe. – Én is rendelkezem ezekkel a képességekkel! Akkor lehet, hogy én vagyok a gyilkos?

Körbejárattam a tekintetemet az elkerített kis helyiségen, a kezem ökölbe szorult. Úgy éreztem magam, mint egy vadállat, amelyet az emberek szórakoztatására táncoltatnak körbekörbe, és gyűlöltem ezt az érzést. Talán szabadjára kellene engednem a cirkusz összes páviánját, lovát és zebráját ma este, mielőtt még távozunk innen. Sőt, még Jumbót is, ha már így nekikezdtem. Senki és semmi sem érdemli meg, hogy mások keze által szenvednie kelljen.

Végül ismét odafordultam Blackburnhöz.

– Nem tudna véget vetni ennek az őrületnek? Nem akaszthatnak fel egy ártatlan embert, az hatalmas igazságtalanság lenne! Nem érhet így véget ez az ügy!

A főfelügyelő a zsebébe süllyesztette a kezét, s úgy kerülte a pillantásomat, mintha valami szörnyűséges kórt kaphatott volna el a tekintetemtől. Talán igaza is van. Fortyogott bennem az égető düh, tüzes olajával belülről perzselve fel az egész testemet.

– Alig pár napja zárták le a régi cselédünk ügyét – mondtam,

leginkább csak Nathanielnek. – Valahogyan csak fellebbezhetnénk ez ellen a… méltánytalan bánásmód ellen, nem? Legalább míg Miss Chapman ügyében is lezárják a nyomozást. Nem nyerhetnénk egy kicsi időt ezzel?

Nathaniel az ajkába harapott. Egy kissé bizonytalannak tűnt.

– Sajnos még nem igazán sikerült átlátnom ezt a kacifántos jogrendszert, de mindenképp konzultálok a mentorommal.

Rámeredtem, a tekintetemmel könyörögve neki, hogy valahogyan hozza rendbe ezt az egészet. Bátyám védekezőleg felemelte a kezét.

– Rendben, most azonnal fel is hívom, hátha ki tudjuk bogozni ezt az egészet. De kérlek, húgom, próbálj egy kicsit megnyugodni! Esküszöm, hogy mindent megteszek, hogy megmentsem Jonathan bácsit! Hiszel nekem, ugye?

Bólintottam. Ez volt minden, amit jelen pillanatban tenni tudtam, de a bátyám ennyivel is megelégedett.

– Hazakísérné, kérem, a húgomat? – fordult a főfelügyelőhöz immár jéghideggé fagyasztva a hangját. – Úgy gondolom, igazán részesíthetné tisztességes rendőri kíséretben, ha már így a nyakunkba zúdította most mindezt.

Hasztalan lett volna azzal nyugtatgatnom Nathanielt, hogy magam is ki tudnék bérelni egy hintót, vagy hogy megkereshetném Amelia nénit és Lizát, hogy aztán velük menjek haza. Úgyhogy inkább hallgattam, míg a bátyám megbeszélte a továbbiakat a főfelügyelővel.

Amikor aztán elment, Blackburn enyhén oldalra biccentette a fejét, és a mozdulat megmutatta, hogy igenis létezik ennek a férfinak az a bizonyos számító oldala, amit eddig látni nem láthattam, de meggyőződésem volt, hogy létezik.

– Jól értettem, kisasszony? Azt mondta, hogy Miss Mary Ann Nichols egykor a cselédjük volt?

Csak úgy sütött az arcáról az izgatottság. De én nem bíztam benne, és ebben az újfajta arcában, amit mutatott, ezért aztán nem válaszoltam neki. Még csak az hiányzott, hogy egy újabb okot adjak a Scotland Yardnak, hogy ujjal mutogassanak a családomra.

Blackburn viszont eltántoríthatatlannak bizonyult, közelebb lépett hozzám, s határozott, termetes jelenlétével teljesen megtöltve az előttem lévő icike-picike teret, a kérdő szempárjára terelte a pillantásomat. Le kellett gyűrnöm a torkomba költöző gombócot.

Hirtelen valahogy olyan fenyegető jelenségnek tűnt, de lehet, csak azért, mert az ő kezében volt a bácsikám élete.

– Ugye tisztában van vele, hogy a családján kívül talán én vagyok az egyetlen itt Londonban, akit még érdekel a nagybátyja sorsa? Nem akarna segíteni nekem megoldani ezt az ügyet? – kérdezte. – Miss Wadsworth, én megbízom önben, nagyon kérem, segítsen kiszabadítani a professzort, hogy rács mögé helyezhessük az igazi gyilkost! – simított végig a haján, még jobban összekuszálva ezzel a kócos, göndör fürtjeit.

Semmire se vágytam jobban, mint hogy megsegítsem a nagybátyámat, csak hát… egyedül terveztem ezt véghez vinni. S nem szívesen vontam volna bele ebbe a férfit, aki ugyebár azzal kezdte, hogy őrizetbe vette őt. Habár felettébb hízelgő volt, hogy

ilyen nagyra becsülte az eszemet és az amatőr nyomozói képességeimet, hogy be akart volna venni a saját nyomozásába.

Miután hosszasan hallgattam, egy szót sem válaszolva a kérdésére, végül megragadta a könyökömet, s egy mozdulattal pördített rajtam egyet.

– Nos, ha nekem nem hajlandó segíteni, akkor jöjjön, látogassunk meg valakit, akinek már bizonyára akarna segíteni!

– Ha most azonnal nem enged el – csikorgattam a fogaimat –, egy igen kegyetlen harci taktikát leszek kénytelen alkalmazni a férfiasságán! Nem viccelek, a bátyám tanította!

Makacsul küzdöttem, hogy kitörhessek Blackburn karmai közül, így túl későn vettem észre, hogy engedett a szorításán, és immár csak mosolyog. Dohogva téptem ki végül a karomat az ujjai közül. Hogy a csudába találhat valaki szórakoztatónak egy fenyegetést? Mindjárt eltűnt volna a vigyor a képéről, ha végrehajtottam volna rajta a beígért önvédelmi technikámat! Ó, bárcsak megtettem volna!

– Mégis hova akarna engem vinni?

– A Tébolydába, Miss Wadsworth.

TIZENHÉT

A SZÖRNYETEG SZÍVÉBEN

BETHLEM KIRÁLYI ISPOTÁLY,

LONDON

1888. SZEPTEMBER 25.

Igazat szóltak a pletykák, a Tébolydát valóban lidércszerű szörnyek kísértették.

Vagy legalábbis roppant igazinak tűntek, ahogy átsuhantunk az ispotály dermesztő kőfolyosóján. Erősen kellett kapaszkodnom a szoknyámba, s amennyire csak tudtam, magamhoz is öleltem azt a sok selymes anyagot, míg elhaladtunk a bűnözők és az elmeháborodottak cellái mellett.

Karok nyúltak ki göcsörtös, száraz faágként a rácsok mögül, hátha belekapaszkodhatnának valamibe, bármibe… Bár az is lehetséges, hogy csak szabadulni vágytak ebből a kénköves pokolból. Blackburn ezúttal nem nyújtotta oda nekem a karját, bízott benne, hogy egyedül is meg tudom védeni magam ezen az iszonytató helyen.

Keservesen sikító jajszavak keringtek mindenütt körülöttünk, mégsem hátráltunk meg. A levegőben terjengő mosdatlan emberi testek és a ki tudja, mióta kiürítésre vágyó éjjeliedények bűzétől felkavarodott a gyomrom. Ahogy egyre mélyebbre hatoltunk az intézetben, még rémesebb lett a levegő, s már valósággal rettegtem az épület émelyítő fertőjétől, amely körülvett bennünket.

– Erre lesz – szólt Blackburn, majd befordult egy újabb, kietlen folyosóra.

Megállíthatatlanul cikáztak a gondolatok a fejemben. Az egyik legaggasztóbb kérdés az volt, vajon hogyan magyarázom majd meg a kimaradásomat a nagynénémnek, ha Nathaniel hamarabb érne haza, mint én.

– Már nincs messze – vetette oda nekem a válla fölött, miközben a léptei éji nagyharangként kongatták meg a folyosó sivár csendjét. – A bűnözőket a szörnyeteg szívében tartják fogva.

– Csodás… – Borzongás futott végig a testemen, mintha vagy száz démon haragja volna. A világért sem szerettem volna élő, lélegző teremtményként gondolni erre a szörnyű helyre, nemhogy még egy szívet is tulajdonítsak neki.

A szív a kedvesség, az érzelmek és az együttérzés otthona, ami pedig ezekből a folyosókból már rég kiveszett. Egyedül csak a fogvatartottak gyötrelmes üvöltései éltek benne. Mégis hogyan tudott Blackburn visszajárni ide, anélkül, hogy önnön lelkét is elcsúfítsa ez a rettenetes környezet?

A fogvatartottak hol magukban zokogtak, hol pedig mindenféle halandzsa nyelven magyaráztak, vagy épp ketrecbe zárt vadállatokként rikoltottak bele az éjbe. El sem tudtam képzelni, hogy Jonathan bácsi hogy viselhette el ezt a borzalmat, bár kétségtelen, hogy igazán erős lelkületű férfi volt. Ha valaki képes kibírni e borzalmakat, sőt megerősödve távozni a Tébolydából, az bizony csakis az én bácsikám lehet. Bizonyára megtalálta a módját, hogy például a nyirkos falakon növekvő különböző penészfoltokat tanulmányozza.

Meg is mosolyogtatott ez a gondolat, rettegés ide vagy oda. Pontosan ezt csinálná az én bácsikám. Fogságában is egy újabb kutatásba kezdene, hogy jobban elüsse a bent töltött időt. A végére pedig feltehetőleg azt is elfelejtené, hogy akarata ellenére vonszolták be ide, s nekem meg majd úgy kéne rábeszélnem, hogy hajlandó legyen hazatérni, ha egyszer végre kiengednék.

– Letartóztatva? Valóban? No, még hadd töltsek el itt egy napot, míg átnézem a kutatásom eredményeit – mondaná.

Aztán persze emlékeztetném, hogy ez miért is lenne rossz ötlet, amire ő valóságos dührohamot kapna, mert ha egyszer igazán belemerül egy kutatásba, akkor semmi más nem számít.

Siettünk Blackburnnel, ahogy csak tudtunk, de így is megpillantottam néhány le s föl járkáló férfit a cellákban, akik leginkább ketrecbe zárt párducokra hasonlítottak. Ezek az emberek egészen másképp festettek, mint korábban az elmeháborodottak. Merev tekintetükben sunyi elszántság csillogott. Bele se mertem gondolni, hogy mit tennének velem, ha valami módon elszabadulnának, így inkább megszaporáztam a lépteimet, s szinte Blackburn sarkára tapostam nagy igyekezetemben.

Inkább másabb irányba tereltem a gondolataimat. Nagyon örültem, hogy Nathaniel elment konzultálni a jogász tanáraival, még mielőtt ide jöttünk volna. Reméltem, hogy végül megtalálja a módját, hogy visszavonassa a bácsikám letartóztatását. Át fogja tanulmányozni a lehetőségeket a törvény legapróbb betűjéig, s addig nem nyugszik, míg valami használható passzusra nem akad.

Végül megálltunk egy cella előtt, melynek sziklaszilárd kőből épült falában csupán egy apró, rövid, rozsdás rácsokból álló nyílás volt. Azon keresztül adhatták be az ételt és a vizet, gondoltam én.

Blackburn lecsatolta az övéről a kulcscsomót, amelyet bejelentkezéskor nyújtott át neki az egyik őr, majd intett, hogy lépjek hátrébb. Az ostoba még azt gondolta, hogy messziről akarnám végignézni, ahogy kinyitja a bácsikám celláját. Alig vártam már, hogy újra láthassam szegényt.

Mint aki előre megérezte a válaszomat, a főfelügyelő biccentett egyet.

– Akkor menjen csak!

Az ajtó csikorogva és nyögve tárult fel előttem, olyan hanggal, ami még az olyan rémes lényeket is felébresztené, melyeket pedig jobb lenne nem bolygatni álmukban. Blackburn hátrébb lépett, hogy előreengedjen engem. Micsoda úriember!

A környező sötét árnyakból felém szűrődő vérfagyasztó neszek hallatán a karom libabőrös lett. Megálljt parancsoltam a rám törni kívánkozó pániknak, s emelt fővel indultam meg a tudós sötét zugába, ahonnan az intézet újdonsült tébolyultjának kísérteties kacajai szálltak felém. S amit ott megpillantottam, attól földbe gyökerezett a lábam.

– Mi a…

Alig ismertem fel azt a valamit, amivé a nagybátyám vált.

Ott guggolt az apró cellája sarkában, s előre-hátra ringatózott, miközben földöntúli kacajokat hallatott cserepes ajkain keresztül. Egy fejjel lefelé fordított kancsó hevert mellette, melyből úgy láttam, már napokkal ezelőtt minden csöpp víz elpárologhatott.

– De mi történt vele? – kérdeztem, megkapaszkodva a hozzám legközelebbi rácsban, hogy legalább az támaszt nyújtson a megrázkódtatásomban. Mégis hogyan borulhatott el így, ilyen gyorsan az elméje? Ennyire nem tébolyodhatott meg alig néhány hét leforgása alatt!

Valami itt nagyon nem stimmelt. Blackburn nem szólt egy szót sem.

Amikor Jonathan bácsi épp nem kacarászott, olyankor alig hallhatóan valamit motyogott az orra alatt. Csupán egy vékony hálóinget viselt, de már azon is mindenütt barna és sárga foltok éktelenkedtek. És bármit is adtak neki enni, az mind a ruháján végezte.

– Fel nem tudom fogni, hogy mégis hogy bánhatnak így egy emberrel! – mordultam fel. – Ez… ez…egyszerűen elfogadhatatlan, Mr. Blackburn!

Egyenesen a Sátán karmaiba dobták ezeket a nyomorult lelkeket. Nem tudom, hogy vajon melyik lehet a rosszabb, a pokol avagy ez a hely itt, de magamban ezerszer szörnyűbb halált kívántam azoknak a lelketlen gazembereknek, akik utat engedtek ennek a kegyetlenségnek. Hiszen ezek is emberek itt, akik emberi bánásmódot érdemelnek.

Felkaptam a földről egy foszladozó takarót, és kiráztam, a belőle szálló porszemcséket az ajtó vékony rácsai között bekúszó fénycsóvába engedve. Ez a cella volt az ispotály szíve, mégis olyan jeges hideg uralta a helyiséget, ami még a nyirkos folyosókén is túltett. Lassan közeledtem Jonathan bácsi felé, nem akartam megijeszteni őt, de roppant kíváncsi voltam, hogy vajon mit motyog magában.

Minél közelebb hajoltam hozzá, annál erősebbé vált az apró cellában terjengő bűz. Mintha szegény az utóbbi két hétben egyszer sem fürdött volna, és a padlót használta volna, hogy könnyítsen magán. Erősen küzdenem kellett a hányingeremmel. Szőke bajusza hosszú, kócos csomóvá nőtt, itt-ott összetalálkozva az arcán újonnan felbukkanó, csapzott szőrzettel. Volt valami furcsa a tekintetében, mármint a távolba meredő, tébolyodott pillantásán túl is. Szörnyen rémültnek tűnt.

A bácsikám vállára terítettem a pokrócot, s odatérdeltem mellé, hogy közelebbről is szemügyre vehessem őt. Ekkor észrevettem mellette egy tál rendkívül furcsa állagú, kiborított moslékot. Megfagyott a vér az ereimben – akárcsak a Temze télnek idején –, érhálózatom minden folyója és ércsermelye vékony jégkristállyá fagyott bennem. Megölöm, aki ezt tette vele, bárki is legyen az! Úgy szétszabdalom azt a lelketlen disznót, hogy hozzám képest a mi whitechapeli gyilkosunk ártatlan kiscicának fog tűnni, aki véletlen fonalgombolyagnak nézte a prostituáltak beleit!

– Begyógyszerezték – meredtem Blackburnre, mintha az ő keze is benne lett volna a dolgok állásában. Ami, tekintve, hogy tulajdonképpen ő hozatta ide a bácsikámat, valójában jogos feltételezés volt a részemről.

A főfelügyelő lassan sétált át a cellán, majd a pillantásomat látványosan kerülve leguggolt mellém. Nem ment ritkaságszámba, hogy különféle nyugtató italokat adjanak az úgynevezett elmeháborodottaknak, de Jonathan bácsi sem őrült nem volt, sem pedig begyógyszerezésre nem szorult.

– Isten tudja, hogy mit művel a szervezetében ez az átkozott por! – mondtam. – Nem tudna egy kicsit jobban vigyázni rá, hogyha már itt kell tartania? Miféle ember ön? Vagy egyszerűen csak élvezi, hogy gonosz lehet?

Blackburn arca zavart pírt öltött.

– Egy ilyen intézetben, kisasszony, gyakran csak kábítószerekkel tudják fenntartani a békét… – Hirtelen elcsuklott a hangja, ahogy ismét egy szúrós tekintetet vetettem rá. – Erre nincs bocsánat, Miss Wadsworth, jól tudom. De biztosíthatom, hogy nem rossz szándékból tették. A legtöbb bennlakó kap némi… kísérleti szert.

– Csodálatos. Most már sokkal jobban érzem magam. – Kihúztam egy szalagot a hajamból, majd a szoknyám aljából leszakítottam egy csík anyagot, hogy belepakolhassak egy keveset a földön bűzölgő kulimászból, és a szalaggal összekötöttem a rögtönzött batyut. El akartam vinni a laboratóriumba, hogy leteszteljem egy pár méregre és más halálos szerre. Az igazat megvallva már senkiben sem bíztam. Lehet, hogy tényleg csak ártalmatlan nyugtató főzeteiket tették a bácsikám ételébe, amit „szinte mindenkinél” alkalmazni szoktak, de meglehet, hogy valami sokkal rosszabbat.

Aki képes ilyesmit beadni egy ép, egészséges férfinak, az túl aljas szörnyeteg ahhoz, hogy bízni lehessen benne. És Blackburn immár ugyanebbe a kategóriába tartozott.

Visszaguggoltam a bácsikám mellé, és közelebb hajoltam az arcához.

– Jonathan bácsi, én vagyok az, Audrey Rose! Hall engem?

Nyitva volt a szeme, de ennyi erővel akár aludhatott is volna, hiszen észre se vette a közelségemet. Az ő szemének csak a fejében játszódó képek voltak láthatók, a környezete egyáltalán nem. Meglengettem az orra előtt a kezemet, de még csak el se pislogta magát.

Folyamatosan mozgott a szája, s így közelebbről végre megértettem, mit ismételgetett ilyen nagy elánnal. A teljes nevét hajtogatta, Jonathan Nathaniel Wadsworth, mintha ez lett volna a válasz az univerzum összes titkára.

Tehát semmi használhatót.

Gyengéden megráztam a vállát, elhessegetve a rám törni vágyó elkeseredést.

– Kérem, bácsikám! Nézzen rám! Mondjon valamit! Bármit!

Vártam, hátha kapok tőle valami jelet, hogy mégiscsak hallott engem, de ugyanúgy folytatta a kacarászást és a neve kántálását, a testét pedig szüntelenül erőszakos görcsökben rángatta előre-hátra.

Könyörgő tekintettel pillantottam a szemébe, hogy nézzen rám, vegyen észre, szólaljon meg, de semmi se tudta kiszakítani ebből a nyomorúságos transzállapotból. Csípős könnyek gyűltek a szemembe. Hogy tehették ezt a bácsikámmal? Az én bátor, lángelméjű bácsikámmal? Megragadtam a vállát, hogy nagyobb erővel rázhassam meg a testét, mit sem törődve azzal, hogy milyen elvetemültnek tűnhetek Blackburn szemében. Egy igazi szörnyeteg voltam. Önző és rémült, és nem érdekelt, hogy ki tudja ezt rólam.

Szükségem volt a bácsikámra. Hogy segítsen nekem tisztáznom a nevét, és hogy megállíthassuk ezt az őrült ámokfutót, aki egészen bizonyos, hogy még korántsem fejezte be a gyilkolászást.

– Ébredjen fel! Le kell győznie ezt a tébolyt! – Keserves zokogás tört fel a torkomból, és csak ráztam, ráztam a bácsikámat, míg már a fogaim is összekoccantak belé. Nem veszíthetem el őt is! Nem veszíthetem el azok után, hogy anyám meghalt, apámat pedig teljesen felemésztette az ópium és a gyász. Szükségem van valakire, aki mellettem van. – Én ezt nem tudom végigcsinálni ön nélkül! Kérem!

Blackburn egyszer csak megérintette a vállamat, s gyengéden elhúzta a bácsikámról a szorításomat.

– Jöjjön, kisasszony! Iderendelem az orvost, hogy segítsen a nagybátyjának. Mi, sajnos, nem tehetünk most ennél többet érte. Ha majd kiürül a szervezetéből ez a szer, akkor lesz csak képes kommunikálni velünk.

– Valóban? – töröltem le a könnyeimet a kézfejemmel. – De

mégis honnan tudjam, hogy ez a maga doktora nem ugyanaz lesz, mint aki elrendelte ezt a kegyetlenséget?

– Kérem, bocsásson meg, Miss Wadsworth! Meggyőződésem, hogy csupán rutinszerűen jártak el – mondta. – Megí… Biztosíthatom, kisasszony, hogy minden egyes orvos és őr is komoly számonkérés elé nézhet, ha még egyszer be merik gyógyszerezni a nagybátyját!

Annyira őszintén fenyegetőnek tűnt Blackburn elsötétülő tekintete és a hangvétele, hogy hinnem kellett neki. Beletörődtem tehetetlenségembe, s hagytam, hogy a főfelügyelő kivezessen a cellából. Ám előtte még búcsúzásul megpusziltam a nagybátyám homlokát. Végre felszáradtak a könnyeim is, s megtehettem halk fogadalmamat:

– Mindent rendbe hozok, esküszöm, ha addig élek is…

Amint beszálltunk a hintóba, Blackburn az én címemet, a Belgrave Square-t adta meg a kocsisnak úti célul. Nagyon elegem volt már, hogy örökké a férfiak akarják meghatározni, hogy mikor hova menjek! Az öklömmel jó erősen dörömböltem egy párat a kocsi oldalán, szépen megijesztve ezzel mindkét úriembert. De nem érdekelt, mit fog mondani Nathaniel vagy Amelia néni, sem az, hogy a főfelügyelő mit gondol rólam.

– Valójában kitehetne a Piccadilly Streeten – mondtam. – Van ott valaki, akivel sürgősen beszélnem kell.

A londoni Necropolis pályaudvar a 19. században

TIZENNYOLC

NECROPOLIS PÁLYAUDVAR

THOMAS CRESSWELL LAKÁSA,
PICCADILLY STREET

1888. SZEPTEMBER 25.

Egy közeli háztömb árnyékába húzódva álltam, amikor Thomas egyszer csak kinyitotta a lakása ajtaját, és körülkémlelt. Meglepő módon olyan frissnek tűnt, mintha nem is este tíz óra lenne, hanem legalább reggel kilenc.

Nagyon kíváncsi lettem volna, vajon képes-e bármikor is fáradtnak vagy ziláltnak kinézni. Bár azt is elképzelhetőnek tartottam, hogy valami tartós ragasztóval végleg a feje oldalához tapasztotta a haját, hogy ne kelljen annyit bajlódnia a fésülködéssel. A bátyám igazán vehetne tőle pár leckét.

Némán figyeltem őt, s próbáltam összeszedni a bátorságomat, hogy odamehessek hozzá, de egy különös belső hang maradásra késztetett. Kicsit azt reméltem, hogy majd ő masírozik egyszer oda hozzám, de ebből a távolságból nem vette észre, hogy ott rejtőzöm az árnyékban.

Azt füllentettem Blackburnnek, hogy Thomas két háztömbbel lejjebb lakik, így gyalog kellett a helyes címre somfordálnom.

Az igazat megvallva nem igazán tudtam, hogy mit keresek én itt kint éjnek évadján, úgyhogy még össze kellett szednem a gondolataimat. Végül aztán mindenféle ostoba félelem tört rá az elmémre. Mi van, hogyha rosszul tudták a lányok a teadélutánon, és Thomas igazából mégiscsak a szüleivel él? Felháborodna az egész família, ha meglátják, hogy gardedám nélkül állítottam be hozzájuk ilyen késő éjjel.

Főképp, hogy egyébként nem is Thomas adta meg nekem a címét, hanem úgy lestem ki a bácsikám egyik jegyzetfüzetéből. Épp azon gondolkodtam, hogy inkább haza kéne mennem, de képtelen voltam döntésre jutni, mert Thomas meglehetősen… furcsán viselkedett.

Elakadt a lélegzetem, biztosra vettem, hogy valahogyan megpillantott, vagy nemes egyszerűséggel csak számított az érkezésemre, de még csak a közelembe sem fordította a tekintetét. Egyszerre felcsapta a kabátja gallérját, s szándékosan lehalkított léptekkel útnak indult a gázlámpafényben megvilágított utcán.

– Hát te meg hová mész? – suttogtam magamban.

Sűrű fellegekben szállt a városra az éjjeli köd, áthatolhatatlan leplével eltakarva mindent a föld közelében. S olyan gyorsan szállt le ránk, hogy egy szempillantás alatt szem elől tévesztettem Thomast is. A félelem jeges ujjai szántottak végig a gerincem mentén, egész testemben libabőrös lettem. Bár nappal kétségkívül jó hírű környék volt ez, így éjnek évadján nem szívesen tartózkodtam itt egyedül.

Megragadtam hát a szoknyámat, és Thomas után siettem, körültekintően a lámpák közötti árnyéksávokban haladva.

Egy perc múlva utol is értem, amikor hirtelen megállt az utca végén. Jobbra nézett, aztán balra. Hevesen kezdett ugrálni a mellkasomban a szívem, és azon imádkoztam, nehogy hátranézzen. Gyorsan visszahúzódtam a köd mélyébe, hagyva, hadd rejtsen el jeges fala.

Thomas enyhén oldalra döntötte a fejét, ám végül továbbindult lefelé az úton, halk és sebes léptekkel folytatva útját. Vártam három szusszanásnyit, majd én is megindultam, immár óvatosabbra véve a lépteimet.

Kihalt utcákon haladtunk végig, közben csak egyetlen árva lovas kocsival találkoztunk, amely a parkból tartott visszafelé. Trágyaillat lengett a kocsi után, mire minden lelkierőmet össze kellett szedjem, nehogy tüsszentsek, és így eláruljam magam.

Thomas azonban meg sem állt, hosszú lábai határozott léptekkel vitték a Westminster Bridge Road és a Temze felé. A távolban felsejlett a Necropolis pályaudvar íves kőkapuja.

Harminc éve építették ezt az állomást, azért, hogy gyorsabban át tudják szállítani a halottakat Londonból a Surrey-ben található Brookwood temetőbe. A különféle ragályos kórságok – mint például a skarlát és más makacs fertőző betegségek – terjedésével számos új sírhelyre volt szükség, és a várostól való távolság segített megakadályozni a fertőzés terjedését.

Ahogy közelebb értünk a folyóhoz, ismét egy borzongató szélfúvás kapott bele a hajamba. Tisztán és erősen élt az emlékezetemben Thomas egyik első felvetése, miszerint a folyópart volt a Bőrkötényes rémtetteinek színhelye. De… akkor

minek megy ő oda így, éjnek évadján? Mielőtt túlzottan elveszhettem volna a gondolataimban, egy ismeretlen alak tűnt fel az egyik mélybe süppedt bekötőúton, ahol a hullaszállító kocsik szoktak haladni a pályaudvar felé.

A holtak cseppet sem zavartak, ellentétben az élő s lélegző teremtményekkel, melyek szabad akaratukból ólálkodtak errefelé. Sejtésem szerint nem a Whitechapel Lovagjai szerveztek ide titkos találkozót. Besurrantam egy kis sikátorba, amely a vasútállomás épületével párhuzamosan állt, majd jól kinyújtottam a nyakam, azt remélve, hogy így jobban láthatnám Thomast és az ő rejtélyes társát.

Egészen fojtott hangon beszélgettek, ezért jóformán semmit sem tudtam kivenni a társalgásukból, ám a lényegre így is könnyűszerrel rátapinthattam. Pusztán kedvtelésből ugyan senki sem járna egy olyan helyre, ahonnan sorjában szállítják a halottakat.

Ellenben ha az illető előszeretettel tanulmányozta az emberi anatómiát, és netán több tesztalanyra volt szüksége, mint amennyit legális úton be tudott szerezni… Ekkor viszont mintha csak meghallotta volna az én hangtalan méltatlankodásomat, Thomas hirtelen felém fordult, én meg majd’ orra buktam ijedtemben.

Behunytam a szemem, s azt képzeltem, hogy egy nagy fal tornyosul körülöttem, mely elrejtené Thomas elől a jelenlétemet, ha ebbe a kis sikátorba találna lépni. Erősen füleltem, de nem hallottam léptek zaját. Így végül visszahúzódtam a ház sarkába.

Thomas ekkorra már az ellenkező irányba nézett, és elmélyülten társalgott a másik úriemberrel.

A Necropolisnak rendkívül vészjósló volt a kisugárzása, hiába igyekezett az impozáns kovácsoltvas kapu, valamint a részletesen megmunkált kőburkolat vigaszt nyújtani a gyászolóknak, ha ide kellett jönniük leróni az utolsó kegyeletüket.

Néhány perc múlva a két alak tovatűnt a folyó alatti bekötőúton. A csudába! Idegesen toporogtam a rejtekhelyemen. Nem tudtam eldönteni, hogy utánuk fussak-e, tudván, hogy az a föld alatti csapás már semmilyen búvóhelyet nem tartogatna számomra.

Azonban ha a maradás mellett döntök, alighanem hajnalig is ott várhatnék. Nem tudhattam, hogy Thomas egyenesen a temetőbe szándékozik utazni, vagy csak ravatalozókba látogatott el. Én eddig mindössze kétszer jártam a Necropolis épületében. Egyszer, amikor a nyáron Jonathan bácsi megkért, hogy vigyek vissza oda egy hullát, azelőtt pedig az édesanyám halálakor.

Hogy édesanyám hogy nézett ki a ravatalon, arra alig emlékszem, de a helyiség képe, ahol anyám a végső vonatútja előtt megpihent, élénken élt az emlékeimben. Egyszerűen képtelen voltam elkísérni apát és Nathanielt a sírig azon a rettenetes délelőttön.

Apám utasításának megfelelően Mr. Thornley hazakísért, így az inas védelmező ölelésébe menekülhettem a világ kegyetlen valóságától.

A sötétségbe bámultam, és azt kívántam, hogy Thomas itt teremjen, és elterelje a figyelmemet a fájó emlékeimről.

– Jó, rendben – sóhajtottam fel. – Akkor megyek utánad.

A hátam mögött váratlanul megroppant egy száraz falevél. Ijedtemben majd’ kiugrott a helyéről a szívem, mintha vagy egymillió bonctűt szúrtak volna hirtelen a testembe. Azonnal meg is pördültem, s kész lettem volna egészen hazáig szaladni, de…

– Édes Istenem! – kaptam a szívemhez a kezemet, s az állomás épületéhez támolyogtam. – Halálra rémített!

Thomas a két oldalamon az épület falának támasztotta a kezét, és arcátlan pimaszsággal egészen közel hajolt hozzám. Meg se mertem moccanni. Bár így, hogy már-már összeért az orrunk, még levegőt venni is elfelejtettem. A körmével ritmusosan kocogtatta a falat, a tekintete egyenesen rám szegeződött.

– Nos, ön meg engem rémített halálra, Wadsworth. – Mosolyra húzta a száját. – Azt hiszem, kvittek vagyunk.

Szép lassan enyhülni kezdett a döbbenetem, ám a nyelvemet és a végtagjaimat még így is képtelen voltam megmozdítani. Hátborzongató volt, hogy milyen észrevétlenül tudott mozogni az éjszakában. Akárcsak egy tolvaj.

Kiabálni akartam vele, a szemébe mondani, hogy micsoda alantas dolog csak úgy az emberek háta mögé lopakodni, de egy hang se jött ki a torkomon; csak néztem őt, a mellkasom pedig le s föl emelkedett. Volt valami hátborzongató abban, ahogy az éji sötétségben ez a fiú majd’ felnyársalt a pillantásával.

Végül egy jól megrakott kocsi küszködésének nyikorgó hangja törte meg a ránk nehezedő, feszült csendet. Thomas a hang irányába fordította a tekintetét, és figyelte, ahogy elhalad mellettünk a kocsi. Csak akkor fordult vissza hozzám, amikor már messzi macskaköveken kopogtak a ló patái.

– Reméltem, hogy megtartja az ígéretét, és egyszer tényleg a nyomomba ered – szólalt meg, majd végigmérte az öltözékemet. – Talán ez az új frizurája volt ilyen jó hatással az eszére. Egyszerre szépséges és praktikus.

– Honnan tudta, hogy itt vagyok? – húztam össze a szemöldökömet, el is hessegetve a hirtelen felismerést, miszerint Thomas szépnek nevezett az imént.

Csalafinta mosoly költözött hirtelen a fiú szája sarkába.

– Mondja csak, Wadsworth, miért van az, hogy a társalgójukban látványosan feszengett mellettem, miközben egy emelettel feljebb ott volt a nagynénje? – Közelebb hajolt hozzám, egyik ujjával tétován megsimította az arcomat. – Most meg éjnek évadján utánam lopódzik, minden gardedám nélkül, aki esetleg megakadályozhatná, hogy csókot lopjak öntől?

Egyenesen az ajkamra fordította a tekintetét, mire én dermedten visszatartottam a lélegzetemet, mintha attól tartanék, hogy a következő lélegzetvételem mindjárt szétrepeszti a fűzőmet. Bár bizonyos szempontból ő is pont ugyanilyen riadtnak tűnt, mint amilyennek én éreztem magam, miközben az arcomat fürkészte. Komolyan meg akart csókolni. Efelől nem volt semmi kétségem. És én sem tudtam nemet mondani az én vágyakozó, áruló szívem kérésének.

– Kislány korában nem tanították meg, hogy éjjel nemigen biztonságos egyedül bóklászni az utcákon? – kérdezte. – Igen veszedelmes lények ólálkodnak a sötétben.

Erre már egészen más okból kezdett ugrálni a szívem.

Thomas még közelebb hajolt, és finoman megsimította az arcomat, mielőtt végre sikerült magamhoz térnem, s ellöktem magamtól a kezét. Ha valóban meg akart csókolni, akkor egy kicsit romantikusabb helyszínt illene választania egy hullaszállító pályaudvar melletti sikátornál.

– Mit csinál maga itt?

Nagy nehezen elfordította rólam a pillantását, majd hátrébb lépett.

– Kerítenem kell egy hullát a laboratóriumomba. Mégis mit csinálnék, szép kisasszonyok után kajtatnék a Necropolisban?

– Valóban? – pislogtam rá. – Maga el akar lopni egy holttestet, és még be is ismeri?

– Ki mondta, hogy el akarom lopni? – Thomas úgy nézett rám, mintha kettőnk közül én beszéltem volna ostobaságokat. – Ez egy azonosítatlan holttest. Engedélyt kaptam, hogy megvizsgálhassam az azonosítatlan hullákat. Utána szépen visszaszolgáltatom mindet.

– És ezért ólálkodik itt kinn éjjel? – tettem karba a kezemet.

Thomas a távolodva zötykölődő kocsi felé kapta a fejét.

– Most ér véget Oliver műszakja – nevette el magát, látva az értetlen tekintetemet. – Elképesztő, hogy micsoda képzelőereje van, Wadsworth! Legközelebb majd engem vádol meg a whitechapeli gyilkosságokkal.

Nem kerülte el a figyelmemet, hogy a fiú szeme ismét a számra tévedt, így válaszképpen lebiggyesztettem az ajkamat.

– Hát én ilyesféle okfejtést még életemben nem hallottam!

– Meg kell hagyni, felettébb izgalmas élmény elhagyatott sikátorokban bujdosnom, és ilyesféle kérdéseket megvitatnom önnel – szólt –, de ennél hasznosabban is el tudnám tölteni az időmet. – Csalódott tekintetemet nyugtázva egy pillanatra megtorpant. – Bocsánat, pontosabban szólva, ennél hasznosabban is el tudnánk tölteni az időnket! De ha önnek úgy tetszik, tőlem akár itt is maradhatunk. Amint mondtam, nagyon élvezem ezt a sötét utcákban való lézengést önnel.

Nem tudtam megállni, hogy el ne mosolyodjak. Micsoda pimasz ördög!

– Nos, akkor jön vagy nem? Ez még jó friss!

Alig bírta türtőztetni magát, úgy hajtotta már ez az őrült kíváncsiság, s még a tenyerét is lelkesen össze- összedörzsölgette. Egy tisztességes hölgy ilyenkor hazamenne, s úgy tenne, mintha mit se tudna e férfiú mesterkedéseiről. Úgy van, szépen bebújna az ágyába, reggel pedig együtt étkezne a nagynénjével és az unokanővérével. Velük átbeszélnék a cirkuszban látottakat, majd egy újabb teadélutánt terveznének, míg terítőket és szalvétákat hímeznek a jövendőbelijüknek. Én viszont kicsit sem hasonlítottam a kuzinomra vagy épp a nagynénikémre. Bár nem a komiszság vezérelt, csak a kíváncsiság.

Én is át akartam vizsgálni Thomasszal azt a testet. S nem érdekelt, hogy egy emberi hulla szétszabdalásával és egy fiú hazakísérésével örökre megnyomoríthatom magam a társadalom szemében.

Fél órával később már ott is álltunk a lakása előtt, és Thomas épp kifizette a hullaszállító férfit. Mielőtt zsebre tette volna a pénzt, jól megbámult engem, csak úgy meresztette rám a szemét ez a fickó, azt a két üresen tátongó, fekete lyukat, melyben emberi érzelem nyomát sem láttam. Minden lelkierőmre szükségem volt, hogy borzongás nélkül állhassam a tekintetét. Thomas pedig betessékelt a lakásába, és becsapta az ajtót. Nem igazán tudom, hogy mire számítottam, mindenesetre nem egy ilyen átlagos előszobát és egy emeleti lakrészre vezető lépcsősort képzeltem volna el a fiú otthonához.

– Milyen lakályos – mondtam.

Egy aprócska asztalon egy tányérnyi sütemény illatozott, mintha csak most sült volna, és alig egy órája tették volna oda.

– Vegyen csak nyugodtan – biccentett Thomas a sütemény felé. – Mrs. Harvey roppant elviselhetetlen tud lenni, ha egy egész este hagyom szikkadni a süteményeit.

Nem voltam éhes, de véletlenül sem szerettem volna megsérteni ezt a titokzatos süteménysütő hölgyet, aki tudja isten, hol rejtőzködhetett épp.

Rövidesen felértünk a Thomas lakrészébe vezető ajtóhoz. A fiú egy pillanatra mintha habozott volna, mielőtt kitárta az ajtót. Odabent iratok és jegyzetfüzetek hevertek rendezetlen halmokban a padlón, néhol szinte derékig értek. Kitömött állatok sorakoztak körös-körül a polcokon, és különféle műszerek hevertek szanaszét.

Szúrós, mindent átható vegyszerszag terjengett a levegőben, s a szoba túlsó sarkában, egy összecsukható asztalon pedig ott feküdt a friss holttest.

Egy pillanatra még a lélegzetem is elállt. Nem a holttest látványától, maga a szoba volt rám ilyen hatással. És kész rejtély volt számomra az is, hogy Thomas hogyan igazodhatott el ebben az elképesztő összevisszaságban. Az utóbbi hetekben már megtanulhattam, hogy ettől a fiútól minden és annak az ellenkezője is kitelik, mégis sokkolt kissé ez a látvány. A külseje mindig ápolt és rendezett volt, de ez… ez itt épp az ellenkezője.

– A szülei hol vannak? – kérdeztem, miközben épp észrevettem egy csinos, sötét hajú leányról készült fényképet az egyik polcon. Összeszorult a gyomrom. Thomas vajon elköteleződött már valaki mással? Igaz, egy ilyen jó nevű családnál, mint az övé, egyáltalán nem volt ritka az ilyesmi. De ez engem aztán végképp nem érdekelt.

– Bájos lány – intettem a fotó felé.

Thomas hátat fordított nekem, s odasétált a fényképhez.

– Valóban gyönyörű – vette kézbe a fotót. – Sőt, elbűvölő… Ezek a szemek, és az elegáns vonásai! Hiába no, fantasztikus családból való! – sóhajtott fel ábrándosan. – Jaj, de szeretem őt!

Tehát szerelmes. Milyen jó is lehet neki… Reméltem, hogy hosszú, nyomorúságos életet fognak együtt leélni, a gyerekeik pedig mind kontrollálhatatlan kis démonok lesznek. De legyűrtem gyűlölködő gondolataimat, és angyali mosolyt varázsoltam az arcomra.

– Sok boldogságot kívánok önöknek!

– Pardon? – kapta felém hirtelen a fejét. – Ön azt… – Fürkészni kezdte az arcomat, az összeszorított állkapcsomtól kezdve a tettetett közönyömig, aztán meg… Nem hiszem el, ez a gazember egyenesen a képembe nevetett. – Azért ilyen bájos ez a lány, mert ő a nővérem. Csak a közös vonásainkat soroltam, kisasszony. Öné a szívem, higgye el, senki másé!

Pislognom kellett.

– Önnek van egy nővére?

– Kétlem, hogy ön azért jött volna ide, hogy a családomról faggasson. De még csak nem is az esti cirkuszi előadást szeretné megtárgyalni velem, ahol a bátyjával járt – pillantott ismét rám egyre szélesedő mosollyal. – És nagy bánatomra még csak nem is egy titkos randevúra akart invitálni engem.

– Honnan tudta, hogy a cir…

– Esetleg arról akarna mesélni, hogy mit látott az elmegyógyintézetben? – billentette oldalra a fejét, hogy végigtekinthessen az öltözékemen.

– Mégis honnan a csudából tudja, hogy az elmegyógyintézetben jártam? – ripakodtam rá.

– A szoknyája ráncai között megbújt néhány szem faforgács, amit pedig kizárt, hogy az Olympiában szedett volna össze. Mindemellett nem túl sok hely van Londonban, ahol egy úri hölgy is érintkezhetne ezzel az anyaggal. És az igazat megvallva nem igazán tudtam elképzelni önt egy asztalosműhelyben, sem egy lepukkant lebujban, a hullaházba pedig ilyen későn úgyse engednék be, így hát mi más eshetőség maradt hátra? – tette fel a költőinek szánt kérdést, miközben az ujjain számolta végig a felsorolt eshetőségeket. – Járhatott még esetleg laboratóriumban, dologházban, vagy amint említettem, a Tébolydában. Ám még tovább is szűkíthetjük ezt a listát, mivel kegyed tenyerén rozsdafoltokat láttam. Feltehetőleg valami öreg vascsöveket fogott. És akkor a szakadt szoknyáját és azt a gondosan elrejtett kis csomagocskát még meg sem említettem – vonta fel a szemöldökét. – Nyugodtan csodálkozzon csak! A maga helyében én is meglepődnék.

– Ó, folytassa még, kérem!

– Nos, ezek alapján valóban nem tartott sokáig kitalálnom, hogy az elmegyógyintézetben járt, és hogy az ott tapasztaltakat akarná megvitatni velem – mondta. – És persze az is nyilvánvaló, hogy a nagybátyját látogatta meg.

– Hencegjen csak nyugodtan… – morgolódtam, és a szoknyámba töröltem a kezemet. Valóban belekapaszkodtam az egyik rácsba, de nem is gondoltam volna, hogy ilyen rövid idő alatt így befogná a kezemet. Akárhogy is, minden erőmre szükségem volt, hogy a fiú önelégült vigyorát látva ne grimaszoljak, vagy forgassam a szememet.

Ehelyett szépen lassan, komótosan összecsaptam a tenyerem.

– Bravó, Thomas. Ügyesen kitalálta a nyilvánvalót. Gratulálok. De most már segítsen azt megfejteni, hogy mivel gyógyszerezhették be a bácsikámat. Jó lenne tudni, hogy csupán egy egyszerű tébolydai nyugtatót kapott-e, vagy esetleg ennél valami veszélyesebbet.

– Ezt most hogy érti? – kérdezte. – Hogyan viselkedett a professzor?

Elmeséltem Thomasnak a történteket, s közben elővettem azt a kis rögtönzött batyumat is, hogy letesztelhessük végre a benne lévő, undorító zabkását.

– Annyira fura volt… mintha transzba esett volna.

Thomas érdeklődve figyelte, ahogy egy lakmuszpapírra kentem a keverékből.

– A pipettát a legfelső fiókban találja egy kupac papír alatt, ott balra.

A fiú útbaigazítását követve gyorsan meg is találtam a cseppentőt. Egy csöpp vizet ejtettem a papírra, mire szépen lassan sötétkékké színeződött az indikátor.

– Ez valami ópiát lehet.

– És úgy tűnik, szinte hígítatlanul kapta – biccentett Thomas, majd körözni kezdett az íróasztala előtt. – Ha valóban ilyen gyorsan akarják lebonyolítani a tárgyalást, akkor azt akarják, hogy minél őrültebbnek tűnjön a professzor. A legtöbb ilyen okoz hallucinációkat, ez tehát meg is magyarázza az állapotát. Sajnálatos módon azonban ez nem annyira egyedi eset. Mondhatni, egyfajta tárgyalás előtti rutineljárás. – Egy pillanatra megtorpant, hogy rám fordíthassa a tekintetét. – Biztos benne, hogy megbízhatunk Blackburnben? Mit tud róla?

