Első kiadás

Könyvmolyképző Kiadó,
Szeged, 2025

Írta: Kerri Maniscalco

A mű eredeti címe: Kingdom of the Feared (Kingdom of the Wicked 3.)

Copyright © 2022 by Kerri Maniscalco
All rights reserved.

Map by Virginia Allyn

A művet eredetileg kiadta: Little, Brown and Company

Fordította: Papp Fruzsina

A szöveget gondozta: Kozma Réka

Borítókép: Trevillion

A borítót tervezte: Zsibrita László

ISSN 2559-8295

ISBN EBOOK 978-963-675-080-0

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2025-ben

Cím: 6701 Szeged, Pf. 784

Tel.: (62) 551-132, Fax: (62) 551-139

E-mail: info@konyvmolykepzo.hu

www.konyvmolykepzo.hu

Felelős kiadó: Katona Ildikó

Műszaki szerkesztő: Szegedi Marinka, Zsibrita László

Korrektorok: Ábrahám Viktória, Szinger Veronika

Hallgass a szívedre, drága olvasó;
mindig el fog vezetni oda, ahová menned kell.

De folyton-gyors kerékként forgatott vágyat és célt bennem a Szeretet, mely mozgat napot és minden csillagot.

– Dante Alighieri:
Paradiso – Paradicsom¹

1 Babits Mihály fordítása

Egykoron a Rettegettekről szóló próféciát csupán mítosznak tartották, az isteni bosszú történetének, amit évszázadok során örökítettek tovább. Figyelmeztetésül szolgált arra a káoszra és pusztításra, amelyet a Halál és a Düh hozhat, ha elszabadul. Egy mese, melyet jobb lett volna, ha két ellenség felidéz, mielőtt mérgükben megátkozták egymást. Azon a végzetes éjszakán két hatalmas mágia csapott össze, és mindkét felet megakadályozta abban, hogy kimondják a teljes igazságot – vagy akár emlékezzenek arra. Az átkoknak olyan súlyos következményei is lettek, amelyeket senki sem látott előre. Démonok és boszorkányok éveken át várták feszülten a napot, amikor végre minden kiderül. Amikor elérkezik ez az éjféli óra, tanácsolt, hogy otthonainkban halmozzunk fel ambróziát és nektárt, és imádkozzunk az istennőhöz kegyelemért.

– Feljegyzés a titkos di Carlo-grimoárból

HÚSZ ÉVVEL KORÁBBAN

A boszorkánykör vénjei ritkán értettek egyet bármiben is, két olyan kérdést leszámítva, amit a legfőbb törvényüknek tekintettek: az ördögöt soha nem szabad megidézni. Valamint soha, semmilyen körülmények között nem használhatnak fekete tükröt a jósláshoz.

A sziget egyik legtehetségesebb látnokaként Sofia Santorini úgy gondolta, bizonyos szabályokat meg kell szegni, különösen akkor, amikor legújabb látomásai minduntalan nyugtalanító történeteket suttogtak a fülébe. Ez a kitartó duruzsolás az átkukkal összefonódott veszélyes próféciáról győzte meg végül Sofiát, hogy ellopja az első varázskönyvet: az egyetlen grimoárt, amiben utasítások rejlettek arra, hogyan kell sötét mágiával jósolni. Jó esély volt arra, hogy maga a boszorkánykör sorsa függ a cselekedeteitől, akár engedélyezték, akár nem.

Bár a legutóbbi ülésen a tanács nem hangzott annyira borúsnak. De nem is volt rá szükség. Sofia úgy érzékelte a mágia változását, ahogy a madarak az évszakokét, hallgatva arra a velük született ösztönre, hogy messze repüljenek a veszélytől, hogy túléljenek.

Heves viharfelhők gyülekeztek a látóhatáron. Sofiának nem voltak szárnyai, és még ha lettek is volna, nem volt hajlandó a családja nélkül menekülni.

Két szabály megszegése, azért cserébe, hogy több tucat boszorkányt megóvjon, helyesnek tűnt. Bármilyen információ, amit Sofiának sikerül az átokról megtudnia, mielőtt a Gonoszok vagy a Rettegettek bosszút állnának, csak a boszorkánykör hasznára válhat. A vének biztosan megértik.

A Halál templomában letette a padlóra a fekete tükröt a prégelt varázskönyvvel együtt, fölfogta a szoknyáját, és letérdelt a két tárgy elé. Borzongás futott végig rajta, aminek semmi köze nem volt ahhoz, hogy a kő hidege átszivárgott a ruhája vékony muszlinrétegein. Bámult a tiltott tükörbe, aminek tintafekete felülete egy tó csendes vizére emlékeztette, amihez egyszer azért látogatott el, hogy édesvízi köveket gyűjtsön a varázslataihoz.

Csakhogy e fölött a felület fölött nem világított a megnyugtató holdfény, ami megáldaná az útját. Sőt, úgy tűnt, felfal minden fényt, ami hozzá merészel érni. Bármiféle démon leselkedhetett az ismeretlen mélység alatt, csak arra várva, hogy lecsapjon.

Sofia kifújta a levegőt, elhessegetve magától a félelmet. Eljött az ideje, hogy megtegye, amiért jött, aztán hazamenjen a családjához. Előhúzta a vékony tőrt a szoknyája zsebéből, a hegyét az ujjbegyéhez tartotta, és addig nyomta, amíg elő nem bukkant egy vércsepp, vörösen, mint az ördög szeme.

Sofia felállt, és a terem közepén álló oltárhoz sétált. Egy istennő templomában minden varázslást megelőzően először illett felajánlást tenni.

Az oltár két oldalán tűz ropogott az áldozati tálakban, amiket korábban gyújtott meg, és a füstcsíkok úgy tekeregtek a levegőben, mintha csak arra hívnák, lépjen be az alvilágba.

Megesküdött volna, hogy szemeket érez magán, amik az árnyékból figyelik, és kíváncsian várják, vajon elég bátor-e ahhoz, hogy átlépje ezt a tiltott határt. Sofia tekintete végigsöpört a néma kamrán, és a két emberi koponyán állapodott meg, amit a monostorból lopott. A sötét napok még sötétebb tetteket követeltek. Nem fog pont most meginogni.