A főfelügyelő úrral csupán néhány kellemetlen alkalommal találkoztam, én pedig nem lehettem biztos semmiben sem.

– Úgy hiszem, bűnösnek érzi magát abban, hogy ilyen kilátástalan helyzetbe került a nagybátyám. És minden bizonnyal azzal akarna engem kiengesztelni, hogy bevon a nyomozásába.

– A bűntudata még nem teszi megbízhatóvá. Sőt, ha engem kérdez, ez épphogy gyanússá teszi – húzta össze a szemöldökét, s közelebb lépett hozzám. – Egyébként minek foglalkozik ennyit az önök családjával? Ha ön nem lenne annyira odáig érte, akkor ön is sokkal szkeptikusabban kezelné a motivációit. Sok mindent el lehet ám leplezni egy ártatlan, csábító mosollyal.

– Én nem vagyok odáig senkiért sem!

– Wadsworth, megbeszéltük, hogy nem hazudunk egymásnak – mondta halkan, majd azon nyomban hátat is fordított nekem, mielőtt még bármit le tudtam volna olvasni az arcáról. – Egy biztos, valaki akasztófán szeretné látni az ön nagybátyját, kedves Audrey Rose. Az a legbiztosabb, ha Blackburnről is a legrosszabbat tételezzük fel. Mindenkire gyanúsítottként kell tekinteni, míg be nem bizonyosodik az ellenkezője.

– Ó, ezek szerint talán önnel is vigyáznom kéne, Mr. Cresswell?

Thomas erre ismét elébem állt, de immár semmi nyoma nem volt a humornak az arcán.

– Igen. Az lesz a legjobb, hogyha mindig nyitva tartja a szemét. Még a legközelebbi barátai és ismerősei mellett sem lankadhat a figyelme.

És én még azt hittem, hogy én vagyok az aggályoskodó. Thomas odalépett a szekrényéhez, s előhúzott belőle két hófehér bonckötényt.

Rémes dolgok jártak a fejemben, miközben arrébb toltam a lakmuszos készletünket.

– De ha esetleg tizenharmadikáig történne még egy gyilkosság, szabadon kellene engedniük, nem? – A míderem egy kósza cérnaszálát birizgáltam, hogy ne kelljen felpillantanom. – Úgy értem, nem ítélhetik el Jonathan bácsit ezekért a gyilkosságokért, ha azalatt is történne egy, amíg ő az elmegyógyintézetbe van bezárva.

– Most arra céloz, hogy rendezzünk egy újabb gyilkosságot? – kapta fel Thomas a fejét. – No, és maga akarja szétmetszeni az áldozat hasát, vagy azt épp rám hagyná?

– Ne beszéljen már ostobaságokat! Csak arra akartam utalni, hogy elméletileg bármikor előkerülhet egy újabb halott. Nem hiszem, hogy ez a gyilkos csak úgy feladná, és szép csendesen eltűnne, mint a kámfor. Hiszen ön is ezt mondta!

Thomas ezen elgondolkodott egy pillanatra.

– Gondolom. De ha elméletekre alapozunk, akkor az is lehetséges, hogy még a hét vége előtt feltalálok egy röpképes gőzhajót.

– Miért, tán szabadidejében repülő gőzhajókat fabrikál?

– Dehogy! – Egy hamiskás mosolyra húzva a száját felkapott egy szikét a boncasztalról, majd az egyik köténnyel együtt átnyújtotta nekem. – Csak ön mondta, hogy minden lehetséges – mondta, majd a boncalanyunk felé intett a fejével. – Lássunk most már neki! Még napkelte előtt vissza kell szállítanunk a testet, de nekem még ki kéne metszenem az epehólyagot.

Nem is tétováztam tovább, hosszú bemetszést ejtettem a hulla bőrén, kicsalva ezzel egy elismerő füttyentést Thomas Cresswellből.

TIZENKILENC

KEDVES FŐNÖK ÚR

KÖZPONTI HÍRÜGYNÖKSÉG,
LONDON

1888. SZEPTEMBER 27.

Vagy száz serény ujj által vezérelt írógépbillentyű kopogása köszöntött minket Thomasszal, ahogy Blackburn főfelügyelő a nyüzsgő hírügynökség mélyébe vezetett bennünket. A bátyám szerint egyébként a cikkeik nagy része nem is volt több „szenzációhajhász, szemenszedett hazugságoknál és vizionált rágalmaknál”, és ezt én sem vitattam.

Blackburn a bácsikám laboratóriumában talált rám, ahol épp lázasan tanulmányoztam a gyilkossági jegyzőkönyveinket, s igyekeztem őket összevetni a bácsikám ellen felhozott vádakkal. Ekkor zavart meg a főfelügyelő, és közölte, hogy a legutóbbi rémséget a saját szememmel is látnom kell.

Blackburn nem volt épp elragadtatva Thomas társaságától, de legalább sikerült meggyőznöm a főfelügyelőt afelől, hogy szükségünk lehet a fiú páratlan szakértelmére. Thomas figyelmét még a legapróbb részletek sem kerülték el, Jonathan bácsinak pedig pontosan ilyen precizitásra volt most szüksége.

Így végül Blackburn is csak beadta a derekát.

Otthonról Liza segítségével szabadulhattam el, aki kiötlött egy jól hangzó történetet, miszerint halaszthatatlanul bevásárló körútra kell mennünk. Amelia néni repesett az örömtől, hogy ilyen „úrhölgyhöz illő” tevékenységre adnám a fejemet, így szabályosan el is küldött minket otthonról, s elégedetten hümmögött magában. Az unokanővérem persze feltehetőleg azért segített ilyen készségesen, mert így el tudott szökni a parkba a legújabb kiszemeltjével. De bármi volt is az eredeti szándéka, én hálás lehettem a jelenlétéért. Igazán hiányozni fog, amikor majd hazautaznak vidékre.

Idegességemben remegett kezem-lábam. Blackburn igazán nem volt a szavak embere, és útközben sem árult el túl sokat a hintóban. Csak annyit tudtam, hogy egy váratlan fejlemény merült fel, miáltal a nagybátyám bűnössége megkérdőjelezhető, hacsak nem éppen még jobban fog emiatt szorulni a hurok a nyaka körül.

Thomas ugyan azt javasolta, hogy ne bízzak Blackburnben, de én annyira kétségbeesett voltam, hogy már bárkitől elfogadtam volna bármilyen segítséget, még attól a valakitől is, aki eredendően egy elmegyógyintézetbe és ezáltal a pokol legmélyebb bugyraiba juttatta a bácsikámat.

Utunk során számtalan újságíró asztala mellett haladtunk el, akik épp lelkesen írták vagy épp izgatottan megtárgyalták a nap híreit. Úgy zsizsgett a helyiség, ahogyan Edison villanykörtéjében fut zizegve az elektromosság.

A zsúfolt kis helyiség végében egy külön iroda állt, ahol egy behemót férfi üldögélt egy még nála is méretesebb íróasztal mögött. Pápaszemet viselt az orrán, és csak úgy sütött róla az idegesség.

Az ajtón díszelgő gravírozott felirat mindenkinek tudtára adta, hogy ő a lap főszerkesztője. A férfi minden mozdulatából és pillantásából zordság áradt. Bizonyára túl sok szörnyűséget látott az évek során. Tüzetesen végigmért mindannyiunkat, mint aki egyszerre felméri szándékainkat és legbelsőbb tulajdonságainkat, mielőtt Blackburn főfelügyelőre szegezte volna a tekintetét. Vaskos ujjaival elnyomta a cigarettáját, aztán egy gyors, nyugtalan kézmozdulattal beinvitált minket, és intett, hogy üljünk le.

Az irodába belépve a cigaretta piciny, elhaló parazsát figyeltem, ahogy narancs izzásból szürke hamuvá válik. Vastag, sűrű füstfelhő költözött a fejünk fölé, mintha még ez a gomolygó sötét felleg sem akart volna lemaradni a beszélgetésünkről.

Semmi kedvem nem volt még ezekkel a mérgező gőzökkel is törődni, túlzottan ideges voltam, mi lehet vajon a hír, ami talán kiszabadítja, de lehet, hogy még jobban besározza a nagybátyámat. Thomas ellenben úgy tűnt, képes lenne átszökkenni az asztal másik oldalára, hogy az utolsó pár slukk dohányfüstöt kiszippanthassa a csikkből.

A szerkesztő úr remegő kézzel a tálalón pihenő teáskészlet felé mutatott.

– Ha egy kis frissítőre vágynának, mielőtt belekezdünk, ne kéressék magukat.

Blackburn felvont szemöldökkel pillantott rám, mire én enyhén megráztam a fejemet. Nem akartam én a szükségesnél tovább itt időzni. Szörnyen kimerítő volt ez a hely, a szerkesztőtől pedig rögvest elfogott az idegesség.

– Köszönjük, Mr. Doyle, de nem kérünk – szólt. – Ha nem bánná, szeretném megnézni azt a bizonyos levelet, amelyről korábban beszélt.

– Rendkívül megrázó lesz, amit most látni fognak – figyelmeztetett minket Mr. Doyle, a tekintetét egyenesen rám szegezve. – Különösen egy fiatal úrhölgy számára!

Elmosolyodtam, és a férfi íróasztalára könyökölve a lehető legkedvesebb hangon szólaltam meg.

– Szabadidőmben holttestek boncolásával szoktam foglalkozni. Kettő közülük a Bőrkötényes áldozata volt. A hullákból áradó bűz egy férfit is térdre kényszerítene, én viszont végigálltam valamennyi kórbonctani vizsgálatot a bácsikám mellett, miközben térdig jártunk a kocsonyás, sűrű vérben. – Elégedetten dőltem hátra, a székem bőrhuzata rémült tiltakozással nyikordult meg alattam. – Bármit is akar mutatni nekünk, bírni fogja a gyomrom, efelől biztosíthatom.

Mr. Doyle arca falfehér lett, majd aprót biccentett, és az asztalán heverő papírok között kezdett kotorászni. Nem igazán tudtam eldönteni, hogy az úri hölgyhöz nem illő elfoglaltságaim, avagy a kislányos hangvétel zavarta, ahogyan mindezt elmondtam neki. Akárhogy is, fordult a kocka, és némi elégtételt éreztem amiatt, hogy immár ő feszengett az asztalnál.

Thomas felhorkantott, aztán védekezően felemelte a kezét, amikor Mr. Doyle rámeredt. Blackburn pedig, mint aki megfeledkezett a rangjáról, ugyanolyan kisfiúsan somolygott, mint Thomas, csak ő talán egy kicsikét jobban leplezte az érzéseit.

Tanulmányozni kezdtem Blackburnnek ezt a másik arcát. Thomasnak igaza volt, volt valami lefegyverző a vonásaiban.

Egyetlen félénk pillantásával teljesen el tudta nyerni az ember bizalmát.

Mr. Doyle megköszörülte a torkát.

– Nos, rendben – közölte, majd az íróasztala legfelső fiókjából elővett egy levelet, és odacsúsztatta elénk. Úgy tűnt, alig várja, hogy megszabaduljon tőlünk. Persze meg kell mondjam, az érzés kölcsönös volt.

– Ez a ma reggeli postával érkezett.

Hármunk közül Thomas volt a legszemfülesebb, gyorsan felkapta a levelet, és hangosan olvasni kezdte.

– „Kedves Főnök úr! Úgy hallom, a rendőrség elfogott engem, de nem bánnak el velem ilyen könnyen.”

Thomas hirtelen eltátotta a száját.

Nyilván valami „thomasosat” akart mondani, de én kihasználtam a pillanatot, és elvettem tőle a levelet, hogy én magam olvashassam el.

A helyesírása rettenetes volt.

Ahogy átfutottam azon a reszketeg, szálkás íráson, csontomig hatoló borzongás futkosott a testemen.

Vérvörös tintát használt az író, bizonyára azért, hogy alaposan megijeszthesse a címzettet, nem mintha a levél

tartalma maga nem lett volna önmagában is elég rémisztő. De még az sem volt kizárt, hogy tényleg vérrel íródott.

Ettől a mániákus őrülttől még ez is kitellett.

Kedves Főnök úr!

Úgy halom, a rendőrség elfogot engem, de nem bának el velem ijen könnyen! Szakattam attól az önelégült pofájuktól és még asziszik hogy jó nyomon járnak! S mekkora vicc már ez a Bőrkötényes név is! Gyűlölöm az összes a repedt sarkú szajhát és esküszöm, hogy addig vakdalom fel őket mig egyszer ténleg rácsmöge nem dugnak! A mútkor is remek munkát végesztem. Még csak fel se tudott sikkantani a hölgyike. Hogy is kaphatnának engem el. Imádom a munkámat és megint el akarom kezdeni. Nemsokára hallani fognak még felőlem meg a vicces kis mulaccságaimról! Egy gyömber sörös üvegbe elraktam egy kevés igazi vörösket még az utóbbi munkámról, hogy azzal irjak, de úgy besűrűsödött mint az enyv, hogy mosmá tiszta hasznáhatatlan. Remélem jó lesz a piros tinta is. ha. ha. Mit szólna hozza, ha következő mesterművemhez lenyisszantanák egy-két fület is? Aztán meg elpostázom a rendőrkapitányságra, csak a mulaccság kedveért! Addig ne közöjje a levelemet meg egy kicsit tevékenyebb nem leszek de utána aztán ne teketóriázzon! Olyan jó éles a késem, igérem ha alkalom adódik használatba is veszem! Sok szerencsét!

Maradok tisztelettel:

Hasfelmetsző Jack

Hopp, megadtam a művésznevemet

Ui.: Bocsánat de hamarabb nem tudtam küldeni tiszta piros lett a kezem attól az átkozott tintától a fene enné meg még mindig nem jött le. Most meg asziszik az emberek hogy orvos vagyok. ha ha

Kavargó gondolatok közepette tettem vissza a levelet a szerkesztő íróasztalára, egyszerre rettegtem és reménykedtem. Semmi sem garantálta, hogy ez az egy árva levél megválthatná a nagybátyámat, de valamit csak segíthet!

Utánam Thomas, aztán Blackburn is elolvasta a levelet, majd visszasüppedtek a székükbe. Egy örökkévalóságig egyikünk sem tudott megszólalni, ám végül Thomas törte meg a csendet.

– De mi lehet ez a Bőrkötényes vicc? Én nem emlékszem, hogy a rendőrök viccelődtek volna ezzel bármit is. Bár az is lehetséges, hogy az illető olyasvalamit is tud, amit mi nem.

Mr. Doyle és Thomas is Blackburnre meredt, hátha ő megválaszolja a kérdésüket, ám a főfelügyelőből csak egy fáradt sóhaj tört fel, majd végigsimított az arcán.

Jóvágású fiatalember volt, ez tény, de látszott rajta, hogy a múltkori találkozásunk óta nem aludhatott valami jól.

– Sejtelmem sincs, hogy mire utalhatott a levél írója. Lehet, hogy csak az újságok szalagcímeire, ahol őt Bőrkötényesnek nevezték.

Megköszörültem a torkom, és Mr. Doyle-hoz fordultam.

– A levél írója azt kérte öntől, hogy egy pár napig még ne mutassa meg senkinek a levelét. Miért hívta fel akkor Blackburn főfelügyelőt?

Mr. Doyle fáradt tekintettel fordult hozzám.

– Még ha egy elmeháborodott koholmányának bizonyul is ez a levél, akkor sem hagyná a lelkiismeretem, hogy magamban tartsam ezt az információt – kortyolt bele a teájába, aztán minden szégyenérzet nélkül előhúzott egy flaskát a zakója zsebéből, s jól meghúzta. – Közölni még nem közlöm, ám ha végül eleget tenne szörnyű ígéretének ez a fickó, akkor a világért sem lennék a bűnrészese.

Iszonytató érzés fogott el. Valami itt nem volt rendben, mármint a főszerkesztő úr bűnbánó őszinteségi rohamán kívül. De valahogy mégse tudtam rájönni, hogy mi is zavar ennyire. Ám hirtelen ráeszméltem. Thomas Cresswell szokatlanul csöndben volt. Pedig általában ilyenkor már rengeteg megvitatandó felvetéssel szokott előrukkolni.

Egyszer csak az arcához emelte a papírlapot, és megszimatolta. Fogalmam sem volt, hogy mégis miféle következtetésre akar jutni a lap szaga alapján, de ez a fiú nem ismert lehetetlent, és úgyis hiába beszélt volna neki az ember.

– Felteszem, borítékban érkezett – szólt, bár vizsgáló tekintetét még csak fel sem emelte a papírlapról. – Mihamarabb látnom kell azt is.

Mr. Doyle segélykérőn pillantott Blackburnre, bizonyára azt remélte, hogy a főfelügyelő majd szükségtelennek ítéli a boríték előkeresését, Blackburn viszont csak türelmetlenül legyintett.

– Hallotta a fiatalurat, Doyle. Mindent nyújtson át neki, amit csak kér!

A szerkesztő úr kelletlen fintorra húzta az orrát, de aztán eleget tett a kérésnek. Nem olyan férfinak tűnt, aki szívesen teljesíti gyerekek kívánságait. Márpedig Blackburn alig lehetett idősebb a bátyámnál, úgyhogy szerintem Doyle már azt is megbánta, hogy egyáltalán bevonta a rendőrséget ebbe a levélügybe.

Thomas tüzetesen szemügyre vette a boríték minden sarkát, kétszer is, aztán a kezembe nyomta.

– Nem ismerős, Wadsworth? – kérdezte tőlem teljes lelki nyugalommal.

Elvettem tőle a borítékot, és elolvastam a rajta lévő írást. Nem volt rajta feladó, és csak annyi szerepelt rajta, hogy „A Főnök úr részére. Központi Hírügynökségi Hivatal. London”, ugyanazzal a vörös tintával, mint amivel a levél is íródott.

Ez abszurd. Mégis mikor láthattam volna ezt a…

Aztán egy gondolat ötlött fel bennem, szinte arcul csapott.

Azt gondolja talán, hogy én írtam ezt a levelet, azt remélve, hogy ezzel meg tudom menteni Jonathan bácsit? Hát ezt nézi ki belőlem? Hogy valami elkényeztetett kislány vagyok, aki csak sétálgat London utcáin, azt csinál, amit akar, és nincs tekintettel senkire? Hogy visszaélek a kiváltságaimmal csak azért, mert egy lord lányának születtem?

– Sajnos nem, Cresswell… – toltam vissza elébe a papírt. – Soha életemben nem láttam még ezt a borítékot.

Ha azt reméltem, hogy majd szóvá teszi, amiért a vezetéknevén szólítottam, csalódnom kellett. Még csak egy rosszalló pillantást sem küldött felém. Csak hosszasan tanulmányozta az arcomat, aztán bólintott.

– Rendben. Akkor tévedtem, Audrey Rose.

– Tévedett? – Blackburn hol rám, hol pedig Thomasra kapta a tekintetét, a szemöldöke kérdőn felszaladt. – Ha hinni lehet a szóbeszédnek, dr. Wadsworth híres-neves protezsáltja tévedni sose szokott.

– Nos, egyszer mindent el kell kezdeni, főfelügyelő úr – vetette oda Thomas félvállról, végre-valahára elfordítva ezzel rólam vizsgálódó tekintetét. – Gondolom, ön, mint olyasvalaki, akinek nálamnál kicsit nagyobb gyakorlata van a tévedésekben, bizonyára átérzi a helyzetemet. Elmondaná, milyen érzés…

Thomas karjára tettem a kezem, és kényszerítettem magam, hogy féktelenül vihogni kezdjek. Elképedve bámult rám az egész társaság, kivéve Thomast, aki a karján nyugvó kezemet bámulta.

Bolond fiú! Hát még saját magától is nekem kell megmentenem? Blackburn megbízhatatlan és idegesítő, de ez egyszer a hasznunkra lehet. Nem hagyhattam, hogy Thomas egy ellenséget szerezzen magának, főképp, mivel Jonathan bácsi élete volt a tét. Védekezőn felemeltem a kezem.

– Kérem, bocsássanak meg! Thomasnak néha elég különös a humora! Igaz, Mr. Cresswell?

Thomas néhány pillanatra csak rám meredt, aztán bosszúsan felsóhajtott.

– Elismerem, ezúttal jók a meglátásai, bár a logikája, Miss Wadsworth, szokás szerint még hagy némi kívánnivalót maga után. Sajnálatos módon magának nem jutott a nagybátyja híres eszéből. De legalább a mosolya bájos! Nem túl sok, de valamelyest azért kárpótolja a szellemi képességek hiányát. Legalábbis – folytatta, ezúttal Blackburnre irányítva a tekintetét –, egy önhöz hasonlóan együgyű személynek ez is megfelelhet.

– Jó, meglehet, hogy igaza van – csikorgattam a fogaimat –, de most már igazán indulnunk kéne. Ellenőriznünk kellene azt a kísérletet, amit otthagytunk a laborban. Emlékszik, Mr. Cresswell?

– Az igazat megvallva, kedvesem, ezt is rosszul tudja.

Olyan mérges lettem hirtelen, hogy legszívesebben az összes ocsmány káromkodást, amit a kikötőben hallottam, rázúdítottam volna. Képes tönkretenni a távozásunkra felépített stratégiámat, és különben is, nem vagyok a kedvese.

Ám amikor már azt hittem, hogy minden remény elveszett, Thomas az órájára pillantott.

– Pontosan három perce és huszonhárom másodperce kellett volna elindulnunk. Ha most nem sietünk, füstbe megy az összes fáradozásunk! Legjobb lesz, ha leintünk valahol egy hintót! – Ezzel gyorsan a szerkesztő úrhoz és a főfelügyelőhöz fordult. – Örvendtem a találkozásnak, akárcsak egy éhező pap a böjti pénteknek, uraim.

Mire ráeszmélt a két jóember, hogy búcsúzásul Thomas valójában jól megsértette őket, mi már rég át is loholtunk a nyüzsgő szerkesztőségen, ki egészen az utca kellemes, délutáni hűvösségébe. Aztán meg se álltunk, néma csendben rohantunk utcáról utcára, és csak akkor álltunk meg, amikor már mindketten úgy gondoltuk, elég messze kerültünk Blackburn kíváncsi tekintetétől.

– Mondja csak, mire akart utalni azzal a kérdéssel? – ripakodtam rá Thomasra, és újra elöntött a méreg. Nem akartam elhinni, hogy valóban így alábecsül engem. Igaz, azt mondtuk, mindig megmondjuk egymásnak az igazat, bármi legyen is az.

– Istenem, Wadsworth, nem arra akartam célozni, hogy maga írta volna azt az átkozott levelet – szólt. – Kicsit zabolázza már meg az érzelmeit! Nem látja, hogy mennyire hátráltatják a nyomozást?

Semmi kedvem nem volt ismét erről beszélgetni vele. Lehet, hogy neki nem okozott gondot, hogy időről időre gépi üzemmódba kapcsolja az agyát a nyomozás során, de az én szívemet vér pumpálta, s nem egy jéghideg kő állt a helyén.

– Rendben, akkor mire akart célozni?

– A levél két napja egy Hasu-no-Hanát viselő hölgy közelében járhatott.

– Ugye most viccel – hunytam be a szememet. – Ez lenne a nagy felfedezése? Azt hiszi, hogy egy parfüm alapján megtalálhatja a gyilkost? Honnan tudja, hogy nem az egyik postahivatali dolgozó fújt magára ilyet? – lendítettem a levegőbe tehetetlenül a karomat. – Sőt, az is lehet, hogy egy titkos szerelmes levél mellett utazott a postás táskájában. Igen, valaki teljesen átitatta a levelet, hogy ezzel kedveskedjen a szerelmének! Erre nem gondolt, maga okostojás?

– Két napja ön is ezt az illatot viselte, kisasszony – felelte lágyan, szemét lesütve, és immár minden arrogancia eltűnt a hangjából. – Aznap, amikor ön a Tébolydában járt, és utánam jött a Necropolishoz. Megéreztem a bőrén a sikátorban. És… utána több tucat boltot átkutattam, hogy megtaláljam ezt az illatot – pillantott a kezére. – Meg akartam önt lepni egy üvegcsével.

Ha pofon vágott volna, az sem lepett volna így meg. Hát ezt gondolta rólam az én egyetlen, igaz jó barátom. Szörnyetegnek tart, egy valódi ádáz gonosztevőnek! Bár lehet, hogy igaza is van. Hisz’ egy árva könnycsepp se szökött a szemembe, és még könyörögni sem kezdtem neki, hogy így győzzem meg az igazamról. Még az sem hatott meg, hogy ajándékot szeretett volna nekem venni. Vért kívánt a lelkem. Thomas vérét.

– Áh, tehát mégis azt mondja, hogy közöm lehetett a dologhoz! – csattantam fel, miközben mérgesen járkáltam fel- alá. Ő még mindig kerülte a tekintetemet. – Hogy merészeli? Hogy gondolhat ilyen utálatos dolgokat rólam? Ez most a legkelendőbb parfüm a városban! Csak hogy tudja, a nagynéném és az unokahúgom is ugyanezt a parfümöt viselte aznap este! Maga szerint akkor lehet, hogy valamelyikük írta a levelet?

– Vajon a nagynénje meg akarná menteni dr. Wadsworthöt? Vagy talán a családja jó hírét? – Vett egy mély lélegzetet. – Ő egy mélyen vallásos asszony, ugye?

– Nem hi… – ráztam meg a fejemet. – Ez egyszerűen abszurd!

Elegem lett belőle.

Ha neki úgy tetszik, hogy én vagy bármelyik nőrokonom írta azt a levelet, ám legyen!

Ekkor viszont egy egészen új, kacifántos gondolat késztetett mosolygásra. Hasfelmetsző Jack tett nekem egy szívességet. A levele, bármi is vitte őt rá, hogy megírja, egy halovány reménysugár lett a bácsikám számára. És végül is, adott egy esélyt a harcra.

– A fél éjszakát együtt töltöttük aznap, Thomas. Ennyi idő alatt minden holmiját szépen átjárhatta az én csodásfantasztikus parfümöm illata! Tudja mit? Egyáltalán nem lepődnék meg, ha igazából maga írta volna azt a rohadt levelet!

Ezzel sarkon fordultam, és leintettem magamnak egy kocsit, hogy végleg faképnél hagyhassam Thomast a vádjaival és azzal a hitetlenkedő tekintetével, és még nem sejtettem, milyen borzalmakkal nézünk szembe a következő éjszakákon.

Mitre Square, 1925 körül

HÚSZ

KETTŐS GYILKOSSÁG

MITRE SQUARE,

LONDON

1888. SZEPTEMBER 30.

Férfiak és nők dühödt tömege gyűlt össze a rendőrsorfal előtt, a félelem tette őket ilyen dühössé.

Összébb húztam magamon a vállkendőmet, részint hogy a kora reggeli csípős széltől védjem az arcomat, részint pedig, hogy elrejtsem a sokaság kíváncsi tekintete elől. Nem akartam, hogy felismerjenek, így is elég baja volt már a családomnak.

Apám előző este tért végre haza a közel egy hónapos ópiumelvonókúrájáról, én pedig nem akartam, hogy bárki is tudtára adja, hogy kiszöktem a házból, és idejöttem, amilyen gyorsan csak tudtam.

A világért se akartam volna próbára tenni az apám üldözési mániáját, legalábbis míg Jonathan bácsit szabadon nem engedik. Azt semmiképp sem szerettem volna, hogy hirtelen ki akarjon házasítani, ha netán túl rakoncátlannak tűnnék a szemében. Lehet, hogy már ki is választott nekem egy kedves, hozzám illő fiatalembert, aki jó messze lakik London utcáitól.

Gyűlöltem a gondolatát is, hogy egy vidéki aranykalickában kelljen leélnem az életem hátralévő részét, bár nem hibáztathattam apámat, amiért próbált engem megóvni.

Bármennyire is tévútra vitték az aggodalmai.

A környező épületekre pillantottam. Megannyi égbe törő téglaszörnyeteg, hideg és mozdulatlan. A Kearly & Tonge gigászi felirata némán figyelte a mélyben zajló felfordulást, én pedig az épületet bámultam. Ha ezek a betűk beszélni tudnának, és elbeszélhetnék az előző éjszaka titkait, melyeknek tanúi voltak… Igyekeztem minden apró részletet megjegyezni, akárcsak Thomas vagy a bácsikám tenné, ha itt lennének. Két napja nem beszéltem Thomasszal, még mindig túlságosan fájtak a rágalmai.

A Mitre Square valóban tökéletes helyszín volt a gyilkosságra. Az épületek sora hatalmas belső udvart vett körbe, eltakarva azt a kíváncsi pillantások elől. És ha lehetett hinni a bámészkodók pusmogásának, kiváló helyszínéül szolgált egy kettős gyilkosságnak.

Közel egy hónapnyi béke után Hasfelmetsző Jack újra visszatért. Tehát nem csak üres fenyegetés volt a „Kedves főnök úr”-nak küldött levél. Sosem látott borzalmakat ígért, és pontosan ezt is tette.

Néhány férfi a tömeg első soraiban bosszúért kiáltott, ami feltüzelte a körülöttük állókat.

– Ez így nem járja! – kiáltott fel mellettem egy asszony. – E’ kő’ most má’ kapnunk ezt a gazfickót! Lógjon az a bitang!

Újból a rendőrök sorfalára pillantottam. A rengeteg végtag

között alig láttam valamit, de végül egy nyersfehér lepellel takart test képe rajzolódott ki a szemem előtt, a fejrészénél egy hatalmas, vöröslő tóvá duzzadó vértócsa éktelenkedett. Valamelyest lejjebb találták meg a másik testet.

Aligha volt helyénvaló ezen gondolkodnom, de kizártnak tartottam, hogy a Scotland Yard ezek után is ki akarná végeztetni a bácsikámat most, hogy újabb két holttest hevert itt, egész London szeme láttára.

Valami sötét gondolat növekedett bennem, amit pedig még csírájában el kellett volna fojtanom. A héten már másodszor történt meg, hogy a Hasfelmetszőnek hálálkodtam. Megrémítettek a saját érzéseim. Hogyan is örülhetek másvalaki szenvedésének? Ezáltal én sem vagyok jobb ember, mint maga a gyilkos. Mégis, azt reméltem, hogy ez az iszonyú bűntett legalább egy ember életét megmentheti. Még akkor is, ha ez az aprócska remény végleg elcsúfítja a lelkemet.

Egyszerre egy határozott kéz érintését éreztem a vállamon, mire megpördültem, szinte teljesen magamra tekerve a szoknyámat.

– Szívesen csevegnék önnel az időjárásról, kisasszony – rázta meg Blackburn főfelügyelő a fejét, meg-megcsillantva így szőke haját a reggeli napfényben –, de úgy hiszem, hogy más témák egy fokkal jobban érdekelnék, Miss Wadsworth. – A szemét a napfénytől eltakarva a holttest felé hunyorított. – Úgy tűnik, a cimboránk két új áldozattal rukkolt elő.

A főfelügyelő pillantását követve bólintottam. Erre aligha lehetett bármit is mondani, úgyhogy inkább csendben maradtam, s a körülöttünk állókat figyeltem, és hallgattam a teóriáikat, miszerint itt járt a Bőrkötényes, az elvetemült asszonygyilkos. Bár én nemigen neveztem volna Jacket a mi cimboránknak.

Valami furcsa, nyugtalanító érzés fogott el, ám nem az előttem heverő nők holtteste vagy a tömeg rettegése váltotta ezt ki belőlem. Éreztem, hogy Blackburn fürkésző tekintete egyenesen reám szegeződik, mégse kívántam viszonozni a pillantását.

Volt valami a viselkedésében, ami miatt úgy éreztem, mintha magam is gyanúsított lennék olyasmiben, amihez legjobb tudomásom szerint semmi közöm.

– Miután tudom, hogy hiába kérném, hogy később beszéljen velem – folytatta Blackburn –, azt hiszem, jobb, ha megkérem, tekintse meg velem most a helyszínt. A nagybátyja nyilvánvaló okok miatt nem lehet itt, hogy szemrevételezze az elhunytakat, másra pedig nem szívesen bíznám ezt a fontos feladatot. Hacsak nem érzi úgy, kisasszony, hogy nem képes megbirkózni vele.

Olyan váratlanul ért ez a meghívás, hogy így hirtelenjében csak pislogni tudtam a főfelügyelőre. Én csak egy tanonc voltam a bácsikám keze alatt, de a főfelügyelő őszintén adni látszott a véleményemre. És ha valóban meg akarta engedni, hogy megvizsgáljam a testeket, akkor én is félre tudom tenni a Blackburn személye iránti ellenérzéseimet. Vettem egy mély lélegzetet, s lopva körbetekintettem. Senki sem figyelt ránk.

– Persze, szívesen megvizsgálom őket.

Blackburn még mindig áthatóan kémlelt engem, de immár mintha kétség csillant volna a szemében.

– Ettől függetlenül jobb lesz, ha felkészül. Azért mégis más a boncasztalon látni egy hullát, mint egy macskaköves utca közepén a saját vére tengerében.

Sejtelmem sincs, hogy ezzel megijeszteni akart-e, de ha igen, akkor nem járt sikerrel. De hát honnan is tudhatta volna, hogy már volt alkalmam hullát nézegetni egy macskaköves utca kellős közepén, és akkor is túléltem valahogy ezt az iszonytató látványt.

Sőt, szinte tűkön ültem már, hogy közelebbről láthassam az áldozatokat, hátha ezzel végre megismerhetném ennek a nőket gyilkoló szörnyetegnek a gondolkodását. Jól tudtam, hogy ennél horrorisztikusabb látványban aligha lehet részem, ám ennek ellenére sem hagytam, hogy visszatartson a félelmem.

Valósággal örvendett az a szívembe költözött sötét erő, hogy ilyen ritka kiváltságban lehet részem, és abban az állapotában vizsgálhatom meg azt a két nőt, ahogy a gyilkos odakészítette őket a becses megtalálójuknak. Tán még valami hasznos nyomra is akadhatok.

Elszántan tartottam magasba a fejemet. Az arcomon átfutó dacos árnyakat látva Blackburn felkuncogott.

– Kegyed mennyire hasonlít rám! – közölte, egy mosollyal nyugtázva a reakciómat. – Maradjon szorosan mellettem, és lehetőleg ne nagyon szólaljon meg! Ne értsen félre, én igenis kíváncsian várom a meglátásait, de a többi rendőr nem biztos, hogy ugyanígy érezne. Legjobb lesz, ha csak én beszélek.

– Rendben. – Bármennyire is nem tetszett, valóban ez volt a rideg valóság. Ezt a világot a férfiak irányították, én pedig csak egy ifjú kisasszony voltam. És bölcsen kellett megválasztanom, hogy mely harcokba állok bele.

Így aztán szótlanul előretörtünk a tömegben, s meg sem álltunk, míg a rendőrök sorfalához nem érkeztünk. A nők ámulva tértek ki Blackburn útjából, hosszasan fürkészve még az előttük elhaladó férfi arcélét.

Egyedül egy testes, vörös szakállú, s hasonlóan bozontos szemöldökű úriember állt az utunkba.

– Ide tilos belépniük! A kapitány parancsa!

Blackburn erre kihúzta magát, s biccentett, mint aki már sokadszorra hallja ezt, aztán egyszerűen így szólt:

– Igen, pontosan tisztában vagyok vele, hogy mi a parancs, ugyanis én magam bíztam meg a kapitányt, hogy rendelje el. Köszönöm, hogy ilyen kötelességtudóan végzi a feladatát – hajolt közelebb a férfihoz, hogy elolvashassa a névtábláját –, O’Bryan járőr. Elhoztam magammal egy külsős segédemet, aki rendkívüli kórbonctani ismeretekkel rendelkezik, úgyhogy szeretném, hogy ő is megvizsgálja a testeket, mielőtt elmozdítanánk azokat a helyükről.

A posztos rendőr olyan lefitymáló pillantást vetett rám, hogy mérgemben olyan erővel markoltam a szoknyám anyagába, hogy azt hittem, el is szakítom. Ah, mennyire gyűlöltem, hogy csöndben kell tűrnöm az ilyesfajta megvetést! Legszívesebben az összes hasonszőrű férfinak megmondtam volna, hogy úgy viszolyogjanak a nőktől, hogy nem mellesleg őket is egy nő

hozta világra.

Én még egyetlenegy férfit sem láttam, aki képes lett volna egy szülést követően még a vacsoráról és az összes többi házimunkáról is gondoskodni. Sőt, a legtöbbjüket már egy aprócska nátha is menten ledöntötte a lábáról.

Az én muszlin ruhába bújtatott s finomabbnál finomabb parfümöktől illatozó testembe is több erő és bátorság szorult, mint a londoni férfiak felébe együttvéve. Kényszerítettem magam, hogy az előttem álló feladatra koncentráljak, és nehogy kiüljenek az arcomra az érzelmeim.

Hosszú, felettébb kínos csönd után Blackburn végül megköszörülte a torkát, mire a rendőr visszafordította a tekintetét a felettesére, és a feje búbjáig elvörösödött.

– Igen. Elnézést, uram. Csak… nem szóltak, hogy ön jönni fog, tehát…

– …tehát nem csodálatos, hogy személyesen magam tájékoztatom önt a terveimről? – szakította félbe a főfelügyelő, egyértelművé téve, hogy igencsak bosszantja ez a felesleges késlekedés.

Meg is fordult a fejemben, hogy vajon hányszor kerülhet Blackburn hasonló helyzetbe a fiatal kora miatt.

– Ha nem óhajt később még jelentést is tenni nekem, akkor azt ajánlom, engedjen szépen át minket – folytatta. – Kezdek kicsit bosszús lenni. Minden egyes itt elvesztegetett pillanat veszélyezteti a tudományos vizsgálat pontosságát.

Azzal a rendőr arrébb is lépett, s ahogy megpillantottam a közelebbi lepel alól kikandikáló, hófehér lábfejet, minden előbbi bosszúságom tovaszállt a fejemből.

Bárcsak felzaklatott volna a hulla látványa! Ehelyett azonban szégyenteljes módon izgatottság járta át a testemet, s minden porcikám arra vágyott, hogy végre félreránthassa a leplet, és megvizsgálhassam a nő testét. Blackburn intett a holttest körül őrködő rendőröknek, mire azok azonnal szétszéledtek.

– Nem kell kapkodnia – hajolt hozzám közelebb a főfelügyelő. – Garantálom, hogy senki sem fogja megzavarni önt.

Biccentettem Blackburnnek, majd letérdeltem az áldozat mellé, vigyázva, hogy elkerüljem a tetem vállánál elterülő vértócsát, aztán óvatosan lehúztam róla a leplet. A lélegzetem is elállt, szorosan behunytam a szemem, és azon imádkoztam, nehogy visszadobjam a leplet a hullára, mint valami mimózalelkű kisgyermek.

Lehet, hogy mégsem álltam még készen erre.

Egy darabig még csukva tartottam a szemem, és mélyeket lélegeztem, míg alább nem hagyott a szédülésem. Nem lett volna ildomos elájulni London majdnem összes rendőrének orra előtt. Főleg, hogy már eleve gyengének gondoltak csak azért, mert nő vagyok.

Összeszedtem minden erőmet, és kényszerítettem magam, hogy megvizsgáljam a testet.

A nő aprócska termetű volt, nagyjából úgy öt láb magas. Az arca csúnyán szétroncsolódott, vér és vágások csúfították a száját és az orrát. A hátán feküdt, a jobb térde magasba húzva és kifelé fordítva, míg a bal lába kinyújtva feküdt a földön. Hasonló testhelyzetben találták korábban Miss Annie Chapmant is. Egy apró kék tetoválás volt az alkarján.

A teste alól csurom véres csavarok és fogaskerekek kandikáltak ki.

El nem tudtam képzelni, hogy mi szüksége lehetett Jacknek ezekre a vackokra. Folytattam a vizsgálódást, és igyekeztem arra fókuszálni, amire tudhatom a választ.

A nő felsőteste szinte sebészi pontossággal volt felhasítva, pontosan középen, a belek pedig átvetve a vállakon. A belek egy részét pedig kivágták, és a bal kar és a test közé helyezték, egyfajta üzenetként.

Igyekeztem érzelemmentes maradni. Végig kellett csinálnom ezt a vizsgálatot.

Meg kellett értenem ennek az őrültnek a gondolkodását, megérteni, hogy vajon mi válthatta ki belőle ezt az iszonyú erőszakot, hogy soha többé ne tegyen ilyet még egy nővel. Vettem hát egy mély lélegzetet, és ismét a holttestre irányítottam a figyelmemet, noha a szívem még mindig eszeveszetten kalapált.

A többi áldozathoz hasonlóan az ő torkát is átvágta a gyilkos.

Azonban a többiektől eltérően itt még egy vágás futott a jobb fül alatt. Úgy tűnt, mintha a gyilkos le akart volna metszeni belőle egy darabot. Az emlék szinte hanyatt lökött. Blackburnt szólítottam, a hangom izgatottan csengett.

– A levél! – mondtam, miközben a gondolataim a pulzusommal együtt szélsebesen cikáztak. – Valóban a gyilkos írta azt a levelet. Azt ígérte, hogy levágja a következő áldozata fülét, s nézze! – mutattam a nő halántékánál éktelenkedő

vágásra. – És pontosan azt is tette! „Legközelebb esetleg lenyisszanthatom a hölgy fülét, és elküldhetem a rendőr uraknak, csak a móka kedvéért”, ezt írta.

Blackburn végignézett a holttesten, majd egy fürge lépéssel arrébb is húzódott tőle.

– Nos, még ha a levél ezek szerint igazi is, azonban szinte lehetetlen lenne kideríteni, kitől származik.

Miközben ott guggoltam a holttest mellett, gondolatban az eshetőségeket latolgattam. Aztán eszembe jutott a szerkesztő úr és az újság, és az ötlet máris ott volt az orrom előtt.

– Esetleg nem tudná megkérni Mr. Doyle-t, hogy adjon ki egy másolatot a levélből? Hátha valaki megismerné a kézírást. És ugye eleve is azt ígérte a szerkesztő úr, hogy közli az irományt, ha valósnak bizonyul.

Blackburn főfelügyelő az ujjaival dobolt a nadrágja anyagán, a tekintete pedig olyan áthatóan szegeződött rám, hogy azt hittem, valamiféle titkos üzenetet kíván ily módon átadni nekem. Nem igazán értettem, hogy miért gondolkodik ezen ennyit, hiszen ez volt a tökéletes megoldás. Egy perc múlva végül vonakodva bólintott.

– Remek ötlet, Miss Wadsworth – mosolygott rám, mire egy apró gödröcske jelent meg az orcáján. – Mi mást talált még? – bökött a nő hullája felé, ismét a hátborzongató jelen felé kalauzolva a figyelmemet.

– Nos… – A vértócsára pillantottam, tudva, hogy már önmagában ez is sokat elárulhat a gyilkosság lezajlásáról, és máris belefeledkeztem a tudományos munkába. A nyak bal oldalán látható vérnek kellett elsőként kifolynia, mivel ott másként volt alvadt a vér, mint a test jobb oldalán. Ebből pedig könnyű volt kikövetkeztetni, hogy a nőnek először a nyakát vágta el a gyilkos, mielőtt felmetszette volna a hasát. Közelebb araszoltam, hogy egyenként rámutathassak Blackburnnek a sebekre.

– Itt a nyakánál kezdte, aztán minden valószínűség szerint a nő szájára mért egy vágást vagy egy ütést. Felteszem, nem túlzottan értékelte, amit a nő mondhatott, úgyhogy meg akarta büntetni – mondtam, majd a következő sérüléshez fordultam. – Aztán, amikor már jóformán fulladozott a nő a vértől, a hátára fektette, s szétterpesztette a lábait, mielőtt az alhasának esett volna neki a pengéjével. Ezután eltávolítja a beleket, feltehetőleg azért, hogy jobban hozzáférjen a többi belső szervhez. Látja? Ez az üreg itt túlságosan üres. Így szoktak kinézni a holttestek, miután a bácsikám eltávolítja a szerveket a boncolásnál. De csak akkor tudnám megmondani, hogy melyik szerv hiányozhat, ha belenyúlnék, de alighanem a méhről vagy a petefészekről lehet szó, esetleg egy vesét vagy az epehólyagot távolította el az illető. Ön mit gondol?

Miután Blackburntől nem jött válasz, felpillantottam rá, és láttam, hogy csinos arca betegesen zöldes árnyalatot öltött. Nem szóltam semmit, összeszorítottam az ajkaimat. Micsoda szörnyetegnek tűnhetek a szemében! Amelia nénikém bizonyára elrángatna a templomba, és elmondana értem vagy ezer Miatyánkot, ha látná, hogy mit csinálok. A főfelügyelő ádámcsutkáját figyeltem, ahogy fel-le mozog, miközben megpróbál nyelni egyet.

Láttam, ahogy próbálja megőrizni a higgadtságát, ám amikor egy légy ráröppent a nő üresen tátongó hasüregére, öklendezni kezdett. Egy legyintéssel elhessegettem onnan a hívatlan vendéget, de a légy ezután a vérben úszó arc közelében szállt le újra. Mihamarabb el kellene szállítani innen a szerencsétlen nő testét, mielőtt még elkezdik beköpni a legyek.