Megsebzett ujját a két áldozati tál közül az első fölé tartva figyelte, ahogy a vércseppek felsisteregnek, majd gőzölögni kezdenek, ahogy a lángokba hullanak. Sofia gyorsan átlépkedett az oltár másik oldalára, és megismételte a felajánlást a második tál felett is.

Elégedetten, hogy eleget fizetett az istennőnek a védelméért, megfordult, és felvette a koponyákat, nem törődve a véres ujjlenyomattal, amit a csontokon hagyott. Másodszor is letérdelt, a koponyákat a tükör északi és déli pontjára helyezte, majd kinyitotta a varázskönyvet, és kántálni kezdett.

Néhány feszült pillanatig a tükör változatlan maradt. Aztán füst kezdett kavarogni a felszíne alatt. Először lomhán, aztán egyre gyorsabban, mint a pokoli szél, amiről a lány hallotta, hogy némelyik démoni körben fúj, összezavarva azokat a nyomorult lelkeket, akik elég szerencsétlenek voltak ahhoz, hogy ott találják magukat.

– Istennő, óvj meg!

Sofia közelebb hajolt a tükörhöz, idegesen várva, hogy megtudjon mindent az ellenségeikről. Bármilyen információ értékesnek bizonyulhatott, különösen, mivel minden újabb teliholddal egyre több emléküket emésztette fel az átok.

Miközben a tükröt bámulta, az alvilágra nyíló ablak kitárult, és Sofia először pillanthatott be a démonok birodalmába.

– Mutasd meg, hogyan törhetjük meg az átkot!

A tükör pulzálni kezdett, mintha a mágia megértette volna kérését, és teljesíteni készült a kívánságát. A füst helyében furcsa képek kezdtek villódzni a sötét üvegen, és Sofia hamar rájött, hogy egy történetet lát kibontakozni állóképek sorozatán keresztül. Halkan kifújta a levegőt. A tiltott mágia használata ellenére eddig minden a szokásos látomásaihoz hasonlóan történt.

A bűbáj hatására a képek kiléptek a tükörből, és úgy kavarogtak körülötte, mintha ő is ott állt volna akkor, amikor megtörténtek. Egy sötét tróntermet látott, egy halálosan dühös démont.

Az ismerős történet darabkái fel-felbukkantak, de a varázslat bizonyára nem működött megfelelően. Bizonyos képek nem egyeztek meg a boszorkányok történelmével, vagy azzal, amit Sofia a jóslatról tudott. Végignézte, ahogy egy boszorka, aki bizonyára az első boszorkány lehetett, megátkozza a démont. A bosszú és a gyűlölet olyan erővel sütött belőle, hogy Sofia szinte érezte a vízión keresztül is.

Ezután egy furcsa kutat látott, benne kristályokkal – emlékkövek voltak, több ezernyi. A jelenet hirtelen ismét megváltozott, ezúttal egy kis házikót mutatva, ami a tengerre nézett. Egy fiatal boszorkány – akit Sofia jól ismert – egyik kezében egy emlékkövet szorongatott, a másikban pedig egy tőrt. Az első boszorkány is ott volt, és átnyújtotta a boszorkának a követ, ami elveszi majd tőle mindazt, amit el akart felejteni. A képek elhalványultak, több mágiára volt szükség a fenntartásukhoz.

– Várj! – kiáltott fel Sofia.

Kétségbeesésében, hogy még többet megtudjon, megragadta a déli pontra helyezett koponyát, és elsuttogott egy varázsigét, amitől az összeroppant, csontszilánkokat szórva szét a tükör sötét felületén. Remélte, hogy a mágikus tárgy további képek megelevenítésére használja őket. Így is lett. Csakhogy azok megint nem egészen azok voltak, mint amire számított. Sophia a szigetét látta, majd más, ismeretlen városok és korok villantak fel, mígnem teljesen átvették az uralmat a látomás felett. A képek bizonyára tévedtek.

És mégis… ha nem így volt, akkor minden, amit a boszorkánykör vénjei állítottak, hazugság volt. Beleértve azt is, hogy honnan származnak.

Teljesen abszurd volt; kizárt, hogy igaz legyen.

Elszántan, hogy megfejtse a rejtélyt, Sofia a megmaradt koponyáért nyúlt. Ennek a szemgödrében rubinok voltak, ajándékként a halottak felett uralkodó istennőnek. Sofia összetörte a koponyát, és az azonnal egy másik időbe repítette, ahol ugyanaz a fiatal boszorka, akit az imént látott, úgy tűnt, hogy… egy durva kéz ragadta meg a vállát, és kirázta a látomásból.

Sofia szíve kalapált, és addig pislogott, amíg a Halál temploma újra kiélesedett körülötte. Félve attól, hogy mi – vagy ki – szakította ki őt a látomásból, megragadta a tőrét, talpra szökkent, szembenézve azzal, aki megzavarta. A köpenyes alak hátravetette csuklyáját, felfedve egy ismerős, szigorú arcot.

Sofia válla ellazult, ahogy leeresztette a pengét. Egy rémisztő pillanatig azt hitte, véletlenül megidézte egyik ellenségét.

– Hála az istennőnek, hogy te vagy az! Hihetetlen dolgot tudtam meg az átkunkról és a városunkról. Tudom, ki az első boszorkány lánya, vagy legalábbis úgy vélem. Soha nem fogod elhinni, milyen felfedezést tettem!

Sofiát túlságosan átjárta a sötét mágia, és túlságosan megrázta az imént megtudott igazság, hogy észrevegye a másik boszorkány szemébe költöző veszélyes csillogást.

– Ahogy te sem.

– Nem értem…

A boszorkány egy csuklómozdulattal és egy durva átokkal olyan varázslatot szórt rá, ami hátrarepítette Sofiát. Az oltárnak vágódott, megreccsent a koponyája, amitől fényes villanás vakította el, és egy pillanatra elkábult. Mielőtt összeszedhette volna magát, és védővarázslatot bocsáthatott volna magára, az elméje széttöredezett, éppúgy, mint a tükör, amire a másik boszorkány rátaposott, elhallgattatva az igazságot, ami még mindig ott játszódott sötét felületén.

Sofia kinyitotta a száját, hogy felsikoltson, de nem jött rajta ki más, csak összevissza, zagyva beszéd. Hamarosan már semmi mást nem látott maga körül, csak azokat a furcsa képeket, amiket a tükör mutatott neki korábban.

Ha az imént segítségért készült kiáltani, Sofia nem emlékezett rá, mi okból.

Maga elé meredt, bár látni már nem látta, ahogy a másik boszorkány magához vette az első varázskönyvet, és lassan kisétált a templomból, egyszer sem pillantva vissza a barátjára. Sofia mindeközben halkan ismételgetett egyetlen mondatot, egy kántálást, egy áldást, egy könyörgést.

Vagy talán ez volt mindennek a kulcsa…

– Ahogy fent, úgy lent.

EGY

A harag hercegének hálószobájában egyszerre gyertyák sora lobbant lángra körös-körül.

Minden igyekezetem ellenére, hogy ne vigyorogjak a démonra, áruló ajkam magától felfelé görbült. A herceg az erkélyen állva követte az apró mozdulatot, figyelme a számra vándorolt, és a kelleténél egy pillanattal tovább időzött ott.

Perzselő tekintetétől másfajta forróság ébredt bennem, miközben a kandallóban hirtelen aranyló lángok lobbantak fel, és őrülten sisteregtek és pattogtak.

Örömmel töltött el a melegük, különösen az után a hideg után, ami korábban uralkodott el rajtam, és beleette magát a csontjaimba. Valami létfontosságú tört meg bennem, amikor a Hármas holdtükörben megpillantottam az ikertestvéremet.

Valami olyasmi, amit jelen pillanatban nem voltam hajlandó jobban megvizsgálni.

Harag ágya mellett álltam, a levetett tunikám immáron a lábamnál hevert, és tudtam, hogy a szobájában a tűz nem névadó bűne miatt lángol. A vágya okozta, amit alig tudott kordában tartani; a szenvedély, amit én lobbantottam fel benne, amikor őt választottam – pontosan tudva, hogy ki ő –, és beleegyeztem, hogy gonosz királynéja legyek. Mivel a lelkemet már ellopta, most a testemet ajánlottam fel neki. Anélkül, hogy játékok vagy mágikus kötelékek kényszerítenek minket egymás ölelésébe. Anélkül, hogy Vittoriára fókuszáltam volna, és arra, ahogy a szívem minden alkalommal megsajdult, amikor az ikertestvérem hazugságára gondoltam.

A szememet máris szúrták a kicsordulni kívánkozó könnyek, ahogy a testvéremre gondoltam, és kétségbeesetten igyekeztem visszanyerni a hatalmat az érzelmeim felett. Harag megérezné a fájdalmamat, és erre a beszélgetésre most egyáltalán nem vágytam. Ez a bánat várhatott még egy napot, amikor is találkozom majd az ikertestvéremmel a titokzatos Változó-szigeteken, és meghallgatom, amit mondani akart.

Addig pedig nem akartam még egy perccel többet azzal tölteni, hogy azon töprengek, miért játszotta el a halálát. Vagy, hogy hogyan volt képes ilyen hosszan ilyen szörnyű fájdalmat okozni nekem. Több könnyáztatta és dühvel teli hónapot áldoztam Vittoriának, mialatt csak a bosszú hajtott.

Ma este egyszerűen csak Haragot akartam. Szamáelt. A démonok királyát. A pokol hét halhatatlan hercege közül a legrettegettebbet. A háború hadvezérét és a szó szerinti ördögöt. A kísértést és a testet öltött bűnt. Egyesek számára rémálom volt, de számomra ebben a pillanatban egy álomnak tűnt. És ha az átkozott démon nem mászik be velem azonnal a lepedők közé, akkor magam is elszabadítok egy kisebb poklot.

– Egész éjjel odakint fogsz álldogálni, felség? – Felvontam a szemöldököm, de Harag egyetlen válasza csak aranyszín szemének enyhe összeszűkülése volt. Makacs, bizalmatlan teremtmény. Csakis ő kérdőjelezné meg, miért állok levetkőzve az ágya előtt, ahelyett, hogy egyszerűen szabadjára engedné ösztönszerű testi szükségleteit, amire most vágytam. – Ha további bizonyítékra van szükséged a döntésemet illetően…

– Emilia.

Attól, ahogyan kimondta a nevemet, felkészültem a csalódásra. A hangja azt jelezte, hogy beszélnünk kell, és a beszélgetésnél rosszabb dolgot most el sem tudtam volna képzelni. A beszélgetés könnyekhez vezetne, ami pedig arra kényszerítene, hogy szembenézzek azzal, mennyire megrendített az, hogy láttam Vittoriát. Sokkal szívesebben vesztem volna el Harag függőséget okozó csókjaiban.

– Kérlek, ne – mondtam halkan. – Jól vagyok. Tényleg.

A démon arckifejezése aggodalmas volt, nem győztem meg. Egyszer azt mondta nekem, hogy akarhatom őt, de szükségem nincs rá, de ma este mindkét érzés erőteljesen lángolt bennem, és nem érdekelt, hogy ez gyengévé tesz-e. Imádkoztam, hogy ne küldjön vissza egymagamban a saját szobámba. Nem tudtam volna elviselni a magányt. Vigaszra, társra volt szükségem. Arra a röpke nyugalomra, amit csak ő adhatott most meg nekem.

Ekkor a hálószobáját az erkélytől elválasztó áttetsző függönyök meglibbentek a téli szélben, és arra csábították, hogy csatlakozzon félmeztelen királynéjához. Mintha maga a démonbirodalom is azt akarná, hogy végre eggyé váljunk. A gyengéden pislákoló gyertyákkal és éjfélszín kelméivel a hálószoba maga volt a szelíd érzékiség. Ezt a szobát a suttogáshoz alkották meg: a gyengéden elhangzó, áhítatos duruzsoláshoz, ahogy ajak ajakhoz ér, és a ruhák susogásához, ahogy lassan végigsiklanak a bőrön.

Két dolog, amit azon nyomban szerettem volna megtapasztalni az előttem álló herceggel.