Blackburn köhintett egyet, visszairányítva ezzel rá a figyelmemet.

Gyorsan felálltam, és odanyújtottam neki egy zsebkendőt, ő azonban megrázta a fejét, és az öklével takarta el az ajkát.

– Nem, köszönöm, jól vagyok. Bizonyára valami megülte a gyomromat, de szerintem semmi komoly…

A lelkem mélyén legszívesebben megmosolyogtam volna ezt a jelenetet. Itt ez az ifjú, akinek a hivatásából adódóan már jó néhány borzalommal kellett szembenéznie, és itt vagyok én, a kicsiny, törékeny leány, és nekem kell támogatnom.

– Írnék néhány jegyzetet, ha nem bánja – szóltam –, hogy később megoszthassam őket a nagybátyámmal. Most már kiengedik őt, ugye?

Blackburn jobbra-balra tekingetett, miközben én előhúztam egy aprócska noteszt a szoknyám zsebéből, s a lehető legszebb kézírásommal neki is láttam jegyzetelni.

Nem akartam én túl mohónak vagy reménykedőnek tűnni, de tudnom kellett, hogy immár minden rendben lesz Jonathan bácsival. Hogy hamarosan biztonságban lesz, és ismét együtt dolgozhatunk. Egy örökkévalóságnak tűnt, mire Blackburn végre válaszolt.

– Nem gondolnám, hogy ezek után bíróság elé állítanák. Nem hivatalosan azt mondanám, biztosra veszem, hogy még ma kiengedik. – Egy pillanatra elhallgatott, mielőtt folytatta volna. – Esetleg nem lenne kedve meginni velem valamit? Természetesen csak azután, hogy megtekintette a második áldozatot.

Meglepetten néztem fel. Valóban elhangzott ez az invitálás, a jelen körülmények között? Milyen különös… Alighanem az arcomra is kiülhetett a döbbenetem, ugyanis a főfelügyelő úr menten magyarázkodni kezdett.

– Mármint egy csésze tea mellett kényelmesen átbeszélhetnénk a látottakat. Úgy hiszem, ez…

– Úgy hiszem, erre nem lesz semmi szükség, William – szólalt meg váratlanul egy ismerős, dühödt hang a hátunk mögött.

Egész testemben megdermedtem, sőt még a szívem is kihagyott egy ütemet, mielőtt szélsebes vágtába kezdett volna.

Apám.

Lord Edmund Wadsworth jelenléte ezerszer rémisztőbb volt, mint a lábaimnál heverő holttest látványa. Az arckifejezése pedig fenyegetőbb, mintha egy kést szegeztek volna a torkomnak.

– Amikor beleegyeztem, hogy udvaroljon a lányomnak, álmomban sem gondoltam volna, hogy bevonná őt ilyen alávaló és csakis férfiakra tartozó dolgokba! Én olyasvalakit szántam a lányomnak, aki képes megzabolázni az akaratát, és megvédi őt, nem pedig olyat, aki még táplálja is ezt a veszedelmes kíváncsiságát!

Mintha csak arcul csaptak volna, méghozzá többszörösen. Kérdések sora kavargott a fejemben. Mégis hogy találhatott meg itt az apám? S egyáltalán, honnan tudhatta meg, hogy elhagytam a házat? Ám végül az bukott ki belőlem, ami mind közül is leginkább foglalkoztatott.

– Hogy érti, apám? Mi az, hogy beleegyezett, hogy udva… – Mielőtt befejeztem volna a gondolatot, Blackburn felé fordultam. A zavartságom színtiszta dühvé duzzadt. – Ó, szóval ön az a kérő, akivel titokban találkozgatott az apám? Szép kis összeesküvés, mondhatom!

Ekkor azonban egy újabb gondolat hasított belém, annyira kézenfekvő, hogy majdnem elnevettem magam.

– Hát ezért akart ön segíteni a bácsikámnak! Nem is hiszi, hogy ártatlan, mindez csak egyszerű ármánykodás volt az ön részéről!

– Audrey Rose, kérem! – kezdte Blackburn, tiltakozólag felemelve a kezét. – Én igazán nem…

– Talán tévedek? – követelőztem tovább.

A főfelügyelő erre csak összeszorította a száját, és kérdő tekintetet lövellt az apám felé. Egyértelmű volt, hogy apám beleegyezése nélkül nem fog megszólalni, márpedig arra aztán nyilvánvalóan várhatott. A kezem ökölbe szorult. Semmit sem utáltam jobban, mint amikor kiderül, hogy egész végig az orromnál fogva vezettek. Vajon milyen további titkokat rejtegetnek még előttem?

De a haragom menten elpárolgott, amikor apám egy mozdulattal csendre intette Blackburnt, és az ujjával felém bökött, majd hívogatni kezdett vele, „gyere ide, de rögtön” mozdulattal. Ha ezek után még valaha is hajlandó lesz elengedni otthonról, akkor az isteni csoda lesz, egyenesen a mennyországból.

De hogy Blackburn képes volt így titkolózni előttem! Vetettem rá még egy haragvó pillantást, mielőtt engedelmesen apám elébe járultam volna.

S ekkor, amikor már azt hittem, újabb meglepetés már nem érhet, egyszer csak előlopakodott a bátyám, szándékosan tudomást sem véve a fényesre suvickolt cipőjétől néhány lépésnyire heverő holttestről.

Nem nézett a szemembe, miközben apánk mellé lépett. Nyilvánvalóan ő árult be ennek a túlféltő, bolond apámnak. A mocskos áruló… És természetesen a rendőrkordon valahogyan egyik rokonomat sem óhajtotta távol tartani. Kíváncsi voltam, vajon kit fizettek le, hogy rájuk ne vonatkozzanak a törvények és a rendőrök parancsai.

– Nos, tehát. Távozzunk erről az irtózatos helyről, vigyünk téged haza, leányom, ahol biztonságban lehetsz – karolt belém apám, s most, hogy már a felügyelete alatt voltam, valamelyest kevésbé szigorú pillantásban részesített. – Rengeteg mindent meg kell beszélnünk, kislányom. Nem szabadna ilyen veszedelmes ügyekbe keveredned. Gyűlölöm, hogy erre kényszerülök, de ezt már nem hagyhatom büntetlenül. Minden tettnek megvan a maga következménye, és némelyikért igazán nagy árat kell fizetnünk.

HUSZONEGY

A KEGYETLEN IGAZSÁG

WADSWORTH-REZIDENCIA,

BELGRAVE SQUARE
1888. SZEPTEMBER 30.

A hazafelé vezető út is pont olyan borzalmas volt, mint a kettős gyilkosság helyszínén látott kibelezett hulla.

Inkább elviseltem volna egy béltisztító kúrát, mint hogy ott üljek ebben a fojtogató csöndben, ami ránk telepedett a hintóban. Mire hazaértünk, legszívesebben a bőrömet is lehántottam volna magamról, ha úgy megszabadulhatok a dühtől, ami mintha a pórusaimból szivárgott volna mindenfelé.

Borzasztó mérges voltam Blackburnre, amiért a hátam mögött egyezkedett az apámmal, és nekem bezzeg erről egy szót sem szólt, de legfőképp a bátyámra voltam éktelenül dühös.

Hogy árulhatott így el, hogy még oda is vezeti apámat arra a helyre, ahol vagyok, miközben pontosan tudja, mennyire feldühíti apánkat, amikor azt gondolja, hogy az ő egyetlen pici lánya veszélyben van?

Az East End nemcsak a „tisztességtelen emberektől”, hanem a különféle kórokozóktól is hemzsegett, amelyek játszi könnyedséggel terjedhettek szét az ottani minősíthetetlen életkörülményeknek köszönhetően. Arról nem is beszélve, micsoda ostobaság volt apánkat egy olyan környékre hozni, ami az ópiumbarlangjairól is híres.

Úgy látszik, hogy az összes férfi, akinek bármi köze van az életemhez, mind gúzsba kötve akart tudni engem, ha tetszik, ha nem. Kivéve Thomast – eszméltem rá. Ezzel a pimasz modorával mindig is cselekvésre akart ösztönözni, és hogy ne féljek önállóan gondolkodni. Mielőtt azonban még felszaladhattam volna a szobámba, apám még utánam kiáltott.

– Csak még egy szóra, Audrey Rose!

Egy pillanatra behunytam a szemem, mielőtt megfordultam volna. Egyáltalán nem hiányzott, hogy leteremtsen, és végighallgassam, hogy milyen törékeny is az élet, én pedig milyen ostoba vagyok, hogy ilyen veszedelmes helyzetekbe sodortam magamat, de sajnos nem találtam semmilyen kibúvót. Ha apám mondani akart valamit, azt igenis meg kellett hallgatnia az embernek, nem volt apelláta. Így hát otthagytam a lépcsőt és ezzel az általa kínált szabadságomat is, hogy szembenézzek apám hegyi beszédével.

Amelia néni és Liza épp vásárolni mentek, hogy hazavihessenek magukkal vidékre néhány textíliát. A látogatásuk a végéhez közeledett, másnap kora reggel terveztek indulni. Remek, legalább nem lesznek fültanúi a szidásomnak. Amelia néni bizonyára megjegyezné, hogy teljesen kárba veszett az utóbbi néhány hét munkája, és sajnálatos módon nem tudta megmenteni sem a lelkemet, sem pedig a jó híremet.

Sőt, talán még azt is felvetné, hogy egy kis vidéki levegő tenne csak jót nekem igazán.

Nathaniel a folyosó falának támaszkodott, de még mindig nem volt hajlandó a szemembe nézni, egyre csak tetézve ezzel a dühöm fortyogását. Az álnok kígyó! Apám intett, hogy kövessem őt a társalgónkba, s foglaljak ott helyet.

Nemigen volt más választásom, így engedelmeskedtem a parancsának.

Igyekeztem minél távolabb ülni tőle, s csak vártam, hogy végre kihirdesse az ítéletét, hogy milyen büntetést rótt ki az ő bűnös leányának.

De csak nem akarta elsietni a dolgot. Hozatott nekünk egy tálca teát és egy kis süteményt, aztán még a napi postát is átszortírozta a kandalló mellett. Nem tudom, hogy valóban az idegeimen kívánt-e táncolni ezzel, de mindenesetre sikerrel járt. Eszeveszetten dörömbölt a szívem a mellkasomban, szinte könyörgött, hogy kiugorhasson a helyéről, ahogy apám egyre tépte fel az újabb borítékokat. Egyedül a tűz ropogása és a papírok zizegése hangzott fel néha a helyiségben. Nem hiszem, hogy a vérem dübörgését odakint is hallani lehetett volna, az én fülemben mindenesetre vészjósló szimfóniaként zengett fel ez a feszült áramlás.

Figyeltem, hogy milyen óvatosan döfi a levélnyitó éles pengéjét a borítékokba, mielőtt egy-egy jól irányzott, könyörtelen suhintással felszakítja őket, kiszabadítva a leveleket. Valahányszor így megijesztettem őt, olyanná vált, mintha egy idegen lenne a számomra. Valaki, aki rémisztő és rémült is egyszerre.

Összekulcsoltam az ölemben a kezemet, s igyekeztem türelmesen kivárni, hogy lenyugodjon annyira, hogy végre beszéljen is hozzám. Legszívesebben eltűntem volna a szoknyám éjfekete sűrűjében. Apám lezárt egy borítékot, átnyújtotta az egyik cselédünknek, aztán átvágott a szobán.

– Úgy hallom, egy ideje már elszökdöstél itthonról, hogy kórbonctant tanulhass a nagybátyádtól. Igaz ez, Audrey Rose?

Meg sem kérdezte, hogy kérek-e, egyszerűen csak töltött nekem teát, és felém nyújtotta a csészét. Megráztam a fejem. Túl ideges voltam ahhoz, hogy evésre vagy ivásra tudjak gondolni, miközben ő meg ennyire higgadt és összeszedett. Apám csak várt, legfőképp valami bocsánatkérést, de én meg sem tudtam szólalni. Ha egy jószág sorsa már végleg megpecsételődött, semmi sem oldhatta ki a nyakára feszülő aranyláncot. Mindegy lenne, hogy mivel próbálnék védekezni, és ezt apám is tökéletesen jól tudhatta.

Végül ő is helyet foglalt, és keresztbe tette a lábát.

– Elmondanád, kérlek, hogy mégis mire számítottál, ha rájövök, mit művelsz? Tán arra, hogy örülni fogok? Vagy, hogy… támogatnám, hogy készakarva félredobd az életedet? – Finom vonásai egyszerre haragos tűzzel lobbantak fel, de aztán összeszorította az állkapcsát, s végül egy nagyot sóhajtott. – Nem engedhetem, hogy a különc hóbortjaiddal így befeketítsd a nevedet, kislányom! Nem keverheted magad ilyen erkölcstelen ügyekbe! Egy rendes, tisztességes ember nem járna a nagybátyád laboratóriumába! Istenem, ha az édesanyád élne, megszakadna a szíve, ha tudná, mibe keveredtél!

A kesztyűm apró díszgombjaival babráltam, s minden erőmmel a rám törő sírás ellen küszködtem. Borzasztóan fájtak apám szavai, de legjobban az bántott, hogy talán még igaza is volt. Talán édesanyám valóban megvetné, amit csinálok. Hisz’ gyerekkora óta arra nevelték, hogy tartsa magát távol az ilyesféle ocsmány dolgoktól, nehogy megterhelje a gyenge szívét. Lehet, valóban az én erkölcstelen munkám kergette volna őt a halálba, ha nem viszi el a láz. De akkor mire volt jó a sok biztatása, hogy lehetek egyszerre szép és erős is? Apám biztosan téved, nem lehet igaza!

Nathaniel sétált be ekkor a társalgóba. Észre sem vettem, hogy mindeddig ott állt az ajtóban, de a fájdalmas tekintetéből láttam, hogy apánk minden egyes szavát hallotta. Egy megvető fintort akartam küldeni felé, de nem volt hozzá erőm.

Túlságosan fájt a szívem.

– Innentől kezdve tisztességes, erkölcsös lányként fogod élni az életedet! – folytatta az apám, elégedetten nyugtázva beletörődésemet. – Mosolyogva, csupa bájjal fogsz fordulni az összes úrfihoz, akit én alkalmasnak találok arra, hogy udvaroljon neked! És többet egy szót se tudományról vagy arról az elvetemült nagybátyádról! – közölte, majd felállt a székéből, és olyan gyorsan ott termett előttem, hogy önkéntelenül is összerezzentem. – Ha még egyszer kihágáson kaplak, kicsaplak az utcára! Nem engedem, hogy tovább szaglássz ebben a förtelmes ügyben! Érthető voltam, kisasszony?

Összehúztam a szemöldökömet. Hirtelen fel sem tudtam fogni, hogy mi történik. Nem ez volt az első eset, hogy feldühítettem apámat, sőt, sokszor olyan mérges lett, hogy hetekre bezárt a házunkba, de még sosem fenyegetőzött azzal, hogy az utcára vetne.

Ez teljes egészében ellentmondott az eddigi elveinek, melyek arra késztették, hogy szüntelenül csak a szárnyai alatt tudjon. Mégis minek zárt az otthonunk falai közé, ha közben meg el akarna zavarni onnan?

Visszafogtam a könnyeimet, s inkább a szőnyegünk kacskaringós mintájára szegeztem a tekintetemet, majd végül lassan bólintottam. Nem bíztam a hangomban. Nem szerettem volna gyengének tűnni, de tudtam, hogy a hangom elárulná az érzelmeimet, ha megszólalnék.

Édesapám bizonyára elégedett lehetett, mert egyszerre eltűnt előlem az árnyéka, aztán pedig távozott a szobából. Hallottam egyre távolodó súlyos lépteit, s csak akkor mertem fellélegezni, amikor már a dolgozószoba ajtaja is bevágódott mögötte.

Egy kósza könnycsepp kúszott le az arcomon, amit azonnal dühödten letöröltem. Ha ilyen sokáig bírtam, akkor kizárt, hogy Nathaniel előtt fogok összetörni! Az ki van zárva!

Ahelyett, hogy rögvest odaszaladt volna hozzám, hogy megvigasztaljon, a bátyám továbbra is ott strázsált az ajtó mellett, és a folyosó felé nyújtogatta a nyakát. Nem tudtam eldönteni, hogy vajon a menekülőutat keresi-e, vagy igyekszik maradásra bírni magát.

– Na mondd, mit kapsz apánktól az árulásodért?

Láttam, hogy megfeszülnek a hátizmai, de nem fordult meg.

Felálltam, és közelebb léptem hozzá.

– Igazán pazar ajándék lehet! Valami, amit nem tudtál visszautasítani. Talán egy új öltöny? Esetleg egy méregdrága hátasló?

Nathaniel tagadólag megrázta a fejét, a keze pedig meg- megremegett az oldala mellett. Néhány pillanat, és előkapja az ő vigaszt hozó fésűjét. Sosem viselte jól az ilyesfajta feszültséget. Közelebb settenkedtem hozzá.

– Akkor egy hatalmas birtok? – kérdeztem ellenszenvesen, azt akartam, hogy megérezze a fájdalmamat.

Ezüstösen csillant fel a bátyám fésűje a kandallóban pislákoló tűz fényében, ahogy néhány gyors mozdulattal végighúzta a frizuráján. Már épp elindultam kifelé a társalgóból, amikor suttogva ennyit mondott:

– Várj!

Ez a hangvétel megállásra késztetett, selyemcipellős lábamat várakozón pihentettem a küszöbön. Egércincogásnál is alig szólt hangosabban a hangja.

Visszaléptem hát a társalgóba, és vártam. Gondoltam, tisztelettudóan meghallgatom a mondandóját, aztán megyek is. A nap eseményeitől kimerülten visszahuppantam a székembe, miközben Nathaniel kikukucskált a folyosóra, majd becsukta az ajtót.

Járkálni kezdett a helyiségben, akárcsak az összes többi Wadsworth tette, valahányszor elfogta őket a nyugtalanság vagy az idegesség. Nathaniel esetében viszont nemigen tudtam eldönteni, vajon a kettő közül melyik gyötri épp. Odasétált a tálalóhoz, hogy elvegyen onnan egy kristálykancsót és egy hozzáillő poharat, melyet aztán színültig töltött valami borostyánszínű folyadékkal, és szinte egy hajtásra kiitta az egészet.

Ez egyáltalán nem vallott rá.

– Mi az? – dőltem előre a székemen.

– Nem is tudom, hogy hol kezdjem – csóválta meg a fejét, miközben még mindig csak a kancsót bámulta, aztán ismét teletöltötte a poharát.

Hidegzuhanyként ért a bátyám hangjában csengő tömény undor. Úgy éreztem, immár nem is arról beszélünk, hogy miért árulta el édesapánknak a ma reggeli szökésemet. S ezzel minden dühöm elszállt. Talán valami más gond van apánkkal? Istenem, én nem bírok el még egy ilyen megrázkódtatást. Már így is annyi mindent helyre kellett tennem magamban.

– Legtöbben az elejénél szokták – mondtam, remélve, hogy félelem helyett inkább határozottsággal sikerült átitatnom a hangomat. – Mondd el, mi bánt! Kérlek! Hadd segítsek!

Nathaniel a kristálypohara mélyét szuggerálta. Ezek szerint könnyebbnek találta ahhoz intézni a szavait, mint az én aggódó tekintetemnek.

– Akkor gyorsan mondom, hátha úgy kevesebb fájdalmat okozok neked. – Ivott egy kortyot a bátorító italából, aztán még egyet. – Nem édesanyánk volt az utolsó, akit a mi szeretett nagybátyánk megoperált.

Örülhettem, hogy egy pillanatnyi szünetet tartott, mert így adott némi időt, hogy felfogjam a szavai súlyát. Minden megdermedt a szobában, beleértve a szívemet is. Ez volt az a téma, amiről sosem beszélhettünk, apánk és a bácsikánk is megtiltotta.

– A bácsikánk… nos… ifjúkora óta próbál sikeres szervtranszplantációt végrehajtani – dörzsölte meg az orrnyergét. – Apánk pedig, miközben a saját démonjaival is küzdenie kell, azért reagál ilyen hevesen ezekre a dolgokra, mert… mert tudja, hogy Jonathan bácsi titkolózik előtted.

– Titkolózik? De hiszen mindent tudok Jonathan bácsi korábbi kísérleteiről – húztam ki magamat a fotelemben. – Éppen amiatt szegődtem el hozzá tanoncnak, mert ő megpróbálta megmenteni édesanyánk életét.

– Megmenteni az életét, hm? – tekintett rám Nathaniel szánakozóan. – Az isten szerelmére, bárcsak tartanák őt továbbra is bezárva! Sosem hagyta abba a kísérleteit, húgom! Csak most már ügyesebben rejtegeti őket!

– Ez nem igaz – csóváltam meg a fejemet.

Hogy gondolhatott ilyet a bátyám a mi tulajdon bácsikánkról? Ez egyszerűen abszurdum!

– Tudnék róla, ha bármilyen kísérleteket végezne.

– Esküszöm pedig, hogy igazat beszélek. Azt reméltem, hogy egy idő után elmegy a kedved ettől a boncnokoskodástól, ezért nem gondoltam, hogy szükséges lenne ilyen… érzékeny témákat feszegetnem. – Nathaniel megragadta a kezemet, és gyengéden megszorította, míg a szemébe nem néztem. – És most sem szeretnélek feleslegesen terhelni téged. Hogyha egy kis időre van szükséged…

– Ó, én készen állok hallani az igazságot. A teljes igazságot, akármilyen szörnyű is lehet. Mesélj most már el nekem mindent, de tüstént!

– Rendben – biccentett. – Az a teljes igazság, hogy a… barátod, Thomas Cresswell, nos, ő… – dőlt hátra Nathaniel, és ivott egy újabb kortyot az italából.

Nem tudtam eldönteni, hogy miattam vagy a saját érdekében kívánt-e hatásszünetet tartani, de a gyomrom görcsbe rándult, és vártam a következő rémséges mondatot.

– Biztosan jól vagy? Egy kicsit sápadtnak tűnsz.

– Igen, jól vagyok. Kérlek, mondj el mindent!

– Rendben – felelte egy reszketeg sóhaj kíséretében. – Anyánk halála után Thomas édesapja felkereste Jonathan bácsit. A felesége akkoriban súlyos alhasi görcsöktől szenvedett, és ők is hallottak a bácsikánk kísérleteiről. – Nathaniel nagyot nyelt. – Thomas édesanyja nem sokkal anyánk után hunyt el, epeproblémák miatt. Jonathan bácsi próbálta megmenteni az életét.

– Csodálatos. Azt akarod mondani, hogy Jonathan bácsi ölte meg Thomas édesanyját?

Nathaniel közelebb hajolt, és lassan megrázta a fejét.

– Nem, nem egészen erre gondoltam. De Thomas azóta is megszállottan keresi a gyógymódot. Csakis erről beszél a Whitechapel Lovagjainak ülésein. Annyi részletet osztott már meg velünk, hogy lassan már én magam is le tudnám vezényelni a kutatást.

– Nekem egy szóval sem említette ezt az egészet.

Élesen karmolt a hátamba a borzongás, s el se eresztett, újra és újra végigcsikarta a bőrömet. Ez nem volt teljesen igaz. Thomas kifejezetten arra kért, hogy az epehólyagot távolítsam el a holttestből, amit a Necropolisból szerzett. A legújabb áldozatok képe villant fel a lelki szemeim előtt. Szinte biztos voltam benne, hogy az egyik áldozatnak is az epehólyagját távolították el. Szörnyű hányinger fogott el.

Valóban ennyire vak lettem volna, vagy ennyire félreismertem Thomast?

Nem. Nem vádolhatom Thomast kegyetlen gyilkosságokkal csak azért, mert ő különbözik a többi, begyepesedett gondolkodású embertől. Szántszándékkal vette fel mindig ezt a hűvös, távolságtartó stílust, hogyha egy ügyön dolgozott, és ez egyszerűen lenyűgöző volt! Ezt kellett tennie. Nem? A fejem hirtelen lüktetni kezdett. Lehet, hogy csak a kifogásokat keresem. Vagy talán mindezt rafinált módon ő maga ültette be a fejembe? Meglehetősen ravasz fiú, ez kétségtelen, de… valóban képes lenne ilyet tenni?

Annyiféle érzelem cikázott bennem, hogy már azt sem tudtam, hol áll a fejem.

Ha Thomast valóban az a rettentő szívfájdalom gyötri, amit egy szeretett családtag elvesztése jelent, akkor talán képes lehet bármit – beleértve akár a gyilkosságot is – elkövetni, csak azért, hogy választ kapjon a kérdéseire. Hisz jómagam nem ugyanezt a rettenetes szívfájdalmat éreztem, amikor meghalt az édesanyám? Igen, úgy gondoltam, ez épp elég ok lehetett Jacknek is a szervrablásra. De Thomas, az az arrogánsan

elbűvölő fiú, akit a laboratórium falain kívül megismerhettem, valóban képes lett volna ilyesmit véghezvinni a tudomány nevében?

Nehezen tudtam volna elképzelni, hogy ennyire érzéketlenül hűvössé tudott volna válni, de…

Szörnyen kavargott a fejem. A teadélutánon is azt mondták a lányok, hogy olyan furcsa szerzet ez a Thomas, hogy akár ő is lehetne a mi őrült gyilkosunk, de az nem volt több egyszerű pletykálkodásnál. Összeszorítottam az öklömet. Egyszerűen nem akartam elhinni, hogy így cserben hagytak volna a megérzéseim ezzel a fiúval kapcsolatban, még akkor sem, ha ilyen súlyos bizonyítékok szóltak a személye ellen.

Nos, a Hasfelmetsző áldozatainak is pont ez a meggyőződés hozta el a halálát. A kezembe temettem az arcomat. Ó, Thomas, hogy simítsam el még ezt is?

HUSZONKETTŐ

KOMISZ JACK

WADSWORTH-REZIDENCIA,

BELGRAVE SQUARE
1888. OKTÓBER 1.

Lágyan sütött be a kora reggeli napfény az étkezőnk ólomüveg ablakain keresztül, én azonban csak azt a két egyértelmű nyomot láttam magam előtt, melyet Hasfelmetsző Jack saját kezűleg szolgáltatott nekünk, miközben szép lassan kihűlt a reggelim.

Azok az idők immár végképp elmúltak, amikor a Hasfelmetsző rejtőzködni akart. Most már azt kívánta, hogy mindenki tudja, ő áll e rémséges gyilkosságok mögött. Akár egy színész vagy egy király, aki a rajongói vagy az alattvalói csodálatában kíván sütkérezni.

Hiába, hogy ilyen nyugtalanító dolgokat tudtam meg Thomas múltjáról, mégsem tudtam őt a Hasfelmetsző szerepében elképzelni. Előbb találnék egy szelíd unikornist, mint hogy eljöjjön a nap, amikor Thomas Cresswell nem kérkedik a zsenialitásával. Jack valóban figyelemre és rajongásra vágyott. De kizárt, hogy Thomas ennyi ideig kibírta volna, hogy rejtőzködjön.

Bár tény, hogy heteken át elhallgatta előlem, hogy titokban szervátültetéseket hajtott végre a bácsikámmal. Átkoztam magam, hogy ilyen elnéző vagyok vele szemben. Muszáj félretenni az érzelmeimet, de ez sokkal nehezebbnek bizonyult, mint gondoltam.

Megdörzsöltem a halántékomat, majd ismét elolvastam azt a bizonyos cikket. Egyáltalán nem lepett meg, hogy ilyen hamar előtört Mr. Doyle-ból a pénzéhes kígyó – csak idő kérdése volt, hogy ez a szenzációhajhász lap felkapja a történteket, hogy minél több profitot csikarhasson ki a rejtélyből.

– Őszintén – suttogta Liza, miközben épp felvágta a reggeli sült kolbászát –, borzasztóan sajnálom, hogy ilyen korán távozunk! Életemben nem láttam még ilyen élettel telinek ezt a várost! Victoria maszkabált rendez, és Hasfelmetszőnek öltözteti a fiúkat! Most képzeld el azt a sok magas, sötét, rejtelmes alakot! Szörnyen hátborzongató egy ötlet, nem gondolod?

Egy röpke pillantást vetettem a nagynénémre, aki felvont szemöldökkel figyelt engem. Hát ez volt az én illemtudó viselkedésem próbaköve.

– De, ez valóban szörnyűséges! – mosolyodtam el kedélyesen.

– Igazad van. Nem érdekel, mit gondolnak az emberek azokról a szerencsétlen nőkről, azt senki sem érdemli, hogy így lemészárolják. Meg kell állítani ezt az embert, bárki is legyen az! – Néhány másodpercre Liza tekintete a távolba révedt, majd a fejét megrázva ismét visszatért hozzánk a jelenbe. – Hiányozni fogsz, unokahugicám. Látogass meg minket hamar!

Elmosolyodtam, hisz’ én is alig vártam már, hogy újból láthassam Lizát. Okos lány volt, ízig-vérig nőies, miközben kénye-kedve szerint értelmezte a társadalom elvárásait. Igen, őszintén hiányozni fognak az unokanővérem okos meglátásai és vidám személyisége ebből a házból.

– Ez csodás lenne valóban. Persze hogy meglátogatlak!

Ittam egy kortyot a teámból, majd újra az újságba merültem, míg a nénikém és Liza a tegnapi teadélutánon történtekről beszélgettek, amin én nem voltam ott.

Hogy vajon Blackburn tett-e eleget az ígéretének, hogy felkeresi a szerkesztőséget, megkérve őket, hogy jelentessék meg a „Kedves Főnök” levelet, vagy Mr. Doyle magától döntött így, nem tudom, de tekintve, hogy a főfelügyelőben már nem bíztam, inkább a szerkesztő úr közlésvágyára tettem le a garast.

Ismét átolvastam a levelet, s teljesen belevesztem a gyilkos megszállottan kacskaringós kézírásába. Hátborzongatóan sok hasonlóságra lettem figyelmes, ahogy visszagondoltam a kettős gyilkosság részleteire. A levelezőlap pedig, amelyet a levél mellé nyomtattak, egészen új volt. A dátum szerint előző este íródott, tehát csak nemrég adhatta postára a gyilkos.

Nyomorúságos gondolatok kínoztak egész éjjel, és a gyanúsítottak száma is egyre csak növekedett a listámon. Nem sikerült rájönnöm, hogy ki állhatott a gyilkosságok mögött, de egy emlék újra meg újra az elmémbe férkőzött.

Miss Emma Elizabeth Smith nagy valószínűséggel ismerte a támadóit. Talán Jonathan bácsi és Thomas lehettek azok? A bácsikám jegyzetei szerint annyit árult el a nyomozóknak, hogy az egyik illető kamaszkorú volt. Jonathan bácsival valaha eljegyezték egymást… de nyilvánvalóan ez az affér olyan rosszul végződött, hogy szerencsétlen Miss Smith végül prostitúcióra adta a fejét.

És ha Thomas volt a másik bűnös, az megmagyarázná, hogy miként történhetett újabb gyilkosság, míg a bácsikám az elmegyógyintézetben volt. Ugyanakkor mindez azt is jelentette, hogy tudtomon kívül magam is Hasfelmetsző Jack keze alá dolgoztam, és hagytam, hogy furfangosan engem is megbabonázzon. Összeszorult a gyomrom.

Lennie kell még itt valaminek.

Aztán eszembe jutott Thornley, s az a nap, amikor az öreg inastól megtudtuk, hogy Jonathan bácsi milyen közelről ismerte Miss Emma Elizabethet. Számomra Thomas döbbenete akkor őszintének tűnt. Vagy álca lett volna az egész? Talán színésznek is ugyanolyan tehetséges, mint amilyen ügyesen tudja le s föl kapcsolgatni az érzelmeit. Bár le tudnám én is egyszer s mindenkorra kapcsolni minden nyomorult érzelmemet, melyet felé táplál a szívem!

De ennél még sokkal szörnyűbb gondolatok is kísértettek.

Édesapám a legtöbb áldozatot személyesen ismerte. Elképzelhető, hogy az ópium valamiként összezavarta az elméjét, s erőszakká torzította az édesanyám elvesztéséből adódó szenvedését. De vajon képes volna az én apám embert ölni? Szerettem volna tagadni ennek a lehetőségét, kiabálni önmagammal, amiért ilyen szörnyűséges gondolatok támadtak a fejemben, de tény, hogy édesapám teljesen kikelt magából, ha valami megrémisztette, vagy a hőn szeretett szíverősítője hatása alá került. De ha apám valóban ártatlan, akkor miért sajog ennyire a szívem, miközben ezen töröm a fejem?

És akkor ott volt még Blackburn is. Együtt dolgozott volna apámmal? Isten tudja, milyen hosszú ideje tartott már a szövetségük, mi pedig Nathaniellel erről semmit sem tudtunk. Mi mást rejtegethettek akkor még? A gyilkosságok akkor folytatódtak, miután apám hazatért… Nem. Nem engedhettem, hogy az elmém ilyen zord utakra tévedjen.

Ismét az újságban lévő levelezőlap másolatára fordítottam a tekintetemet.

Nem sok írás volt rajta, de az üzenete éppoly hátborzongatóan csengett, mint az előző levélé. A helyesírása is hasonlóan silány volt, de sejtéseim szerint ennek csak az álcázás volt a célja. Jack kézírása túl olvasható és kecses volt ahhoz, hogy valóban egy tanulatlan emberé legyen. Ez csak egy gyenge próbálkozás volt, hogy a valódi származását leplezze.

De mégis miféle ember lehet ez? Orvos, lord, főfelügyelő, vagy csak egy zseniális diák?

No nem tréfáltam drága öreg Főnök úr, miko megirtam magának azt a fülest, hogy holnap reggel hallani fog majd a Komisz Jacky munkájáról. Mostan kettős gyilkoságal készüttem, az egyeske sikoltozott picikét mer nem tuttam azonnal lecsapni. nem vot időm levágni a fülit a rendőruraknak. Köszönöm hogy visszafogta a levelem mig megin munkába nem áltam.

Hasfelmetsző Jack

Ugyanaz a kézírás szerepelt ezen is, mint az első levélen. Ez a sok hurkos betű túlzottan hasonlított egymásra ahhoz, hogy véletlen legyen. De a bűnös irat elülső oldala sem árult el többet az előző borítékjánál. Ez állt a címzés helyén:

Központi Hirügynökség

London

– Szép jó reggelt, Amelia, Liza! Úgy hiszem, készen áll a hintótok – lépett be édesapám az étkezőbe. A hóna alatt ő maga is egy újságot tartott, ám a tekintete aggodalommal telt meg, ahogy felém fordult. – Ugye biztonságos s illő dolgokkal foglalatoskodsz? Vagy máris ellenszegülsz a kérésemnek, Audrey Rose?

Mosolyogva emeltem fel a fejemet, noha ez a mosoly beillett volna fintornak is.

– Bocsánat, nem tudtam, hogy már a napi híreket sem illik követnem. Igen, lehet, igaza van, jobban tenném, ha az időmet és az ön pénzét inkább arra fordítanám, hogy vegyek magamnak egy pár új fűzőt, hogy megzabolázza az akaratosságom – bájologtam. – Egy ilyen fojtogató ruhadarab viselése nyilván kordában tudná tartani a hangszálaimat is! Ugye, édesapám?

Apám szemében haragos fény villant, ám én ezúttal nem voltam hajlandó meghunyászkodni előtte. Meg akartam oldani a Hasfelmetsző rejtélyét, s nem érdekelt, hogy ezzel miféle alvó szörnyeteget ébresztek fel, lakozzék is bárhol! Az én belsőmben lakozó hasonló lény már nem fért a bőrébe, odabent nyüszített és küzdött, hogy végre szabadjára engedjem. Türelemre intettem, s ezzel pillanatnyilag sikerült is megbékítenem.

– Nos – állt fel Amelia néni, majd intett Lizának, hogy ő is kövesse a példáját. – Igazán jól éreztük magunkat nálad! És köszönjük, hogy a távollétedben is vendégül láttál minket, kedves bátyám! Ha csak mód adódik rá, mihamarabb szabaduljatok ki ti is ebből a városból, hogy ismét szívhassatok nálunk egy kis vidéki, friss levegőt! – Aztán felém fordította vizslató tekintetét, szája keskeny vonallá húzódott. – Audrey Rose-nak is jót tenne ám, ha egy kicsit távol kerülhetne ettől a tébolytól – közölte.

– Lehet, hogy igazad van – tárta ki apám a karját, majd röviden megölelte a húgát, mielőtt az kisétált volna az étkezőből.

Liza odaszaladt hozzám, s lehajolt, hogy aztán jó erősen magához ölelhessen.

– Ugye írsz nekem? Muszáj még hallanom Mr. Thomas Cresswellről és persze a hírhedt Hasfelmetsző Jack ügyéről is! Ígérd meg, kérlek!

– Persze, megígérem!

– Csodás! – nyomott egy puszit az arcomra, majd megölelte az édesapámat is, és kiszaladt a folyosóra.

Sajnáltam, hogy máris elmegy.

Apám átvágott a szobán, s úgy foglalt helyet a székében, mintha én ott sem lennék a közelében, ezzel fejezve ki a viselkedésem iránti elégedetlenségét. Ami nekem igazából tökéletesen megfelelt.

Azóta, hogy Nathaniel beavatott engem a nagy családi titkokba, jóformán rá sem tudtam nézni az apámra. Anyám már haldoklott a skarláttól, apám pedig jól tudhatta, hogy milyen gyenge szívvel született szegény. Nem kellett volna hagynia, hogy Jonathan bácsi ilyen állapotában megoperálja őt. Ráadásul azzal is tökéletesen tisztában lehetett, hogy eddig sosem járt még sikerrel a bácsikám.

Bár nem hibáztathatom, hogy ilyen kétségbeesetten meg akarta menteni a felesége életét. Sőt, azon csodálkoztam, hogy miért várt ilyen sokáig a nagybátyám felkeresésével. Mindeddig azt hittem, hogy Jonathan bácsi még azelőtt műtötte meg anyát, hogy rosszabbra fordult volna az állapota.

Felsóhajtottam.

Ennél sokkal okosabb ember a bácsikám, de hát hogy küldhette volna el a tulajdon bátyját? Főleg, ha azt nézzük, hogy a nagy Lord Wadsworth életében először úgy összetört, hogy már segítséget se szégyellett kérni. Súlyos teherként nehezedett rám ez a tragédia, mely darabjaira törte szét a családunkat. Már attól tartottam, hogy engem is úgy felemészt a gyász, mint apámat, ha ennyit rágódom a múlton.

Üzenetet kaptam, hogy Jonathan bácsit hazaengedték az éjjel, így azt terveztem, hogy nála húzom meg magamat, aztán majd kiderül, hogy ott mire jöhetek rá.

Ismét kinyitottam az újságot, mit sem törődve apám elégedetlenkedésével.

– Hát nyomorult utcalányként akarod végezni?

Ittam egy korty teát, komótosan kiélvezve az Earl Grey erős ízét. Igazán veszélyes játékot játszott apám, és még csak fogalma sem volt róla, hogy mennyire.

– Ön tudna róluk egy-két dolgot mesélni, nem?

Dühödten az asztalra csapott, hogy még az ezüstök is beleremegtek. Az arca egészen elsápadt a dühtől.

– A saját házamban igenis megadod nekem a kellő tiszteletet!

Felálltam a helyemről, felfedve ezzel tiszta fekete lovaglóöltözékemet. Teljes fél percet vártam, hogy apám jól megnézhesse magának a férfias ruházatomat. Döbbenet és kétség elegye ült ki az arcára, én pedig megragadtam a bőrkesztyűmet, s akkora erővel rángattam fel a kezemre, ahogy csak tőlem tellett, majd egyenesen az apám szeme közé néztem.

– Akinek kijár a tisztelet, az kérés nélkül meg is kapja! Ha már követelnie kell, akkor azt semmilyen paranccsal nem érheti el! A lánya vagyok, uram, s nem a lova!

Egy lépéssel közelebb hajoltam hozzá, mire ő – nagy örömömre – hátrébb húzódott, mint aki hirtelen ráeszmélt, hogy a kedves, aranyos kiscicának felettébb éles karmai is vannak.

– Szívesebben lennék egy alantas utcalány, mint hogy egy kalickában kelljen laknom! Szóval engem aztán ne oktasson ki a tisztességről, mikor maga sem bővelkedik túlzottan ebben az erényben!

Meg se vártam apám válaszát, azonnal kiviharzottam a szobából, s mögöttem nem is maradt más, csak a csizmám kopogása, ahogy megtöri a csendet. Nem birkózom többet egyetlen szoknyával vagy turnűrrel sem. Semmi sem szabhat többé korlátot nekem.

A bácsikám laboratóriuma borzalmas állapotban volt, pont, mint a gazdája.

Körös-körül papírlapok hevertek a földön, az asztalok és a székek felborogatva. A cselédség eszeveszetten, négykézlábra ereszkedve takarított, hol a rendrakásra, hol pedig a bácsikám véget nem érő, haragos szóáradatára irányítva a figyelmét. Nem tudtam eldönteni, hogy Jonathan bácsit az dühítette-e így fel, hogy felforgatták az ő féltve őrzött munkáját, vagy az, hogy kis híján meglakolt a bűneiért.

De addig egy tapodtat sem akartam elmozdulni innen, míg rá nem jövök az igazságra.

Sosem láttam még őt ilyen állapotban. Amint a nagybátyámat kiengedték a Tébolydából, a rendőrség minden lefoglalt tárgyat visszaszolgáltatott, azonban egyszerűen csak visszahajigálták őket a laboratóriumba. Úgy tűnt, Blackburn már egyáltalán nem igyekszik a kedvemben járni.

– Az ördög vinné el ezt a csapat barbárt! – Újabb csörömpölés rázta meg a laboratórium egy kisebb helyiségét. – Hosszúhosszú évek kutatásának az eredménye mind odaveszett! Legszívesebben felgyújtanám az egész Scotland Yardot! Mégis

micsoda vadállatokat vesznek ezek föl?

Ekkor Thomas lépett a laborba, s végigtekintett a nagy összevisszaságon. Felfordított magának egy széket, majd bosszús tekintettel az arcán lehuppant rá.

Bősz elszántsággal igyekeztem ignorálni a jelenlétét, ő pedig készségesen viszonozta a gesztust. Kétségtelenül még mindig dühös volt a veszekedésünk miatt. Vagy talán megérezte gyanakvásomat, ami épp az ő személyére irányult.

A bácsikám alig tudott felidézni valamit az elmegyógyintézetben történtekből. Ezek szerint túl erősnek bizonyultak azok a szerek, hogy meg tudjon birkózni a hatásukkal, vagy legalábbis ő ezt állította. Nem is emlékezett rá, hogy a nevét ismételgette volna, illetve hogy miféle képeket sugallhatott neki az a sok sötét árny.

– Ne csak üldögéljen ott! – ordította, egy marék papírt lobogtatva Thomas arca előtt. – Segítsen rendet rakni! Én egyszerűen nem tudok megmaradni ebben az átokverte disznóólban!

Én pedig ezt az őrült kiabálást nem bírtam már elviselni. Óvatosan közelebb léptem a bácsikámhoz, feltartott kézzel, mintha csak egy felbőszült, sarokba szorított ebbel lett volna dolgom. Nagyon megterhelő lehetett az idegeinek, ahogy ürült a szervezetéből a szer, amit az intézetben kapott.

Régebben is ki tudott ő jönni a sodrából, ez nem vitás, de sosem volt ennyire zilált és hangos.

– Esetleg – mutattam körbe a helyiségben – megvárhatnánk odafent, míg a cselédek rendet raknak itt.

Láttam a bácsikám arcán, hogy kész volna a vitára, de én nem kértem az ilyen felesleges ordibálásból. A tűrőképességem immár alacsonyabb határait a Wadsworth család összes férfitagjára kiterjesztettem. Meglehet, hogy a bácsikám ártatlannak bizonyult a Hasfelmetsző-ügyben, de ettől még számtalan kérdésben magyarázattal tartozott nekem.

Ellentmondást nem tűrő módon egyenesen az ajtó felé mutattam. Nem is tudom, hogy az új ruhám, vagy a szigorúan összeszorított szám hatott-e rá így, de Jonathan bácsi harci kedve igen gyorsan köddé vált. Felsóhajtott, és – talán megadóan, talán a megkönnyebbüléstől – beejtett vállal szépen felcammogott a lépcsőn.

A társalgóban telepedtünk le, ahol néhány csésze tea és kellemes muzsika várt minket, melyet egy gőz hajtotta szerkezet játszott nekünk az egyik sarokból.

Thomas velem szemben ült le, karba tett kézzel s fölszegett állal. A pulzusom az egekbe szökött, amikor összetalálkozott a tekintetünk, s a testem bizseregni kezdett. Kiabálni akartam vele, követelni, hogy mondja meg, miért titkolózott előttem, de magamba fojtottam minden szót. Ne most. Mindent a maga idejében.

A következő rám váró feladat ennél jóval nehezebb volt. Egy tengernyi hazugságot és szemfényvesztést kellett tisztáznom, amilyen gyorsan csak lehet.

A nagybátyámra pillantottam. Egészen idáig őrjöngött a dühtől, s összevissza dobálózott, amíg csak közbe nem léptem. A tekintete még mindig szörnyen üvegesnek tűnt, mintha valami rémséges lényt bámulna, akit egyedül csak ő láthat. Ismét perzselni kezdett belülről a düh. Gyűlöltem, hogy Blackburn ezt tette szegény bácsikámmal.