Saját bevallása szerint Harag a tettek erejében hitt a szavakkal szemben. Ezt felidézve, én vettem kezembe az irányítást. Ő továbbra is mozdulatlanul állt odakint, és onnan figyelte, ahogy lehajolok, és leveszem a csizmámat. Nem tudtam, hogy megérezte-e a Vittoriával kapcsolatos érzelmeimet, és félreértelmezte azokat, vagy még mindig nem bízott abban, hogy valóban meg akarom tenni a következő lépést a házasságunk beteljesítése felé.

A testi egyesülés volt az egyike a két utolsó tettnek, ami ahhoz szükségeltetett, hogy férjjé és feleséggé váljunk. Természetesen szeretkezhettünk volna anélkül is, hogy megházasodunk, de én azt akartam, hogy véglegessé váljon a kötelékünk.

Tekintettel arra, hogyan történt az első találkozásunk – hogy Palermóban megidéztem őt, majd véletlenül örökre magamhoz kötöttem –, és hogy mindketten megfogadtuk, gyűlölni fogjuk egymást, és soha még csak csókot sem váltunk, teljesen megértettem volna, ha ez a habozásának forrása.

Néhány hónappal ezelőtt én is valószínűtlennek tartottam volna a ma estét. De ez még azelőtt volt, hogy elismertem volna, a történetünk nem csupán ennyiről szól. Hogy én is olyan hevesen lángolok érte, mint a tüzes rózsaarany virágok, amiket kedvemre életre tudok hívni. Még egy dolog, amit lehetetlennek tartottam volna, és egy újabb rejtély, aminek a végére kellett járnom az igazsággal együtt, hogy ki is vagyok valójában. De mindez várhatott. Az egyetlen dolog, amire most gondolni akartam, az volt, hogy magamnak követeljem a démonkirályomat.

Hópelyhek kezdtek hullani körülötte, lágyan behintették sötét haját és széles vállát, de ő mintha észre sem vette volna. Úgy tűnt, őt soha nem zavarták e téli birodalom zord elemei, bár ez bizonyára azért lehetett, mert ő maga is egy természeti erő volt.

Álltam átható tekintetét, ahogy a csípőmön lassan letoltam a szűk nadrágot, és kiléptem belőle, majd a tunika tetejére dobtam. Harag lélegzete majdnem elakadt, amikor észrevette, nem viselek alsóneműt. A kezei ökölbe szorultak az oldalánál, és teljesen elfehéredtek, olyan erővel feszítette őket. Nem éppen ezt a reakciót reméltem arra, hogy levetkőzöm előtte.

Összevont szemöldökkel némán visszajátszottam magamban a beszélgetésünket, gondosan felidézve minden egyes szót. Mivel egykor rávett a véresküre – hogy biztosítsa, hogy egyik fivére se tudjon kihasználni, amikor először megérkeztem az alvilágba –, megkérdeztem tőle, hogy még mindig az övé vagyok-e.

Most, hogy mereven állt odakint a hóban, és egy lépést sem tett, hogy kövessen az igazán meleg és hívogató hálószobájába, aggódni kezdtem, hogy talán félreértettem őt. Csak annyit mondott, hogy nincs szüksége gondolkodási időre. Ami még nem jelentette azt, hogy a magáénak tekintett.

– Meggondoltad magad? – kérdeztem.

Harag az arcomat fürkészte, míg a saját arckifejezése nem árult el semmit.

– Önként választottál engem. Tudva, hogy ki vagyok. Hogy mire vagyok képes.

Nem kérdésként tette fel, de helyeslően bólintottam.

– Igen.

– És ennek a döntésnek semmi köze a testvéredhez?

Teljes figyelmét rám fordítva nézett engem, és tudtam, hogy próbálja megérezni az érzelmeimben beálló legapróbb változást is. Harag nem vinne az ágyába, ha úgy hinné, nem egyedül a saját vágyaim hajtanak oda. Találkozásunk óta kevésszer kínáltam fel neki a teljes igazságot, de ez most ilyen alkalom volt. Ha együtt akartunk tovább haladni az úton, a köztünk folyó játszmáknak véget kellett érniük.

– Akartalak aznap este Torkosság ünnepségén. És már azelőtt is… emlékszel, amikor mágiával eloszlattad a mámoromat, amikor a bűne leküzdését gyakoroltuk? Akkor is azt akartam, hogy a magadévá tegyél. Mindkét eset jóval azelőtt történt, hogy újra láttam volna Vittoriát. – Kényszerítettem magam, hogy egyenesen a szemébe nézzek, hogy bizonyítsam neki, mennyire komolyan gondolom. – És ma este rádöbbentem, hogy te mindvégig ott voltál mellettem. Lehet, hogy a módszereid a halandók mércéjével mérve nem mindig voltak ideálisak, de mindent azért tettél, hogy segíts nekem. Én téged akarlak, és ennek semmi köze senki máshoz.

Hosszú szünet után, amikor már a visszautasítástól kezdtem tartani, végül besétált az erkélyről a hálószobájába, lassan csökkentve köztünk a távolságot. A tekintete a szememről az ajkamra vándorolt, aztán még lejjebb, hogy végül a testemet vegye szemügyre.

Olyan vadság költözött a tekintetébe, amitől összeszorult a térdem, miközben gondolatban porcikáról porcikára felfalt, megállva a combom közti lüktető helyen, ami hirtelen érte sajgott. Halk morgás tört fel a mellkasából, annak jeléül, hogy megérezte a vágyamat.

Őszintén reméltem, hogy hagyja ezt a vadállatot elszabadulni ma este. Meg akartam tapasztalni minden gonosz és ördögi dolgot, amit csak megálmodott.

Bűnös ígéretből született vigyor jelent meg az arcán, jelezve, hogy több mint hajlandó teljesíteni az óhajomat.

Még a viharnak a bőrébe kapaszkodó hidege ellenére sem éreztem, hogy fáznék, ahogy felém közeledett. Perzselő szeme, és az, ahogyan tekintete némán végigkövette minden egyes idomomat, mintha csak azt tervezgetné, mi mindent fog velem tenni… majdnem elég volt, hogy ott helyben elolvadjak.

– Áruld el nekem minden sötét vágyadat, Emilia – kezébe vette az arcom, és felfelé billentette –, minden fantáziát, amit valóra szeretnél váltani! – Ujjai könnyedén végigsimítottak a pulzusomon a torkomnál, mielőtt lágy csókot lehelt az ajkamra, amitől elakadt a lélegzetem, és felkorbácsolta a vágyamat. Ahogy elhúzódott, mindkét kezével lassan végigsimított az oldalamon. – És én megfogadom, hogy mindegyiket beteljesítem.