Ösztönösen a szoknyám ráncai közé akartam mélyeszteni az öklöm, de aztán eszembe jutott, hogy nem viselek szoknyát, amelyben elrejthetném a kezem.

– Tudom, mi történt Thomas édesanyjával.

Thomas megdermedt, a csészét tartó keze félúton megállt a levegőben. Tágra nyílt szemmel bámult rám. A bácsikámhoz fordultam. Az elméjét övező köd egy pillanat alatt szertefoszlott, a helyét addig sosem látott keménység vette át.

– Mire akar célozni ezzel? – kérdezte.

Bátran álltam a bácsikám dühödt tekintetét.

– Az ő halála után kezdtek együtt dolgozni Thomasszal. És titkos… kísérleteket hajtottak végre.

Thomas előrehajolt a foteljében, szinte orra bukott, miközben sasszemével a bácsikám reakcióit fürkészte. Istenem, bárcsak olvasni tudtam volna a gesztusaiban!

Komoly tekintetemet látva Jonathan bácsi viszont kétkedő hahotázásba kezdett.

– Mit számít ez? Majd’ egy éve egyetlen műtétet sem hajtottunk végre! És mindezeknek semmi köze ehhez a Hasfelmetszőhöz. A múlt szellemeit néha jobb békében hagyni, Audrey Rose.

– Némely szellem azonban visszatér, hogy kísértsen minket, bácsikám. Ilyen például Miss Emma Elizabeth Smith is.

Jonathan bácsi tekintete éppúgy elkomorult, mint korábban apámé, s már attól féltem, hogy azonnal elküld engem, amiért a múltjában kotorászom.

Makacsul hátradőlt a székén, s karba tett kézzel, összeszorított szájjal ült, ekkor azonban Thomas vette át a szót.

– Értem. Nos, szerintem nyugodtan elmondhatja neki, professzor.

– Nem ért ön semmit, fiam! – mordult rá a bácsikám. – És jobb is, ha távol tartja magát ettől a témától!

Felálltam, s odasétáltam a társalgó bejáratához, hogy ránk zárhassam az ajtót, magamra irányítva ezzel az urak figyelmét.

– Nos, ha nem lenne fontos a nyomozás szempontjából, akkor nyugtot hagynék önöknek. De amíg egy megveszekedett őrült járja London utcáit, s sorra kaszabolja szét a nőket, feltehetőleg azért, hogy utána felhasználhassa a szerveiket, hasonlóképp, mint egyesek itt e szobában is tették a múltban, addig ezt a luxust nem engedhetjük meg magunknak.

– Tulajdonképpen mi semmilyen szervet nem használtunk fel – közölte Thomas, majd megvonta a vállát. – Túl beteg volt az édesanyám ahhoz, hogy megműtsék. Volt néhány elméletünk, amiket bizonyos fokig teszteltünk, de amint a nagybátyja is említette, egy éve felhagytunk ezekkel a beavatkozásokkal, és akkor is csak egy leszakajtott ujjat varrtunk vissza, ha ennyire kíváncsi a részletekre.

– És úgy gondolták, jó ötlet ezt eltitkolni előlem?

– Nos, egy kicsikét lefoglalt minket, hogy egy sorozatgyilkos után kajtattunk, Wadsworth – felelte Thomas szenvtelenül. – Bocsásson meg, hogy nem hoztam csak úgy szóba valamit, amiről, nos… nem szívesen beszélek. A professzor úron és most magán kívül még senkinek sem beszéltem az anyámról, amióta meghalt. Pláne úgy, hogy alig hűlt ki anyám szerencsétlen teste, de apám rögtön újranősült, a mostohámat meg kicsit sem érdeklik azok a gyerekek, akiket nem ő hozott a világra.

– Én… én… Thomas, őszintén sajnálom – szóltam, de ő csak újból megvonta a vállát, és inkább másfelé tekintett.

Leroskadtam a bársonyhuzatú díványra. Egyszerűen nem tudtam ezt elhinni.

Hát ezért volt Thomas ilyen ügyes az érzelmei elfojtásában. Innen eredt az ő arrogáns viselkedése. Lizának igaza volt – valóban a fájdalmát leplezte így. Hevesen kezdett verni a szívem. Egy részem arra ösztökélt, hogy zárjam azonnal a karjaimba a fiút, hogy én magam gyógyíthassam be azokat a sajgó sebeket a szívén, a másik részem viszont így vagy úgy, de legszívesebben kicsikarta volna belőle az összes titkát, hogy végre teljes lehessen a róla alkotott képem.

De ennél sokkal égetőbb volt a bácsikám és Miss Emma Elizabeth kapcsolatának kérdése.

Így aztán nagy nehezen rávettem magam, hogy Jonathan bácsihoz forduljak.

– Bácsikám, tudnom kell, hogy mi történt a volt jegyesével.

Szinte hallottam, ahogy csikorgott a sok fogaskerék a fejében, hátha kitalálná, hogy miként kerülhetné el, hogy elmesélje ezt a történetet.

– Kérem, mondja el, hogy mi történt Miss Emma Elizabeth Smith-szel!

A bácsikám tehetetlenül a levegőbe lendítette a karját.

– Nos, nagyon úgy tűnik, hogy én még kevesebbet is tudok, mint ön!

– Ezt hogy érti?

– Nos, rendben. Választás elé állított. Vagy ő, vagy a tudomány. Én viszont nem voltam hajlandó ilyen játszmákba belemenni, ezért aztán megszakított velem minden kapcsolatot. Azt mondta, előbb kerülne szegényházba, mint hogy támogassa az én erkölcstelen hivatásomat.

Miután ezt elmondta, a bácsikám a kezébe temette az arcát. Nyilvánvalóan nehezére esett ilyen gyenge állapotában még az egykori kedvese szavait is felidézni. Ám ekkor egy általam is jól ismert kőkemény elszántság öntötte el, és tette egy szempillantás alatt újra erőssé a bácsikámat.

Végtére is ő volt az a férfi, aki mindig is arra buzdította a tanítványait, hogy szakítsanak minden emberi érzelemmel, amikor épp valami szörnyűség elé néznek, s egyedül a rideg valóra, a tényekre koncentrálva haladjanak előre, mert az érzések csak gúzsba kötnék őket.

Kihúzta magát, s ennek fényében sorolni kezdte az általa ismert tényeket.

– Emma igazán nyugodtan továbbléphetett volna, de nem így döntött. Azt mondta, nagy fájdalmat akar okozni, a lehető legnagyobbat, mert azt hitte, hogy ettől meggondolnám magamat – csóválta meg a fejét. – Az volt az utolsó információm róla, hogy kivett magának egy lakást az East Enden, mivel már a családjától sem fogadott el támogatást. Pletykák kezdtek róla terjedni, ahogy ez várható volt, hogy a testét bocsátotta áruba, hogy ki tudja fizetni a lakbért.

A bácsikám leemelte az orráról a szemüvegét, hogy letörölgessen róla néhány láthatatlan foltot. El sem tudtam képzelni, hogy mit érezhet. Aztán az ölébe ejtette a kezét.

– Nem vitt rá a lélek, hogy utánajárjak, igazat beszélnek-e. Teljesen kitöröltem őt a gondolataimból, a munkámba temetkeztem, s egészen idáig boldogan tengettem a napjaimat.

– És mi történt aznap éjjel, amikor meglátta a testét? – kérdeztem csendesen. – Ez az eset nem emlékezteti önt a mostani gyilkosságokra?

Bácsikám erre a kérdésre riadtan kapta fel a fejét, és csak bámult maga elé, aztán megpödörte a bajuszát. Egy ideig csak hallgatott, mintha csak átlapozta volna a fejében tárolt jegyzeteit.

– Igen, el tudom képzelni, hogy őt is a Hasfelmetsző ölte meg – felelte, és olyan erővel markolta meg a bőr szemüvegtokját, hogy elfehéredtek tőle az ujjai. Aztán amikor megszólalt, fogcsikorgatva ejtette ki a szavakat. – Most már vissza kell térnem a munkámhoz.

Thomas felvonta a szemöldökét, aztán felém fordította a pillantását. Olybá tűnt, volt még azért itt néhány feltárásra váró titok. Sejtelmem sem volt, hogy a fiú ismeri-e ezeket, vagy sem, mindenesetre én izgatottan vártam, hogy fényt deríthessek az igazságra.

HUSZONHÁROM

AZ IDÉZÉS MESTERE

LITTLE ILFORD TEMETŐ,

LONDON

1888. OKTÓBER 8.

Két kősárkány őrző szeme követte figyelemmel, ahogy a macskaköves úton döcögő hintónk áthaladt a Little Ilford Temető legmagasabb, csúcsíves kapuján.

Sűrű lepelként elterülve ölelte körül az őszi köd az egyik frissen kiásott sír körül álló gyászolókat. Miss Catherine Eddowest, azt a hölgyet temették oda, akit én magam vizsgáltam meg a kettős gyilkosság helyszínén. A ködpaplan most védelmet nyújtott mindenkinek a zord hűvösség elől.

A tél már ott toporgott az elmúló ősz sarkában, emlékeztetve, hogy lassan bizony vége az enyhébb napoknak.

Hogy lerójam a tiszteletemet, szoknyát vettem fel az én kedves, a napokban már megszokottá vált lovaglóöltözetem helyett. Ez az egyszerű, fekete öltözék kísértetiesen hasonlított arra a ruhára, amelyet Miss Annie Chapman halálának éjjelén viseltem. Nagyon reméltem, hogy nem hoz újabb vészt ez az egybeesés.

Furcsa kötődést éreztem ez iránt a Catherine iránt, talán azért, mert ott térdeltem a holtteste mellett, és én vizsgáltam meg a helyszínt, ahol megtalálták a testét.

Az újságok vidám teremtésként írták őt le, már amikor józan volt, s hogy mindig énekelt, ha volt, aki meghallgassa. A halála éjjelén ittas volt, és az utca kövén feküdt, míg a rendőrség őrizetbe nem vette, hogy aztán hajnali egy óra környékén engedjék újra szabadon.

Nem sokkal ezután talált rá a Hasfelmetsző, s végleg elhallgattatta az énekét.

A nagybátyám a laboratóriumban maradt, hogy beszélhessen a rendőrnyomozókkal annak a véres éjszakának a második szerencsétlen áldozatáról, minket pedig a hintójába ültetett, hogy Thomasszal körbekérdezősködjünk Miss Catherine temetésén. Meggyőződése volt ugyanis, hogy a gyilkosok gyakorta visszajártak a tett helyszínére, és még a gyilkosság után is foglalkoztak az áldozataikkal, de a többi, hasonló elméletéhez hasonlóan ezt sem tudta tényekkel alátámasztani. A nyomozó uraknak nem kellett sokáig győzködniük Jonathan bácsit, hogy elengedhetetlenül szükségük van a szakértelmére a rejtély megoldásához. Egy kis hízelgés a Scotland Yard vezetőitől, és már helyre is állították a bácsikámnak azt a csorbult önérzetét.

Nem tudtam megállni, hogy folyvást Thomasra tekintgessek, azon tanakodva, hogy vajon az a veszedelmes szörnyeteg, akire vadászom, ül-e itt mellettem. Pedig be kell vallanom, igazán meghatott az anyja halálának és az apja szinte azonnali újraházasodásának történetével, bár lehet, hogy pontosan ez volt a célja. Így hát nyitva tartottam a szememet, de úgy tettem, mintha minden a legnagyobb rendben lenne közöttünk.

Thomas esernyőt tartott a fejünk fölé, s végignézett az összegyűlt társaságon. Csak néhányan jöttek el a temetésre, és az igazat megvallva senki sem tűnt gyanúsnak közülük, egy szakállas férfit leszámítva, aki a szeme sarkából időnként reánk pillantott. Volt valami abban a férfiban, ami óvatosságra intett, és kellemetlen érzéssel töltött el.

– Emlékezzél, ember: porból lettél, s porrá leszel! – emelte az égbe a kezét a lelkész, ahogy a Teremtés könyve szavait visszhangozta. – Az égi hazában nyerjen békére a lelked, leányom, ha már közülünk ily’ kegyetlen módon kellett eltávoznod.

Halk, egybehangzó áment mormoltak a gyászolók, majd igen gyorsan szét is oszlott a társaság. Ez a zord időjárás nem hagyta elhatalmasodni az embereken a szomorúságot, és megkurtította a holtak lelki üdvéért elmormogott imák hosszát. Egy szempillantás múlva ránk is szakadt az ég, s úgy ömleni kezdett az eső, hogy Thomasnak közelebb kellett lépnie hozzám az ernyőjével.

Bár az is lehet, hogy ez is csak egy ürügy volt számára. Az utóbbi napokban úgy legyeskedett körülöttem, mintha én lettem volna a középpontja az ő léte naprendszerének, amióta így közelebb engedett a legmélyebb érzéseihez. De talán máskor alkalmasabb lesz ezen gondolkodnom.

Odaléptem a rögtönzött fejfához, s letérdeltem, hogy kesztyűs

kezemmel végigsimíthassak a fakereszt érdes felületén. Elfogott a szomorúság, pedig igazából nem is ismertem ezt a nőt. Az egész város összefogott, hogy tisztességesen eltemethessék szegényt. Úgy tűnt, a londoniak szívesen segítenek a holtakon, amit az élőkkel bizony nemigen tesznek meg.

– Audrey Rose – köszörülte meg Thomas a torkát.

Felpillantva megláttam, hogy az a szakállas férfi még mindig a közelben van. Úgy festett, mint aki azon vívódik, hogy odajöjjön-e hozzánk, vagy inkább eltűnjön a reggel kietlen szürkeségében. Akárhogy is, valamiért egyre csak azt éreztem, hogy valami fontos mondandója lenne számunkra, így intettem Thomasnak, hogy kövessen engem.

– Ha a hegy nem megy Mohamedhez – vetettem oda neki a vállam fölött –, akkor Mohamed megy a hegyhez. – Ezzel oda is léptem a férfi elé, s odanyújtottam neki a kezemet. – Jó reggelt! Az én nevem…

– Miss Audrey Rose Wadsworth, Malina és… hogy mondta? – fordult egy mellette álló, láthatatlan személyhez.

Thomas és én döbbenten pillantottunk egymásra.

Nyilvánvalóan tébolyodott volt, hisz’ a levegőhöz beszélt. Csakhogy meglehetősen nyugtalanítónak találtam, hogy tudja az édesanyám nevét. Hirtelen biccentett egyet a mi szemünknek még mindig észrevehetetlen alak felé.

– Á, igen, Malina és Edmund lánya. Azt üzeni az édesanyja, hogy megkaphatja azt a nyakláncot, amit a fényképen látott. Egy szív alakú medál van rajta, azt hiszem. Igen-igen – bólintott ismét –, úgy van. Amelyiket a kegyed édesapja dolgozószobájában nézegetett. Mostanában valamiféle könyvjelzőként használják.

Ekkor megtorpant, és hunyorgó szemét a semmibe meresztette. Azt hittem, azonnal ki is ugrik a szívem a helyéről, olyan eszeveszett kalapálásba kezdett, s éreztem, hogy megmeginog a lábam alatt a föld. Thomas megragadta a karomat, hogy segítsen visszanyerni az egyensúlyomat. Mégis honnan tudhatja ezeket a dolgokat ez a fickó? Hevesen tört rám az emlék, láttam magamat, ahogy apám dolgozójába lopódzva csodálom anyám fényképét.

Le sem tudtam venni a szememet arról a medálról, s azon tanakodtam, hogy hová tűnhetett el.

De erről senki sem tudhatott. Én magam is alig emlékeztem erre a jelenetre. Ijedten hőköltem hátra, tépelődve, hogy vajon nem csak egy átverés áldozatául estem-e. Igen, ez csak valami illuzionista szemfényvesztés lehet. Az újságban is többször cikkeztek már sarlatánokról, szélhámosokról és mindenféle gátlástalan csalókról. Olyanokról, akik azzal keresték a kenyerüket, hogy azt mutatták meg a közönségnek, amit azok látni akartak. Füstgépekkel és csalóka tükrökkel áltatták a népet – én viszont nem kérek az ilyesmikből!

– Mégis honnan tud maga ezekről? – kérdeztem, némi nyugalmat erőltetve magamra.

Csendesítve kicsit a szívem heves lüktetését, igyekeztem logikusan áttekinteni a helyzetet. Bizonyára ez a férfi is csak egy ügyes szemfényvesztő lehet, aki utánajárt ennek-annak, a hallottak alapján pedig csalafinta módon tesztelte rajtam a hipotéziseit éppúgy, ahogy Thomas is tette, oly pontosan ráérezve a nyilvánvaló dolgokra.

A szív alakú medálok különösen népszerű ékszernek számítottak, szinte az összes londoni nőnek volt ilyen. Ez is csak egy okos feltételezés volt, nem több. Tudtommal az a nyaklánc egy féltve őrzött ékszerdobozban hevert elzárva, és nem méregdrága könyvjelzőként szolgált.

Így, hogy belegondoltam, igazából egyáltalán nem lepődtem volna meg, ha kiderül, hogy ez a férfi is csak az egyik hitvány újság munkatársa. Igen, talán maga Mr. Doyle küldte ránk, hogy kémkedjen utánunk, s kétségbeesetten összetákoljanak valami újabb eladható történetet.

– Nyugalom, Wadsworth – suttogta Thomas a fülembe, hogy csak én halljam. – Ha még sokáig reszket itt nekem, félek, hogy még a végén szárnyra kap, s megöl mind a kettőnket. Én egyébként nem félek a haláltól, de szerintem egy idő után rettentő unalmassá válhat ott fenn az élet. Akar a fene naphosszat csak alleluját énekelni! Magácska nem így van ezzel?

Vettem egy mély lélegzetet. Thomasnak igaza volt. Semmivel sem jutunk előrébb, hogyha csak rémüldözök itt. Lenyugtattam hát az idegeimet, s szúrós tekintettel fordultam vissza ehhez a hazudozó fickóhoz. Felemelte a kezét, jelezvén, hogy nem akar rosszat nekünk, kivéve persze, amit már eddig is okozott.

– Hadd kezdjem elölről, Miss Wadsworth! Bocsássanak meg, mindig elfelejtem, hogy milyen furcsának tűnhetek a nemlátnokok számára. – Ezzel kinyújtotta a kezét, várva, hogy viszonozzam a gesztust.

Vonakodva, de hagytam végül, hogy egy csókot leheljen a kesztyűmre, aztán pedig gyorsan visszahúztam a kezem magam mellé.

– Robert James Lees vagyok, és médium. Az eltávozott lelkekkel kommunikálok, de spiritiszta igehirdetőként is dolgozom.

– Ó, remek! – törölte meg Thomas megkönnyebbülten a homlokát. – Én meg még azt hittem, hogy szimplán csak őrült. Ez így ezerszer mókásabb lesz!

Vissza kellett fognom magamat, nehogy megmosolyogjam, hogy micsoda dadogásba kezdett a spiritiszta.

– I-igen… igen, nos… akkor… rendben. Ahogy említettem, tudok beszélni az elhunytakkal, és Miss Eddowes lelke is meglátogatott engem, szinte minden éjjel azóta, hogy lemészárolták. Az őrangyalaim azt mondták, hogy itt találkozhatok valakivel, aki segíthet Hasfelmetsző Jacket egyszer és mindenkorra megállítani. És valami önhöz vezetett, kisasszony. Ekkor történt, hogy az édesanyja is megjelent nekem.

A szkeptikusok gyakorlottságával hallgattam végig mindezt. Az én elmémben a tudomány foglalta el a legfőbb helyet, s nem mindenféle vallási fanatizmus vagy holtakkal való kommunikáció.

Mr. Lees ekkor azonban felsóhajtott, és ismét biccentett annak a láthatatlan jelenésnek.

– Ahogyan gondoltam. Szóval jól sejtettem, hogy ön nem hisz.

A férfi tiltakozólag felemelte a kezét, mielőtt még tiltakozhattam volna.

– Ugyan, nap mint nap találkozom hitetlenekkel. Nem könnyű az én utam, de ez engem kicsit sem tántorít el. Ha hajlandóak velem tartani, az otthonomban szívesen tartok önöknek egy szeánszt.

Egy részem el akarta fogadni az ajánlatát, ám mintha csak megérezte volna a habozásomat, folytatta az ajánlatot.

– Amit ott hallani fognak, azzal azt kezdenek, amit akarnak, minden más pedig a szeánszunk keretei között marad. Csak pár percet kérek az idejéből, Miss Wadsworth – szólt. – Nem többet. Legjobb esetben megtudhat néhány dolgot a gyilkosról. Legrosszabb esetben pedig lesz egy szórakoztató története, amit később elmesélhet a barátainak.

Nos, így megfogalmazva ez már egészen jó ajánlatnak hangzott.

– Ha tud valamit Hasfelmetsző Jackről – kérdezte Thomas az esernyő fogantyúját szorongatva –, akkor miért nem megy egyenesen a Scotland Yardhoz?

Thomas arcát figyeltem. Látszólag őszinte volt az érdeklődése. Ha csak nem ezzel is magáról akarta elterelni a gyanút. Mr. Lees szája bánatos mosolyra húzódott.

– Számtalanszor visszautasították már a szolgálataimat – mondta. – Tudják, egyszerűbb bolondnak titulálni egy ilyen embert, mint komolyan venni bármilyen információt, amit feltárhatna előttük.

A karomon doboltam az ujjaimmal, miközben igyekeztem átgondolni a férfi ajánlatát.

Egy igazán jó tudósnak nyitottnak kell lennie minden lehetséges módszerre, még akkor is, ha nem feltétlenül érti az eljárás mikéntjét. Milyen korlátolt elméjű is lennék, ha gondos utánajárás nélkül elszalasztanék egy lehetőséget csak azért, mert nem fér össze a világról alkotott képzeteimmel!

Ilyen hozzáállással semmilyen tudományos áttörés sem láthatna napvilágot. Nagy ostobaság volt a Scotland Yardtól, hogy csak így elhajtották ezt a férfit.

Nagy valószínűséggel ő sem volt több egy egyszerű csalónál, de ha csak egy picike esély is van arra, hogy igazat beszél, akkor ennek elegendő indoknak kellett volna lennie, hogy meghallgassák.

Tisztában voltam vele, hogy a remény, hogy a férfi segítségével esetleg beszélhetnék az édesanyámmal, eltöltötte a gondolataimat és a szívemet, s ez elhomályosítja a józan ítélőképességemet. Magamban ezen tépelődtem.

Talán egy nap majd felkeresem Mr. Leest, amikor kész leszek szembenézni ezzel a kusza érzelemkavalkáddal. Egyelőre azonban, Thomas jelenlétében, józan gondolkodásra volt szükségem.

Vettem egy mély lélegzetet. Jól tudtam, hogy ezzel talán csak az időnket vesztegetem, de nem érdekelt. Ha valaki azzal jön, hogy úgy állíthatom meg ezt az álnok gyilkost, ha teliholdkor csirkelábakat lengetek az összes hozzám röppenő holló felé, én bizony megtettem volna, hogy bosszút álljak azért a sok, szerencsétlen szétkaszabolt nőért. Így vagy úgy, de ezzel talán még a kétségeim is tovaszállhatnak, melyek még mindig ott motoszkáltak bennem Thomast illetően.

– Jól van, legyen hát – mondtam. – Kápráztasson el minket a mesterségével, Mr. Lees!

Thomas türelmetlen pillantást vetett rám a szeánszszalon közepén álló, kopottas asztalka másik oldaláról. Olyan idegesen rázogatta a lábát, hogy minden egyes mozdulatával megremegtette a gyenge lábakon álló asztalkát.

Összeszorított ajakkal néztem vissza rá, és néma fenyegetéseket lövelltem felé a pillantásommal. Hát mégis sikerült ezt-azt eltanulnom Amelia nénikémtől. Válaszul Thomas nyugtalan ritmust kopogott a felkarján, de végül csak lecsillapította izgága lábait. Komolyan mondom, úgy viselkedett, mintha szöges ágyon vonszoltam volna végig a nyílt utcán egy viharos hóesésben. Titkolózást avagy unalmat sejtetett a viselkedése? Nos, ha Mr. Lees valódi szellemidéző volt, akkor talán hamarosan választ kaphatok a kérdéseimre.

Körbenéztem a helyiségben. Igyekeztem közönyösnek tűnni, de egyáltalán nem volt könnyű fenntartanom ezt az álcát. Szürkés fény szűrődött be a szobába a dohos függönyökön keresztül, megvilágítva így az összes apró porszemet, amely az aprócska lakás falai között szálldogált, és facsarta is az orromat.

Különféle szellemidézéshez használatos szerkentyűk hevertek kupacokban a szalon sarkaiban, és kandikáltak ki a szekrényekből, és vastag porréteg takart minden felületet.

Ráfért volna már egy kiadós takarítás erre a helyre. Talán ha Mr. Lees egy kicsit összetakarított volna, több ügyfél járt volna hozzá.

Bár ha valóban naphosszat beszéltek hozzá a holtak, akkor már nem is annyira meglepő, hogy alig maradt ideje a takarításra. Már ha valóban rendelkezett ilyen képességekkel. Úgy képzeltem, hogy ez olyan lehet, mintha állandóan valamiféle társasági összejövetelbe csöppenne az ember. Már a gondolattól is rosszul voltam, milyen lenne, ha szünet nélkül beszélnének hozzám.

A szemem végül egy kürt alakú csövön akadt meg, amely egy felettébb ingatagnak tűnő szekrény tetején pihent. Azon kevés tárgyak egyike volt a szobában, amely fényesen és újként csillogott.

– Az egy „lélektrombita” – közölte Mr. Lees, és a különös szerkezet felé bökött az állával. – Felhangosítja a lelkek suttogását. Bár az igazat megvallva nekem még nem sikerült működésre bírnom, de manapság igen népszerű egy eszköz ez. Aztán úgy gondoltam, miért is ne próbálhatnám ki. Az pedig egy lélekpala.

A szóban forgó tárgy valójában nem volt több két, zsineggel összekötött, hétköznapi palatáblánál, de úgy képzeltem, hogy ez is egy afféle kommunikációs eszköz lehet a holtak és az élők között.

Olybá tűnt, hogy az emberek éppúgy igényelték az ilyen látványos masinériák használatát, mint azt, hogy beszélhessenek az elhunyt szeretteikkel. Ráadásul ez a kísérteties környezet már önmagában is bőséges beszédtémát adhatott a gazdagoknak, akik még életükben nem jártak ilyen szegényes helyen.

Thomas egy nevetést elkendőző köhintést hallatott, ezzel ismét magára vonva a figyelmemet. Diszkréten a lábamra mutatott, mely szinte önálló életre kelve rázta ideges ritmusait a szeánszasztalt lökdösve, majd a felé küldött sötét pillantásomat látva még erőteljesebb köhögésbe kezdett. De az igazat megvallva örültem is, hogy ilyen jól szórakozik, legalább egyikünk.

– Nos, akkor – ült le közénk Mr. Lees –, kérem, tegyék a kezüket az asztalra, így ni! – Útmutatásul összeérintette a két hüvelykujját, majd az asztal lapjára helyezte a hatalmas tenyerét. – Nyissák szét az ujjaikat, hogy a kisujjuk összeérjen mindkét oldalon a szomszédjukéval. Remek! Igen, így tökéletes. Most akkor hunyják be a szemüket, és tisztítsák ki az elméjüket.

Nagy szerencse, hogy ilyen picike volt ez az asztal, máskülönben csak igen kényelmetlen pozícióban érinthettük volna össze a kezünket. Thomas kisujja ellenben egyre másra elrándult az enyémtől, mire én óvatosan megemeltem a lábamat, és finoman bokán rúgtam őt az asztal alatt. Mielőtt még viszonozhatta volna a gesztust, Mr. Lees behunyta a szemét, és egy mélyet és hosszút sóhajtott. Összpontosíts, dorgáltam meg magamat. Ha már valóban rászántam magam arra, hogy részt vegyek ezen a szeánszon, akkor csináljam rendesen!

– Őrangyalok, kérlek, lépjetek elő, s vigyázzatok rám a másvilágból spirituális utazásom során! Bárki, aki kapcsolatban áll Thomasszal vagy Audrey Rose-zal, most megjelenhet közöttünk.

Kikukucskáltam a szempilláim mögül. Thomas jó diák módjára csukott szemmel és szögegyenes háttal ült a székében. Mr. Lees viszont úgy nézett ki, mintha ott ültében álomba merült volna. Rebegett mindkét szeme a szemhéja alatt, a bajusza és a szakálla pedig időnként meg-megrándult egy számunkra rejtett muzsika ritmusára.

A férfi szemét övező redőkre pillantottam. Aligha lehetett idősebb negyvenévesnél, a kinézete alapján viszont úgy tűnt, annyi mindent látott már az életben, mintha legalább kétszer annyi lenne. A haja töve szépen lassan őszbe fordult, s egyre hátrébb húzódott a férfi homlokáról, akárcsak az óceán hulláma a partvonaltól.

Aztán egyszer csak vett egy mély lélegzetet, a vonásai kisimultak.

– Ki vagy, szellem?

Azonnal Thomasra kaptam a tekintetemet, de neki még csak a szeme sem rebbent, el sem mosolyodott, hanem illedelmesen együttműködött a szellemekkel suttogó spiritisztánkkal. Egyáltalán nem látszott idegesnek sem.

Nem tudtam kordában tartani az érzelmeimet, egyszerre fogott el a remény és a rettegés, hogy esetleg újból beszélhetnék az édesanyámmal. Már ha hihettem Mr. Lees kinyilatkoztatásainak, és a temetőben is ő beszélt hozzám.

– Köszöntjük önt, Miss Eddowes – biccentett.

Aztán elhallgatott, hogy időt szerezzen magának kiötölni valamit, vagy hogy „meghallgassa, mit mond” neki a szellem, akárhogy is, annyira koncentrált, hogy eltorzult az arca.

– Igen, igen. Megmondom neki.

Ó, remek! Ezek szerint nem kívánt köntörfalazni, egyenesen a közepébe! Még ekkora szamárságot…

Fészkelődni kezdett a székében, de ügyelt, hogy ne szakítsa meg egyikünk ujjával sem a kapcsolatot.

– Kisasszony, azt mondja Miss Eddowes, hogy ön is jelen volt aznap, amikor megtalálták a testét. S azt állítja, hogy egy világos hajú úriember kísérte el a helyszínre.

Elállt a lélegzetem, pillanatnyilag félretéve a reményt, hogy beszélhetek az édesanyámmal. Igaz ez? Valóban Miss Catherine Eddowes beszélt volna ezen a köpcös, ápolatlan külsejű férfin keresztül? Mindez annyira különösnek tűnt, miközben nem is igazán akartam hinni az emberünknek.

Bárki, aki ellátogatott aznap reggel a gyilkosság helyszínére, láthatta, ahogy Blackburn főfelügyelővel arrafelé sétáltam. Sejtelmem sem volt, hogy mi a bevett protokoll az efféle helyzetekben, így csak suttogva válaszoltam.

– Így igaz.

Thomas felé fordultam, ám ő továbbra is csak csendben ült, becsukott szemmel. Az ajkát azonban vékony vonallá szorította össze. Ismét a spiritisztára fordítottam a tekintetemet.

– Ühüm… – szólt Mr. Lees megértéssel a hangjában.

Nem tudtam eldönteni, hogy hozzám vagy a fejünk fölött lebegő szellemhez szólt-e, így inkább lakatot tettem a számra, s

úgy vártam tovább.

– Miss Eddowes kéri, hogy adjak át egy üzenetet, ami segíthet önnek hinni. Azt mondja, hogy van egy különleges ismertetőjel a testén, és ön rögtön tudni fogja, hogy mire utal ezzel.

Szinte letaglózott az érzés, hogy azon nyomban rántsam el a kezemet, s hagyjam itt ezt a koholmánytanyát, és másodpercekig el sem eresztett. Pontosan tudtam, hogy miről beszél.

A nő alkarját bal oldalon egy apró tetoválás díszítette. Két betű: T és C. De ez aligha lehetett olyan nagy titok. Hisz’ bármelyik járókelő megláthatta a karját. Felsóhajtottam. Őszintén sajnáltam, hogy csak egy ostoba trükknek bizonyult ez az egész. Mielőtt azonban bármit is mondhattam, vagy megszakíthattam volna a kapcsolatot bármelyik férfival, Mr. Lees máris folytatta a mondandóját.

– Azt mondja, hogy Jack is arra járt aznap. És látta is magát. – Hirtelen újból elhallgatott, s bólogatni kezdett, mintha csak egy tolmács lett volna, aki egy idegen nyelven kommunikáló személy üzenetét volt hivatott átadni. – Egészen közel lépett önhöz… Még beszéltek is. Nagyon dühös volt rá…

Mr. Lees teste ringatózni kezdett a székben, behunyt szemei pedig két zavart vadgalamb röptét utánozva csaptak hol erre, hol arra, mintha csak egy pad előtt civakodtak volna a parkban.

Csontig ható, fagyos félelem kúszott fel bennem, egészen az ujjaim hegyéig, az észszerűség minden nyomát kiszorítva az elmémből. Csak két ember volt ott, akire dühös voltam: Blackburn főfelügyelő és az apám. A bácsikám akkor még az elmegyógyintézetben volt, Thomasszal pedig napok óta nem is beszéltünk.

Ha ez a férfi valóban a holtakkal kommunikált, akkor ezzel minden gyanú alól felmentette őket. Apámat és Blackburnt ellenben…

Nem voltam hajlandó tovább hallgatni ezt az egészet, felemeltem a kezem, ám ekkor Thomas megragadta a csuklómat, s visszahelyezte a tenyeremet az ő keze mellé. Biztató pillantásával azt sugallta felém, hogy együtt ezen is túl tudunk jutni, s ezzel pillanatnyilag meg is nyugtatott.

A médiumunk egyre csak ringatózott a székében, a mozdulatai egyre gyorsabbak és élesebbek lettek. A fa kétségbeesetten nyikorgó ritmusát hallgatva viszont az én pulzusom összevissza kezdett zakatolni. Mr. Lees egyszerre felpattant, s a hirtelen mozdulattal még a székét is felborította.

Jó pár másodpercnek el kellett telnie, míg ismét magához tért, aztán ahogy a szeme is kitisztult, úgy bámult rám, mintha magát a Sátánt látta volna a személyemben.

– Mr. Lees, elmondaná, hogy mi zaklatta így fel? – kérdezte Thomas. – Vagy megtartja magának a szellemek üzenetét?

A férfi teste megremegett, a fejét rázta, nyilván, hogy elűzze, bármi volt is, amit látott vagy hallott. Aztán amikor végül megszólalt, a hangja is olyan vészjóslóan csengett, mint a szavak, amik elhagyták a száját.

– Tüstént hagyja itt Londont, Miss Wadsworth! Tévedtem, ne haragudjon, nem tudok magának segíteni! Menjen! – ordította kellőképp ránk ijesztve ezzel, aztán viszont egyenesen Thomashoz fordult. – Vigyázzon a kisasszonyra! A halál ugyanis megjelölte a lelkét!

– Ha ez valami vicc… – húzta össze Thomas a szemöldökét.

– Meneküljenek! Meneküljenek, míg nem késő! – hessegetett minket Mr. Lees az ajtó felé, és olyan hevességgel dobta oda a kabátomat, mintha lángolna. – Jack az ön vérét kívánja, Miss Wadsworth. Ég önnel!

„Levél a pokolból”, 1888.

HUSZONNÉGY

A POKOLBÓL

DR. JONATHAN WADSWORTH KÖNYVTÁRA,
HIGHGATE

1888. OKTÓBER 16.

– Nocsak, látom, ismét önsajnáltatásra adta a fejét. Micsoda mulatság! – szólt Thomas, ahogy belibbent a nagybátyám sötét könyvtárszobájába.

Felemelve a könyvem lapjairól a tekintetemet, megpillantottam, hogy a fiú szokatlanul elegáns öltözetet választott ahhoz képest, hogy hullákkal tervezte tölteni a délutánját. De akárhogy is, ez a finom hímzéses zakó rendkívül jól mutatott az alakján. Ő is észrevette, hogy a ruháját fürkészem, és széles mosolyra húzta az ajkát.

– De még ilyet, hogy még nem küldte szét a meghívókat, Wadsworth! Ez roppant nagy faragatlanság, nem gondolja?

Eleresztettem a fülem mellett a megjegyzését, s róla sem vettem tudomást, pedig tudtam, hogy csak jókedvre próbál deríteni. Nyolc nap eltelt már azóta, hogy Mr. Leesnél jártunk, édesapámat pedig még ennél is régebben láttam utoljára.

Természetesen nem alapozhattam egyedül a médium természetfeletti kinyilatkoztatásaira, de az idő múltával Thomas egyre lejjebb csúszott a gyanúsítottak listáján. Éjt nappallá téve bújta a jegyzeteket és a különböző bizonyítékokat. Elképzelhetetlennek tartottam, hogy az idegessége, melyet próbált elrejteni előlünk, csak megjátszott lett volna.

Thomas is ugyanolyan elszántan meg akarta oldani ezt az ügyet, mint én. Egy különösen nyugtalan hangulatú estén megosztottam vele az apámmal kapcsolatos aggodalmaimat. Szólásra nyitotta a száját, de aztán meggondolta magát és mégis becsukta, aztán ennyiben ki is merült a beszélgetésünk. Cseppet sem találtam megnyugtatónak ezt a reakciót.

Apám állta a szavát, egyszer sem keresett, s teljes közönnyel kezelte a hollétem kérdését. Pedig egyáltalán nem vallott rá, hogy hosszú napokra így szem elől tévesszen engem, de az utóbbi időben annyira megváltozott, hogy már nem tudtam volna megjósolni, vajon mi lesz a következő lépése.

Gyűlöltem erre gondolni avagy beismerni magamnak, de Hasfelmetsző Jack felbukkanási mintázatai is tökéletesen illettek apámra. Az összes gyilkosság idején itt volt a városban, és távol maradt, amikor szeptemberben három és fél hétre azt hittük, hogy Jack végleg köddé vált.

Szívesen kikértem volna a bátyám véleményét is az ügyben, de inkább nem terheltem őt ilyesféle sötét feltevésekkel. Nem akartam, hogy feleslegesen aggódjon, míg minden kétséget kizáróan meg nem győződöm róla, valóban apánk a Hasfelmetsző.

Átlapoztam egy orvosi szakkönyvet a humán pszichológia új

elméleteiről a kriminalisztikában. Apám lelkét is egyértelmű, hogy feldolgozatlan gyász terhelte, s számtalan okból kívánhatta, hogy végre-valahára sikeres szervtranszplantációt tudjanak végrehajtani az orvosaink. Ez megmagyarázná az áldozatok hiányzó szerveit.

Bár azt nem tudom, hogy ezzel mégis hogyan tudna segíteni anyámon, de aztán eszembe jutott apám kedvenc tinktúrája. Bizony, a laudanum igen könnyen okozhatott efféle képzeteket.

– Nem kéne ilyen ostobaságokra vesztegetnie az idejét, Wadsworth – szólt Thomas, ahogy a vállam felett ő is beleolvasott a könyvembe. – Saját kútfőből is tudna ön értelmes elméleteket gyártani. Hisz ön egy tudós, nemdebár? Vagy talán minden érdemi agymunkát énrám akarna hagyni?

A fiú megmosolyogta a szemforgatásomat, majd a mellkasát kidüllesztve feltette a lábát az egyik székre, mintha csak egy festményhez pózolt volna.

– No, nem hibáztatom, én valóban csábító egy személyiség vagyok! Az álmai magas, misztikus férfija, ’ki a bámulatos intellektusával mindig kegyed segítségére siet! Igazán nekem kellene adnia a kezét!

– Á, maga sokkal inkább a szörny, aki a rémálmaimban kísért – válaszoltam, s ezúttal ő kapott tőlem egy csalafinta mosolyt, amikor láttam, hogy micsoda fintorra húzza az orrát.

Meg kell hagyni, valóban fess fiatalember volt ez a Thomas, de nem kellett azt neki tudnia, hogy ezt én magam is így gondolom.

– Magának egyébként nincs jobb dolga? Biztos találna valahol

egy megmérendő szervet, vagy tudom is én, szekírozandó embereket, vagy egy megírásra váró jegyzőkönyvet! Vagy talán találhatna egy másik alanyt, akin kísérletezhetne egy kicsikét.

Thomas szája még szélesebbre húzódott, ahogy lehuppant a velem szemben lévő dívány bársonyhuzatára. Egy friss, vizsgálatra váró hulla feküdt lent a boncasztalon, ám ennek kivételesen semmi köze nem volt a whitechapeli gyilkosságokhoz. Első ránézésre meg lehetett mondani, hogy csupán ez a könyörtelen, angol klíma vette el az úriember életét, s nem egy megveszekedett gyilkos. Itt-ott már meglepetésszerű látogatásokat tett a tél, mielőtt hivatalosan is beköszöntött volna errefelé.

– Dr. Wadswortht elhívták egy sürgős ügyben, úgyhogy ketten maradtunk a házban. Rettenetesen unom már, kisasszony, hogy egyfolytában csak búslakodik. Pedig milyen ügyesen kihasználhatnánk, hogy végre kettesben maradtunk, de nem! – sóhajtott fel nagy drámaian. – Maga folyton-folyvást csak ilyen ostobaságokat akar olvasni!

Jól befészkeltem magamat a hatalmas fotelembe, s lapoztam egyet a könyvemen.

– Nos, én aligha nevezném „búslakodásnak”, hogy az emberi lélektan és a komolyabb, pszichotikus zavarok összefüggését tanulmányozom. Miért nem veszi használatba ön is azt az irdatlan nagy elméjét, és olvas el velem néhány tanulmányt?

– Miért nem akarja elmondani, hogy igazából mi bántja önt? Miféle érzelmi dilemmába ütközött? – kérdezte, majd megpaskolta a lábát. – Üljön csak ide, szépen álomba ringatom önt, hacsak nem én alszom el hamarabb, de akár együtt is elszundíthatnánk!

A fiú lábához hajítottam a könyvemet, majd azon nyomban el is szégyelltem magam. Épp meg akartam neki mondani, hogy engem aztán semmilyen érzelmi probléma nem gyötör, erre épp az ellenkezőjét bizonyítottam be neki. Akárhogy is, egy nap meg kell tanulnom irányítani ezeket az átkozott kitöréseimet.

– Folyamatosan csak az jár a fejemben, hogy esetlegesen az apám az az elvetemült, aki éjjelente az utcákat járja.

– És mi is pontosan itt a nagy erkölcsi dilemma? – kérdezte Thomas. – Hogy föladja-e a drága jó apucit a hatóságoknak?

– Persze hogy ez a dilemmám! – kiáltottam el magamat. Fel nem tudtam fogni, hogy hogy lehet ő ennyire érzéketlen, ha az alapvető emberi érzelmekről volt szó. – Mégis hogy árulhatnám el a véremet? Hogyan küldhetném halálba a tulajdon apámat? Felfogta, ugye, ön is, hogy ez történne, ha feladnám őt?

Felakasztanák. És a rangjának köszönhetően kétségtelen, hogy egy igazi, nyilvános és szörnyen brutális kivégzést rendeznének neki. Csupán azért, mert elképzelhetőnek tartottam, hogy az ő kezén szárad az áldozatok vére, még nem akartam, hogy az ő vére az én kezemen száradjon. S nem érdekelt, hogy igazából mit diktált volna az erkölcs.

– Arról nem is beszélve – folytattam immár hangosan –, hogy ezzel a fivéremet is megölném.

A tenyerembe temettem az arcomat. A legnyilvánvalóbbat viszont egy szóval sem említettem. Ha nem adom fel apámat, ki tudja, hány nőt trancsíroz még fel. Szörnyű kutyaszorítóba kergetett engem, s emiatt csak egyre jobban gyűlöltem őt.

Thomas feltűnően hallgatag lett, és csak a kezét bámulta némán. Egy örökkévalóságig várt, és csak engem figyelt, míg végül aztán megtörte a csendet.

– És mit remél, mi hasznosat találhat mások elméletei között?

– Megváltást. Tisztánlátást. Gyógyírt, amivel kiűzhetném apámból a démont, ami megfertőzte a lelkét…

Ha valahogy felhozhatnám előtte, hogy valami megbetegítette az elméjét, akkor talán megmenthetném. A közénk költöző csendet hallgattam, s a szívem ritmusát visszhangzó órakattogást.

Egészen lehalkítottam a hangomat.

– Ha az ön apjáról lenne szó, maga nem tenne meg mindent, hogy megmentse az életét? Különösen azok után, hogy az egyik szülőjét már elveszítette? Talán apám számára sincs még túl késő a megváltásra.

Thomas nagyot nyelt, s a könyvemre pillantott.

– Akkor most valóban ilyen vallási képzetekben látja a megoldást? Hogy ilyesmivel szabadíthatja meg őt a gonosz bűneitől? Esetleg rá akar locsolni egy kis szenteltvizet, hogy kiűzze belőle az ördögöt? Én meg még azt hittem, hogy az ilyesmi a különc nagynénje szakterülete.

Lehajoltam, hogy felvegyem az orvosi könyvet, és odalapoztam benne, ahol korábban tartottam. A bőrfotel hangosan megnyikordult alattam, ahogy kényelembe helyeztem magam.