A tekintetem végigsiklott a finom ruhákon és az alattuk rejtőző izmos testen.

– Lenne néhány ötletem.

Az újabb pillantás, amit rám vetett, azt jelezte, neki is volt néhány érdekes elképzelése.

Lehet, hogy más kérdésekben vitatkozunk, de ebben a dologban szerencsére megegyeztünk. Magamhoz húztam egy újabb csókra, az örökkévalóságig meg akartam őrizni ezt a pillanatot. Az édes csók hamarosan mohóvá vált, egyikünk sem elégedett meg többé a lassú finomkodással. A düh és a szenvedély táplált minket. És azt akartam, hogy az első egyesülésünk ugyanolyan robbanékony legyen, mint a vérmérsékletünk.

Ha Harag minden sötét vágyamat teljesíteni akarta, reméltem, felkészült arra, hogy lépést tartson velem. Megharaptam az alsó ajkát, és ő helyeslő morgással viszonozta a gesztust.

Harag sebtében háborút indított a szám ellen, és úgy küzdött, mint a hadvezér, aki volt, nem ismerve irgalmat. Ez a csók birtokló volt, megszállott. És én azonnal viszonoztam. Ő az enyém volt. Gonosz lelkének minden zuga, szívének minden egyenletes dobbanása, csakis az enyém.

Kezei a testemet simogatták, és sűrű forróság gyűlt a hasamban, majd egyre jobban szétterjedt, ahogy a bőrkeményedéses ujjak tovább cirógattak. De hogy pont most legyen teljesen felöltözve…

Lerángattam róla a zakóját, majd megrántottam az inge alját, mielőtt egyszerűen széttéptem volna, mert látnom kellett őt, éreznem a bőrét a bőrömön.

Elhúzódott a csókunkból, az ajka derűsen felfelé görbült.

– Bármennyire is unalmasak általában az erények, a türelem most talán hasznosnak bizonyulhat.

– Ebben az esetben azt reméltem, jobban megy neked a bűnösség. Ha jól emlékszem, egyszer azt kérdezted, szeretném-e látni, milyen nagyon gonosz tudsz lenni. – Végigfuttattam rajta a pillantásom, elfojtva a mosolyomat, ahogy a szeme megvillant. – Tényleg ennyi telik csak tőled?

– Ezt most kihívásnak vegyem?

Megvontam a vállam, pontosan tudatában voltam annak, mit csinálok, és élveztem a reakciót, amit ez kiváltott belőle. A nadrágjában lévő dudort látva úgy tűnt, őt sem zavarja. Elfajzott démon!

– Ha a válasz igen, mitévő leszel? – kérdeztem.

– Feküdj az ágyra, úrnőm!

A hangja lágy volt, de a parancsban nem volt semmi szelídség. Bátran hátrálni kezdtem, amíg el nem értem az ágyat, majd nekidőltem, az ujjaim belemélyedtek a szélén ízlésesen elhelyezett éjfekete takaróba. Egyszer már elképzeltem, milyen érzés lenne a szőrme a csupasz bőrömön.

Nem sok választott el tőle, hogy megtudjam.

Harag az állával biccentve jelezte, hogy teljesen az ágyon akar látni, nem csak nekidőlve annak. A várakozástól kalapáló szívvel felemelkedtem, végigfeküdtem a hatalmas matracon, és elfojtottam egy nyögést, ahogy a puha szőrme hirtelen átadta a helyét a hűvös selyemlepedőnek. Jobb érzés volt, mint képzeltem. A luxus és a dekadencia keveredett valami vaddal és megzabolázhatatlannal.

Akárcsak maga a bűn házának ura esetében.

Harag kigombolta a nadrágját, tekintete az enyémbe fúródott. Egyfajta kihívás volt, hogy lássa, valóban készen állok-e arra, ami következik. A nadrágja a földre hullott, és kemény férfiassága kiszabadult, félelmetesen és csábítón, és ugyanolyan mohósággal, hogy magáévá tegyen.

Az alsó ajkamba haraptam, szinte teljesen eluralkodott rajtam a vágy, ahogy beittam a látványát. Istennő az égben, egyszerűen csodálatos volt! A pillantásom lassan elszakadt büszke férfiasságától, és végigvándorolt az egész testén. Több mint száznyolcvan centiméternyi tiszta izom magasodott előttem, és bronzos barna bőr, ami szinte ragyogott az életerőtől. A démonherceg maga volt a férfias erő és a vad szépség.

Tett felém egy lépést, és a figyelmem a karjára tetovált fémes kígyóról a bal combján lévő tetoválásra ugrott – egy lefelé mutató tőrt ábrázolt, aminek felületére rózsákat véstek.

Nem igazán tudtam kivenni a markolatán lévő geometrikus mintákat, és ahogy Harag tetovált kezébe vette magát, és lassan pumpálni kezdett, az elmém teljesen kiürült. A démon önelégült pillantást vetett rám, mintha pontosan tudta volna, milyen hatással van rám csábító incselkedése. Hogy az istennő átka szálljon rá! A kezem legszívesebben helyet cserélt volna az övével. Vagy még jobb lenne, ha inkább a…

…Heves reccsenés hasított át a levegőn, akárcsak egy dühös isten ostorcsapása, és Harag hálószobája – a benne lakó démonnal együtt – eltűnt, és helyette egy üres, hideg, fény nélküli teremben találtam magam.

Olyan drasztikus volt a változás, nem is fogtam fel azonnal, hogy ez a valóság. Szaporán pislogtam, próbáltam hozzászokni a hirtelen beállt sötétséghez. Árnyékok mozogtak egy kisebb térben, szinte egymáson vonaglottak őrjöngve.

Libabőrös lettem, ahogy a levegő hidege egyszerre csípősre változott.

Ez bizonyára újabb furcsa illúzió lehetett. Tört már rám néhány ezt megelőzően is, de egyik sem volt ilyen valóságos. Minden egyes alkalommal az váltotta ki őket, ha Harag és én romantikus helyzetbe keveredtünk, így valószínűleg ez volt az oka ennek a mostani látomásnak is. Átkoztam az időzítését ennek a nem kívánt betolakodásnak, és gyűlöltem, hogy valaki más múltja elragadott engem az ínycsiklandó jelenemből.

Meg akartam dörzsölni a halántékomat, de nem tudtam megmozdítani a kezem. Felkaptam a fejem, és észrevettem, hogy bilincs szorult erősen a csuklóm köré. Megrángattam, de magasan a fejem fölött volt rögzítve a mennyezeten. A láncok minden egyes mozdulatnál megcsördültek, a hang egyre jobban őrölte a gyorsan foszló idegeimet. Vér és csont!

Lenéztem. Ebben a látomásban ugyanolyan meztelen voltam, mint a valóságban jelenleg. Csodálatos. Elhagytam egy álmot, hogy aztán egy szokványos rémálomba csöppenjek.

Nagyot sóhajtottam, a lélegzetem kis fehér pamacsokban szállt fel, mire hirtelen megfeszültem. Milyen különös. A korábbi illúziókkal ellentétben úgy tűnt, ezt most én magam irányítom. Nem olyan volt, mintha egy emlékbe lépnék be, vagy valaki más szemszögéből látnám a múltat. Összeszűkült a szemem.

Ha ez nem egy illúzió vagy egy emlék…

– Mi a hét pokol folyik itt? – A kövön csusszanó csizma összetéveszthetetlen hangjától megugrott a pulzusom, és heves félelem nyilallt belém. – Harag?

Valahol a közelben meggyújtottak egy gyufát, a sziszegése megelőzte a kén illatát, ami egyszerre elért hozzám. A szoba túlsó felén apró láng pislákolt fel, bár akárki is gyújtotta meg a gyertyát, varázslatos módon eltűnt. Ismét megráztam a láncaimat, megrángattam őket, amilyen erősen csak bírtam, de semennyit sem engedtek. Hacsak nem vágom le a kezeimet, nem menekülök, amíg az elrablóm szabadon nem enged.

Igyekeztem leküzdeni a bennem növekvő pánikot, és belehunyorogtam a félhomályba, próbáltam valamiféle nyomot találni arra, hol lehetek, vagy ki lehet a fogvatartóm. Egy kőkamrában tartózkodtam, és egy alkóvnak tűnő zugban voltam kiláncolva.

A terem közepén oltár állt, amit ugyanolyan kőből faragtak, mint a falakat és a padlót. A földet szalma és szárított gyógynövények borították. Kissé emlékeztetett az otthoni monostorra, ahol a barátnőm, Claudia a halottakkal foglalkozott, bár nem egészen olyan volt.

Azokra a kamrákra gondolva eszembe jutottak a láthatatlan zsoldos kémek, akik egykor ott kísértettek. Szinte örökkévalóságnak tűnt, hogy utoljára umbradémonnal találkoztam, és megborzongtam az emlékre. Ha soha többé nem pillantok meg egyetlen egyet sem a borzalmas démonok közül, akkor boldog, teljes életet éltem.

– Bárki is vagy, fedd fel magad!

Megráztam a láncaimat. A fém csattanásának visszhangja volt az egyetlen válasz, bár megesküdtem volna rá, hogy halk lélegzést hallottam valahonnan a közelből. Nem láttam az azt jelző párafelhőt, de tudtam, ez még nem jelenti azt, hogy egyedül vagyok. Harag soha nem tenne ki ilyesféle trükköknek, különösen annak fényében, amire épp készültünk, így ez kizárta, hogy valamiféle perverz démoni előjátékról legyen szó.

Megjátszott bátorsággal szólaltam meg újra.

– Még láncra verve is félsz beszélni velem?

– Nem félek – szólalt meg egy mély, akcentussal rendelkező hang a sötétség mélyéről.

Elakadt a lélegzetem. Már hallottam ezt a hangot, de nem tudtam felidézni, hogy hol. Nem Anir volt az, Harag emberi parancsnokhelyettese. És nem hasonlított a démonherceg egyik fivérének hangjára sem. Ez az akcentus az én szigetemről származott, a halandó birodalomból. Ebben biztos voltam.

– Ha nem félsz, akkor nincs okod rejtőzködni előlem.

– További parancsra várok.

– Kitől? – Kényelmetlen csend állt be köztünk. Nehéz volt tekintélyt színlelni, miközben meztelenül, megláncolva beszélgetek egy fantom emberrablóval, de én azért megpróbáltam. – Bárki is a gazdád, feltételezhetően hamarosan itt lesz. Nincs szükség a titkolózásra.

– Miattam nem kell aggódnod.

Ezt a mondatot biztosan minden gyilkos és bűnöző előadta az áldozatának, pont mielőtt elvágta a torkát. Nagyot nyeltem. Muszáj volt tovább beszéltetnem, hogy rájöjjek, ki ő, és azt már megtanultam, hogy ha valakit idegesítek, az bizony reakcióra sarkallja, még akkor is, ha nem akarja. Harag és én ugyanezt a taktikát alkalmaztuk egymáson az elmúlt hónapok során, és most meg tudtam volna csókolni, hálásan a gyakorlatért.

– A gazdád azt parancsolta, hogy maradj az árnyékban?

– Nem.

– Hmm. Értem.

– Mit?

– Hogy egyszerűen csak egy perverz alak vagy, aki élvezi, hogy az áldozatait nézheti, tudván, hogy azok nem láthatják őt. Mondd csak, a kezedbe vetted magadat? Elképzeled, milyen érzés lenne a bőröm, miközben saját magad simogatod? Miért nem jössz közelebb? – És adsz rá lehetőséget, hogy a térdemmel a tüdődbe küldjem az ágyékodat? A férfi hirtelen megjelent előttem, arcát eltorzította a színtiszta méreg. Határozottan nem egy démon, de ez nem nyugtatott meg. Élesen szívtam be a levegőt. – Domenico Nucci.

A fiatalember, aki Palermóban arancinit árult a családjával, haragosan bámult rám. Halálosnak tűnő karmok bukkantak elő az ujjai végén, majd visszahúzódtak, emlékeztetőül szolgálva arra, hogy ő sem emberibb, mint én.