– Tudós vagyok, Thomas. Apám megváltása csakis a szervezetére valóban ható tinktúrák formájában érkezhet. Számtalan értekezést írtak már arról, hogy miféle hatással vannak a különböző kemikáliák az agyi idegpályák működésére – mutattam az egyik erről szóló bekezdésre a könyvemben. – Mindemellett meg is fenyegethetem, hogy bezárom a házunkba. Igen, láncra verem, és a dolgozószobájába zárom, hogyha nem hajlandó kivizsgáltatni az elméjét.

Thomas megrázta a fejét – mindketten tudhattuk, hogy amit mondok, szemenszedett hazugság. Azonban, mielőtt még válaszolhatott volna, halk kopogtatás hangzott fel az ajtón. Meglepetten pislogtunk a könyvtárszoba küszöbén álló, fülig vörösödő inasra. Nagyon reméltem, hogy nem régóta álldogált ott. Szörnyű bajba keverednénk, ha valaki megsejtené, hogy a gyanúnk szerint apám lehet Hasfelmetsző Jack, és mégsem szóltunk a hatóságoknak.

– Dr. Wadsworth azt kéri, kisasszony, hogy amint tud, azonnal fáradjon a Scotland Yardra.

Thomas és én egymásra pillantottunk, így az inas helyesbített.

– Mindkettejüket várja.

Egy cseppet sem érdekelt, hogy milyennek tűnhetek a Blackburn főfelügyelő asztala körül álló férfiak szemében, ahogy csipkés kesztyűbe bújtatott kezemet az orrom elé kaptam.

A szag majdnem olyan förtelmes volt, mint a csomag tartalma. Bár meglehet, hogy még annál is rosszabb. Jobbára minden véres szörnyűséggel megbirkóztam már, de a rothadó húshoz talán sosem leszek képes hozzászokni, bárhányszor is találkoznom kellett már ezzel a bűzölgő anyaggal.

– Semmi kétség, ez egy emberi vese – erősítette meg Jonathan bácsi, bár senki nem tette fel ezt a kérdést. – Egészen biztosan nem állíthatjuk, de némi alapot adhatunk a kísérőlevélnek. Miss Eddowesnak hiányzott az egyik veséje. Ez pedig valóban egy emberi vese. A bomlás jelenlegi fázisa alapján ezt is nagyjából az idő tájt metszhették ki, mint az elhunyt hölgyét. Ráadásul épp bal oldalról, ismételten, akárcsak az áldozatunkét. A laboratóriumban még elvégeznék rajta néhány behatóbb vizsgálatot, de így ránézésre is elég sok a… hasonlóság.

Visszanyeltem a rám törő undort. Olybá tűnt, Jack elméje egyre elborultabbá vált. Thomas átnyújtotta nekem a gyilkos legújabb üzenetét, s ezzel egy időben elkapta a szememről a tekintetét. Azon tűnődtem, hogy vajon szól-e a rendőrségnek az apámról. Azon is elgondolkodtam, hogy én megtenném-e, ha az ő helyében lennék. Erős görcsként mart a gyomromba a bűntudat. Hagyhatom, hogy holmi szentimentalizmus gátat szabjon az igazságszolgáltatásnak? Akkor én sem vagyok különb a Hasfelmetszőnél.

De… mi van akkor, ha a rendőrség már rájött a gyilkos kilétére? Lopva Blackburn főfelügyelőre pillantottam. Semmit sem tudok róla, egyáltalán. Óvatosnak kell maradnom a jelenlétében.

Talán ő még aznap éjjel látta ezt a szervet, amikor kimetszették a jogos tulajdonosa hasából. Meglepően rezzenéstelen arccal hallgatta végig a borzalmakat, amiket a bácsikám sorolt. Ez el is gondolkodtatott, hogy vajon édesapám saját kezűleg hajtotta-e végre ezeket a sötét bűntetteket, vagy esetleg Blackburnt bízta meg a feladattal. Vajon csak egyszerű átverés lett volna az az émelygés, amit a kettős gyilkosság helyszínén láttam tőle?

Kirángattam magamat cikázó gondolataim világából, s megkönnyebbülten tapasztaltam, hogy senki sem foglalkozott velem.

Ezt a levelet is ugyanazzal a gyalázatos vörös tintával írta Jack, mint az előző kettőt. Rémálmaimban is megismertem volna ezt a kacskaringós kézírást, annyiszor tanulmányoztam már, hátha megismerném benne az apám írását.

A Pokolból

Mr. Lusk.

Tiszeletel

Küldök eggy Vesét amit eggy nőtől vettem el és csakis magának raktam félre, a másikat meg süttem és meg ettem nagyon finom vot. Lehet elpostázom a véres késemet amivel kiváktam. csak egy kicsit kel még várni

Én

Kapjon el ha tud
Miszter Lusk

George Lusk a bátyám egyik barátja és egyben a leghangosabb Whitechapel-lovagtársa volt. Ha valóban apám Hasfelmetsző Jack, meglehetősen merész húzás volt tőle, hogy egy ilyen közeli ismerősünknek postázott el egy bizonyítékot. Másfelől viszont azt állította, hogy megette egy ember veséjét; akárhogy is, mindez arra utalt, hogy teljesen elborult az elméje. A kannibalizmussal még alantasabb szintre süllyedt a whitechapeli gyilkos.

Visszahelyeztem a levelet Blackburn rendetlen asztalára. Ezek a kacskaringós betűk egyáltalán nem hasonlítottak apáméra, de ettől még persze nem volt elképzelhetetlen, hogy megpróbálná megmásítani az írását. Vagy talán a lelkében lakozó gonosz erők – bármifélék is legyenek – saját kézírást követeltek.

– Kíváncsi lennék… – szólaltam meg, bár igazából nem akartam hangot adni a gondolataimnak.

Thomas intett nekem, hogy folytassam, de én még nem álltam készen erre. Különböző gondolatok és elméletek öltöttek formát bennem. Ha felvetnék valamit, akkor talán megfigyelhetném Blackburn reakcióját, hátha tényleg át akar verni minket. Így néhány másodperc múlva rá is kezdtem.

– Egy kicsit furcsának tűnik ez, nem gondolják?

– Nem, Wadsworth – jegyezte meg finoman Thomas –, egészen mindennapos dolog vesét küldeni valakinek a postán. Jómagam is heti háromszor megteszem, nehogy még a végén ódivatúnak tűnjek. Önnek is ki kéne próbálnia. Ezzel aztán lenyűgözhetné a kisasszonyokat a következő teadélutánon!

A fiúra grimaszoltam.

– Úgy értem, ha valóban azért ölte meg ezeket a szerencsétlen nőket, hogy szervátültetést hajthasson végre, akkor mi értelme megenni egy vesét? Miért pocsékolna el egy nagy nehezen begyűjtött szervet?

Blackburn arcából minden szín kiszállt, mintha azon nyomban ki akarta volna dobni a taccsot. Ránézésre egészen őszintének tűnt a reakciója, de egyszer, ugyebár, már sikerült átvernie.

– Délután két óra sincs még – simított végig a haján –, de esküszöm, jólesne most egy pint sör! Ön is ezt gondolja, dr. Wadsworth? Hogy Jack átültetésekre vagy kereskedésre használja azokat a szerveket?

A bácsikám a dobozkát bámulta, majd egyszer kurtán biccentett.

– Van egy sejtésem, amit sehogy sem tudok elűzni a fejemből. – Jonathan bácsi levette a szemüvegét, és a zakója egyik sarkával megtörölgette a lencséket, aztán pedig visszahelyezte a pápaszemet az orrára. – Attól tartok, kimetszett magának plusz egy fölösleges vesét, és csak később jött rá, hogy nincs is rá szüksége, de azt azért mégsem szerette volna, hogy kárba vesszen a szerv.

Éles borzongás járta át a testemet.

Ha valóban apám a Hasfelmetsző Jack, akkor hol tarthatja az elrabolt szerveket? A jégszekrényünkbe csak nem tehette őket, hiszen a szakácsnő vagy a többi cseléd azonnal észrevenné azokat a különös befőttesüvegeket. Vagy talán ez lett volna a valódi oka, amiért sosem küldte még el Marthát, a szakácsunkat? Beavatta volna őt a szörnyűséges titkaiba? A gondolatát sem tudtam elviselni, hogy nap mint nap nyugovóra tértem abban a házban, amely ilyen förtelmes rémségeknek adott otthont, csupán néhány szobával arrébb az enyémtől.

Blackburn megkerülte az íróasztalt, és lehuppant a székébe.

– Lehet, talán mégsem lett volna olyan rossz ötlet a birtok vezetését választanom, ahogy apám is kívánta – dörzsölte meg a szemét. – Elbírok én rengeteg mindennel, de ez kezd egy kicsit sok lenni. Mégis miféle borzalmakat tartogathat az úri, politikusi lét ehhez képest?

Thomas teljességgel figyelmen kívül hagyta a főfelügyelő panaszkodását, és ismét a nagybátyámhoz fordult. Összehúzta szemöldökét, a vonásai kiélesedtek, ahogy gondolkodott.

– Ezzel azt akarja mondani, hogy ön szerint már befejezte az öldöklést?

Jonathan bácsi megrázta a fejét, én pedig majd’ kiugrottam a bőrömből kíváncsiságomban. Elsötétülő tekintete egyértelművé tette, hogy valami még rosszabb következik. Amikor pedig megpödörte a bajuszát, már meg sem lepődtem a szavain.

– Úgy vélem, hogy egyvalamire még szüksége van. Ha azt megszerzi, azután talán felhagy végre a gyilkosságokkal.

Egy rendőrtiszt lépett Blackburn főfelügyelőhöz, átnyújtott neki egy dossziét, és a fülébe súgott valamit, majd amilyen gyorsan jött, olyan gyorsan távozott is az irodából. Bármit is mondhatott a főfelügyelőnek, az nem lehetett túl fontos,

ugyanis Blackburn félredobta az iratot, és újból a bácsikámra szegezte a tekintetét.

– Szívem szerint meg sem hallgatnám a továbbiakat, dr. Wadsworth, de attól tartok, nem engedhetem meg magamnak ezt a luxust. Kérem, folytassa!

Magam sem tudom, hogy honnan, de tudtam, teljes bizonyossággal éreztem, hogy mire van még Hasfelmetsző Jacknek szüksége. Ennél fontosabb szerv transzplantációjára vagy elrablására nem is vetemedhetne. Kis híján a gyomrom tartalma is elhagyta a számat a szavakkal együtt, amiket kimondtam:

– Egy szívet. Hasfelmetsző Jack még egy szívet is akar, addig nem fejezi be a nők szétkaszabolását.

Éreztem, hogy Thomas tekintete reám szegeződik, szinte lyukat égetve a hallgatási fogadalmam közepébe. Nem mertem viszonozni a pillantását, attól tartottam, hogy amennyiben találkozik a tekintetünk, én minden gyanúmat tüstént bevallom itt és most a rendőrségnek, bármit is zúdítsak így a családom nyakába.

De egy reménysugár még kitartóan ott lebegett a fejem felett. Jonathan bácsi egy szóval sem említette apámat a rendőröknek. Pedig az éjjel vele is megosztottam a félelmeimet a laboratóriumban, és bár ő még nálam is szkeptikusabban kezelte a hallottakat, az arca falfehérré sápadt.

Azt mondta, ne aggódjak, mert hamarosan rájövünk az igazságra. És hogy apám egyszerűen csak beteg, és minden, ami ellene szól, csak véletlen egybeesés a dolgok állásában.

Sosem könnyű beismerni az igazságot, de akkor különösen nehéz, ha ezáltal a hozzánk közelállókban rejtőző szörnyeteg kerülne napvilágra. De ha a bácsikám képes egyetlen árva kis szalmaszálba kapaszkodni, bármilyen haloványnak tűnjön is, akkor én is hihetek az apám ártatlanságában.

Egyelőre.

HUSZONÖT

IBOLYA ANYÁM SÍRJÁRÓL

DR. JONATHAN WADSWORTH REZIDENCIÁJA,
HIGHGATE

1888. NOVEMBER 8.

Egy viseltes, tengerészkék ruhát emeltem ki az egyik kofferből Jonathan bácsi padlásán. A varrás mentén már foszladozni kezdett az anyag, és dohos szag áradt belőle, ahogy gyöngéden megráztam a halovány holdfényben.

Már sehogyan sem lehetett volna divatossá tenni ezt a ruhadarabot. Megette az idő, és túl sok éve volt már, amikor Miss Emma Elizabeth először magára öltötte.

A bácsikám jóformán a kisasszony összes holmiját elszállíttatta ide a családjától, akik már névleg sem kívántak kötődni hozzá. Jonathan bácsi igyekezett úgy hagyni mindent, ahogy Miss Smith hagyta – az idő végtelenjébe fagyva, mintha csak egy fotográfus örökítette volna meg így ezeket a holmikat.

Kivéve a vastag porréteget és az éhes molylepkék hadát, amelyek jóízűen lakmároztak a ruhákból az elmúlt esztendők alatt.

Egy kissé túl öreg, túl szakadozott, és túl nagy volt rám ez a ruha.

Ha felvenném, pontosan úgy festenék benne, mint az East End lakói, munkáért könyörögve, amiből függőségeik költségeit fedezhetik. Amelia nénikém menten szörnyethalna, ha látná. Sőt, amondó volnék, hogy ezt a rettenetes öltözéket még Liza sem tudná csinossá varázsolni.

Nagyszerű.

Thomas az ajtófélfának támaszkodott, és karba tett kézzel figyelt engem a tőle megszokott csendes vizsgálódással, amivel mindig is őrületbe kergetett engem.

– Semmi értelmét nem látom ennek az egésznek, Wadsworth. Miért nem áll nyíltan az apja elé, és kész? Ez, hogy prostituáltnak öltözve akar körbeszimatolni, esküszöm, az eddigi legpocsékabb ötlete! De gratulálok! – közölte, és lassú mozdulatokkal megtapsolt. – Végre alkotott valami maradandót, még ha ilyen nevetségeset is.

– Már majdnem sikerült lehúznom önt a gyanúsítottak listájáról – ráztam ki egy újabb megfakult ruhát. Jól meg is csiklandozta az orromat a felszálló por, miközben magam elé fektettem a ruhadarabot. Meg kell hagyni, csodaszép lehetett ez a sötétzöld selyem a maga idejében. – Ez ám az igazi teljesítmény!

– Ó, igen – felelte, és a szemét forgatta. – A kegyed másik zseniális ötlete. Mintha képes lennék ilyen rendetlenül dolgozni, hogy még nyomokat is hagyjak magam után. Gyakorlatilag a nap minden óráját együtt töltjük. Ez nem ment fel engem a gyilkosság vádja alól? Vagy talán egy ágyban kéne aludnunk, hogy végleg bebizonyítsam az ártatlanságomat? Nos, tulajdonképpen… ez nem is lenne olyan rossz ötlet.

Thomas megjegyzését elengedtem a fülem mellett, és kivettem egy pár barna, fűzős csizmát a kofferből, hogy közelebbről is megvizsgálhassam. Ránézésre körülbelül az én méretemnek tűnt, úgyhogy rátettem ezt is az álruhakupacom tetejére. Thomas már vagy két órája nem szállt le a nyakamról, egyfolytában ott járt a nyomomban, és úgy osztotta meg velem a véleményét mindenről, mintha szívességet tenne vele, pedig én aztán egyszer sem kérdeztem.

– Három egész héten át az ön módszereit követtük - emlékeztettem –, és mire jutottunk vele? Csak egyre frusztráltabbak lettünk! Ebből már elég, Thomas.

Elmentünk a Belgrave Square-re, s éjjel-nappal lesben állva bujkáltunk a házunk előtt, mégse sikerült egyszer sem gyanús mozgáson kapnunk az édesapámat. Még egy jelet is tettem a hintójára, hogy éjjel is felismerjük, ha kinn zötyögne az utcán.

Olyan volt, mintha megérezte volna, hogy mikor figyeljük, akárcsak egy űzött farkas az ostoba vadászai közeledtét.

Épp itt volt már az ideje, hogy az én ötleteimet is próbára tegyük.

– Csak hogy tudja – emeltem fel újból azt a zöld ruhát –, nem szándékozom prostituáltnak öltözni. Csak el akarok vegyülni.

Semmivel sem téríthettek le a választott utamról. Ha nem sikerült rajtakapnunk apámat, amikor épp Whitechapelbe indul otthonról, akkor tanyát verek az East Enden, és megvárom, hogy ő maga jöjjön el hozzám. És ez is ugyanolyan jó ötlet volt, mint bármelyik másik. Elhatároztam, hogy kiderítem végre, kerüljön bármibe, hogy valóban apám-e a Hasfelmetsző.

Thomas motyogott valamit az orra alatt, majd odamasírozott egy magányos ruhásszekrényhez, ami a padlástér egyik sarkában állt, kitárta mindkét ajtaját, és bosszúsan elkezdett kotorászni a sok ruha között.

– Elárulná, hogy most mégis mit csinál? – kérdeztem, de válaszra már nem kívánt méltatni.

Sorra repültek ki a válla fölött a különböző ruhadarabok, amik csak az útjában voltak, míg nem talált végül valami neki tetszőt.

– Ha végképp nem akar hallgatni az észérveimre, akkor el kell kísérnem önt a körútjára. Így nyilvánvalóan nekem is szükségem lesz egy öreg kabátra és nadrágra – mutatott végig magán. – Egy ilyen daliás férfiról egyetlen épeszű ember sem hinné el, hogy East End-i. Lehet, hogy felveszek még egy parókát is.

– Nincs szükségem ilyen dölyfös kísérőre ma este – fintorodtam el, bár hiába, mert Thomas nem is figyelt rám. – Tudok én magamra vigyázni.

– Ó, persze. Milyen buta vagyok, hogy ezt elfelejtettem! – nevetett fel Thomas. – Lefogadom, hogy az a sok meggyilkolt nő se gondolta volna, hogy csak úgy kivágnák a szerveiket. Talán azt mondogatták, hogy „Hm, péntek van. El kéne mennem a kocsmába, hogy egyek valamit, aztán kifizetem a lakbért, és mielőtt még pirkadna, megöletem magam egy eszement őrülttel. De szép is lesz!”

– Ő az apám – csikorgattam a fogam. – Komolyan azt hiszi, hogy képes lenne bántani engem? Nem gondolnám, hogy ennyire sötét és romlott lenne a szíve.

Thomas abbahagyta a molyrágta kabátok válogatását, és felém fordult. Egy pillanatra egészen úgy tűnt, mintha elgondolkodott volna.

– Már ha valóban az ön apja a Hasfelmetsző Jack. Mert még mindig nem talált semmilyen egyértelmű bizonyítékot. Csak egy egyszerű megérzésre alapozza ezt az egész hősködési mutatványt, miszerint ön valóban vérrokona ennek a szörnyetegnek – mondta. – Tudom, hogy tud magára vigyázni, Audrey Rose, de azt is tudom, hogy az összes áldozat egyedül volt, amikor rájuk támadt ez az ember. Elmondaná, hogy mit tervez csinálni, ha kiderülne, hogy tévedett, és egy pengét nyomnak a nyakához?

– Nos, én…

Thomas olyan sebesen libbent át a szobán, hogy hirtelen azt sem tudtam, hogy miféle tárgy feszül a torkom érzékeny bőréhez. Thomas ekkor arcon csókolt, majd lassan visszahúzódott. Összetalálkozott a tekintetünk. Riadt kalapálásba kezdett a szívem, látva, hogy Thomas pillantása egyenesen az ajkamra tévedt, s hosszú másodpercekre ott is ragadt. Nem is tudom, mit szerettem volna jobban, hogy megcsókoljam, vagy hogy megöljem, de végül hátrébb lépett, s hagyta, hogy a gyertya egy nagy csattanással a földre zuhanjon. Aztán pedig – mintha mi sem történt volna – felkapott egy kopottas sétapálcát a földről.

– De érdekes! – mormogta, míg azt a botot vizsgálgatta.

Ennyi, eldőlt. Egyértelmű, hogy megölni akarom.

– Elment az esze? – kaptam zihálva mindkét kezemmel a torkomhoz. – Meg is ölhetett volna!

– Egy gyertyával? – vonta fel a szemöldökét. – Őszintén jólesik, hogy ilyen nagyra tart, de kétlem, hogy ilyen nagy kárt tudnék okozni egy efféle fegyverrel.

– Jaj, tudja ön, hogy hogy értem! – mondtam. – Ha ez egy kés lett volna, akkor már nem élnék!

– Pontosan ezt akartam demonstrálni önnek ezzel a kis tusakodással, Wadsworth!

A hangja és az arckifejezése alapján egy cseppet sem bánta, hogy így rám hozta a szívbajt. Sőt, a kezét ismét karba téve farkasszemet nézett velem. Csökönyös szamár!

– Na, most képzelje azt, hogy mindez az East Endben történt – folytatta. – Ha ott fagyott volna le így, akkor most halott lenne. Gyorsan kell cselekednie. Mindig gondolkodjon, hogy bármilyen kutyaszorítóból azonnal megtalálja a kiutat! Ez az átkozott érzelgőssége még mindig csúnyán elhomályosítja az ítélőképességét. Ha újból önre támadnék, mit csinálna másként?

– A lábába vájnám a csizmám sarkát.

Ezt hallva Thomas válla egyszeriben ellazult. Eddig észre sem vettem, hogy mennyi feszültség gyűlt a testében, csak így, hogy már mind kiszállt belőle.

– Jól van. Végre-valahára használni kezdte azt a bűbájos eszét, Wadsworth! Taposson a lábfejére, amilyen erősen csak tud! Rengeteg idegvégződés fut arra, tehát ezzel bármilyen támadó

figyelmét kellőképp elterelheti, és még egy kis időt is nyerhet magának.

Tetőtől talpig végigmért. Sokkal inkább szánta ruházatellenőrzésnek ezt a gesztust, mint flörtölésnek, mégis lángolni kezdett a pillantásától az arcom.

– Nos, akkor készüljön össze erre a kellemes kis éjjeli sétára, aztán menjünk most már! Ó, és egyébként bármikor nyugodtan megköszönheti a felkészítést – közölte, letörölhetetlen vigyorral a képén. – Egyáltalán nem ellenkeznék, ha csókot akarna adni az orcámra, tudja, viszonzásul, vagy valami hasonló…

Olyan szúrós tekintetet küldtem Thomas felé, hogy már féltem, hogy végleg úgy is marad az arcom.

– Ha még egyszer ilyesmivel próbálkozna nálam, Thomas Cresswell, akkor esküszöm, hogy a maga lábát fogom széttaposni a csizmám sarkával!

– Oh, van valami abban, amikor így mondja a nevem. Úgy hangzik, mintha valami varázsige lenne! – felelte. – Ha még valami jóféle kézmozdulatot is ki tudna dolgozni hozzá, úgy lenne igazán tökéletes.

Megragadtam egy csizmát, és jó messzire elhajítottam, ám még mielőtt célba talált volna, Thomas sikeresen kisurrant az ajtón, és becsukta maga után. Az állkapcsom megfeszült: minden porcikámmal gyűlöltem ezt a fiút!

Bár meg kell hagyni, igaza volt. Érzelmileg is fel kellett még készülnöm a Jackkel való találkámra. Odasétáltam az ajtóhoz, felemeltem a padlóról a csizmát, és nekiláttam átöltözni. Gomolyogva gyűltek a felhők az égen, fokozatosan eltakarva így

a hold ezüstös csillogását.

Tökéletes éjt választottam egy kis whitechapeli gyilkosvadászatra.

– Az isten szerelmére, minek sántít így? – suttogtam oda bosszankodva ennek a félnótás útitársamnak, majd lopva az utca másik oldaláról bámészkodó járókelőkre pillantottam. – Rettenetes nagy felhajtást csinál, pedig észrevétlennek kéne maradnunk!

Még akkor vette fel ezt az ostoba bicegő, járást, amikor Spitalfields széléhez értünk, és azóta folyamatosan csak a színészi játékán vitatkoztunk. Így aztán az utóbbi néhány utcán ezerszer feltűnőbbek voltunk, mintha maga a királynő vonult volna végig a legelőkelőbb ruhájában ezen a nyomorgó városrészen. Thomast persze sem az álmélkodó tekintetek, sem a gúnyos kacajok nem tántoríthatták el.

Sőt, úgy látszott, meglehetősen jól is szórakozik ettől.

– Csak irigy, hogy nem maga találta ki ezt a taktikát. Na, gyerünk, botladozzon ön is egy kicsikét! Ha nem tűnik kellőképp borgőzösnek, sosem csaljuk ide hozzánk a Hasfelmetszőt – pillantott rám gőgösen, ám ekkor a szája sarka mintha mosolyra kezdett volna húzódni. – Ha úgy tetszik, nyugodtan kapaszkodjon csak belém. Szívesen leszek a támasza.

Megragadtam a szoknyámat, hogy kikerülhessek egy kupacnyi bűzös szemetet, amit valaki a csatornába borított, és hálát adtam a Jóistennek, hogy Thomas nem láthatja az arcomon megjelenő rózsaszínes pírt.

– Maga úgy, ahogy van, félreértette az expedícióm célját. Én nem előcsalni szándékozom a Hasfelmetszőt, Thomas – közöltem. – Csak el akarok vegyülni itt a környéken, hogy kifigyelhessem, merre jár, és megakadályozhassam, ha újból gyilkolni akarna. De ha meglát minket, félelmében alighanem jó messzire szalad, nehogy még megkergesse őt ez a bottal járó, sánta fiú.

– Ez nem bot, hanem sétapálca, és abból is egy különösen szép darab. Örülhetne ez a Hasfelmetsző, ha valaki egy ilyen rusztikus műtárggyal látná el a baját.

A botra pillantottam. Még csak ki sem fényesítették ezt a fadarabot, a padláson pedig mindenféle pókhálók akadtak a repedéseibe. Igen, nagyon rusztikus volt, ez kétségtelen.

Hangtalanul lopakodtunk tovább az eldugott sikátorokon és négyszögletes udvarokon keresztül, mindenhol gigantikus sötét árnyak és vérfagyasztó sikolyok visszhangja után kutatva. Pedig jóformán az orrunkig sem láttunk. A szurokfekete égboltról egyetlen árva csillag sem pislogott le ránk, és a lámpaoszlopok gázlángját is mind elnyelte a sűrű, éji köd.

Átvágtunk egy sötét kis utcán, majd tovabicegtünk egy másikon, míg végül egy öreg kocsma előtt álltunk meg, ahonnan rémes zene és nevetés hangjai szűrődtek ki.

Az épület előtt részeg nők kellették magukat az odakint álldogáló és elcsábítandó mészárosok, tengerészek és vasöntő munkások előtt, a hangjuk még a férfiakénál is érdesebben szólt. Egy pillanatig elgondolkoztam azon, hogy vajon milyen lehetett az életük, mielőtt prostituáltnak álltak.

Szörnyen igazságtalan és kegyetlen volt a világ a nőkkel. Ha megözvegyültél, ha kitagadott a családod, vagy netán utcára rakott a férjed, akkor nem állt előtted túl sok lehetőség, ha nem akartál éhen halni. És ez esetben még az se nagyon számított, hogy nemesi családba született-e az ember lánya, vagy sem. Ha nem támaszkodhatsz más pénzére, vagy arra, hogy befogad, nos, akkor azzal biztosítod a megélhetésedet, amivel éppen tudod.

– Menjünk! – fordultam el olyan gyorsan, ahogy csak nem szégyelltem. Távol kell tartanom magam ezektől a nőktől és az ő tragikus élettörténetüktől, mielőtt még túlcsordulnának bennem az érzelmeim.

Szemügyre vette őket Thomas is, aztán pedig rám pillantott. Jól tudtam, hogy sokkal de sokkal több mindent láthat rajtam, mint azt szeretném, azt viszont végképp nem akartam, hogy törékenynek tartson. Meglepetésemre hirtelen egyszerűen csak a karjába fűzte a karomat. A megértés, amihez nem kellenek szavak.

Megnyugodott a szívem. Aprócska gesztus volt ez csupán, mégis elöntött tőle a bizalom Thomas iránt. Hasfelmetsző Jack sosem lenne ennyire megértő.

Átsuhantunk még jó néhány utcán, jelenésként bukkanva fel itt-ott a ködben, hogy aztán újból az áthatolhatatlan, sűrű lepel mögé rejtőzzünk. Néhol eljutott hozzánk egy-egy hangfoszlány, de semmi különöset nem tapasztaltunk. A férfiak a napi dolgaikat tárgyalták meg egymással, és a nők is hasonlókról cseverésztek.

Egy idő után Thomas felhagyott a bicegéssel, végtére is semmi szükség nem volt rá, hogy bénának tettesse magát, mikor egy lélek sem láthatott minket az utcán.

Néhány lépésenként egészen túlvilági fény vetült le ránk a lámpaoszlopokról, csendes sziszegésükkel borzongatva a nyakamon a bőrt. Roppant baljós érzete volt ennek az estének. Maga a Halál kószált ezeken az utakon, csak épp mi nem pillanthattuk meg. Nem tudtam szabadulni az érzéstől, hogy valaki figyel, pedig egyetlen aprócska lépés neszét sem hallottam körülöttünk, így aztán el kellett fogadnom, hogy egyszerűen csak a félelem játszott velem.

– Ebből elég volt – adtam meg magamat. – Menjünk most már haza!

Már éjfél is elmúlt, én pedig szörnyen kifáradtam. Sajgott a lábam, a ruhám durva anyagától viszketett a bőröm, és abból is szerfelett elegem volt már, hogy ennyi mocskon kellett átgázolnom. Néhány utcával korábban valami pépes állagú akármibe találtam lépni, úgyhogy már épp azt latolgattam, hogy leamputálom a saját lábamat.

Hála istennek, Thomas meg sem mukkant, ahogy sarkon fordultunk, és a bácsikám háza felé vettük az irányt. Ebben a nyomorúságos állapotomban aligha fogadtam volna túl jól a kritikáit.

A vereségemmel kapcsolatos gondolataimba merülve egy hangot sem hallottam, csak amikor már vészesen közel ért hozzánk a támadónk. Tusakodva trappoló csizmák, egy jól irányzott ütés, és Thomas arccal lefelé a macskakőre rogyott. Egy zömök férfi térdelt a háta közepébe, és hátracsavarta a karját.

– Thomas! – sikoltottam fel, ám ekkor felbukkant valaki más is, és a nyakamhoz egy éles pengét szegezve beljebb ráncigált a sikátor mélyébe. Majdnem hátraestem a szoknyámban, de a férfi egy határozott mozdulattal előrerántott, sajgón a bőrömbe mélyesztve mind a tíz körmét. Minden érzékemre rátelepedett a félelem. Az agyam kikapcsolt, fel sem fogtam, mi folyik itt. Jack lenne az?

– Na mi van, fiú? Követtelek ám, bizony! Asziszed, hogy olyan okos vagy, hogy most úgy őtözköcc, mint a csőcselék? – A Thomast megszólító férfi szájából rothadó fogak és alkohol bűze áradt. – Sajnálom, de most én is e’veszem, amitő’ megfosztottá’ engemet!

Thomas rángatózva küzdött a földön, s a szemében kétségbeesett fény csillant, ahogy egyszer rám pillantott. Ekkor azonban a támadója a macskakőhöz nyomta a fejét. Tehetetlenül lógott a karom, teljesen megbénított a félelem.

– Biztosíthatom, uram, hogy én semmit nem vettem el öntől – rándult össze fájdalmasan Thomas arca, ahogy a férfi leszorította a fejét. – Bármi problémája is van velem, kérem, engedjék el a lányt! Ő nem tehet semmiről.

– Há’ én nem úgy láttam – köpött egyet az én támadóm. – Sírrablás, hm? Az tisztességes? A szegényeknek is kijár a tisztelet! Az én drága Libbym! – A férfi keze megremegett, a

penge megkaristolta a bőrömet. – Ő nem érdemőte meg, hogy főkaszabolják! Nem vót jogod, hogy… tudom, micsináltá’! Oliver maga mesé’te nekem!

Fájdalmas zokogás tört fel a férfi mellkasából, nekem pedig apró vércsepp kúszott végig a nyakamon, s melegével felolvasztotta a jégbe zárt gondolataimat is. Ha most nem cselekszem, meghalunk. Vagy megcsonkítanak bennünket. Akárhogy is, egyik sem szerepelt az esti programjaim között. Ekkor eszembe jutott Thomas okítása, így megemeltem az egyik lábamat, és minden erőmmel rátapostam a férfi lábfejére. Egy pillanat, és már recsegett is a csontja a cipőm sarka alatt. Valóban célravezető figyelemelterelés volt ez bármely támadóval szemben, ahogy Thomas megjósolta.

– Ördög és pokol! – sántikált arrébb a férfi a sértetlen lábán ugrálva.

Egy pillanatra a Thomast fogva tartó ember is engedett a szorításán, mert a figyelme a társa felé fordult. Ez a röpke néhány másodperc épp elegendő volt Thomas számára, hogy a hátára forduljon, és egy fürge ütést mérjen a férfi gyomrára, mire az igen figyelemre méltó káromkodások közepette összegörnyedt.

Thomas amint felugrott, megragadta a kezemet, s nekiiramodott velem a kacskaringós kis utcácskák felé, oly gyorsan, mintha maga a Sátán üldözött volna minket.

Csak szaladtunk, szaladtunk, át az utcákon, át a sikátorokon, de olyan féktelen tempóban, hogy végül meg kellett rángatnom Thomas kabátujját, hogy végre megálljon.

– Mégis… miről… beszélt… ez az… ember?

A fiú ekkor viszont belém kapaszkodott, s úgy szorított, mintha attól tartott volna, hogy pergő hamuként foszlana szét a testem, ha újból elengedne. Riadtan tekintett körbe a búvóhelyünkként választott kis sikátorban, a mellkasa szaporán járt fel és le.

Valami furcsa, vad és szilaj szín költözött a tekintetébe. Sosem láttam még őt ilyen ziláltnak.

Pedig mélyen legbelül én is ugyanígy éreztem magam, mégis azt reméltem, hogy én sikeresebben álcáztam magam. Vettem egy mély lélegzetet, hogy nyugalmat erőltessek magamra. Thomas teljesen összeroppant. Óvatosan megérintettem az arcát, hogy rám figyeljen.

– Thomas, mi…

– Azt hittem, elveszítem önt! – Mind a tíz ujjával a hajába túrt, és előbb hátrálni kezdett, majd ismét közelebb lépett hozzám. – Láttam, hogy vérzik… Azt hittem… Azt hittem, hogy elvágta a torkát, azt hittem, hogy…

A tenyerébe temette az arcát, és néhány sóhajtással igyekezett rendezni a gondolatait, aztán ismét felpillantott, majd nagyot nyelt.

– Ugye tudja, hogy mit is jelent nekem ön? Audrey Rose, tudnia kell, hogy mit érzek ön iránt. Amikor azt hittem, hogy elveszítem…

Fogalmam sincs, hogy melyikünk mozdulhatott először, de az egyik pillanatban azon kaptam magam, hogy Thomas arcát cirógatják az ujjaim, a következőben pedig, hogy összeért az ajkunk. Cseppet sem érdekelt minket, hogy mit mond az illem vagy a tisztesség…

Nem volt itt se Hasfelmetsző, se éjféli támadó, csak Thomas és én, akik rettegve féltük egymás elvesztését.

A nyaka köré fontam a karomat, hogy még közelebb simulhasson hozzám. Nem akartam még, hogy véget érjen, de egyszer csak Thomas elhúzódott tőlem, s még egy utolsó, gyöngéd csókot lehelt az ajkamra. A fülem mögé simított egy kósza hajtincset, majd a homlokomhoz érintette a homlokát.

– Bocsásson meg, Miss Wadsworth!

Megérintettem az ajkamat. Olvastam én már efféle veszélyes helyzetekről, melyek váratlan szerelmes összeborulásokat szültek, de mindig is ostobaságként tekintettem ezekre. Most már viszont megértettem, hogy miről is volt szó. Ha rájössz, hogy minden figyelmeztetés nélkül megfoszthatnak attól, akit a világon legjobban szeretsz, akkor igenis belékapaszkodsz, s többé el sem ereszted.

– Nem, úgy hiszem, én cselekedtem először.

A fiú összeráncolt homlokkal lépett hátrébb tőlem, majd aztán elnevette magát.

– Ó, nem, azt egyáltalán nem bánom, hogy megcsókoltam önt. Én arra az eszelősre gondoltam, aki kést szegezett a nyakához.

– Áh, hogy az – legyintettem közönyt tettetve. – Szerencsés egy fickó, hogy ön ilyen előrelátó volt az este, s felkészített a támadására.

– Hát maga aztán tényleg elképesztő! – Thomas szemében kétkedő, de egyúttal vidáman csodálkozó fény csillant fel. – Nekivág a kietlen sikátoroknak, de ha kell, csontot tör és lefegyverezi a támadóit!

– Borzasztó – szóltam. – Odalesz a jó híre, ha kiderül, hogy megmentettem önt.

– Tőlem aztán szét is rombolhatja a hírnevemet – mondta kacagva. – Nyugodtan mentsen meg máskor is, ha utána megcsókolhatom.

– De egyébként tudta? – kérdeztem, komolyra fordítva a szót.

– Mármint, hogy a hullák…

Ezt hallva összeszorult az állkapcsa, majd óvatosan megragadta a kezemet, hogy folytathassuk az utunkat.

– Sajnos nem, nem tudtam. De nyilvánvaló, hogy az állításával ellentétben Oliver nem azonosítatlan elhunytakat adott át nekem. Utálom, ha bolondnak néznek, és a gyászoló család hozzájárulása nélkül kényszerítenek átvizsgálni egy hullát. Semmilyen tudományos áttörés nem ér annyit, hogy ezzel fájdalmat okozzak másoknak.

Megkönnyebbülten sóhajtottam fel. Csakis ennyit akartam hallani. Thomasnak semmi köze nem lehetett a Hasfelmetsző bűntetteihez. Őt az életek megmentése foglalkoztatta, s nem a kioltása.

– És mit akar kezdeni Oliverrel? – kérdeztem. – Nem hazudhat tovább azokról a holttestekről. Nagy eséllyel nem csak önt verhette át így.

– Ó, persze, el fogok beszélgetni vele, az egyszer biztos – húzott közelebb magához. – Gyűlölöm, ha feleslegesen kell önt veszélybe sodornom.

– Hasfelmetsző Jack nyomában járunk, Thomas – emlékeztettem. – Már ezzel is eléggé veszélybe sodrom az életünket.

A fiú megcsóválta a fejét. Őszinte vidámsággá simult a feszült arckifejezése, de erre már nem mondott semmit.

Magunk mögött akartuk hagyni az East Endet, így aztán végigbaktattunk a Dorset Street vonalán. Egyszerre még a támadás emléke is kiszállt az elménkből, ahogy kis híján fejjel nekimentem egy elegáns hintónak. Döbbenten pislogva álltam meg a jármű előtt. Hihetetlen módon még tartogatott számunkra egy sötét fordulatot ez a különös éj. Úgy éreztem, mintha egy kígyó tekeredett volna a mellkasom köré, s egyre-másra szorította volna szét a belsőmet.

A hintó oldalán egy félreismerhetetlen, V alakú karcolás éktelenkedett. Jól ismertem ezt a jelet, hisz’ én magam véstem bele még a múlt héten. Számomra ugyanis ez a vétkesek azonosítója volt.

És az apám hintója.

HUSZONHAT

BLACK MARY

MILLER’S COURT,

WHITECHAPEL

1888. NOVEMBER 9.

Óvatosan megrángattam Thomas kabátujját, és a lovas kocsi felé biccentettem. Hol lehet vajon a kocsis? Igazán furcsa lett volna, ha apám maga ült volna a bakra. Ezerfelé kezdtek cikázni a gondolataim. Hát egészen idáig rossz embert gyanúsítottunk? Talán John, a kocsisunk állt a gyilkosságok mögött? Vagy netán Blackburnt kérte meg az apám, hogy hozza el őt ide? Megcsóváltam a fejemet, hogy egy kicsit rendeződjenek a gondolataim. Egyszerűen semminek sem találtam értelmet.

– Ha egy gyilkosságot akarnék elkövetni – gondolkodtam hangosan –, akkor ugyan miért parkolnám le a kocsimat a tetthely előtt? Ez nekem egyáltalán nem logikus.

– A Hasfelmetsző, bárki legyen is az, aligha szokott logikusan gondolkodni. Ez a fickó megevett egy emberi vesét! Lehet, azt hiszi, hogy elpusztíthatatlan, és megalapozottan gondolhatja ezt, hiszen ez idáig minden bűntettét sértetlenül megúszta.

Végigtekintettem az előttünk elterülő utcán, de semmi más, csak néhány bérház és egy rakás szemét társult hozzánk ott az árnyas búvóhelyünkön. Szerencsére nem értek utol minket a támadóink, s ezen a ponton már nemigen tartottam valószínűnek, hogy újból fel akartak volna tűnni a közelünkben. Biztos voltam benne, hogy eltörtem a férfi lábfejét, és emiatt akár még a bűntudat is mardoshatott volna, ha nem támadnak ilyen erőszakkal ránk.

A kései órára való tekintettel a legtöbb utcai lámpát már rég eloltották, csak ott a bérház előtt nem, ahol az apám hintója is állt. Élénk világosság és elfojtott beszédfoszlányok szűrődtek ki a velünk szemben álló ablakpáron keresztül. Az egyik üvege betört, szabad utat biztosítva így a kinti éjbe kívánkozó hangoknak.

A le s föl járkáló két alakra mutattam. Az arcvonásaikat ilyen távolból lehetetlen volt pontosan kivennem, de az egyikük vállas termete csakugyan hasonlított édesapáméra.

– Jöjjön – mondtam, s a szemközti kis utcába vezettem Thomast. – Ne hívjuk ide a rendőrséget? Vagy várjunk még egy kicsit?

Vizsgálódó tekintetét a keskeny utcára, a hintóra, majd az épületre vetette, ahol az említett két alak láthatólag semmi mást nem csinált, csak beszélgettek. Módszeres, matematikai pontossággal mérte be a környezetünket, ám körülbelül egy perc múltán végül csak megcsóválta a fejét.

– Ezek az emberek még csak nem is vitatkoznak, bárkik is legyenek. Azt mondom, várjunk még, majd meglátjuk, hogy mi

lesz.

Egy számomra ismeretlen erő pedig arra késztetett volna, hogy szaladjak vissza a bérház elé, s dörömböljek be az ajtón. Ordítozni akartam apámmal, amiért ennyi gazságot hajtott végre, és a többi szörnyűségért is, melyet a jövőben kívánt véghezvinni. Zokogni akartam neki, hogy tudja, micsoda súlyú bűntudatot helyezett így a vállamra.

– Rendben, várjunk akkor – dőltem végül a mellettünk lévő épület hűvös kőfalához, hogy ott várjuk ki és ott figyelhessük meg az esetleges fejleményeket. Az idő azonban mintha ólomlábakon vánszorgott volna tovább.

Szörnyen átfagytam, ráadásul ki is fáradtam az előző támadás során, pedig még egy rettenetes találkozó elé is néztem, amitől görcsbe állt a gyomrom. Meg se tudtam volna mondani, hogy a kettő közül melyik érzetem borzongatta leginkább a testemet.

Azt kívántam, bárcsak lett volna valami észszerű magyarázat apám ittlétére.

Semmi másra nem vágytam jobban, mint hogy tévedjek.

Közel háromnegyed óra múlva kinyílt az ajtó, felfedve így a két alakot, akik egészen idáig a bérházban beszélgettek; egy férfit és egy nőt. Hunyorogva néztem rájuk, hátha végre megbizonyosodhatnék arról, hogy valóban az apám áll-e előttünk. Tisztes távolságra maradtak egymástól, míg a férfi ki nem lépett a lámpás fényébe.

Lord Edmund Wadsworth körbetekintett az utcán, míg a tekintete meg nem akadt a kis sikátoron, ahol Thomas és én rejtőztünk. Ijedten kiáltott fel a szívem, ám Thomas – némi kotorászás után – megragadta a kezemet a sötétben, s összekulcsolta az ujjainkat. A teste melegétől egészen lecsillapodtak az idegeim.

Tudtam, hogy apám nem láthatott meg minket, mégis összerezzentem. Soha életemben nem voltam még ennyire hálás ennek a sűrű, londoni ködnek, ami a védelmező, pamacsos ölelésébe bújtatott minket. Édesapám újból körbenézett, majd felmászott a lovas kocsi bakjára, rántott egyet a gyeplőn, s eldöcögött hazafelé.

– Maga figyelje a kocsit! – parancsoltam Thomasra, míg én a nőre irányítottam a figyelmemet, akivel apám beszélgetett.

Immár ő is a lámpa fényében állt, és egy másik hölggyel csevegett, aki az egyik szemközti épületből lépett oda hozzá.

Elfogott a döbbenet, ahogy észrevettem, hogy milyen fiatal is az a nő. Nem láttam tisztán az arcát, de aligha lehetett huszonöt-huszonhat évnél idősebb. Vörös haja hosszú, göndör fürtökben omlott a vállára, a feje pedig a legtöbb férfi alakja fölé magasodott.

Gyűlöltem, hogy apám felkereste őt. Hiszen semmi jó nem származhatott a kapcsolatukból, még akkor sem, ha apám valójában nem is tervezte meggyilkolni ezt a nőt. Mennyi titkot rejteget az én apám? A vörös hajú hölgy búcsút intett a másik nőnek, majd benyúlt a törött ablakon, és ellenőrizte az ajtókilincset. Összeráncoltam a homlokomat. Ezen a környéken semmiképp nem volt tanácsos kulcs nélkül eljárni otthonról.