Már majdnem elfelejtettem, hogy a férfi, akiről azt hittem, az ikertestvéremnek udvarol titokban, alakváltó. Egészen pontosan vérfarkas. A legjobb esetben is temperamentumos lények, és az alapján, amire az apjával való beszélgetésből emlékeztem, úgy tűnt, épp sikerült felbosszantanom egy újonnan átváltozottat közülük. Fogalmam sem volt, mennyire tudta irányítani a farkasát, de fogadni mertem volna, hogy nem nagyon.

Domenico szeme – ami általában melegbarna volt – most, ahogy rám szegeződött, földöntúli, halványlila fényben izzott, megerősítve a gyanúmat. Közel állt az átváltozáshoz.

Visszatartottam a lélegzetemet, és vártam a halálos csapást. Úgy tűnt, nem sok választja el attól, hogy közelebb lépjen; az állkapcsa összeszorult az igyekezettől, hogy visszafogja magát, miközben a düh úgy sugárzott belőle, mint egy haragos nap.

A farkas vett néhány mély lélegzetet, majd a vállával körözött, ezzel megtörve a növekvő feszültséget. Félig karmos kezével intett egyet, mire néhány árny kiszakadt az őrjöngő táncukból, majd újra összeálltak körülöttem, egyfajta köpenyt alkotva.

– Hol vagyunk? – kérdeztem, oda sem hederítve a furcsa köntösre, ahogy az a bőrömre simult. Vagy arra a tényre, hogy a vérfarkas akár csak egy elsuttogott varázsige nélkül parancsolta elő a semmiből.

– Az árnyékbirodalomban.

Csendben emésztgettem az információt. Az évek során Maria nonna tanított minket az alakváltókról, és néhány másik mágikus lényről is. A nagyanyám történetei szerint a farkasok természetfeletti háborúkat vívtak a démonok ellen a szellemek birodalmában, és bizonyára ezt értette az árnyékbirodalom alatt. Azt mindig úgy képzeltem el, hogy a szellemek átjárnak a falakon, kísértetiesek és túlvilágiak, ahogyan a gótikus regényekben ábrázolják őket. A valóság nagyban különbözött a képzeletemtől. Domenico teljes mértékben hús és vér volt. És határozottan éreztem a fagyos bilincsek súlyát, ahogy a bőrömbe martak.

De másvalamit is éreztem, amit korábban nem – a mágia halk zümmögését a fémben. Ezek nem hétköznapi bilincsek voltak; megbűvölték őket, hogy elzárva tartsák az erőmet.

Puhatolózó lökést küldtem a mágiám forrása felé, és ahogy sejtettem, falba ütköztem, ami megakadályozta, hogy megidézzem a tüzet.

Az a szörnyű érzésem támadt, hogy tudom, ki Domenico gazdája, és a vele való találkozáshoz egyáltalán nem akartam, hogy a mágiám meg legyen béklyózva. A fogvatartómra pillantottam. Soha nem hallottam még arról, hogy a farkasok bárkit is magukkal vittek volna a szellembirodalomba, és eddig a pillanatig nem is hittem volna, hogy ez lehetséges, különösen egy frissen átváltozott vérfarkas számára. Domenicónak hatalmas ereje lehetett. Bizonyára egy leendő alfa volt.

– A fizikai testem még mindig a Hét körben van? – kérdeztem.

Domenico végigfuttatta rajtam a pillantását, a szeme vesztett némileg az alakváltás közeli ragyogásából.

– Igen.

Nem voltam benne biztos, ez hogyan lehetséges, és a vérfarkas tekintete jelezte, hogy ezzel kapcsolatban nem fog több kérdésre válaszolni. Mivel tisztában voltam vele, milyen veszélyes lenne, ha teljesen átváltozna, nem erőltettem a dolgot. Már úgyis megadta a legfontosabb információt, amire szükségem volt.

A testem még mindig Harag hálószobájában volt, és a démon kétségtelenül jelen pillanatban is kereste a módját, hogy visszahozzon. Ha magamtól nem sikerül megszöknöm, egyszerűen csak ki kellett várnom, amíg eljön a lelkemért, és szabadjára engedi az erejét. Bárki, aki elég ostoba ahhoz, hogy megtámadja a jövendőbelijét a saját királyi házában, megérdemelte, hogy a bőrén érezze névadó bűnét. Már szinte elvigyorodtam, ahogy elképzeltem a vérontást, amit az igazságszolgáltatás nevében el fog követni, de sikerült elfojtanom.

– Jéghideg van itt.

– Nekem nem.

Szerettem volna végigdörzsölni a karjaimat, hogy melegséget erőltessek a nem testembe, de a láncok miatt nem voltam rá képes. Domenico figyelmesen nézett engem, a szemébe fenyegető csillogás költözött. Egy rossz mozdulat, és az állkapcsa a torkom köré szorulna, nem számít, milyen parancsot kapott. Sokkal ingatagabb volt, mint amikor először találkoztam vele, bár ez valószínűleg az átváltozása miatt volt. Hallottam, hogy a fiatal farkasoknak néha évekbe telik, mire teljesen felnőtté válnak.

Nem bírtam tovább elviselni a néma bámulását, ezért megköszörültem a torkom.

– Amikor Vittoria „meggyilkolása” után láttalak a monostorban, azt hittem, érte imádkozol. Később megtudtam, azért voltál ott, mert akkor változtál át először. Tényleg nem sejtetted addig, hogy mi vagy?

Az állkapcsán megrándult egy izom.

– Te tudod, mi vagy, Emilia?

Nem kerülte el a figyelmemet, hogy azt mondta mi, nem pedig, hogy ki. Feléledt a gyanúm, de neki nem kellett tudnia, mi volt az.

– Tudom, hogy a foglyod vagyok. És tudom, hogy Harag le fog téged vadászni, és végtagról végtagra tép szét, ha egyetlen hajszálam is meggörbül. – Elmosolyodtam, az ajkam gonoszul, kegyetlenül ívelt felfelé. Úgy tűnt, a farkas rádöbbent, hogy bár láncra vert, és megbéklyózta a mágiámat, mégsem ő az egyedüli ragadozó a teremben. – És nincs egyetlen birodalom sem, ahol elrejtőzhetsz, mielőtt megtalálna. Feltéve, ha nem én találok rád elsőként. Ő az irgalmasabb kettőnk közül. Ezt tartsd észben!