Vörös kendőt vetett a vállára, és elsietett a macskaköves utcán. Egy ismerős dalocskát énekelt, mézédes hangján szinte

reám zúdítva a verses mondatokat.

Ám míg élek én, vigaszul vélem jár
Anyám sírjáról szakajtott ibolyám.

Ez az „Ibolya anyám sírjáról” című dal volt, de egyre csak futkosott a hátamon a hideg a nő édeskés hangszínétől, ahogy kislányosan dalolta a rengeteg szörnyűséget, ahogy a dal szerint sorra meghal minden rokona.

– Be fog fordulni az apja ott a sarkon – rángatta meg Thomas a ruhám ujját. – Utánamenjünk?

Az ifjú nőre pillantottam, aztán az ellenkező irányba, az utca vége felé, ahol apám kocsija épp eltűnni készült. Ismét túl közel éreztem a Halál jelenlétét. S bármit csináltam, minduntalan vészjósló gondolatok tódultak a fejembe.

De végül csak sikerült felráznom az elmémet a bódulatból, és bólintottam. Még mindig az előző támadás hatása alatt voltam, s emiatt rettegtem ennyire. Ennyi lehetett az egész. Nem lesz semmi baja ennek a szomorú dalt éneklő hölgynek. A szörnyeteg hazafelé tart.

– Igen – fordítottam el apámról a tekintetemet. – De mindig maradjunk az árnyékban! És siessünk!

– A hivatalos rendőri jelentés szerint ma délelőtt háromnegyed tizenegykor egy szétkaszabolt női holttestet találtak egy Miller’s Court-i ház előtt – visszhangoztam hitetlenkedve az Evening News egyik cikkében foglaltakat, és a díványra roskadtam a bácsikám laboratóriumában.

Thomas a gőzölgő teája felett figyelt engem, miközben egy összehajtott újság hevert az ölében. Először mindenféle ostobasággal traktált, hogy megvigasztaljon, azt hajtogatta, hogy igazából mi minden tőlünk telhetőt megtettünk, de én tiltakoztam az állításai ellen.

Ezek után viszont meg se szólalt, s már az őrületbe kergetett ezzel a némaságával.

– Én ezt nem értem! – fakadtam ki már negyedjére, ahogy újból rám tört ez a mellbevágó döbbenet. – Saját szemünkkel láttuk, hogy apám közvetlenül a találkája után hazament. Talán megláthatott minket, és megvárta, míg elmegyünk, hogy nyugodtan végrehajthassa ezt a szörnyű bűntettet? Pedig úgy vigyáztunk! Egyszerűen nem tudom felfogni, hogy hogy menekülhetett el!

Az én úgynevezett társamtól viszont még mindig nem jött semmi válasz.

– Magával is sokra megyek! – dohogtam. – A talányok mestere, persze…

A szív alakú órára tekintettem. Minden egyes ketyegésre egyre csak fokozódott bennem a feszültség. De hiszen majdnem négy órája hívták el a bácsikámat a gyilkosság helyszínére. Sosem jelentett jót, ha ilyen sokáig tartott egy holttest szemrevételezése. Képzelem, micsoda rémséges látvány fogadta, ha igazat szólt az az újságcikk. Arra kérték, hogy egyedül menjen, pedig én már jóformán szálanként tépdestem

ki a hajamat ebben a semmittevésben.

Ahogy eljutott hozzánk a gyilkosság híre, Thomasszal elmeséltük a bácsikámnak az éjjel látottakat. Ő azonban egy legyintéssel elhessegette a sejtéseinket, miszerint apámnak köze lehet a gyilkossághoz. Keressünk még nyomokat, Lord Edmund Wadsworth semmi esetre sem lehet bűnös, mondta.

Ami engem illet, én korántsem voltam ennyire biztos az ártatlanságában, de követtem a bácsikám utasításait.

Egy szétkaszabolt női holttestet találtak… Újra és újra elolvastam a cikk sorait. Talán azt reméltem, hogy ez valami nyomdai hiba lehet, és ha ezerszer elolvasom, akkor varázsütésre el is tűnik az újság lapjairól. Bárcsak így működött volna az élet!

– Ez egyszerűen hihetetlen! – dobtam félre a hírlapot, újra az órára pillantottam, hátha megparancsolhatom, hogy gyorsabban pörögjenek a mutatók, és mihamarabb hozzák haza a nagybátyámat.

Szinte rosszul voltam már az aggodalomtól így, hogy semmit sem tudhattunk az áldozat kilétéről, ugyanakkor afféle sötét kíváncsiság is motoszkált az elmémben. Próbáltam küzdeni ellene, de egyre azt találgattam, hogy mi történhetett ezzel a nővel. Mit érthettek azon, hogy szétkaszabolták? Esetleg elvágták a torkát, vagy valóban darabjaira vágták volna szerencsétlen nő testét? Igazán nem kellett volna ilyeneken gondolkodnom, de, Istenem… Kiirthatatlan csíraként bukkant fel az elmémben ez a rengeteg becstelen kérdés.

Az újságban feltüntetett cím alapján egészen biztos voltam benne, hogy az a nő volt az áldozat, akit Thomasszal láttunk, és halála előtt néhány órával az apámmal beszélgetett. A sok kérdés újabb kérdéseket szült, azokból meg újabb teóriák termettek.

– Beleőrülök ebbe a tudatlanságba! – Így már értettem, hogy Jonathan bácsi mit érezhetett, amikor néhány hete Thomas érkezésére várt. Ha őt is olyan erővel kínozta a kíváncsiság, mint engem, akkor igazán súlyos csapást mért ezzel ránk a sors.

Felpattantam a díványról, hogy köröket róhassak a laboratóriumban. Kitűnő munkát végeztek a cselédek a helyiség visszarendezésével. Meg se mondanám, hogy a Scotland Yard korábban fenekestül fölforgatta az egész berendezést, amikor eszeveszetten átkutatták a bácsikám holmijait.

Odaléptem a formalinos üvegcsék mellé, hogy a sötét folyadékban álló mintákat bámuljam, bár nem igazán láttam belőlük semmit. Nem akart megnyugodni az elmém.

– Hogy rázhatott le minket ilyen gyorsan az apám? – kérdeztem. – Pedig úgy vigyáztunk, igyekeztünk tisztes távolságból követni a hintóját, egyik sötét sikátorról haladtunk a másikra, míg haza nem ért!

Amikor viszont elértük a mi utcánkat, néhány másodpercre hátramaradtunk. De ettől függetlenül még éppen láttuk, ahogy apám beosont a házba, majd aztán minden lámpa kialudt.

Hajnali háromig ott strázsáltunk még a búvóhelyünkön, hogy biztosra menjünk, Lord Wadsworth immár valóban aludni tért. Hasfelmetsző Jack ezelőtt sosem támadt ilyen későn, így ostobán azt hittük, hogy mi is nyugodtan hazamehetünk. És mekkorát tévedtünk! Ha valaki egy gyilkos után nyomoz, sosem engedheti meg magának, hogy kiszámíthatónak ítélje egy eszeveszett őrült gondolkodását. Immár megtanultuk a leckét, no de milyen áron?!

Sosem csalódtam még ekkorát magamban.

– Ön szerint mit segít, ha fel s alá mászkál? Nem tudok koncentrálni magától, Wadsworth.

Méltatlankodó mordulással dobtam a levegőbe mindkét karomat, majd a szoba másik végébe viharzottam.

– Muszáj ennyit idegesítenie engem? Én sosem kértem számon, ha az esztelen elméleteit gyártva perceken át itt keringett!

– Mert ha én körbejárom ezt a szobát, annak mindig lesz valami használható eredménye. Maga csak a port és a formalinszagot kavarja a levegőben, és így odalesz a teám – bosszantott tovább, de a keserű pillantásomat látva kicsit megenyhült a tekintete. – Semmit nem tehetünk addig, míg haza nem ér a professzor. Addig is, legalább ehetne egy kicsit.

Bosszús fintort küldtem Thomas felé, és folytattam a járkálást.

– Úgy hiszem, később nemigen lesz éhes. – Jó vastagon megkent lekvárral egy szelet süteményt, majd odanyújtotta nekem. – Pláne, ha dr. Wadsworth ideszállíttatja az áldozat maradványait, és nekilátunk a vizsgálatoknak.

Óvatosan megfordultam. Thomas immár egészen közel állt hozzám. És nem is szándékozott hátrébb lépni, csak vizslatott, hogy a közelében merek-e maradni, hogy nappali világosban is

kész vagyok-e semmibe venni az illem előírásait.

Eszeveszett kalapálásba kezdett a szívem, amint rájöttem, hogy nem akarok eltávolodni tőle. Sőt, még nagyobb közelségre vágytam.

Lábujjhegyre akartam állni, hogy ismét összeérinthessem az ajkunkat, és elfelejthessem Hasfelmetsző Jacket az összes rémséges bűntettével együtt.

– Felettébb gyönyörű ma, Audrey Rose – lépett még közelebb Thomas, s egyenesen a szemembe fúrta a tekintetét.

Minden erőmmel azon voltam, hogy a szemem se rebbenjen a nézésétől. A fiú azonban egyre közelebb és közelebb jött hozzám, míg úgy fel nem forrósodott a vérem, hogy már azt hittem, azonnal ki is robban mind a testemből, akárcsak a tűzijáték rakétái az esti égboltra.

– Most ön is megdicsérhetné az öltönyömet. Igen pompásan áll rajtam ez a szabás, nem gondolja?

– Ha nem vigyáz – figyelmeztettem, kisimítva néhány láthatatlan ráncot a lovaglóruhám elejéről –, maga lesz a következő, akinek ide kell szállíttatnunk a maradványait. – Nagyon reméltem, hogy az arcomon megjelenő pírt nem a zavartság, hanem a harag jeleként értelmezi majd.

Ő azonban gyöngéden megemelte az államat, elszánt tekintetével még hevesebb lángot gyújtva az ereimben.

– Úgy szeretem, amikor ilyen megvetéssel beszél hozzám, Wadsworth! Mindig megdobogtatja vele a szívem.

De erre már nem tudtam válaszolni, mert egyszer csak kivágódott a laboratórium ajtaja, és becsörtetett a nagybátyám.

Tetőtől talpig bíborvörös árnyalatokban játszott a kabátja.

Azonnal kiszállt minden egyéb gondolat a fejemből.

Oly sok kórbonctani vizsgálaton és gyilkossági szemrevételezésen járt már, de még sosem tért haza ennyire véresen. Egészen távolba meredt a tekintete, de hát a szemüvege is meglehetősen csálén állt az arcán. Szótlanul az egyik asztalra dobta a noteszét, és átvette tőlem ezt az ideges járkálást. Thomas és én aggódó pillantásokat váltottunk, de némák maradtunk, míg a bácsikám csak motyogott az orra alatt.

– Ez lehetetlen. Ez még neki is sok. Kizárt, hogy ő tette volna. Egyik áldozatnak sem nyúzták le a bőrét. És a combok is… Ugyan minek vágta le a comb húsát? Az biztos nem transzplantációhoz kellett.

Küzdenem kellett a testemben növekvő émelyítő undor érzetével. Jonathan bácsi szélsebesen lapozgatta a jegyzeteit, mindig meg-megállva a holttestről készített rajzainál.

Egy perc múlva négy férfi baktatott le a lépcsőn, akik egy lepellel letakart holttestet cipeltek a vállukon, s ahogy letették a boncasztalra a hullát, el is tűntek, mintha itt sem lettek volna. Egytől egyig mind úgy nézett ki, mintha épp a pokol mélyéről tértek volna vissza. Senki arcán nem láttam még ilyen vegytiszta félelem jelét.

A bácsikám még mindig magában motyogott, ám egyszer csak minden figyelmeztetés nélkül lerántotta az elhunytról a leplet, felfedve így előttünk, hogy mi maradt ebből a szerencsétlen áldozatból.

Úgy éreztem, mintha megállt volna az idő, s felhagyott volna az örökös versennyel, amit az óramutatók körbe-körbe járva egymással vívtak. Nem akartam ránézni a holttestre, mégsem tudtam megállni, hogy egy apró pillantást ne vessek rá a nagybátyám válla fölött.

Senkit sem hibáztathattam, csakis magamat. Ki kellett szaladnom a laborból, és keresnem egy mosdótálat, amibe belehányhatok.

Aztán lassan visszasétáltam a laboratóriumba, bár meg- megremegett a térdem, ahogy a rám váró vérfürdőre gondoltam.

Soha életemben nem láttam még ilyen irtózatos barbárságot. Alig látszott emberinek ez a holttest. Még ha egy állat tépte volna így szét ezt a nőt… Akkor sokkal könnyebb lett volna elviselni ezt a látványt. Az nem lett volna ennyire kegyetlen. Bele se mertem gondolni, hogy miféle szörnyűségeket élhetett át, mielőtt kilehelte a lelkét. Bizonyára tárt karokkal fogadta őt a Halál.

Jó volt ez így, hogy nem kísértem el Jonathan bácsit a tetthelyre; így is nehéz volt megbirkóznom ezzel az egésszel. A keskeny lépcsősor végére érve vettem egy mély lélegzetet, s csak aztán tettem a kilincsre a kezemet, hogy beléphessek abba a groteszk rémálomba. De meg kellett tennem. Az összes szerencsétlen, megcsonkított nőért – emlékeztettem magamat.

Vetettem egy pillantást a hullára, aztán Thomas alakján akadt

meg a tekintetem. Egy csöppet talán ő is megviseltebbnek tűnt a szokásosnál, ahogy serényen körmölte a jegyzeteit, és a nő feltárt hasüregét vizslatta, szinte belétolva a fürkésző orrát, mintha csak egy ínycsiklandó karácsonyi vacsora lenne a boncasztalon. Időnként azért meg-megrándult, de aztán gyorsan közönyt erőltetett az arcára.

Ahogy észrevette, hogy ott vagyok, felpillantott.

– Jól van?

– Persze hogy jól van! – pillantott fel a bácsikám a holttestről, majd egy türelmetlen intéssel jelezte, hogy csatlakozzak hozzájuk. – Siessen, Audrey Rose! Nem érünk rá egész nap csak gondolkodni! Tudja az ördög, hogy mi okból, de Blackburn főfelügyelő két óra múlva visszavárja a testet. Rengeteg teendőnk van még! Adja ide az érfogót!

Nohát, miért siethet ennyire ez a főfelügyelő?

Kötényt kanyarítottam a derekam köré, a padlót pedig teleszórtam fűrészporral, ahogy azt minden kórbonctani vizsgálat előtt meg szoktam tenni. Habár aligha lesz rá szükségünk, tekintve, hogy szinte az összes vér kifolyt már szerencsétlen nő testéből. Mégis jólesett egy bevált rutint követnem, segített kicsit rendezni a gondolataimat.

A műszertálcát felemelve átnyújtottam az érfogót a bácsikámnak. Egy gombócba csomagoltam az összes érzelmemet, és szoros csomót kötöttem rájuk, nehogy szétbomolva újra elárasszanak.

Tudós módjára kell viselkednem.

Figyeltem, ahogy a bácsikám felemeli a comb bőrlebenyét, s immár nem láttam mást a helyén, mint egy tanulmányozandó anatómiai ábrát. A nyáron ugyanezt tettük a békákkal is. Ez is ugyanolyan feladat.

– Eltávolították az epidermiszt és az izompólyákat – közölte klinikai hűvösséggel a nagybátyám.

Thomas fürgén a jegyzőkönyvbe firkantotta az elhangzottakat, majd szomjas tollát a tintába mártotta, hogy mihamarabb folytathassa az írást.

– Mindkét emlőt levágták, melyek aztán különféle pozícióban voltak megtalálhatók. Az egyiket a fej alatt, a másikat a jobb láb alatt helyezték el.

Egy bonckést és egy Petri-csészét nyújtottam át a nagybátyámnak, majd miután belehelyezett egy metszetet, visszavettem az eszközöket, és lezártam az edényt. Bácsikám ezután megigazította az orrán a szemüvegét, ám a keze egy feketés, véres maszatolást hagyott a rézkereten. Okvetlenül el kell majd tüntetnie később azt a foltot, máskülönben újból rettegni kezdenek tőle az emberek, ha ilyen vörös pecsétekkel az arcán megy közéjük.

– Az összes belső szervet kimetszették, és aztán széthajigálták a gyilkosság helyszínén. A veséket és a méhet az elhunyt feje alatt, míg a májat az egyik lábfej közelében találták meg – folytatta a nagybátyám. – A beleket a test bal oldalára csoportosították. A combokról és az alhasról hiányzó bőrlebenyek egy kis asztalkán hevertek. Ezek most két külön zsákban vannak, későbbi vizsgálatok céljából.

Egy pillanatra megtorpant, hogy Thomas papírra vethessen

minden elhangzott szót. Amikor Thomas bólintott, a bácsikám úgy folytatta tovább a beszámolóját, mintha csak könyvből olvasná.

– Az arcot számos súlyos sérülés érte. A helyszínen számtalan, különféle irányú vágást azonosítottak rajta, illetve az ajkat egészen az állig bemetszették – diktálta. – Az áldozat torkát, úgy tűnik, csontig átmetszették, még a belső szervek eltávolítása előtt.

Az érfogóval felemelte a mellkason található nyúzott bőrcafatokat, hogy megvizsgálhassa azt a beesett üreget, ami egykor ennek a nőnek az élete központját védte. Jonathan bácsi elhúzta a száját, és felemelt egy zsebkendőt, hogy megtörölgesse vele a homlokát.

Végül aztán összeszorította az állkapcsát, és folytatta a látottak sorolását.

– A szívet sebészi úton eltávolították; sem a helyszínen, sem az elhunyt mellüregében nem volt megtalálható. Meggyőződésem, hogy egy szervátültetés megkísérlésére metszette ki a gyilkos.

Ekkor egy termetes fémtárgy csattant le a padlóra. A professzor intett, hogy vegyem fel. Így meg is fogtam egy fogót, és a boncasztalra emeltem a lehullott tárgyat, egy nagy fogaskereket.

– Egyelőre helyezze csak oda – kérte a nagybátyám.

Valami elpattant bennem, akárcsak egy vékony, száraz, tűzbe vetendő gally. Túl sokáig hagytuk, hogy ez így menjen. Egy sereg nőt legyilkolt. Elrabolta a szerveiket. És immár fogaskerekeket

is szúrt a testükbe? Egyre brutálisabbá vált minden újabb gyilkosság, mintha Jack már egy pillanatra sem tudta volna megregulázni az ő sátáni lelkét uraló állatias őrjöngést.

A következő áldozata hogy nézne ki, ha azon nyomban nem kapjuk el ezt az őrültet?

Én ezt nem voltam hajlandó kivárni.

Amint befejezzük a vizsgálatot, alászállok a gonoszság legmélyebb bugyraiba, és elbeszélgetek végre az ördöggel. Szertefoszlott bennem minden kétség így, hogy az éjjel rajtakaptam ezzel a nővel. Apám a bűnös. De ez volt az utolsó ámokfutása.

Ha magammal kell vinnem a Scotland Yardot, ám legyen! A megváltás reménye meghalt, akárcsak a boncasztalon fekvő nő.

– Wadsworth? – húzta össze Thomas a szemöldökét. A hanghordozása alapján nem most szólongatott először, sőt, mintha aggodalom is ült volna az arcán, csak próbálta leplezni.

Az én arcomon enyhe bosszúság futott át, így Thomas is hasonló stílusban folytatta a mondandóját.

– Úgy fest, mint aki legszívesebben lóra pattanna, hogy elvágtasson nagy, hősi harcokat vívni. Odaadná a csontfűrészt a nagybátyjának, mielőtt elszalad megmenteni a világot?

Szúrós tekintetet vetettem Thomasra, ám ettől függetlenül átadtam Jonathan bácsinak a csontfűrészt, s lemostam fenollal a többi műszert. Már majdnem végeztünk. Tekintve, hogy milyen összeroncsolt állapotban érkezett hozzánk a test, nem nagyon volt rajta mit összevarrni. Fölösleges is lett volna, hiszen a Scotland Yard pirkadatig még át akarta vizsgáltatni a

testet egy másik orvossal is.

– Egy kicsit furcsa ez nekem. Mármint hogy Blackburn ilyen hamar visszakéri a holttestet – mondtam. – Nem lehet, hogy ő a gyilkos, és apám parancsaira cselekszik?

A nagybátyám egy pillanatra megmerevedett, majd megvonta a vállát.

– Ha valóban ott járt az apja, ahol látni vélték, akkor azt hiszem, még ez is elképzelhető. Minden elméletre nyitottnak kell lennünk. És próbára kell tennünk Blackburnt is.

A bácsikám összeillesztette a kettéfűrészelt koponyát, s elment megmosni a kezét.

– Lenne kedve kérdőre vonni velem Hasfelmetsző Jacket? – kérdeztem Thomast, s a szemem sarkából óvatosan a bácsikám felé pillantottam, ügyelve, hogy ne halljon meg minket. Semmi szükségem nem volt rá, hogy megpróbáljon lebeszélni engem. Hisz’ ő még mindig elszántan azon dolgozott, hogy bebizonyítsa az apám ártatlanságát. De én eleget láttam.

– Persze hogy lenne – tekintett rám Thomas gyanakodva. – Szívesen kérdőre vonnám a Hasfelmetszőt. Mi jobb elfoglaltságom is lehetne mostanság? Persze azt leszámítva, hogy kegyednek udvarolok.

– Hamarosan hazamegyek. Ha minden igaz, apám egy szűk óra múlva ül le vacsorázni. Azt tervezem, hogy…

A bácsikám egy zsákot nyomott Thomas kezébe.

– Ezt el kéne juttatni egyenesen Blackburn főfelügyelőnek. Megtenné? Legjobb, ha azonnal átadunk nekik minden ilyesféle szerkezetet, nehogy újra a Tébolydába vessenek. De aztán jól figyelje meg a reakcióját!

Thomas homloka ráncba húzódott, ahogy a véres zsákot szorongatva hol a nagybátyámra, hol pedig énrám tekintett.

– Menjen már, fiam! Tegye már egy kicsit hasznossá magát, és ne csak az unokahúgomat bámulja!

Thomas zavartan felnevetett. Azonban a bácsikám nem volt túl vicces kedvében, így Thomasnak is hamar torkán akadt a kacagása. Komoran biccentett egyet, majd odahajolt hozzám.

– Kérem, Wadsworth, egyedül ne álljon neki kérdőre vonni! Tegyen úgy, mintha minden a legnagyobb rendben lenne – húzta ki magát gyorsan, látva, hogy Jonathan bácsi felénk fordul. – Adja át az édesapjának az üdvözletemet! Még egy puszit is adhat a homlokára! Tudja, még egy ideig jobb a kegyeiben maradnom. Egyszer, ugyebár, csak meg kell mondanom neki, hogy fülig szerelmes vagyok a lányába.

A pimasz sármőr! Figyeltem, ahogy Thomas felszaladt a lépcsőn, aztán levettem a kötényemet, és a szennyeskosár tetejére dobtam, a többi mosásra váró ruha közé. Tegyek úgy, mintha minden rendben lenne? Hát hogyne. Mintha valaha is meghallgatnék egy ilyen abszurd könyörgést! Egy részem sajnálta, hogy Thomas lemarad az apámmal való elbeszélgetésről, de neki ott lesz Blackburn, akivel tökéletesen lefoglalhatja magát. Jó éjszakát kívántam a bácsikámnak, majd én is feltrappoltam a lépcsőn, és amikor az ajtó bezáródott mögöttem, egy pillanatra megálltam.

Igazából jobb is ez így. Sőt, így helyes, hogy én egyedül állok ki Hasfelmetsző Jack színe elé.

Apám rémséges uralma véget ér, még mielőtt új napra irradnánk.

Ebben egészen biztos voltam.

HUSZONHÉT

EGY FIGYELEMRE MÉLTÓ FESTMÉNY

WADSWORTH-REZIDENCIA,

BELGRAVE SQUARE
1888. NOVEMBER 9.

Tétovázva álltam az étkezőnk ajtaja előtt, ahol annyi éven át étkeztem magam is, mit sem sejtve arról, hogy egy szörnyeteg asztalánál ülök.

Vajon hányszor képzelhetett emberi húst a tányérjára, amikor egy szelet sültet darabolt? Amilyen tüzes hevességgel indultam az utamra, olyan hirtelen tűnt el belőlem minden bátorság, ahogy megvalósulni látszottak a terveim. Futkosott s tekergőzött a hátamon a hideg, minden idegszálam remegett, összerezzentve engem minden apró neszre, amit csak hallottam. De még a szívem lüktetése is mély aggodalmat keltett bennem.

Sejtelmem sem volt, hogy apám mit mondana nekem, vagy mit csinálna, ha neadjisten felmérgesítem. Csupán egyetlen gondolat vigasztalt, hogy a bátyám is ott lesz velem, és ő semmiképp sem hagyná, hogy bántódásom essen.

Bárcsak apában is így megbíztam volna! De ő már rég túllépte a normalitás határát. Talán nem is létezik az az érv, amivel meggyőzhetném, hogy adja fel magát a nyomozóknak. Talán nekem is Thomasszal kellett volna tartanom, hogy együtt idehozzuk a főfelügyelőt. Egyszerre evőeszköz- és tányércsörgés ütötte meg a fülemet az ajtó túloldaláról.

De túl késő lett volna már segítségért szaladnom.

A kilincsre tettem a kezem, de néhány sóhajtásnyi időt még hagytam magamnak, hogy összeszedjem magam. Nem lenne szerencsés még a szembesítés előtt összeesnem. Ha egy kicsit is kimutatnám, hogy mennyire félek, apám kétségtelenül megérzi, s azonnal a torkomnak ugrana.

Levettem a kezem a kilincsről, és ösztönösen a torkomhoz nyúltam. Igen, akár még meg is ölne. Ahogy Mr. Robert James Lees is megjósolta. Pislogtam néhányat, hátha kicsit magamhoz térnék.

Istenem, de ostoba vagyok, hogy nem hoztam magammal semmilyen fegyvert! Miért is hittem, hogy megkímélné a saját lányát?

Hála a magasságos égnek, hogy Thomas nincs itt mellettem, hogy egyenként rámutasson az összes hibámra! Talán még visszaosonhatnék a hallon át, és aztán ki az éjszakába. Nincs, aki segítsen rajtam, és nincs semmi, amivel megvédhetném magam.

Anyám kedves mosolya tűnt most fel a lelki szemeim előtt. Akaratlanul ugyan, de őt is apám tette tönkre. Ha van fegyverem, ha nincs, nem hagyhatom, hogy velem is ezt tegye.

Kihúztam magam, hogy lelkileg felvérteződjek a rám váró

csatára. Most vagy soha! Hiszen már így is túl sokat teketóriáztam. Lenyomtam hát a kilincset, s az ajtót kivágva berontottam az étkezőbe, mint valami sötét angyal, aki jött, hogy végre igazságot szolgáltasson az élők között. A szememben düh parázslott, miközben az ajtó döngve nekicsapódott a falnak.

– Szép jó estét, ap…

Torkomon akadt a szó. Az inasunk épp ebben a pillanatban leejtett egy tányért, mely ezernyi kék-fehér szilánkra tört az ebédlőasztal üres felületén. Csípőre tettem a kezem, mintha ez az ember felelt volna a világ összes bajáért, és túlságosan feldúlt voltam ahhoz, hogy bármi bűntudatot is érezzek amiatt, hogy láttam, az inasunk mennyire megrettent, amikor meglátott.

– Hol van az apám és a bátyám? – förmedtem rá.

– Elmentek, kisasszony. – A férfi nagyot nyelt, majd néhány lépést hátrálva válaszolt a kérdésemre. – Azt mondták, nem érnek haza vacsorára.

Hát ezt egyszerűen nem hiszem el! Bosszúsan összecsippentettem az orrnyergem. Persze hogy aznap éjjel tűnik el ez a szörnyeteg, amikor végre rászántam magam, hogy szembeszálljak vele. Lehet, megérezte, ahogy szorul a hurok a nyakán. Hirtelen észrevettem, hogy az inasunk még mindig tátott szájjal pislog rám.

Talán ez az éjszínű öltözékem rémisztette meg ennyire. De hiszen nadrágban sem láthatott még, nemhogy a lovaglóruhámban, pedig mindez a hollófekete fürtjeimmel kiegészítve olyan látvány lehetett, mintha maga a sötét halál megtestesítője lennék.

– Megmondták, hogy mikor kívánnak hazatérni?

– Nem, kisasszony – rázta meg a fejét az inas. – De a szavaiból én úgy értettem, hogy jószerével egész éjjel odalesznek. Lord Wadsworth azt kérte, hogy hagyjuk nyitva a kaput, és csavarjuk lejjebb a lámpákat, ha aludni térnénk.

Még erősebb dühvel szorult össze az öklöm. Ha apám bántani merészeli Nathanielt, esküszöm, felnégyelem, mielőtt még a királynőnek alkalma lenne elrendelni ugyanezt! Végül csak engedtem a kezem szorításán; semmi szükség nem volt még jobban felzaklatnom az inasunkat.

– Apám dolgozójában várom majd őt – közöltem hűvösen, és még a saját fülemnek is idegenül csengett a hangom. – És semmilyen körülmények között se zavarjanak! Sőt, jobban tennék, ha ma éjjel mind korán térnének nyugovóra. Elég világosan beszéltem?

– I-igen, ki-kisasszony. Tájékoztatom a többi szolgálót a kéréséről.

Gyorsan ott is hagytam az ebédlőt, és elsiettem a dolgozószoba felé. Nem akartam, hogy bárki meglássa, milyen erősen remegek. Szörnyen éreztem magam, hogy ilyen faragatlanul kellett viselkednem, de inkább ez, mint hogy az én kezemen száradjon a vérük. Ha mind a lakrészükben maradnak, akkor ott biztonságban lesznek.

Lenyomtam a dolgozószoba kilincsét. Apám nyitva hagyta az ajtót.

Immár nem lopakodtam, tudtam, hogy apám egyenesen ide jön majd, ahogy minden este teszi. Kitártam hát az ajtót, s meggyújtottam néhány lámpát a koromsötét helyiségben. Körbetekintettem a tiltott szobában, de már kicsit sem volt olyan rémisztő, mint néhány héttel korábban. Az asztal sem annak az ormótlan szörnynek tűnt, aminek akkor láttam. Csak egy nagy, öreg íróasztal volt, ami számtalan borzalmat figyelhetett meg az évek során.

A szantálfa és a szivar illatának jól ismert elegye, amely mindig körüllengte apámat, sem késztette görcsös pulzálásra a szívemet. Befogadtam inkább. Hadd küldje ide hozzám a szellemét, provokáltam.

Végigtáncolt a tekintetem a sok régi családi örökségen, míg végül egy nagy, kinyitott köteten pihent meg. Eszembe jutott anyám rejtélyes üzenete, melyet a spiritiszta közvetített felém, így kíváncsian odaléptem a könyvhöz.

És pontosan ott, ahol az a férfi is mondta, ott volt a medál, benne anyám fényképével.

Le kellett gyűrnöm minden kétségemet. Úgy tűnik, Mr. Robert James Lees valóban igazat beszélt. Milyen kár, hogy csalónak hiszi a Scotland Yard! Talán ha meghallgatják, már hetekkel ezelőtt elkapták volna az apámat. Közelebb hajoltam, hogy elolvassam, mi áll e gondosan félretett olvasmány lapjain, hisz’ mindenképp meg akartam érteni az előttem álló sorok súlyát.

Az Elveszett Paradicsom volt az John Miltontól.

magára üt vissza; kétség s iszony

őrjíti zűr-eszméit, és Pokol
őröl szivében: Poklot hord magában,
maga körül, és helyváltoztatással
nem futhat el – csakúgy mint önmagától –
e Poklából! A lelkiismeret
fölkelti szunnyadó kétségbeesését,
gyötrő emlékét, hogy egykor ki volt,
ki most, s mivé kell aljasulnia –
rossz tetteket még rosszabb kín követ. 2

Egyenesen arra az aláhúzott szóra esett a tekintetem. Poklából, mely a Hasfelmetsző hasonló címzésű levelét varázsolta élénk tisztasággal a lelki szemeim elé.

Egészen vágásszerű volt ez az aláhúzás, dühös és gyötrődő.

Tovaszállt minden maradék érv a szívemből, amely még apám ártatlansága mellett szólt volna.

A Sátán tervéhez hasonlította a borzalmas tetteit. Micsoda torz manifesztum! Egyszerre azonban megértettem az olvasottak jelentőségét. Az a rész volt ez, amikor a Sátán elbizonytalanodik a lázadásával kapcsolatosan – az a pillanat, amikor rájön, hogy a Poklot mindig magában kell hordoznia, mert nem tud menekülni az elméjében forrongó pokol elől.

A Sátán már sosem békülhet meg, s a Mennyet meg nem találhatja, bármilyen közel is férkőzne a kapujához, mert a megbocsátás számára már örökké elérhetetlen marad. Nem tudja megváltoztatni a gondolkodását, így hát a Pokol tüze is örökké égni fog. Ezt felismervén minden jóságot gonoszba fordít, és még rosszabb tetteket követ el a „jóságról” alkotott, sajátos képzetei nevében.

Anyám régi, szív alakú medáljára pillantottam. Miatta lett volna ez az egész? Óvatosan leemeltem a könyvet és a medált fedő üvegbúrát. Nem engedem, hogy rá hivatkozva apám még több gaztettet hajtson végre. A nyakamba akasztottam a láncot, és éreztem, ahogy nyugtatóan, pontosan a szívem fölött pihen meg a medál.

Képtelen voltam továbbra is a könyv közelében maradni, ezért a falon lógó hatalmas festmény mellé léptem. Mindig is utáltam ezt a szadista pillantású férfit, ahogy egy igazi, büszke gyilkos kiállásával pózolt egy leölt medve ernyedt teteme mellett.

A kép aljánál lévő réztáblára pillantottam. Alaposan belepte már a kosz, így odanyúltam, hogy megdörzsöljem a ruhám ujjával, ám ekkor a festmény hirtelen elmozdult.

Ijedtemben majd’ kiugrottam a bőrömből, és gyorsan elrántottam onnan a kezemet.

– Mi a csoda… – Miután a szívem eszeveszett kalapálása lecsillapodott kissé, közelebb léptem a képhez. Egy titkos átjárót rejtett.

Jéghideg fuvallat csapott meg a sötét lépcsősor mélyéről, magasba emelve az arcom körüli kósza hajszálakat, mintha csak Medusza kígyói lettek volna. Nem akartam hinni a szemeimnek. Egy kacskaringós kőlépcső terült el előttem, s hívogatott, hogy fedjem fel a rejtélyét. Vagy épp kiabált velem, hogy messzire űzzön? Nehéz volt megfejtenem, hogy igazából

mit is kívánt volna tőlem ez a hatalmas, tátott száj.

Ott álltam, az egyik lábam az ismeretlen kapujában, míg a másik egy ismert tér viszonylagos biztonságában. Szörnyű érzés borzongatta meg a csontjaimat. Semmi kétség, csakis ez lehetett Hasfelmetsző Jack barlangja.

Kínzó tétovázás gyötörte az elmémet, elvéve a józan eszem. Hátrébb léptem, s visszacsuktam a festményt. Tudtam, hogy tüstént vissza kellene szaladnom Jonathan bácsihoz, hogy idehívhassa a rendőrséget és Thomast. Hogy majd akkor együtt szálljunk alá a Pokolba. Mégsem mozdultam egy tapodtat sem. A portrét közelebbről megvizsgálva letöröltem a tábláján éktelenkedő foltot, s ekkor még a lélegzetem is elállt.

Ijedtemben a szám elé kaptam a kezem, és éreztem, ahogy testet ölt bennem a félelem. A réztábla bizonysága szerint a képen lévő férfi neve I. Jonathan Nathaniel Wadsworth volt.

Róla nevezték el a nagybátyámat és a bátyámat is. Azt eddig is tudtam, hogy apám megvetéssel néz az öccsére, de közben miért a névadója portréja mögé rejtette itt a dolgozószobában az ő kétségtelenül iszonyatos titkait?

Lappangott itt még valami titok a bácsikám körül? Apám őt hibáztatta, amiért nem tudta megmenteni anyám életét? Ha valóban a Pokol bugyraiba vezetett ez a titkos lépcsősor, akkor valójában a nagybátyám kövezte volna ki apám előtt ezt az utat a mélybe?

Ekkor mintha valami nyögésszerű hangot hallottam volna a festmény túloldaláról. Csak pislogni tudtam. A falhoz tapasztottam a fülemet, próbáltam hallgatózni. De csak a néma csend fogadott, és a rejtve maradt titkok sokasága. Talán megbolondultam. A falak nem beszélnek.

Hacsak nem egy újabb szerencsétlen áldozat ragadt lenn a lépcsősor mélyén. Ismét szaporán kezdett verni a szívem, ahogy a vérem riadtan viharzott át a vénáimon.

Le kell mennem oda. Meg kell próbálnom megmenteni apámnak legalább ezt az egy áldozatát! A kandalló feletti órára pillantottam. Még korán van. Apám és Nathaniel csak órák múlva terveztek hazatérni. Vagy… Istenem, mi van, ha Nathaniel van odalenn? Mi van, ha apám tőrbe csalta őt?

Mennyire ostoba voltam! Miért is gondoltam, hogy apám tisztességes játékot játszik? Csak azért, mert azt mondta, hogy Nathaniellel ment el itthonról, még egyáltalán nem biztos, hogy a bátyám is valóban elhagyta a házat. Sőt, az is lehet, hogy megkötözte, s ezekben a percekben épp elvérzik odalent.

Nem tétováztam tovább, újból benyomtam a festményt, és ráléptem a legfelső lépcsőfokra. Suttogó hang köszöntött a látszólag végtelen, mély sötétségből.

Semmi kétség, valaki vagy valami biztosan volt odalent.

A szoknyámba akartam kapaszkodni – kiment a fejemből, hogy nem egy átokverte kisasszonyi öltözéket viselek –, és kis híján elveszítettem az egyensúlyomat, ahogy meglepetten lepillantottam. Végül egyik kezemet a hideg kőfalra tapasztottam, s hagytam, hogy ő vezessen engem, ahogy egyre lejjebb ereszkedtem a sötétségben. Szinte szökelltem – oly gyorsan haladtam, ahogy csak mertem ezen az ismeretlen terepen.

Bölcsebb lett volna, ha indulás előtt magamhoz veszek egy olajlámpást vagy egy gyertyát, de most már késő volt ezen bánkódni. És ahogy egyre lejjebb haladtam, egyszerre foszladozni kezdett a sötétség ahelyett, hogy még fojtogatóbbá vált volna. Kellett ott lennie egy lámpásnak, bár hogy mi okból, abba bele sem mertem gondolni.

Megborzongtam. Milliónyi szörnyűség futott át az agyamon, ahogy elképzeltem, hogy mi várhat rám odalent. Pehelykönnyű léptekkel szökelltem egyik lépcsőfokról a másikra a kőfal mentén, s hálát adtam a selyemcipellőimnek, hogy ilyen nesztelen csendességet biztosítottak nekem. A nagybátyám házában felejtettem a csizmám, ez pedig jelen esetben igen nagy szerencsének tűnt. A selyemcipőnek hála, bőven volt időm körbenézni ezen a helyen anélkül, hogy felfedném magam.

A lépcső aljához közeledve egy egészen meleg fény világossága vetült rám. Már a gondolattól is elfogott a borzongás, hogy egy ilyen kellemes fény őrzi ennek a rettenetes helynek a bejáratát. A legutolsó forduló előtt, mielőtt teljes egészében megláthattam volna ezt a helyiséget, megtorpantam, a falhoz lapultam és füleltem.

Egyetlen emberi hangot sem hallottam. Ellenben lágy szisszenések és surrogások hangjai hallatszottak valamiféle gőzszerkezetből, szinte egy ütemre a szívem lüktetésével. Ez volt az egyetlen nesz odalent.

Ssssz-surr… Ssssz-surr…

Behunytam a szememet. Bármi is adta ki magából ezt a hangot, rettenetes egy szerkezet lehetett.

Ssssz-surr… Ssssz-surr…

Égett hús és orvosságok szaga terjengett a levegőben, és ért el a búvóhelyemig. Undorodva rándult tőle össze az amúgy is émelygő gyomrom. Cseppet sem vágytam rá, hogy épp most elégítsem ki végre a kíváncsiságomat, de ha valóban kínozzák itt a bátyámat, akkor igenis meg kell tennem még ezt az utolsó lépést.

Óvatosan vettem egy lélegzetet a számon keresztül – igyekeztem elkerülni ezt a fojtogató bűzt –, aztán kényszerítettem magam, hogy elhagyjam a fal melletti búvóhelyemet. Csak második próbálkozásra sikerült rászánnom magam, de végül beléptem a helyiségbe.

Csúf borzongásként futkosott rajtam a félelem, mintha csak egy dögvészt terjesztő patkánycsapat támadt volna rám. Egy igazi alvilági laboratórium tárult a szemem elé, olyan, amilyenről tán még regényekben sem olvashattam volna. Akárcsak Jonathan bácsinál, a falakat körös-körül polcok borították, sűrűn telerakva formalinos üvegcsékkel. A bácsikám kollekciójával ellentétben azonban ebben a gyűjteményben semmi rendszert nem találtam, és még a bútorok is igen roskatagnak tűntek.

Tettem néhány lépést hátrafelé, mire valami puha, húsos tárgyba ütköztem a hozzám legközelebb eső polcon. Ahogy hirtelen megfordultam, az ereimben megfagyott a vér. Ugyanis egy emberi húsba burkolt mechanikus kart láttam magam előtt, melynek nagy, szaggatott öltésekkel varrták össze a bőrét.

Úgy nézett ki, mintha apám könyökben levágta volna valaki karját, és az alkar, valamint az ujjak csontjait fémre cserélte volna, majd aztán lopott bőrbe csomagolta a szerkezetet.

Az öltések nyomvonalán azonban vörösleni kezdett a bőr – bizonyára valami gyulladásféleség ette be magát ebbe művi végtagba. Tízszeres erővel szorított a bordáimra a fűzőm, a lábam remegni kezdett, és zihálva próbáltam lélegzethez jutni.

Ssssz-surr… Ssssz-surr…

Ez nem lehet valóságos. Behunytam a szemem, és azon imádkoztam, hogy ha újra kinyitom, a világ újra önmaga lesz. De ez csak egy ostoba álom volt. Le kellett nyelnem a torkomba tóduló, keserű epét, és arra összpontosítottam, hogy alaposan megvizsgálhassam ezt a valamit, amibe beleütköztem.

Kacskaringós vonalakban terjedt rajta mindenütt a fekete rothadás. Szürkülő ujjai meg-megrezzentek, ám a körömágyak csontig, fémig száradva húzódtak vissza.

Akármi is volt az apám elképzelése, kudarcot vallott ezzel az… izével.

Ssssz-surr… Ssssz-surr…

Egyszer csak gőz tört fel a különös tákolmányból, ütemes hajlításba kényszerítve így az élettelen ujjakat. Döbbenetemben még a szám elé se mertem kapni a kezemet.

De legalább a szívem nem adta fel a harcot. Az egész testemben éreztem, ahogy lüktet, de olyan sebesen vert, hogy félő volt, még fel is döntene engem, csak hogy kiszabaduljon a testemből. Ha apám vagy Blackburn hirtelen felbukkanna valamelyik sötét sarokból, esküszöm, el is ájulnék.

Szépen lassan otthagytam ezt a bőrbe bújtatott, mechanikus kart, és tekintetemet körbevezettem a kamrában, egyik irtózatról a másikra pillantva.

Ssssz-surr… Ssssz-surr…

Az üvegcsékben lévő állati maradványok mind más fázisát mutatták be a testi bomlásnak. A hús és a lágy szövetek szétmállva úsztak a pokoli folyadékban. Rémséges fajzatok álltak a laboratórium minden egyes asztalán. Széttépett és döglött macskák szájába helyezett kismadarak és a természet kegyetlenségét bemutató egyéb beteges alkotások sora, mintha csak valami torz szentélyben járnánk, amely az erőt isteníti. Valamelyest egyébként Thomas laboratóriumára emlékeztetett, csak egy igazán sötét, aljasult változatban. Nem tudtam megállni, közelebb léptem hát ezekhez a szörnyű kreálmányokhoz.

Egy másik polcon egy gyömbérsörös üveget pillantottam meg, melyben egy sötétvörös folyadék díszlett. Felemeltem, és meglötyögtettem kissé jobbra és balra is – már egészen sűrű géllé alvadt benne az anyag. Épp ahogyan Jack írta az egyik levelében. Ezek szerint igazat írt.

Felsóhajtottam, a leheletem aprócska, fehér felhőkben tűnt fel előttem. Dermesztő hideg volt itt lent. Megdörzsöltem a karomat, majd odaléptem a helyiség közepén álló gépezethez, ami ezeket a fura szisszenő és susogó hangokat adta ki magából. Ám hirtelen megtorpantam, és majdnem orra buktam, ahogy megpillantottam a mind közül is a legsátánibb művet.

Egy valóságos emberi szívet láttam egy üvegbúra alatt, melybe elektromos töltést vezetett egy halkan zötyögő gépezet, időről időre lüktetésre bírva ezzel a szervet.

Az ajkamra tapasztottam a kezem, s magamra parancsoltam, hogy őrizzem meg a hidegvéremet, nehogy még elfogjon az öklendezés vagy a sikítás. Különféle folyadékkal teli csövek álltak ki a szívből, amelyek egészen az asztalig futottak, onnan pedig még tovább; közelebb kellett volna lépnem, hogy pontosan lássam, merre is vezet az útjuk. De csak a folyadékot bámultam, amit ez a különös transzfúziós apparátus a szívbe ömlesztett. Olajfekete volt, és kéntől bűzlött.

Ssssz-surr… Ssssz-surr…

Le kellett nyelnem a viszolygásomat. Hát apám valóban megtébolyult. Úgy éreztem, mintha ott lebegett volna körülöttem áldozatai szelleme, és mind arra sarkallt volna, hogy forduljak vissza, s szaladjak, ahogy a lábam bírja. Vagy csak az ösztöneim igyekeztek figyelmeztetni, hogy mentsem az irhám. De nem tudtam megállni, hogy közelebb ne lépjek ehhez az asztalhoz – valószínűleg, ahogy a legyilkolt prostituáltak közül sem tudott néhány nemet mondani az ital csábításának. Túlságosan megbabonázott ez a jelenség, nem tudtam volna itt hagyni anélkül, hogy kiderítsem, mit éltet ez a rémséges, művi szív.

A légzésem felgyorsult, mire a pulzusom is szélsebes tempót vett fel. A szervezetembe kerülő oxigéntöbblettől így az ájulás és a páni félelem határán egyensúlyoztam. Szinte hallottam magam, ahogy kiáltozom: Ne! Fordulj vissza! FUSS! Mégis előrefelé vitt a lábam.

Ssssz-surr… Ssssz-surr…

Egy zárt faláda hevert ott a padlón, éppolyan hosszú és széles, akár egy koporsó. Ebbe tekeredett az a sok cső, akár a giliszták a föld mélyébe. Nem akartam tudni, hogy mit rejthet ez a doboz. Megtorpantam, ahogy erősen visszarántott az életösztönöm.

Én azonban ellöktem magamtól, és csendre intettem.

Még a kezemet sem lett volna szabad rátennem a fedelére, ám a helyzet egészen mást kívánt tőlem. Remegtem a félelemtől, mert tudtam – valahogy egyszerűen tudtam –, hogy mi tárul majd a szemem elé, de addig nem mehettem el, míg fel nem fedem az igazságot. Szinte önálló életre kélt a kezem, ahogy egyszer csak lenyúlt, s egy nyikorgással felemelte a láda fedelét.

Anyám feküdt ebben a koporsószerű tákolmányban.

Szürke bőre felszíne – e bomló foltokból és friss hámból álló szövedék – groteszk izzadságtól csillogott. Az álláról is egészen elrohadt már a hús, amitől örökös fintor költözött az arcára. Mégis, az újonnan reávarrt bőrszövetek alatt valamiféle mű élet mocorgott.

Nem szervátültetést akart végrehajtani az apám. Anyámat akarta újraéleszteni – öt évvel a halála után.

A testemben felgyülemlő félelem egyszerre szilánkokra tört, akár egy üveg. Sikítás szökött ki a torkomból, ahogy elengedtem a láda fedelét, s hátrabotorkálva nekiütköztem az asztalnak. Az addig halk ssssz-surr, ssssz-surr zakatolása hirtelen felerősödött, de az is lehet, hogy csak az ájulás kerülgetett. A kezemmel eltakartam a szememet, hátha akkor kitörlődne az elmémből ez a kitörölhetetlen kép. Ez egyszerűen lehetetlen. Egyszerűen nem tehetett ilyet.

Senki, még a Tébolyda legaljasabb őrültje sem vetemedne ilyen istentelen cselekedetre. Hatalmasat tévedtünk Hasfelmetsző Jack indítékaival kapcsolatosan. De ezt még Thomas sem jósolhatta meg.

Hiábavalóan próbáltam elvonszolni magam onnan, hogy ne akarjon minduntalan anyám rothadó arcára és bomladozó testére tévedni a tekintetem. De meg sem tudtam mozdulni. Oly erőteljes félelem lett úrrá rajtam, hogy úgy éreztem, minden porcikám kővé dermedt. Mintha megállt volna az idő. És mintha e poklon kívül már nem is létezne semmi.

A legrosszabbak azonban ebben az egészben mégis a saját érzelmeim voltak. Elborzadtam, őszintén, testestül-lelkestül, ám egy részem legszívesebben befejezte volna apám félbehagyott munkáját. Gyűlöltem minden efféle gondolatomat, gyűlöltem, hogy annyira vágytam anyám jelenlétére, hogy még efféle őrültségeket is képes lennék elfogadni. Akkor melyikünk is a nagyobb szörny, apám vagy én?

Kezdtem egészen rosszul lenni. Sarkon fordultam, és végre hallgattam a legbelsőbb ösztöneimre. A lépcső felé futottam. Ám mielőtt még az első lépcsőfokra tehettem volna a lábam, egy hús-vér alakba ütköztem. Egy meleg, hús-vér alakba.

Erősen megmarkolt, mire én újból felsikoltottam. Csak miután a tekintetemet felemeltem, sóhajtottam fel megkönnyebbülten.

– Ó, hála istennek! – ziháltam, s kétségbeesetten kapaszkodtam belé. – Hát te vagy az!

² Jánosy István fordítása

Egy amputált és konzervált emberi kéz a 19. századból

HUSZONNYOLC

HASFELMETSZŐ JACK

WADSWORTH-REZIDENCIA,
BELGRAVE SQUARE
1888. NOVEMBER 9.

– Gyorsan, siessünk! – sürgettem a bátyámat, olyan emberfeletti erővel rángatva, amilyen csak a halálos kétségbeesés idején költözik az emberbe. – Menjünk, mielőtt apánk visszatér! Jaj, Nathaniel, apánk szörnyűséges dolgokat tett!

Néhány másodpercnek el kellett telnie, mire ráeszméltem, hogy a bátyám nem mozdul. Csak állt ott kővé dermedten, s a szeme mohón fürkészte a környezetünket. Megragadtam hát a kabátja elülső két szárnyát, és addig ráztam, míg rám nem fordította tágra nyílt szemét.

A haja egy merő káosz volt, összevissza állt, s olybá tűnt, mintha Nathaniel napok óta nem aludt volna. Sötét árkok húzódtak a szeme alatt, amitől egészen beesettnek tűnt az arca. Valóban, nem nézett ki sokkal jobban, mint anyánk hullája.

Vagy minek nevezzem azt a teremtményt, ami a koporsóban feküdt. Rémséges borzadály.

Újabb borzongató érzés rázta meg a testemet, kis híján összecsuklott a térdem miatta. Nem engedhetem, hogy Nathaniel is meglássa. Egy életre belerokkanna. Sikerült valamelyest összeszednem magam. Felegyenesedtem, kissé enyhítve ezáltal a fűzőm szorításán.

– Nathaniel – szóltam határozottan, és megragadtam a kezét. – Tüstént mennünk kell innen! Majd a Scotland Yard felé elmesélek mindent, de most kérlek, siessünk! Nem akarok összefutni apánkkal idelent.

Erre végre bólintott. Úgy tűnt, túlságosan a sokk hatása alatt van ahhoz, hogy bármi egyebet cselekedni tudjon. Odavezettem hát a lépcsőhöz, ám éppen ahogy rátettük a lábunkat az első istenadta fokra, ismét lefékezett.

Bosszúsan pördültem újra oda hozzá, de képtelen voltam megértetni vele, milyen fontos lenne mihamarabb itt hagynunk ezt a helyet. Nos, rendben, ha le kell ütnöm, hogy eszméletlenné tegyem, és magamnak kell felvonszolnom őt a lépcsőn, hogy végre engedelmeskedjen, ám legyen!

– Nathaniel…

Ekkor azonban vasmarkával megragadta a csuklómat, és lerántott a lépcsőről, Hasfelmetsző Jack titkos kamrájának mélyére. Próbáltam küzdeni ellene, hisz’ nem is értettem, hogy miért makacskodik ennyit, ám hirtelen hátravetette a fejét, és hangos kacagásba kezdett.

Még ahhoz is túlságosan megdöbbentem, hogy egyáltalán libabőrös legyek tőle, mégis ott cikázott a bőröm alatt ez a baljós, borzongató érzés. Ezek után egyenesen egy székbe lökött a helyiség egyik sarkában, és csak nevetett tovább. Csak pislogtam. Még sosem bánt velem ilyen erőszakosan. Apánk bizonyára valamiképp begyógyszerezte őt. Csak ez lehetett a magyarázat. Fájón dörzsöltem meg a derekamat. Máris éreztem, hogy egy zúzódás formálódott ott, ahol a székbe csapódtam.

Ő viszont ezt észre sem vette. Vagy nem is érdekelte.

– Nathaniel – szólaltam meg újból. Próbáltam minél higgadtabb hangot megütni, ő viszont körbe-körbe járkált előttem, s a halántékát ütögette, mintha sok-sok idegen hangot akart volna elhallgattatni a fejében. – Ha felmegyünk, készítek neked orvosságot, ami majd meggyógyít, hidd el, bármi is kínoz téged! Nem tudom, mit adott neked apánk, de majd mi rendbe hozunk mindent! Jonathan bácsi pontosan tudni fogja, hogy mit kell neked! De kérlek, bízz bennem, jó? Együtt átvészeljük ezt is! Mi ketten mindig együtt maradunk, emlékszel?

Nathaniel abbahagyta a nevetést, majd a tekintetét egyenesen a szemem közé irányította. Tűpontosan célzott. A kezét leeresztve oldalra billentette a fejét, és ekkor egy igazi fenevaddá lényegült, a szó szoros értelmében.

– Ó, drága, kedves húgocskám! Attól tartok, ez egyszer nagyon félreérted a dolgot. Kivételesen apánknak semmi köze ahhoz, ami kínoz engem. Ez az én művem.

– Nem értelek… te magad ittál valami elixírt? – remegtem meg. – Vagy talán… Talán te is laudanumot szedsz?

Az utóbbi időben különösen sok megrázkódtatás érte a bátyámat. Egyáltalán nem lenne meglepő, ha ő is ehhez a csodatevő elixírhez nyúlt volna. Nagy dózisban pedig igen gyakorta okozott hallucinációkat.

– Jól van, semmi gond – mondtam, és a fivérem felé nyújtottam a kezemet. – Én majd segítek neked. Együtt elutazunk Thornbriarbe, amíg jobban nem leszel.

Ő azonban a két karját kitárva büszkén megpördült előttem, s úgy tartotta magát, mintha mindez az ő birodalma lenne…

– Nem – ráztam meg a fejemet, kipislogva a szememből a kételyt. Ez nem lehet igaz. Nem lehet ilyen kegyetlen az élet. Egyszerűen nem! Termetes könnycseppek duzzadtak a szememben, melyek aztán hosszú csíkban folytak végig az arcomon. Nem lehet… Szörnyű émelygés fogott el. Előredőltem, s ringatózva szorongattam a gyomromat.

Nathaniel ellenben még mindig csak ott járkált előttem, ám egyszer egy rejtett kést húzott elő a kabátujja alól. Olyan hat-hét hüvelyk hosszú lehetett, éppen akkora, amekkorának Hasfelmetsző Jack fegyverét is becsülte a bácsikám.

Gyöngéden cirógatta meg a vérfoltokban gazdag penge élét, majd az asztalra helyezte a kést, pontosan a széttépett madárpreparátum mellé.

Emlékképek peregtek a szemem előtt, ahogy a bátyuskám régen az állatokat mentette, ahogy etette őket, és ahogy keservesen sírt, ha minden gondoskodása ellenére meghalt egy ilyen kis teremtés. Azt az édes kisfiút láttam magam előtt, aki megesküdött, hogy megvéd a gyászoló apánktól. Kizárt, hogy ő kaszabolta volna szét ezeket a nőket. Nem engedem! Ez nem az ő laboratóriuma. Nem az ő kísérletei. S nem ő tette ezt az édesanyánk holttestével!

– Nathaniel, kérlek, mondd, hogy csak rosszat álmodom!

Ekkor letérdelt hozzám, s finoman törölte le az arcomról a könnyeimet, amitől csak még erősebben elfogott a zokogás. Ismét megráztam a fejem. Ez egy rémálom, nem is lehet más! Bizonyára elszenderedtem, de ha felébredek, megint Jonathan bácsi házában találom majd magam, s akkor megláthatom, hogy mindez csak egy rémséges álom szüleménye volt.

Milyen hitvány egy testvér vagyok én! Hogy álmodhatom ilyeneket az én szeretett bátyámról? Az igazi Nathaniel sosem tenne ilyet. Ő tudná, hogy belehalnék, ha el kéne veszítenem őt. Ő sosem vetemedne semmire sem, amivel ekkora fájdalmat okozhatna nekem. Ő senkinek sem tudna ártani. Egyszerűen nem!

– Ssss – csitítgatott, majd kisimított néhány kósza hajszálat az arcomból. – Most már minden rendben, hugicám. Megígértem, hogy minden rendben lesz, nem? És rendbe is jött. Sikerült Jonathan bácsit kiszabadítanom azokkal a levelekkel. Bár bevallom, felettébb mókás volt elnézni, hogy micsoda felkavarodást okozott egy kis hencegés és vörös tinta! Úgyhogy nem tudtam megállni, muszáj volt küldenem még néhányat!

– Hogy… Te…? Mit…? – Szinte éreztem, ahogy az idegszálaim kibogozódnak. – Ez nem lehet igaz.

Egy időre Nathainel elábrándozott, de végül aztán egy vállvonással elhessegette az emlékeket a fejéből.

– Egyébiránt, azt hiszem, rájöttem, hogyan fertőződhettetek meg, anyánk és te, mikor mi apánkkal makkegészségesek maradtunk.

Miközben ott guggolt mellettem, újból körbenézett a helyiségben. Őszinte csodálattól és lelkesedéstől sugárzott az egyébként is mindig derűsnek látszó arca.

– Időbe telt, mire rájöttél. De valójában jobban örültem volna, ha egy kicsit később találtál volna le ide, no de mindegy – mosolyodott el, s megpaskolta a kezemet. – Most már itt vagy, és ez így is tökéletes! Kidolgoztam a legvégső eljárást! Semmi más nem kell, csak egy csepp vér és egy picinyke elektromosság! Pont mint a könyvünkben. Emlékszel még rá, ugye? A kedvencünkre.

Egy újabb könnycsepp szaladt végig az orcámon.

Hát nem álmodom, valóban itt ülök a Pokolban. Dr. Frankensteinnek képzeli magát a bátyám, de én nem hagyom, hogy az anyánkat tegye az ő szörnyévé. Soha!

– Anyát már nem élesztheted fel, Nathaniel! Nem szabad ezt tenned!

Erre ellökte magát a székemtől, és a fejét rázva újból körözni kezdett sátáni laboratóriuma narancsos fényében.

– Mi ebben olyan rossz? Én meg még azt hittem, hogy te, legalább te megérted! Kicsi húgom, ez egy tudományos áttörés! Örökre erről a bravúros teljesítményről fognak beszélni az emberek! A nevünk örökre fennmarad, mint az elképzelhetetlen megalkotóié! Jonathan bácsi szűk látókörű bolond! Ő csupán egy sikeres szervátültetésre vágyik. Én ellenben sokkal nagyobb célt tűztem ki magam elé!

Úgy bólogatott, mintha csakis erre a biztatásra várt volna. A tenyerébe döfögette az ujjait, felfedve ezzel az ujjbegyein éktelenkedő, apró vágásnyomokat. Hirtelen nem is emlékeztem,

hogy mikor láttam utoljára kesztyű nélkül. Nos, legalább már tudtam, hogy miért.

– Egészen eddig a pillanatig senki sem hitte, hogy véghez lehet vinni ilyesmit! Csakis a regényírók meg az olyasféle tudományos úttörők mertek ilyesféle csodákról álmodni, mint például Galvani! De én meg is csináltam! Hát nem látod? Ezt meg kell ünnepelni! Az emberiség sosem fogja elfelejteni, hogy micsoda tudományos áttörést értem el!

– És mi van azokkal a nőkkel, akiket megöltél? – kérdeztem, és az ujjaimat tördeltem az ölemben. – Az ő haláluk is ünneplésre méltó?

– Ó, a szajhákra gondolsz? Nos, igen. Most hogy mondod, kétszeresen is ünnepelnünk kell! – fékezett le egészen elsötétülő szemekkel, s a kezei ökölbe szorultak. – Ezzel nemcsak London városát szabadítottam meg az őt mérgező fertőtől, hanem még szeretett édesanyánkat is visszahozhatom a holtak világából! – csörtetett ismét oda hozzám, s a hangja minden egyes lépéssel egyre feldúltabbá vált. – Véget vetettem az összes nyomorult szenvedésének, az áldozatukkal pedig egy igazán jó, tisztességes asszonyt hozok vissza! Kérlek, mondd el, mit hibáztam! Komolyan mondom, úgy csinálsz, mintha csak egy egyszerű szörnyeteg lennék, aki a gyámoltalanokat prédának tekinti. Anyánk istenfélő asszony volt. Ő majd megérti.

Szóhoz sem jutottam. Hát hogyne számított volna az a sok legyilkolt nő! Nem lehet őket csak úgy félredobni, mint valami szennyet az utcán. Ők mindannyian valakinek a gyermeke, felesége, anyja vagy épp a testvére voltak. Őket is szerették,

éppúgy, ahogy mi is szerettük az anyánkat. Hogy is képzelhette Nathaniel, hogy így rendelkezhet az életük felett? A bátyám úgy elveszett a tudománya hajszolásában és az ő sajátos igazságérzetében, hogy teljesen elfelejtette, mit is jelent embernek lenni. Erről azonban eszembe ötlött valami.

– És azok a csavarok, amiket az áldozatok testében hagytál? – kérdeztem. – Mit akartál ezzel üzenni a rendőrségnek?

– Üzenni? Semmit. Kiestek a kezemből, én meg ott hagytam mindet, ahová pottyantak – simított végig a haján, hogy egy kicsit lelapogathassa a tincseit, ám ezzel épp az ellenkezőjét érte el. A járkálást sem hagyta abba; minden egyes perccel egyre csak zaklatottabbá vált, amiért én nem voltam hajlandó gratulálni e hihetetlen tetteihez. – Téged csak ez érdekel? Azok az átkozott csavarok, amiket a sok nyomoronc beleiben hagytam?

– Nem ezt érdemelték, Nathaniel – suttogtam.

– Ezeknek a nőknek meg sem kellett volna születniük! – döngött Nathaniel hangja az apró kamra falai között, amitől ijedtemben felugrottam.

– Hát nem látod? – folytatta. – Ezek a nők maga a fertő! Szétrombolják mások életét. De én megváltást ajánlottam nekik! Életet életért! – Megkerülte a koporsót, és hátrahajtotta a láda tetejét. – Az ő életét is ők vették el! – Nathaniel szeme megtelt könnyel. – Azért terjednek ilyen intenzíven itt a betegségek, mert a szajhák összeköhögnek és megfertőznek minden tisztességes férfit. Úgyhogy nem, hugicám, egy apró könnycseppet sem vagyok hajlandó elmorzsolni azért, mert megtisztítottam a városunkat néhány ilyen lénytől! Sőt, ha tehetném, az egész East Endet felgyújtanám, hogy az összessel végezhessek! De jelenleg csak annyit vettem el, amennyit a kísérletem megkívánt.

– Milyen kegyes tőled!

– Tudom. – Észre sem vette a szarkazmust a hangomban. Sőt, rám mosolygott, és örült, hogy szerinte végre sikerült meggyőznie engem. – Az igazat megvallva egyáltalán nem terveztem ennyit megölni, de a szervek sajnos sokkal hamarabb leálltak, mintsem dolgozni tudtam volna rajtuk. A sötétben nagyon körülményesnek bizonyult a csavarok behelyezése, úgyhogy ezután már egy jéggel töltött orvosi táskával jártam el, a csavarokat pedig itt helyeztem a szervekbe. Nézd – ráncigált elő egy méretes táskát, amit aztán hordozható asztallá hajtott szét, hogy az üvegbe zárt szív mellé, a szoba közepére állíthassa.

Az állványzat széléről láb- és kézlekötők lógtak le. Ezután Nathaniel egy falra szerelt fogaskerékhez lépett, amit addig tekert, míg meg nem jelent egy tűhöz hasonlatos eszköz az asztal fölött. Bizonyára ezen keresztül nyerhette az elektromosságot.

Valami, ami igencsak hasonlított a félelemhez, kezdte elárasztani a bensőmet.

Legnagyobb rettenetemre Nathaniel ekkor lehajolt, megragadta anyám holttestét, a bizarr asztalhoz vonszolta, majd mind a négy végtagját a bőrlekötőkbe bújtatta.

Be kellett hunynom a szemem, ahogy oldalra bukott szegény

élettelen feje. Hányinger tört rám, minden porcikámban éreztem. Anyám öt éve halott volt; sejtelmem sem volt, hogy egyáltalán miként maradhatott fenn belőle több néhány porladó csontdarabnál.

– Roppant előrelátó módon anyánk testét valamelyest lefagyasztva tartottam itt lent egy hűtőládában – felelte Nathaniel, pedig hangosan nem mondtam ki a kérdésemet. Anyánk enyhén rothadó holttestét fürkészte, míg egyszer gyöngéden arrébb nem simított néhány hajszálat az arcából. – Kár, hogy rögtön nem jutott eszembe, hogy lefagyaszthatnánk. Elég bonyolult művelet volt úgy kilopnom őt a sírjából, hogy apánk ebből semmit se vegyen észre, de ebben rengeteget segített a laudanum.

Kiesett egy formalinos üvegcse a kezéből, mire Nathaniel szitkozódni kezdett, kizökkentve engem döbbent gondolataim közül. Akárhogy is, egyszerűen sehogy sem tudtam összeegyeztetni ezt a rémséges alakot a bátyám személyével, akit egész életemben ismertem. Abba már bele se mertem gondolni, hogy mit szólna apánk, ha így látná anyánkat.

Annyi ideje halott volt már, hogy a hosszú, fekete hajszálai csomókban hulltak le a földre. A bátyám felkapkodta az üvegszilánkokat, s velük a nagyobb darabokra akaszkodó hajtincseket is, majd egy szemetesládába dobott mindent. Egy fikarcnyit sem hatotta meg a rettenetes holttest látványa. Szép nyugodtan feltakarította a rendetlenséget, amit csinált, mintha nem is az orra előtt rothadozott volna az anyánk teste azon az asztalon.

Ha korábban nem ürült volna már ki a gyomrom tartalma, akkor ettől kétségtelenül elfogott volna a leküzdhetetlen hányinger.

– Hogy fedezted fel ezt a kis kamrát? – kérdeztem a bátyámtól. Összekulcsoltam a kezem, és nem voltam hajlandó többször az anyámra tekinteni. Úgy éreztem, hogy túlságosan is közel állok ahhoz, hogy végleg elveszítsem az eszemet. Igen, egy karnyújtásnyira voltam az abszolút tébolytól, és csak egy picike hiányzott, hogy teljesen szétessek.

Ssssz-surr… Ssssz-surr…

Nathaniel rám pillantott.

– Emlékszel azokra a titkos kis átjárókra Thornbriarben?

Régi emlékek sora ötlött fel bennem, ahogy gyermekkoromban nyaranta azokban a rejtett átjárókban játszottam. Igen bohókás ember volt ez az I. Jonathan Nathaniel Wadsworth. Több titkos átjárót építtetett a vidéki házába, mint amennyit a királyi palotában találhatna az ember. Bólintottam.

– Néhány évvel ezelőtt, egy nyáron megtaláltam ott ennek a háznak is a tervrajzát – vonta meg a vállát Nathaniel. – Apánk akkor már jó ideje rászokott a kis gyógyitalára, úgyhogy némi plusz laudanumot kezdtem csöppentgetni az esti konyakjába. Ezzel pedig egyáltalán nem volt nehéz elérnem, hogy… Nos, szedált maradjon, és ne jöjjön rá, hogy titkon használom az ő becses dolgozószobáját. Hiszen mi is egy kis extra ópium egy függőnek?

– Te… te komolyan ópiumot adtál apánknak, mikor nagyon is jól tudtad, hogy ennek milyen szörnyű következményei lehetnek? – Összeszorult az állkapcsom, ahogy a bátyám a gőz hajtotta szívhez lépett. Újból rám akart törni a sírás, de megálljt parancsoltam minden efféle ösztönömnek.

Nathaniel egy szikét vett elő az asztal alatti műszerkészletből, majd a szerv mellé helyezte a pengét. Ezután pedig egy zsákból szép sorjában különféle zárszerkezeteket és csavarokat pakolt elő.

Végre összeállt a kép, a kis darabkák mind a helyükre kerültek.

Apám mellett csakis Nathaniel lehetett a másik személy, aki mesterien tudott ilyesféle aprólékos, gőzzel hajtott játékokat készíteni. Gyerekkorában minden este ott időzött apánk mellett, így a legjobbtól tanulhatta el a szükséges fortélyokat. Mindemellett ugyebár egy rövid ideig orvos tanoncnak is állt, s csak aztán lett belőle jogász hallgató. Mindkét régi szenvedélye különösen jó kézügyességgel ajándékozta meg, a precizitásáról nem is beszélve.

Miközben a lelkem az én szeretett bátyámról gondoltakkal és az előttem álló szörnyeteg képével viaskodott, Nathaniel meggyújtott egy Bunsen-égőt, majd felhevítette a fémdarabokat, és roppant ügyességgel összeolvasztotta a csavarokat és a fogaskereket.

Egy újabb emlék tört utat magának. Nathaniel borzasztó nyugtalanná vált, amikor megtudta, hogy beszöktem apánk dolgozószobájába. És én még úgy hittem, hogy azért aggódott ennyire, mert félt, hogy apánk rájön, hogy a dolgai között kutakodtam. Pedig valójában amiatt aggódott, hogy idő előtt felfedezem így az ő titkos laboratóriumát.

Nathaniel hirtelen egy lidérces vigyort küldött felém, miközben megszállottan dolgozott ezen a legújabb találmányán. Némán figyeltem, ahogy egy kis kalickát formál a fémdarabokból. Még mindig nem sikerült felocsúdnom a látottakból. Az agyam logikusan gondolkodó fele persze tudta, hogy gyorsan ki kellene ötölnöm valamit, és mihamarabb cselekedni, mégis ólomsúlyúnak, teljesen meggyötörtnek éreztem a testemet. Így hát moccanni sem bírtam.

– Ezt szépen behelyezem anyánk mellüregébe. Igen, ez majd megvédi az új szívét – bólogatott magában. – Úgy képzeld el, mint egyféle művi mellkast fémbordákkal.

Végül sikerült leráznom magamról az addigi bénító döbbenetet. Jeges borzongás húzta végig vad, dermesztő ujjait a hátamon. Minden értelmet nyert. Az a riadt tekintete, amikor egy nap a nyomozóval tértem haza, miután rátaláltam apánk régi kocsisának holttestére. S ugyanaz a dermedt, rettegő pillantás, amikor Blackburn főfelügyelő megzavart minket a cirkuszban.

Itt volt az orrom előtt milliónyi nyom, és én egyikről sem vettem tudomást.

A bátyám volt a kedves szívű. Az érzékeny. Én pedig a szörnyeteg. Aki hullák testéből kívánt tiltott ismereteket szerezni. Hogy nem vettem észre, hogy őt is efféle tudásszomj élteti? Hisz ugyanabból az anyagból voltunk összegyúrva.

Felemelte a szerkezetét, hogy a gőz hajtotta szívhez mérhesse. Mindvégig kacarászott, és összefüggéstelenül magyarázott magában. Immár én sem tudtam nem tudomást venni erről a beteges viselkedéséről.

Amint kihűlt a fém, Nathaniel a mellkas közepébe helyezte a gőzt pöfékelő szívet, majd újabb csavarokkal összezárta a szerkezetet. Ezt követően újból megtekerte a falon lévő fogaskereket, s addig állítgatta azt az elektromos tűt, míg a hegye el nem érte a fémketrecet. Aztán hátrébb lépett, hogy gyönyörködhessen az alkotásában. Úgy tűnt, valóban elégedett az ő újdonsült, bizarr szerkezetével. Ezután odalépett az asztalához, és felemelt onnan egy fecskendőt, majd a mutatóujjával megkocogtatta az oldalát.

– Nathaniel, fejezd be ezt az őrültséget!

– Ami megtörtént, megtörtént, húgom. De most – fordult oda hozzám, s úgy forgatta azt a fecskendőt, mintha csak egy ereklyét tartana a kezében – már csak egy kevéske kellene nekem a véredből, hogy anyánk szívébe fecskendezhessem. Aztán majd együtt felnyomjuk a kapcsolót. Ha halott békák lábát is mozgásra lehet bírni egy kevéske elektromos árammal, akkor ezt egy sokkal nagyobb szabású kísérletben is végrehajthatjuk! Sőt, szerencsénkre jó pár élő szerv is a rendelkezésünkre áll. Itt hibázott Galvani, ebben fúlt ki az ő zseniális elméje! – mondta, és a saját fejére mutatott. – Be kellett volna szereznie egy kis élő szövetet a hulláihoz. Aztán már csak egy picinyke elektromos feszültség kellett volna. A fém és a fogaskerekek elvezetik a testben az energiát. Ezért olvasztom őket össze a hússal. Zseniális ötlet! De majd meglátod.

Követtem a bátyám tekintetét, ahogy a plafonról lelógó, tűben

végződő elektromos masinériában gyönyörködött. Pontosan anya mellkasába ért a hegye. Ez nem folytatódhatott tovább. Sehogy sem bírnám ki, ha végig kellene néznem, ahogy újból meggyalázza anyánk testét. Szabadjára engedtem hát az érzelmeimet, és mindet belesűrítettem a mondandómba.

– Szépen kérlek, bátyuskám, ha igazán szeretsz engem, akkor most abbahagyod ezt a kísérletet. Anyánk meghalt. Ő már nem jöhet vissza közénk!

Vettem egy mély lélegzetet, miközben könnycseppek csorogtak le az arcomon. Eltaszítottam magamtól az énem azon aprócska szeletét, amely mégiscsak reménykedve várta volna, hogy talán mégis lehetséges mindez, hogy Nathaniel talán életet tud varázsolni egy hosszú évek óta halott szervezetbe. Hogy talán vissza tudná hozni az én oly régóta hiányolt édesanyámat.

De a bennem lakozó ember ezt sosem hagyná.

– Bámulatos, hogy miket értél el. Tényleg – folytattam. – Nem is kétlem, hogy az intellektusod ne múlná fölül a többi tudósét, Nathaniel. De ez itt nem a helyes út.

Ssssz-surr… Ssssz-surr….

Nathaniel azonban csak megrázta a fejét, és a gőz hajtotta szívre mutatott.

– Már egészen közel járunk, húgom! Már csak néhány perc, és beszélhetünk anyánkkal! Hát nem ezt akartad?

Addigi dühödt tekintete hirtelen egy morcos kisfiú konok pillantásává alakult. Szinte vártam, hogy dacosan karba tett kézzel toporzékolni kezd, és teljes lesz a hiszti. Ám ehelyett teljesen rezzenéstelen maradt, és ez valahogy még hátborzongatóbbá tette, mint amikor fel s alá járkált veszett vadállat módjára.

– Csakis érted tettem mindezt! – kiáltotta, szinte felrobbantva így az addigi mozdulatlanságát, s néhány öles lépéssel ott termett előttem. – Hogy utasíthatod vissza az ajándékomat?

– Tessék? – Legszívesebben térdre rogytam volna, hogy utána fel se keljek már a földről. Az én bátyám azért ölt meg ennyi nőt, mert úgy gondolta, hogy önző módon csakis a kutatása kellemes végeredményére összpontosítanék.

Forogni kezdett velem a világ, ahogy ráébredtem, hogy milyen választási lehetőségek állnak előttem.

Ha idehívom Blackburn főfelügyelőt, megöli Nathanielt. Nincs tébolyda, se dologház. Se tárgyalás. Semmi remény, hogy esetleg életben maradhatna.

Mi lenne a helyes, mit kéne kezdenem az én egyetlen bátyámmal, a legjobb barátommal? Nem tudtam visszatartani a könnyeimet, zokogva futottam át a laboron, hogy fájdalmamban a bátyám mellkasát püfölhessem.

– Hogy tehetted ezt? – üvöltöttem, ő viszont csak ott állt előttem, s ugyanazzal a kimért, lidérces mozdulatlansággal figyelte kirohanásomat. – Hogy hihetted, hogy boldoggá tehetsz azzal, hogy nőket gyilkolsz? Mihez kezdjek, ha anyám után a bátyám is meghal? Hát nem látod? Te szakítottad szét a családunkat. Megöltél engem, Nathaniel! Szóval nyugodtan kiszakajthattad volna az én szívemet is!

A szeme büszke csillogása egyszerre tovatűnt, és szépen lassan megértéssel telt meg a tekintete. Bármi téboly uralkodott

is el az elméje felett az utóbbi hónapokban, olybá tűnt, végre eleresztette őt a karmai közül. Hátratántorodott, igyekezett megkapaszkodni az asztal szélében.

– Én… én nem tudom, hogy miféle gonoszság tört rám. Sa- sajnálom, Audrey Rose. Tudom, hogy ez mit sem ér, de… de őszintén sajnálom.

Hagyta, hogy addig ütögessem a mellkasát, míg bele nem fáradtam a küzdésbe. A könnyeim lecsendesedtek valamelyest, de a szívem fájdalma már soha többé nem enyhülhet. Tettének mázsás súlyát életem végéig hordozni fogom.

A bátyám. Az én kedves, szeretett, csupaszív bátyám volt tehát a Hasfelmetsző Jack. Fojtogatva kínzott belül a rengeteg érzelem, de én visszafogtam ezt a zúduló árt. Nem hagyhattam, hogy teljesen felemésszen a gyász. Még nem. Előbb még segítséget kellett szereznem Nathanielnek. S itt kellett hagynom ezt a helyet is, ahol az anyám valahol élet és halál között rekedt.

– Gyere, Nathaniel, menjünk! Kérlek – szóltam, és a lépcső felé tessékeltem. – Iszunk egy csésze teát, jó?

Beletelt néhány pillanatba, míg reagált a kérésemre, de néhány sóhajtás után végül bólintott.

Aztán éppen amikor azt hittem, hogy végre észhez tért, keményen megragadta a karomat, és újból meglóbálta a fecskendőjét.

– „Nagy út vezet s nehéz a Poklokból a fénybe,” ³ drága húgom. Végig kell járnunk most már a választott utunkat. S vissza nem fordulhatunk.

³ John Milton: Elveszett Paradicsom. Jánosy István fordítása

HUSZONKILENC

ÁRNYÉK ÉS VÉR

WADSWORTH-REZIDENCIA,

BELGRAVE SQUARE
1888. NOVEMBER 9.

Kétségbeesetten kapaszkodtam a bátyám karjába a mi saját poklunk kellős közepén. Nem akartam megmozdulni. Nem akartam, hogy valósággá váljon ez a rémálom.

De ő végigráncigált a helyiségen, és egy székbe lökött, pontosan az anyánk teste mellett.

– Most nézd meg, mit csináltál! A saját biztonságod érdekében kénytelen leszek lekötözni téged.

Csak ültem ott mozdulatlanul, és képtelen voltam felfogni, hogy mit is mondott nekem Nathaniel az imént. De ezzel csak az időmet vesztegettem.

Mielőtt egy szót is szólhattam volna, a szék támlája mögé rántotta mindkét karomat, és összekötözte a csuklómat. S hiába erőlködtem, nem tudtam kiszabadulni ebből az újabb börtönömből.

Nathaniel olyan erővel kötötte meg a kezemet, hogy az ujjbegyeim azonnal dermesztő zsibbadásba kezdtek. Rángattam és húzogattam a csomót, de csak a bőrömet sikerült felsértenem, akárhányszor szabadulni próbáltam a kötél szorításából.

– Ne, ne, hagyd ezt abba, Nathaniel! – sikoltottam fel, inkább a döbbenettől, mintsem a fájdalomtól, ahogy a vénámba szúrta a tűt. – Ez őrültség! Nem tudod feléleszteni anyánkat!

Hiába könyörögtem, mélyen belém szúrta a tűt, hogy lecsapolhassa a véremet. Az első próbálkozása dugába dőlt, így még egyszer a karomba döfött, kiváltva belőlem egy hangos jajdulást. Ám végül összeszorítottam a fogamat, és felhagytam a küzdéssel, mert tudtam, hogy semmi jót nem érhetek el vele.

A bátyám végképp elveszett. A tudomány világa elhatalmasodott az emberi mivolta felett.

Amint megtöltötte a fecskendőt a véremmel, kedvesen rám mosolygott, s egy alkoholba áztatott vattalabdacsot érintett a bőrömhöz.

– No, jól van. Látod, nem is volt ez olyan szörnyű. Csak egy aprócska szúrás. Komolyan, hugicám, úgy csinálsz, mintha meg akarnálak kínozni. A legtöbb nő, akiket megszabadítottam a bűn láncaitól, sem sikoltozott így, mint te. Legyen egy kis tartásod, drágám!

– Mit tettél…?!

Nathaniel felugrott ijedtében, ahogy én is megremegtem a székemben, ahogy eljutott hozzám apám hangja a lépcső felől. Nem kiabált, de ezerszer ijesztőbb volt így. Ösztönösen összehúztam magam, sokkal inkább megszokásból, mintsem félelemből, hogy rajtakap, amint épp valamiféle veszedelmes

helyzetben vagyok. Furcsa módon Nathanieltől kevésbé rettegtem – hiába tudtam immár, miféle rémségeket képes elkövetni –, mint apám haragjától.

Bár az is lehet, hogy csupán ennyire hozzászoktam Nathaniel álcájához, melyet nap mint nap magára öltött. Ő a jó fiú, a törődő testvér… Apám ellenben sosem rejtette el a démonjait, és talán ez az, ami jobban megrémített.

– Te… te…

Figyeltem, ahogy apám tekintete előbb a csuklómat szorító kötélen, majd a gőz hajtotta szíven elidőz, hogy aztán össze- összeránduló állkapoccsal arra az arcra fordítsa a pillantását, amellyel e szerv összeköttetésben állt.

Közelebb sétált a szerkezethez, s megemelte az egyik csövet, amely azt a fekete folyadékot táplálta a szívbe. A cső útját követve megkerülte az asztalt, ám amikor egészen közel került anyánkhoz, megtorpant. S ebben a pillanatban apám egy teljesen új arcát mutatta. Egy olyan férfi állt előttünk, aki évek óta vívta szörnyű csatáit, s most ébredt rá, hogy a harcok hamarosan véget érnek. Vett egy mély lélegzetet, majd a tekintetét ismét rám, illetve a kezemet lekötő kötélcsomóra fordította.

– Hogy tehetted ezt, fiam?

Egészen nyugtalanító érzés volt, ahogyan mindannyian mozdulatlanná dermedtünk. Nathanielnek mintha földbe gyökerezett volna a lába, mozdulni sem mert. Apám megfordult, és a felesége holttestére bámult, egyszerre elborzadva és kétkedőn. Aztán anélkül, hogy felénk fordult volna, így szólt:

– Oldozd ki a húgod! Most.

– De apám… Hisz olyan közel állok hozzá, hogy felélesszem anyánkat… – alkudozott Nathaniel, de aztán ahogy apánk egy kemény pillantást mért rá, szemlesütve csak annyit mondott. – Hát jó, legyen!

Nathaniel elém állt.

Állkapcsa összeszorítva, a szemében dac csillogott. Követtem a pillantását, mellyel hol az összekötözött csuklómat, hol pedig a könnyáztatta arcomat tanulmányozta. Aztán kurtán biccentett egyet. Az elektromos feszültség a levegőben körülöttünk nőttön- nőtt.

Néhány feszült másodpercig Nathaniel hol a fecskendőre, hol az édesanyánkra tekintgetett. A mellkasa pontosan a gőzszív őrült ritmusára zihált sebesen fel és le.

– Rendben. – Lehántotta az ujjait a fecskendőről, majd letette az eszközt az asztalra.

Hangos zokogás tört fel belőlem, ő pedig ismét hozzám fordult. Igyekeztem úrrá lenni a rettegésemen, miközben a bátyám komótosan, magában motyogva elindult felém.

– Igyekezz! – vakkantotta oda neki apánk.

Nathaniel vett egy mély lélegzetet, majd ismét bólintott egyet, mintha csak magát biztatná vele, s kioldozta végre a csuklómnál lévő kötelet.

Egyenesen a szemébe néztem, ő azonban válaszul csak lehajtotta a fejét. Suttogó hangok kiáltoztak egyre a fejemben, hogy „Fuss! Fuss!”, de egyszerűen sehogy sem akart a lépcső felé vinni a lábam.

Apám megemelte anyánk egy hajfürtjét. Minden érzelem törlődött az arcáról, kivéve egyet – az undort.

– Sosem állítottam, hogy jól bántam volna veletek, de mint minden szülő, én is csak azt kívántam tenni, amit jónak láttam. Még ha csúfos kudarcot is vallottam a feladatomban.

A szeme sarkában könnyek gyűltek, ahogy tovább fürkészte anyánk rothadó arcát.

Nagyot nyeltem. Fogalmam sem volt, hogy merre induljak innen. Hiszen rá kellett ébrednem, hogy egyáltalán nem olyanok a családtagjaim, mint amilyennek hittem őket. Nathaniel közelebb lépett apánkhoz, majd a tekintetét anyánkra irányította. Túl sok volt már ez nekem. Itt kell hagynom ezt a helyet.

A szörnyetegeknek kellene csúf, ijesztő lénynek lenniük. Nem szabadna kedves mosolyok meg csinos frizurák mögé rejtőzniük. A jóságot pedig, bármilyen torz formát is öltsön, nem szabadna elzárva tartani egy jéghideg szív és egy örökké feszült külső mögött.

A gyásznak sosem lenne szabad bűntudatot lepleznie.

Miféle világ az, amelyben ilyen kettősségek létezhetnek? Legszívesebben most egy szikét fogtam volna a kezembe, és a formalin szúrós illatát vágytam érezni a levegőben. Egy hullára volt szükségem, amelyet a tudomány szolgálatában felboncolhatnék – az kitisztítaná az elmémet.

Ismét az édesanyámra pillantottam. Talán a jövőben inkább az élőkkel kellene foglalkoznom, a gyógyításukkal. Tízezer évre elegendő találkozóm volt már a halállal. Talán éppen emiatt kezdett Jonathan bácsi és Thomas is szervátültetéssel kísérletezni.

Thomas. Hirtelen tört rám az érzés, de egyszerre tudtam, hogy mennyire szeretem őt, és hogy vele akarok lenni. Ő volt immár az egyetlen igaz dolog a világomban.

– Te meg hová készülsz? – kérdezte apám, számonkérő hangsúllyal a hangjában.

Komolyan? Még így is, még egy sátáni laboratórium és a benne lakozó csúfságok szívében is a külvilágtól kívánt megvédeni engem… Túlságosan megzavarodott már az elméje, hogy észrevegye, pontosan ez az a hely, ahol azok a szörnyűségek lakoznak, melyektől távol akart tartani egész életemben.

Ezerszer irtózatosabb kórságok tanyáztak itt, mint a himlő, a kolera vagy a skarlát.

Az erőszak, a kegyetlenség itt teljesen más szintet ért el.

– Felmegyek, és bezárom ide Nathanielt – feleltem, majd még egy utolsó pillantást vetettem az anyánk haját simogató bátyámra. – Aztán pedig ellátogatok a Scotland Yardra. Itt az ideje, hogy mind szembenézzünk végre a lelkiismeretünkkel, bármilyen rémes csúfságok lakozzanak is odabent.

– Ezt nem mondhatod komolyan! – kapta fel a fejét Nathaniel, és segítségkérően pillantott apánkra.

Visszasétáltam hozzájuk, s apám arcát fürkésztem. Láthatóan viaskodott önmagával, hogy melyik utat válassza. Azt tegye-e, ami igazán helyes, vagy védje meg a gyermekét. Aztán egyszercsak tovaszállt e gyötrelem az arcáról.

– Fel fogják akasztani a bátyádat – szólt csendesen. – Valóban végignéznéd, hogy ez bekövetkezik? Hát nem szenvedett már eleget a családunk?

Pontosan szíven talált ez a nyíl, de nem hallgathattam el az igazságot. Ha nem megyek el a rendőrségre, egész életemben mardos majd a bűntudat. Azok a nők nem érdemelték meg ezt a rengeteg szenvedést. Ezt pedig nem hagyhattam figyelmen kívül.

– Anyám mindenképp azt várná tőlem, hogy helyesen cselekedjek, még akkor is, ha ez szörnyen nehéz.

Együttérzőn tekintettem édesapámra. Vajon milyen érzés lehet tudni, hogy a gyermeke maga az ördög? Valószínűleg hasonló lehet ahhoz, mint amikor ráébred az ember, hogy nap mint nap egy szörnyeteg mellett élte az életét, akiről sosem vette észre, hogy mily sötétség lakozik a lelkében.

Apám sokáig nézett még a szemembe, ám végül bólintott. Egy fáradt mosollyal viszonoztam a gesztust, majd a fivéremhez fordultam. Hiába, hogy ilyen szörnyű tetteket vitt véghez, a szívem mélyén mégsem tudtam gyűlölni őt. Talán mind a hárman megtébolyodtunk.

– Wadsworth, itt van? Audrey Rose! – Kétségbeesett kiáltás hangzott fel a lépcső tetejéről, melyet aztán serény csizmadobogás követett.

Egy szempillantás múlva Thomas rontott be a laboratóriumba, életében másodszor egészen zilált külsővel. Elébem állt, hogy aztán alaposan végigmérjen, előbb az arcom, azután tetőtől talpig. A csuklómnál állt meg végül a pillantása.

– Jól van?

Csak bámultam rá, válaszolni már képtelen voltam. Fel sem tudtam fogni, hogy igazán ott áll mellettem. Megkönnyebbülés futott át az arcán, majd tekintetét Nathaniel felé fordította, és elindult a helyiség belseje felé.

– Ha én lennék, akit keresnek, még most menekülnék, mielőtt ideér a Scotland Yard. – Apám döbbent arcáról Nathanielre pillantott, a hangja ugyanolyan sötéten csengett, mint ahogy a két férfi tekintett reá. – Remélem, nem gondolta, hogy felkészületlenül állítok be ide – mosolygott rám szomorkásan Thomas. – Őszintén sajnálom, Audrey Rose. Kivételesen magam sem örülök, hogy igazam lett.

– De mégis hogyan… – kezdte Nathaniel.

– Hogyan jöttem rá, hogy ki is valójában a hírhedt Hasfelmetsző Jack? – szakította félbe Thomas, majd közelebb lépett hozzám. Így már sokkal inkább hangzott önmagának. – Nos, ez nem volt túl nehéz. Valami minduntalan ott motoszkált az agyamban, amióta csak az apja nyomába eredtünk Wadsworthszel, és egy éjjel hazáig követtük őt Miss Mary Jane Kelly lakásától.

– Hogy micsoda? – kapta felénk apám a kétkedő tekintetét.

– Bocsásson meg, uram! Mindegy, nincsenek véletlenek. Különösképp, ha egy gyilkosságról van szó. Ha nem a méltóságos úr volt a tettes, akkor vajon ki lehetett?

– Na vajon ki… – motyogta szárazon Nathaniel.

– Ma éjjel meglestem Blackburn főfelügyelőt munka közben,

és arra jutottam, hogy őszinte a viszolygása. Mindemellett az ő figyelme teljesen elsiklott a legfőbb nyom felett, amire én viszont rábukkantam. Ahogy összegeztem az eddig ismert részleteket a fejemben, eszembe ötlött valami. A gyilkosunk mintha valamiképp bele akarná vonni magát a nyomozásba. Lord Wadsworth és Blackburn, bár mindketten jó tipp lennének, de nem ők a tettesek. Semmilyen valódi indítékot nem találtam egyikőjüknél sem. Vagy bármilyen konkrét nyomot, ami ellenük szólt volna.

Thomas most közvetlenül elém lépett, hogy elválasszon az én vérszomjas fivéremtől, aki úgy tűnt, legszívesebben cafatokra tépné Thomas testét.

– Ön ellenben meglehetősen érdeklődőnek mutatkozott az üggyel kapcsolatban. Sőt, meg kell hagyni, egész cseles ötlet volt megszerveznie ezt a polgárőrtársaságot – jegyezte meg már- már elismerően. – De hát ott volt az a kellemetlen részlet, miszerint több áldozat is személyesen ismerte az apját. És így, hogy Lord Wadsworth lekerült a listámról, meglódulhatott egy kicsikét a fantáziám. A nagybátyjának van egy elmélete, zseniális egy doktrína, én mondom, nos, ő azt állítja, hogy a sorozatgyilkosok azokat ölik meg, akiket ismernek. Vagy legalábbis kezdetben.

Nathaniel tekintete az anyánk holtteste mellett hagyott pengére villant. Meg is ragadtam Thomas karját, ám ő még nem fejezte be briliáns következtetései bemutatását.

– Ma este pedig a rendőrségre menet eszembe jutott, hogy vércseppeket találtunk a legutóbbi áldozat lenyúzott bőrén. A foltok elhelyezkedése alapján nyilvánvaló volt, hogy azok nem Miss Kellyhez tartoztak. Ebből pedig arra következtettem, hogy a gyilkosunk is sérülést szenvedhetett a támadása során.

– És elmondaná, hogy ez miképp vezette ide? – kérdezte Nathaniel, és közben a kés felé araszolt.

Legszívesebben felsikoltottam volna, vagy magam ugrottam volna oda azért a fegyverért, Thomas ellenben kicsit sem ijedt meg.

– Néhány héttel ezelőtt vágásokat pillantottam meg az ujjbegyein. Akkoriban nem tulajdonítottam túl nagy jelentőséget a dolognak, de ahogy fejben végigjártam az utolsó gyilkosság helyszínét, végre megértettem, hogy hol is tartotta a kését.

S ezzel hagyta, hogy a földre hulljon egy kés a kabátja ujjából, meglepve így mindannyiunkat.

– Jómagam is könnyedén le tudtam képezni a sérülését. Látja?

– emelte fel a fegyverét.

Nathaniel ökle összeszorult, s úgy szuggerálta Thomast, mintha csak egy alávaló, kiirtásra váró patkány volna.

– Most biztosan szörnyen okosnak érzi magát.

Az a büszke csillogás, ami ilyenkor Thomas szemében táncolni szokott, sehol sem volt, amikor összetalálkozott a tekintetünk.

– Nem, én csakis sajnálatot érzek. Szörnyen sajnálom, hogy ilyen mély fájdalmat okozott a húgának – nézett körbe a laborban, majd előkapta a zsebóráját. – Egyébként nem tréfáltam a Scotland Yarddal kapcsolatosan. Azt mondtam nekik, hogy egy bűncselekmény történik a házukban. Akárhogy is, két választása van. Vagy itt marad, és beletörődik a sorsába, vagy új életet kezd. Legyen az a báty, akinek Audrey Rose mindig is hitte önt, s az a fiú, akit az apja érdemel.

Apám szeme meghatottságtól csillogott, ahogy Thomasra emelte a tekintetét.

Thomas esélyt kínált a bátyámnak, hogy újrakezdhesse az életét. Egy esélyt, hogy jóvátehesse a bűneit, tudva, hogy a rendőrség egész életében keresni fogja őt. Az igazság egyáltalán nem ezt diktálta volna, de a családom érdekében ennyi felett még én is hajlandó voltam szemet hunyni.

Vettem egy mély, reszkető lélegzetet, s én is a bátyámhoz fordultam.

– Vagy véget vetsz ennek a rémségnek, vagy elbúcsúzhatsz az életedtől. Te döntesz.

Ideges kacaj tört fel Nathaniel mellkasából, ám aztán egészen fagyossá vált a tekintete.

– Figyelmeztetlek, drága hugicám, ha még egyszer fenyegetni mersz engem, tönkreteszlek téged is és ezt az idióta barátodat is, és aztán álmodozhat róla, hogy valaha is megtalál engem!

– Nathaniel – csóválta meg a fejét az apám –, ne fenyegesd a húgodat!

Bevallom, fájtak a szavai, de korántsem annyira, mint az a dermesztő pillantás, amit felém küldött. Eltűnt a lelkéből minden melegség, minden, ami igazán a bátyámmá tette őt.

Megérezve a bánatomat, Thomas ekkor megfogta a kezem, biztosítva engem arról, hogy rá igenis támaszkodhatok. És én örömest el is fogadtam a támogatását. Ideje volt pontot tennünk ennek a rémálomnak a végére. Mielőtt itt hagynám ezt a helyet, megfordultam, s még egyszer utoljára Nathanielre pillantottam, azt remélve, hogy így pontosan úgy emlékezhetek rá, amilyen ő valójában volt. Ám ő már nem engem figyelt azzal az üres, dermesztő tekintetével.

A fecskendőt megragadva felnyomta az elektromos berendezés kapcsolóját, hogy mindenképp bevégezhesse ezt a förtelmes munkát. Kékesfehér fény izzott fel, s sziszegve roppantotta szét a levegőt, ahogy a tűszerkezet mentén egyenesen az anyám koporsójába áradt az áram. De valami mégsem stimmelt.

Hiba került Nathaniel folyamatába. Teljesen rosszul csinált mindent. Hiszen először a vért kellett volna anyánk testébe fecskendeznie, s csak utána felkapcsolnia az áramot. De vajon miért csinálja ezt? Szélsebesen cikáztak a gondolataim, miközben egyre erőteljesebben zúgott a villamos feszültség.

Nathaniel magasba emelte a fémfecskendőjét, és ebben a pillanatban villámként hasított belém a felismerés, de már túl késő volt.

– Nem! – kiáltottam fel, de a hangomat elnyelte a gépek zaja.

Thomas teljes erejével szorított a karjaiban, míg én kétségbeesetten kapálóztam. Oda akartam rohanni a bátyámhoz, hogy megmentsem az ő nyomorúságos életét. De Nathaniel csak vakon meredt a semmibe, rajtam is csak keresztülnézett, de nem látott engem. Újból kiáltottam neki.

– Nem! Nathaniel, ne tedd ezt! Engedjen már el!

Fülsüketítő volt a zúgás. Minduntalan összecsattantak tőle a fogaim, és levegőt is alig kaptam, a bátyámat viszont nem hatotta meg ez a hangzavar. Ismét kiáltottam neki, de mindhiába.

– Hagyd abba ezt az őrültséget, Nathaniel! – mordult fel apám is a lárma kellős közepén. – Azt mondtam…

Ekkor azonban a bátyám beledöfte anyánk mellébe a fecskendőjét, s összetalálkozott fém a fémmel; semmi sem védhette meg őt a feszültség erejétől. Anyánk teste előrebukott, majd aztán erős rázkódások közepette visszavetődött az asztalra. Képtelen voltam levenni róla a tekintetemet, ugyanakkor kétségbeesetten segíteni akartam volna Nathanielnek.

– Nathaniel! – sikoltottam, ahogy rázkódni kezdett a teste, s az ujjai szinte ráolvadtak a fecskendő fém markolatára, sehogyan sem tudta elengedni, hogy kiszakadhasson ebből a kegyetlen áramkörből.

Vér szivárgott egyszerre a szájából és az orrából, s a gallérjánál egy sűrű füstfelhő libbent fel. Összevissza kapálództam és rúgkapáltam, mint egy megszelídíthetetlen vadállat.

– Engedjen el, Thomas! Engedjen már el!

– Nem tud rajta segíteni – mondta Thomas, miközben karjaiba zárt és így lefogott engem. – Ha csak hozzáér, ön is ugyanarra a sorsra jut, mint ő. Sajnálom, Audrey Rose. Nagyon-nagyon sajnálom.

Egészen Thomashoz simultam, tudva, hogy ő sosem hagyná,

hogy a halálba vessem magamat. Úgy éreztem, mintha évek teltek volna el, mire Nathaniel végül hátraröpült a feszültség erejétől. Egészen a falnak ütközött a teste, aztán egy parázsló ruhakupaccá rogyott össze.

Lepelként borult a helyiségre a csönd, akárcsak a friss porhó. Minden egyszerre volt túl csöndes és túl zajos. Aztán a gépezetek is végre alábbhagyták a zubogást.

Anyám holtteste még egyszer megremegett, aztán mozdulatlan maradt.

Pislogtam néhányat – egyszerre csak egy rémséget volt képes befogadni az elmém. Így a fivéremre irányítottam a tekintetemet. A feje furcsa szögben lógott alá, de ezt képtelen voltam elhinni. Nem voltam hajlandó. Egyszer úgyis felpattan. Minden porcikája sajogni fog, és tele lesz zúzódásokkal, de élni fog. Hiszen olyan fiatal még, túl kell élnie, hogy jóvátehesse a bűneit. Igen, bocsánatot kér, és aztán felkeres egy szakembert, hogy rendbe hozzák, bármi is tette őt ilyen erőszakossá. Időbe fog telni, de végül visszakapnánk a régi Nathanielt. A lélegzetemet is visszatartottam, s úgy vártam. Mindjárt felkel onnan. Egyszerűen muszáj, hogy így legyen.

Égett haj bűze lengte be a helyiséget, próbáltam legyűrni az émelygésemet.

Apám lassan térdre rogyott, s zokogva a tenyerébe temette az arcát.

– Az én drága kisfiam…

Túl sok volt ez nekem. Éreztem, hogy a térdem megrogy, pedig egyvalamiről még meg kellett bizonyosodnom, mielőtt végleg szétestem volna. Anyám testére pillantottam, de megkönnyebbülhettem, mert meg sem moccant. Ám ugyanekkor rettenetes szomorúság hasított a szívembe, hiszen Nathaniel ámokfutása hiábavaló volt.

– Kérlek. Kérlek, kelj fel! – A bátyám összekócolódott haját bámultam. Azt akartam, hogy pattanjon fel, s azonnal kapja elő azt az átkozott fésűjét. Rendbe kell hoznia a frizuráját. Utálná, ha bárki így látná. Némán elszámoltam harmincig. Ez volt a leghosszabb idő, amit fésülködés nélkül kibírt. Harmincegyig is eljutottam, de ő még mindig nem mozdult meg.

A padlóra rogytam, ahogy teljes súlyával rám szakadt a valóság.

Nathaniel többé már nem fog törődni a frizurájával. Soha többé nem kortyolgatja a kedvenc külföldi konyakjait. Soha többé nem jön el velem piknikezni egy Fortnum & Mason-féle kosárral, és apánk aranykalitkájából sem segít már kiszöknöm. Iszonyatos dolgokat követett el, és most itt hagyott engem, hogy szedjem össze a darabokra tört életünk szilánkjait. Egyedül.

Addig ordítottam, míg belé nem fájdult a torkom. Thomas próbált megnyugtatni, de én csak egy dologra tudtam gondolni: Hasfelmetsző Jack meghalt. A bátyám meghalt.

Csak sikoltoztam és sikoltoztam, míg végre magához nem ölelt a sötétség.

HARMINC

ÉLET A HALÁL UTÁN

DR. JONATHAN WADSWORTH LABORATÓRIUMA,
HIGHGATE

1888. NOVEMBER 23.

– A nagyobbik csontfűrésszel vágja át a koponyát!

Jonathan bácsi keze megrezdült ugyan, de végül nem nyúlt a műszerért. Jól tudta, hogy nekem sokkal nagyobb szükségem van most a figyelemelterelésre, mint neki egy újabb kórbonctani vizsgálatra. Vettem hát egy mély lélegzetet, s teljes erőmmel lenyomtam a fűrészt, oda-vissza húzva a cakkos élét.

Kivételesen egy légzésvédőt is felvettem, nehogy belélegezzem a felszálló csontport.

Számtalanszor megfigyeltem már, ahogy a bácsikám végrehajtotta ezt a beavatkozást, így volt alkalmam megtanulni, hogy ha lehetséges, bizonyos dolgokat mégiscsak jobb elkerülnöm.

Két hosszú hét telt el azóta, hogy Nathanielt anyánk mellé temettük. Apám ezerszer hűvösebben viselkedett, mint eddig bármikor, én pedig szépen lassan kezdtem megbolondulni. A ház olyan üresnek és komornak tűnt, mintha ő is gyászolna.

Bámulatos, hogy egyetlenegy ember energiája hogy be tud tölteni egy teret, s mekkora űrt hagy maga után, ha örökre eltávozik.

Minden megváltozott, visszafordíthatatlanul. Hisz’ nemcsak a bátyámat vesztettem el, hanem még azt a tudatot is el kellett valahogy viselnem, hogy az élete utolsó néhány hónapjában egy kegyetlen gyilkos vált belőle. Lord Edmund persze eltussolta Nathaniel érintettségét, én pedig nem kérdeztem, hogyan. Egy nap majd felfedem mindenki előtt az igazságot, de még túl fájó s mély volt bennem ez a seb.

Egy könnycsepp gördült végig az arcomon, de ettől függetlenül folytattam a koponya átfűrészelését; még csak le sem töröltem a könnyem. Voltak azért jobb napjaim. Akkor csak éjjel sírtam, míg álomba nem merültem. Rosszabb napokon pedig a nap minden órájában rám tudott törni a sírás.

– Remek. Most emelje le a koponya felső részét! – szólt a bácsikám, intve a lefűrészelt csontdarab felé, ami engem egy tojás csúcsára emlékeztetett. – Lehet, hogy először egy kicsit makacskodni fog, de kellő erőkifejtéssel okvetlenül le kell cuppannia. A szikével felfeszegetheti.

Követtem a nagybátyám utasításait, így egy cuppanó hang kíséretében le is pattant a koponya felső része, akárcsak egy lezárt befőttesüveg teteje. Kellemetlen bűz libbent a levegőbe, még a maszkon keresztül is érezni lehetett.

Thomas felköhintett, magára vonva ezzel a figyelmemet. Az igazat megvallva teljesen elfelejtettem, hogy ő is itt van velünk. Csak csendesen meghúzódott a laboratórium egyik sarkában, és

írta a jegyzeteit, meg a bátyám feljegyzéseit tanulmányozta. Engem még nem vitt rá a lélek, hogy elolvassam őket, pedig Thomas elmondása szerint számtalan tudományos áttörés rejtőzött a lapok között.

Egy nap talán még jó célra is alkalmazhatjuk a bátyám őszi rémuralmának az eredményeit. Thomas abban reménykedett, hogy az elkövetkező évtizedekben majd sikeres szervátültetést tud végrehajtani egy élő emberen. És én nem is kételkedtem benne, hogy sikerülhet neki.

A nagybátyám egy tálcát nyújtott felém, hogy belehelyezzem a levágott koponyadarabot.

– Most pedig vágjon le egy kis darabot az agyból… Egészen pontosan itt. – Egy szike hegyével határolta körbe a mintát.

Ki is vettem a kezéből a pengét, és odatartottam az agyhoz, ám ekkor kopogtattak az ajtón. Egy cseléd dugta be hozzánk a fejét a résen, bár a szemét rögtön lesütötte. Nem hibáztathattam – a halál és a rothadás nem volt valami szép látvány.

– Lord Wadsworth van a társalgóban, uram, és Miss Audrey Rose-zal kíván beszélni.

Jonathan bácsi bosszankodva dobta a levegőbe a karját.

– Hát akkor mondja meg Lord Wadsworthnek, hogy vagy vár egy kicsikét, vagy itt a laboratóriumban kell megtisztelnie minket a jelenlétével. Nem tudjuk csak úgy félbehagyni a munkát!

A cseléd óvatosan a boncasztal felé pillantott, miközben ott álltam véres kötényben, a halálba mártott kezekkel. Láttam is, hogy megrezdül a torka, ahogy nyelt egyet.

– Rendben, uram. Megmondom neki.

Mielőtt a bácsikám bármi mást is mondhatott volna neki, a lány felszaladt a lépcsőn. Thomas pillantása egy fáradt mosoly kíséretében az én szememre tévedt. Apám látogatása csakis azt jelenthette, hogy nagy bajban vagyok, mert ő mihamarabb vissza akar engem ráncigálni az én aranyozott kis kalickámba, s ha a helyzet úgy kívánja, nem fog közben finomkodni. Felsóhajtottam. Tudtam, hogy előbb vagy utóbb feltűnik apámnak a távollétem, és már korántsem titkoltam előtte, mint azelőtt, hogy mivel is foglalatoskodom.

– Talán jobb, ha most rögtön megyek, és beszélek vele, bácsikám. Thomas majd befejezi helyettem ezt az órát.

Kioldoztam a kötényemet, majd egy mozdulattal kibújtam belőle. Semmi szükség nem volt rá, hogy még jobban felmérgeljem apámat az én kisasszonyhoz nem méltó, erkölcstelen tudásszomjammal. Elindultam, hogy a szennyeskosárba tegyem a kötényemet, ám ekkor Thomas finoman kivette a kezemből az anyagot. Sokáig ott időzött még az érintése a bőrömön.

Felemeltem a tekintetemet, s a pillantásunk hirtelen egybefonódott. Istenem, még ennyi fájdalom közepette is volt annyi erő a szívemben, hogy szapora lüktetésbe kezdjen ennek a fiúnak a közelségére.

– Minden rendben lesz – suttogta gyengéden, aztán szélesen elmosolyodott. – Bármikor szívesen beszélek az édesapjával. Nem is csoda, hogy így megkedvelt engem, hisz’ olyan ellenállhatatlan vagyok!

Önkéntelenül is felkacagtam, és kihúztam a kezemet az ujjai közül.

– Na, megnézném én azt, ahogy ön az apámmal teázik! Talán akkor elmondhatná neki, hogy hányszor rúgta fel az illemet, hogy csókot kérhessen tőlem.

– Á, bizonyára úgy érti inkább, hogy hányszor sikerült egy-egy csókot elnyernem öntől. Nos, ha ezt kívánja, kisasszony, akkor megyek is tüstént – vonta meg a vállát, majd elindult a lépcső felé, de én belekapaszkodtam a karjába, és a morgolódó nagybátyám felé mutattam.

– Ha nem megy segíteni neki – intettem a fejemmel a bácsikám felé –, attól tartok, szétdobál itt mindent.

– Vallja be! Valósággal retteg, hogy az apja tényleg megszeret engem, és összeboronál bennünket, mire megvirrad – hajolt közelebb hozzám Thomas. Az ajka illetlenül, szinte csiklandozva susogott a fülcimpámnál. A bácsikám ezt látva megköszörülte a torkát, miközben Thomas tovább suttogott a fülembe. – Igen, szívesen vállalkoznék újabb kalandokra is önnel, Miss Wadsworth.

Megcsóváltam a fejem. Hát persze, hogy most meg az illő megszólítást használja. Micsoda lókötő! Egy ártatlan csókot lehelt a kezemre, majd visszasomfordált a bácsikámhoz, átvéve a helyem a hulla feltárt agya mögött.

Még végignéztem, ahogy lemetszett egy darabot az agyból, s csak aztán indultam el felfelé. Szörnyen hiányozni fog nekem. A szomorúság újabb hulláma öntött el. Nathaniel meghalt, apám pedig el akart tiltani a tanonckodástól, amivel egyúttal Jonathan

bácsit és Thomast is elveszi tőlem. Így nem marad semmim.

Amint felértem a lépcső tetejére, megtorpantam. Apám ott várt közvetlenül az ajtóban, testes alakjával még félelmetesebben tornyosulva fölém, mint valaha. Megforgattam anyám gyűrűjét az ujjamon, pedig nagyon is tudatában voltam, hogy feltehetőleg minden apró vájata tele lehet véralvadékkal.

Apám a vállam fölött átpillantva a távolba meredt, majd felém fordította a tekintetét. Meg sem kellett szólalnia – minden érzelme tisztán kiült az arcára, s bárki leolvashatta volna róla, hogy mi jár a fejében. Megadóan és fáradtan felemeltem a kezem.

Nathaniel beleásta magát a tudomány világába, és végül holtan végezte. Talán ezzel akart üzenni számomra az univerzum, hogy nekem is el kéne engednem mindezt. Belefáradtam már, hogy örökké küzdjek, akár a társadalommal, akár magával az élettel. Szörnyű gyengének éreztem magam, hogy csak így feladom, de a mellkasomban tátongó mélységes, sötét lyuk elnyelte minden varázsos álmomat, miszerint egyszer valóban a saját utamat járhatom.

– Kérem, ez egyszer kíméljen meg a kioktatástól. Egy igazi nyomorult lélek vagyok, meg sem érdemlem, hogy a családunk nevét magamon viseljem – mondtam elakadó lélegzettel. De nem, nem szabad sírnom. Nem így kell ezt végigcsinálnom. – Igaza volt, apám. Valóban semmi jó nem származhat ilyen szégyenteljes cselekvésekből. Talán ha Nathanielt nem szippantják magába az ilyesféle témák, akkor most ő is élne, és jól lehetne. Többet nem szegülök ellen önnek.

És életemben először ezt komolyan is gondoltam. Nem kereszteztem össze titkon az ujjaimat, és később sem szándékoztam apám bocsánatáért könyörögni. Találok majd magamnak egy másik hivatást, egy másik utat, amelyen járhatok. Azzal azért mégsem áltattam magam, hogy otthon, egyszerűen a háztartásvezetésben valaha is kiteljesednék, de majd megtalálom a módját, hogy boldoggá tegyem a lelkemet.

Apám kinyújtotta felém a kezét, mire ösztönösen összerezzentem.

– Hát ennyire kegyetlen voltam veled, hogy félsz tőlem? – kérdezte könnybe lábadt szemmel.

Megráztam a fejemet. Hiszen sosem emelt rám kezet. Ezzel el is fogott a szégyen, hogy így megrettentem tőle.

– Gondolkodtam egy kicsit – sóhajtott fel, s kivett egy borítékot a kabátja zsebéből. – Édesanyád halála után úgy éreztem, hogy körülöttem minden árnyék éles karmokat növesztett, és azzal fenyeget, hogy elmar tőlem mindent, amit csak szeretek.

Apám a kezében tartott borítékot fürkészte.

– A félelem mohó bestia. Minél többet táplálja az ember, annál hatalmasabbra nő. A szándékaim eredendően jók lettek volna, de attól tartok, csúful félresikeredett minden, amit akartam – tette a szívére a kezét. – Azt hittem, ha a közelemben tartalak, az otthonunk biztonságában, akkor megvédhetlek az ilyen komisz szörnyetegektől.

Hosszú pillanatokig csak álltunk ott, én pedig oly szívesen nyújtottam volna ki a karomat, hogy magamhoz ölelhessem, vagy legalább hogy mondjak neki valamit, de képtelen voltam rá. Volt valami ebben a pillanatban, ami miatt túlzottan törékenynek tűnt, akár egy kád fürdővíz felett szálldosó szappanbuborék.

– Tudtad, hogy a múlt héten beszéltem a nagybátyáddal? – Kiegyenesítette egyszer csak a hátát, hogy végre ismét a szemembe nézhessen.

– Attól tartok, nem említette – húztam össze a szemöldököm.

Egy őszinte mosoly jelent meg apám szája sarkában.

– Épp itt volt már az ideje, hogy ez a csökönyös szamár végre hallgasson rám – nyújtotta át a borítékját. – Megkértem, hogy szóljon egy pár szót az érdekedben. Zseniálisan okos és gyönyörű lány vagy, Audrey Rose, és az élet számtalan lehetőséget tartogat még számodra. Éppen ezért szeretnélek elküldeni téged valahova.

Forogni kezdett velem a világ, s majdnem hátra is estem. Ez még a legnagyobb rémálmaimnál is rosszabb volt. Páni rémület szorított bele a tüdőmbe.

– Ne küldjön el engem, kérem! – kiáltottam fel. – Megígérem, hogy jó leszek. Nincs több hulla, kórbonctan vagy nyomozás! Esküszöm!

Apám viszont ekkor odalépett hozzám, és valami egészen váratlant cselekedett. Körém fonta az erős karját, és egy csókot nyomott a fejem búbjára.

– Csacsi gyermekem – szólt lágyan –, egy kórbonctani iskolába küldelek. Az egyik legjobba egész Európában. Bevetettem minden létező kapcsolatomat, plusz a nagybátyád ajánlólevelével sikerült neked egy helyet szereznem az évfolyamban. Egy hét múlva utazhatsz is Romániába.

Egy kicsit hátrébb húzódtam apám öleléséből, hogy a szemébe nézhessek, és amit ott láttam, még a lélegzetemet is elállította, és gyöngéden melengette meg a szívemet. Büszkeség. Az apám büszke volt rám, és végre meg akarta adni nekem a szabadságot, amelyre oly régóta áhítoztam. Ismét könnybe lábadt a szemem, ám ezúttal teljesen másféle okból.

– Igaz ez? Vagy csak álmodom?

Úgy nézhettem ki, mint egy partra vetett hal, ahogy a levegő után kapkodtam. De képtelen voltam megszólalni, és csak meredtem apámra. Egy valóságos csodával ért fel, hogy így beleegyezett mindebbe. Hacsak nem egy hallucináció lett úrrá az elméjén. Az arcát fürkésztem, hátha kiderül, csak ivott ismét abból a bizonyos gyógyitalából.

Ő viszont csak megmosolyogta az aggódásomat.

– Thomas a szavát adta, hogy vigyázni fog rád, míg odalesztek. Úgy hallom, ő egy igazán megbízható fiatalember.

– Hogy Thomas… – húzódott fel csodálkozva a szemöldököm. – Ő is jön?

– Az ő ötlete volt – bólintott apám.

– Valóban? – Nem akartam hinni a füleimnek.

Hát valóban sikerült elnyernie az apám bizalmát, pontosan, ahogy mondta. Nos, azt hiszem, immár minden beteljesedett… Átkaroltam az édesapámat, de még mindig alig tudtam elhinni, hogy ilyen szerencsém lehet.

– Ez csodásan hangzik, de… de miért?

Apám újra magához ölelt.

– Annyi ideig próbáltalak megvédeni ettől a kegyetlen, betegségekkel teli világtól. De az embereknek – és az ifjú hölgyeknek – nem aranykalickában van a helyük. A fertőzések pedig így is, úgy is be tudnak férkőzni az életünkbe. De remélem, hogy te ezen változtatni tudsz majd. Ehhez viszont útra kell kelned és világot látnod, édes gyermekem! De kérlek, egyvalamit ígérj meg nekem.

– Bármit, édesapám!

– Mindig tápláld ezt az olthatatlan kíváncsiságodat.

Elmosolyodtam. Ezt a fogadalmat szíves örömest megtartottam.

ÍRÓI UTÓSZÓ

A MŰVÉSZI SZABADSÁG JOGÁVAL ÉLVE

Az újságok legelőször szeptember 4-én használták a Leather Apron [Bőrkötényes] elnevezést Hasfelmetsző Jackre vonatkozóan, és nem augusztus 31-én, illetve szeptember 7-én nevén nevezték az egyik gyanúsítottat, John Pizert. A regény cselekményéhez megváltoztattam ezeket a dátumokat, Pizer nevét pedig úgy ahogy van, el is hagytam, hogy ne terheljem a regényt oda nem tartozó karakterekkel.

Szeptember 10-én valóban megalakult egy polgárőri társaság, The Whitechapel Vigilance Committee (A Whitechapeli Polgárőr Gárda) néven. Ezt a tényt felhasználva vontam be Nathanielt és Thomast a Whitechapel Lovagjai közé, hogy kinn járhassanak az utcán a gyilkosságokat követő éjjeleken. Én viszont már szeptember 7-én – Annie Chapman valóságbéli halálának az előestéjén – is kivittem őket a városba, habár ehhez is változtatnom kellett az időrenden, legalábbis a polgárőrség tevékenységét illetően.

Továbbá azt sem említem, hogy szeptember 10-én őrizetbe vette a rendőrség John Pizert, mint a Bőrkötényest. Rajta kívül számtalan más gyanúsítottat is találtak és szállítottak el, viszont attól tartottam, hogy ezzel a rengeteg névvel és hamis nyommal csak félrevezetném az olvasóimat, s nem a történetet gazdagítanám. Kizárólag szeptemberben az alábbi férfiakat vették őrizetbe:

• John Pizer

• Edward McKenna

• Jacob Isenschmid (elmegyógyintézetbe zárták azzal a váddal, hogy ő a Hasfelmetsző)

• Charles Ludwig (azért vitte el a rendőrség, mert a jelentések szerint késsel támadt két emberre)

Mary Ann „Polly” Nichols életrajzában semmi nyomát nem találni annak, hogy valaha is egy londoni úri család szolgálatában állt volna. Bátorkodtam viszont elképzelni, hogy milyen lehetett az élete azelőtt, hogy elhagyta a férjét, prostituáltnak állt, és alkoholistaként dologházról dologházra járt az 1880-as évek elején. Valódi emberként kívántam bemutatni ezeket a nőket, és nem csak egy rémséges gyilkosság áldozataiként. Ők mind valakinek a felesége, édesanyja, testvére vagy lánya voltak, és nem csak egy csapat névtelen prostituált, akik csakis a halálukkal váltak emlékezetessé.

Emma Elizabeth Smith alakját jelentősen kiszíneztem a regényhez. Megoszlanak a vélemények arról, hogy őt valóban Hasfelmetsző Jack ölte-e meg, én azonban mindenképp bele akartam szőni a történetét a könyvembe, mert különösen inspirálónak találtam, hogy milyen keveset tudni az életéről, mielőtt prostituáltnak állt volna. Néhány pletyka szerint nemesi származású lehetett, ám erre semmilyen konkrét bizonyítékot nem találni. Akik ismerték, azt állították, hogy másként beszélt, mint a többi ember, vagyis tisztán és helyesen használta a nyelvet, ami aligha volt jellemző az East End akkori lakosaira. Miss Smith sem árult el túl sokat a származásáról, így aztán felmerült bennem a nagy kérdés. Mi van, ha tényleg úri kisasszonynak született? Ezenkívül ugye azt állítja némely rendőri jelentés, hogy esetlegesen ismerhette a támadóit. Innen jött az ötletem, hogy egy teljesen új háttértörténetet kreáljak neki. Az életét és halálát egyaránt övező számos rejtély üres, hófehér vászonként jelent meg a lelki szemeim előtt, melyet kedv szerint tölthetett ki az írói fantáziám.

Annie Chapman halálának időpontját és részleteit igyekeztem a lehető leghitelesebben megjeleníteni. Erősen ivott, és a lakása bérleti díját is rendszeresen alkoholra költötte. A háziúr ki is tette őt a bérházból, míg meg nem tudja fizetni a lakhatását, így az utcán kereste meg a rávalót. A férje korábban heti tíz shillinget fizetett neki, ám a férfi 1886-ban meghalt, így ez a lehetőség 1888-ban, az asszony halálának évében már nem létezett.

Elizabeth Stride-ot nem említem név szerint a regényemben, bár egyébként ő volt a hírhedt kettős gyilkosság egyik áldozata.

Catherine Eddowes pedig a másik. A temetése időpontját megőriztem, de Robert James Lees, Audrey Rose és Thomas találkozója a sírnál már csak fikció. Lees akkoriban többször is felajánlotta a segítségét a Scotland Yardnak, így ezt az információt továbbgondolva úgy képzeltem, hogy akár a mi nyomozóinkat is felkereshetné.

Mary Jane Kelly volt az a személy, akinek megjelenítésében különösen törekedtem a történelmi hitelességre. A regényemben néhány részletét megmutatom Jack és Mary Jane társalgásának, illetve a hölgy öltözetét is igyekeztem valóságszerűen leírni, bár egy kicsit megváltoztattam a történtek sorrendjét és időpontját. Nem az utcán hallották őt énekelni az A Violet from Mother’s Grave (Ibolya anyám sírjáról) című dalocskát, hanem amikor már a lakásán volt Jackkel. Az egyik szemtanú szerint egy vörös vállkendőt viselt.

Ebben az időben nem lehetett hintóval megközelíteni a Miller Streetet, de a történet érdekében én ezt is lehetővé tettem, hogy egy jó rejtekhelyet biztosítsak Audrey Rose-nak és Thomasnak az éjféli kémkedésükhöz.

A Dear Boss (Kedves Főnök úr) és a Saucy Jack (Komisz Jack) levelek másolatát valójában október 4-én jelentették meg – az Evening Standard újságban –, és nem október 1-jén. Ezelőtt csupán a levelek szövegét adták ki – október 1-jén és 3-án a Star és a Daily News című lapokban –, nem pedig a valódi levelek képmását.

A Barnum & Bailey cirkusz 1889 novemberéig – a támadásokat követő év őszéig – nem látogatott el a londoni Olympiába, de mivel Viktória királynő igen rajongott értük, és akkoriban számtalan viktoriánus cirkusz járta be Európát, úgy döntöttem, hogy előrébb hozom az előadásukat. Szegény Jumbó, az elefánt 1885-ben elpusztult, így sajnos igazából nem tudott volna kiállni a porondra.

Robert James Lees, látnok és spiritiszta több ízben segítséget ajánlott a rendőrségnek a whitechapeli gyilkosságok nyomozása során. Noha a spiritualizmus irányzata még mindig meglehetősen népszerű volt akkoriban mind az Egyesült Államokban, mind Európában – hiába bizonyult több spiritiszta és médium is csalónak –, a Scotland Yard nem fogadta el a segítségét. Bár nincs rá valódi bizonyíték, ami megerősítené, de több pletyka szerint Lees találkozhatott Albert herceggel és Viktória királynővel is, sőt még szállást is kaphatott a palotában.

Mindemellett igyekeztem korhűen használni a különböző orvosi szakszavakat és eljárásokat is. Az 1800-as években több könyv is megjelent, melyek használták a törvényszéki orvostan vagy a kórbonctan kifejezéseket. Az orvosok/halottkémek a testhőmérséklet és hasonló testjelek alapján már meg tudták állapítani a halál beálltát, bár tisztában voltak vele, hogy a vérveszteség és hideg időjárás jelentősen befolyásolhatja a becsléseik pontosságát. Joseph Lister honosította meg az orvosi műszerek fenolos sterilizációját az 1860-as években, az ujjlenyomatok személyazonosítási célú vizsgálata pedig az 1880-as években terjedt el. Ugyan a 19. században korántsem állt annyi eszköz a rendőrség rendelkezésére, mint manapság, de a mai eljárásokhoz nagyon hasonló módon kutatták át a gyilkossági helyszíneket, és gyűjtötték be a különböző nyomokat akkor is.

New York állam rendőrkapitányságának honlapján a Crime Laboratory System: Forensic Science History (Bűnügyi Kutatóintézet: A kórbonctan története) menüpont alatt az alábbi eljárásmódok listája olvasható, melyeket már a 19. században is alkalmazhattak.

Az 1800-as évek jelentős áttörést hoztak a törvényszéki orvostan területén, például az alábbiakban:

• a kriminalisztikai okmányvizsgálat használatának első írásos emléke

• a vér jelenlétét vizsgáló tesztek kifejlesztése kórbonctani használatra

• lövedékek és töltényhüvelyek összehasonlítása a gyilkosok beazonosítására

• toxikológiai vizsgálatok (arzénkimutatás) első alkalmazása az igazságszolgáltatásban

• a hemoglobin legelső kristálytesztjének kifejlesztése hemin kristályok alkalmazásával

• a vér kimutatását célzó szűrővizsgálatok kifejlesztése

• a fényképezés legelső alkalmazása a bűnözők beazonosítására, valamint a nyomok és a tetthely dokumentálására

• az ujjlenyomat-vizsgálat első írásos emléke

• a legelső összehasonlító mikroszkóp kifejlesztése

A törvényszéki orvoslás ismeretei nélkülözhetetlennek bizonyultak az 1888-as év kriminalisztikájában, amikor London orvosai is átvizsgálhatták Hasfelmetsző Jack áldozatait, hogy megállapítsák az elhunytak sérülési mintázatait.

Minden egyéb történelmi pontatlanság csupán a művészi kreativitásnak tudható be, mely változtatásokat azért tettem, hogy a szereplők egyéni útjához igazítsam a részleteket, s minél gazdagabbá tegyem regényem, a Hasfelmetsző Jack nyomában világát.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Barbara Poelle, a világ legrátermettebb ügynökének segítsége nélkül most nem is tudnék miért köszönetet mondani. Igazán hálás vagyok, hogy így szabadjára engedted azt a bizonyos Godzilla Nyuszkót, B. Megcsináltuk! Köszönöm az IGLA [Irene Goodman Literary Agency] összes munkatársának is, ti vagytok a legjobb ügynökség! Heather Shapirónak is hálásan köszönöm, hogy elintézte, hogy a világ összes olvasójához eljuthasson a regényem.

Hatalmas köszönet jár az én éles eszű szerkesztőmnek, a viktoriánus divat iránt szintén rajongó Jenny Bak barátnőmnek. A te precíz szakértelmed keltette igazán életre Audrey Rose történetét. Neked köszönhetően sokkal erősebb lett a regényem! Azt hiszem, sosem tudom igazán meghálálni, hogy adtál nekem és az én hullákkal küzdő lánykámnak egy esélyt. Izgatottan várom, hogy miféle további kalandokra visz még minket Audrey Rose és Thomas párosa! Sasha Henriques, neked is nagyon köszönöm a visszajelzéseidet, mindig úgy megmosolyogtattál velük. (Irtózatos, de mégis szexi!)

Köszönöm szépen James Pattersonnak a csodás előszót, és hogy ilyen kedvesen befogadott engem és a könyvemet az imprint kiadójába. A JIMMY Patterson Books a mindenem, nagy megtiszteltetés, hogy én is helyet kaptam nálatok. Ezer hála Tracy Shaw-nak is! A te gyönyörű borítótervedet látva csak úgy röpültek feléd a felkiáltójelek és a különféle táncoló GIF-ek. Erinn McGrathnak köszönöm a mesteri marketingterveket. Köszönet jár Ned Rustnak, Sabrina Benunnak, Peggy Freudenthalnak, Katie Tuckernek és a JIMMY Patterson Books, valamint a Little, Brown and Company összes többi munkatársának – leköteleztek az elhivatottságotokkal. Hála nektek, ez volt a legszuperebb bemutatkozás, amit csak elképzelhettem.

Anya, Apa, köszönöm, hogy mindig támogattatok engem, akár szikét, ecsetet vagy tollat ragadtam a kezembe. Nektek köszönhetően tanultam meg, hogy a határ a csillagos ég, s a céljaimnak a nemem sem szabhat határt, a lehetetlent igenis meg lehet fosztani a fosztóképzőjétől. Kelli, te vagy az én legkedvencebb hugicám. (De nem azért, mert te vagy az egyetlen húgom.) Köszönöm, hogy minden rendezvényre kicsinosítottál engem a Dogwood Lane Boutique ruháival, és hogy te lehetsz az én a legjobb barátnőm. Nagyon-nagyon büszke vagyok rád! Szeretlek titeket!

Az egész regényt a nagyimnak dedikáltam, de még valamit el kell mondanom: az én világom csakis könyvekre épült, és az alapköveket mind a nagymamám fektette le. Sajnos már csak remélhetem, hogy neki is legalább annyira tetszett volna ez a történet – s az erős hősnőm, akivel az emberi történelem egyik legnagyobb rejtélyét oldatom meg –, mint nekem.

Belascók, Cuthberstonok, Diakakisek és Loew-k, imádlak benneteket! Paula, Jeff, Mike, Matt, Daniel, Anna, Juliet, Katie és Ben, köszönöm nektek a rengeteg nevetést és a sok közös kajálást. Hálás vagyok, hogy ismerhetlek benneteket. Jacque, Alyssa, Shannon és Beth – az én örök barátaim. Mindenütt jó, de legjobb otthon… Köszönöm az én bundás gyerkőceimnek, Tobynak, Miss Libbynek és Olivernek, hogy kölcsönadták a nevüket.

Köszi nagyon, Bella, te kis nyávogi, hogy mindig gondoskodtál róla, hogy Anyu tartsa magát az ütemtervéhez! Nagy megtiszteltetés, hogy hagytad, hogy megvakarjam a pocakodat. Gage, neked pedig köszönöm, hogy ilyen aranyos vagy.

Drága előolvasóim: Renée Ahdieh, A. G. Howard és Leah Raah Miller, ezer hála a fáradozásaitokért és a meglátásaitokért. És ti, pompás béta csapat: Kathy és Kelli Maniscalco, valamint Ashlee Supinger, ti vagytok a legjobbak! Percy Larkins és Alex Villasante, kedves kritikustársaim, általatok a világom és a szótáram is sokkal gazdagabb lett. Köszönöm Traci Cheenek, aki két héttel karácsony előtt kőkeményen ötletelt velem, szuper jegyzeteket készített, és még visszajelzést is adott nekem, pedig őt is hajtotta a maga határideje. Hálás vagyok, hogy együtt utazhattam veled a könyvkiadás rögös útján. #goatwub az én „kecskecsorda” csapatomnak, ti vagytok a legjobb írókör a világon. The Sweet Sixteens – ez aztán buli volt a javából! Stephanie Garber, az én cimborám a BookExpo Americaról, nagyon örülök, hogy együtt mókázhattunk Chicagóban. Éljenek a csini ruhák és a kényelmes cipők!

Renée Ahdieh és Beth Revis, bearanyoztátok az egész életemet a fülszövegeitekkel. Nagyon szeretlek titeket!

Kedves olvasók, könyves bloggerek, könyvtárosok, könyvárusok, netes barátok és Ava + a Whitechapel Lovagjai: örök hála nektek az elképesztő visszajelzéseitekért! Köszönöm, hogy mindannyian az én szikeforgató leányzóm mögé álltatok, aki noha imádja a szép ruhákat, mindig készségesen harcol a nőjogokért. A csillagokat is lehoznám nektek az égről!

KERRI MANISCALCO

Egy New York közelében lévő kisvárosban nőtt fel, ahol már kisgyermekkorában is kibontakoztathatta a művészetek iránti vonzalmát. Szabadidejében megállíthatatlanul falja a könyveket, ám szívesen főzőcskézik a családjával és a barátaival, máskor meg tudja isten, hány bögre tea mellett, de az élet nagy kérdéseit tárgyalja meg a macskáival. A Hasfelmetsző Jack nyomában az írónő legelső regénye, melyben ötvözi a kórbonctan és a megoldatlan rejtélyek iránti szeretetét.

További információért látogassatok el Kerri weboldalára, a kerrimaniscalco.com-ra, vagy kövessétek be @KerriManiscalco- t az X-en és az Instagramon, de a KerriManiscalcoAuthor név alatt a Facebookon is megtaláljátok az írónőt.