– Nocsak, nocsak, testvérkém.

Bár már félig-meddig felkészítettem magam erre, az ikertestvérem hangját hallva fájdalmasan összeszorult a szívem. A pillantásom a terem másik végébe ugrott, és azonnal megállapodott Vittorián.

A testvérem úgy siklott körbe a kis szobában, mint a múlt kísértete; hosszú fehér ruhát viselt, ami úgy hullámzott mögötte, mintha fantomszellő lebegtette volna meg. Volt valami álomszerű a jelenlétében, de ugyanolyan valóságos volt, mint én vagy Domenico. Óvatosan végigpillantottam rajta, kerestem, nincs-e rajta sérülés, bár tudtam, hogy ő parancsol a vérfarkasnak, nem pedig fordítva.

Könnyek kezdték szúrni a szememet, ahogy teljes egészében felfogtam a helyzetet. Vittoria valóban előttem állt. Életben volt. Nehéz volt elhinni, hogy csupán néhány órával ezelőtt jutott tudomásomra, hogy nem halt meg. Az árulása ellenére a karomba akartam zárni, és soha többé nem engedni el.

Ez egy istennő áldotta csoda volt.

– Vittoria. – Alig volt több suttogásnál, de a hangom hallatán az ikertestvérem ajka ismerős vigyorra húzódott. Ha nem lettem volna megláncolva, térdre roskadok.

Egy dolog volt látni őt a Hármas holdtükörben; az, hogy itt állt előttem, egyszeriben túl soknak bizonyult. A szavak elhagytak, ahogy az ikertestvérem egyre közelebb jött, kíváncsian fürkészve engem.

– Oldjuk ki azokat a láncokat, és nézzük, miféle trükköket tanultál! – Levendulaszínű szeme csillogott, emlékeztetve arra, hogy Vittoria teljesen megváltozott. Már nem az a lány volt, akinek a barna szeme ugyanolyan volt, mint az enyém. Nem az a fiatal nő, aki imádta a saját italait és parfümjeit készíteni. Ez az idegen valami más volt. Valami, amitől a karomon égnek álltak a finom pihék. – Az istennő a tudója, nekem is van pár dolog a tarsolyomban, amit megmutatnék! Alakváltó?

Domenico természetfeletti gyorsasággal mozdult, és belemarkolt a hajamba, oldalra kényszerítve a fejem. Az orrát a nyakamhoz nyomta, és mélyen beszívta az illatomat, valószínűleg, hogy megjegyezze, és képes legyen követni, ha megpróbálnék megszökni.

Összerezzentem a hirtelen belém nyilalló fájdalomtól, de sikerült elfojtanom a kiáltást.

Vicsorogni kezdett, hangja a közelében sem volt az emberinek, ahogy a fülemhez hajolt.

– Ha valami ostobasággal próbálkozol, nem csak a halandó szívedet tépem ki, árnyékboszorkány!

– Elég lesz, kutyuska – ciccegett Vittoria. – Fogd vissza magad! Egyelőre.

Mielőtt megemészthettem volna a kijelentés okozta fájdalmat, vagy elgondolkodhattam volna azon, hogy a láncoknál milyen súlyosabb gyötrelmek várhatnak még rám, Domenico ellökött magától, és egy újabb lusta kézmozdulatára a bilincseim kinyíltak. A fémdarabok nagyot koppantak a földön, és csattanásuk olyan vészjósló volt, mint amikor a hóhér pengéje lecsap az elítéltre.

Ez volt az a pillanat, amitől rettegtem, és teljesen felkészületlennek éreztem magam.

Hevesen kalapáló szívvel hátat fordítottam a dühös vérfarkasnak, és szembefordultam életre kelt ikertestvéremmel. Megacéloztam magam, ahogy tekintetünk összetalálkozott, és egymásra meredtünk.

Vittoria hónapokon át tartott abban a hitben, hogy meghalt. Hogy brutálisan meggyilkolták. Hagyta, hogy rátaláljak a testére, összetörve és véresen abban a sírban, miután kitépték a szívét. Darabokra szaggatta az életemet, és elemeiben pusztította el azt, aki voltam. Vittoria megtévesztése olyan seb volt, ami sosem gyógyul majd be teljesen; örökre hegeket hagyott a lelkemben és a szívemben.

Még így is, hogy most itt állt előttem, elevenen és sértetlenül, nem volt remény arra, hogy minden újra a régi legyen. Túl sok minden történt köztünk ahhoz, hogy egyszerűen fátylat borítsunk rá, és továbblépjünk, és ez volt az, amit mindennél jobban gyászoltam. Bármennyire is szerettem volna az ellenkezőjét, mindketten visszavonhatatlanul megváltoztunk. És már nem voltam biztos benne, hogy az új életünk darabjai összeillenek.

Hogy elnyomjam a mellkasomban egyre növekvő fájdalmat, a jegyesemre gondoltam. Arra, hogy az ikertestvérem ezt az éjszakát is tönkretette számomra. A bánat helyett a dühre koncentráltam, a haragra, ami a saját személyes poklomon is átsegített. És egy kivételével minden más érzelem eltűnt.

Ha a puszta harag mellett képes lettem volna aggodalmat érezni, talán a testvérem diadalmas vigyora szikrányi nyugtalanságot okozott volna bennem. De jelen helyzetben ő volt az, aki hamarosan rájön, nem ő az egyetlen, aki képes félelmet kelteni. Itt volt az ideje, hogy Vittoria féljen tőlem.

Lenyúltam a mágiám gyökeréhez, és megkönnyebbültem, ahogy megéreztem a hatalmas erőforrást, ami a bőröm alatt sistergett. Ha a testvérem látni akarta, mire vagyok képes, szíves-örömest megmutatom neki.

– Öt percet kapsz, hogy megmagyarázd! – Amikor megszólaltam, a hangom jéghideg volt, hidegebb, mint a levegő körülöttünk, hidegebb a pokol leggonoszabb körénél is. Megesküdtem volna, hogy az árnyak egy pillanatra megtorpantak, mielőtt a semmibe vesztek, elrejtőzve a nagy leszámolás elől, amit megéreztek.

– És aztán? – kérdezte.

A mosolyom gyönyörű rémálom volt. Vittoria homloka most először ráncba szaladt, mintha épp rádöbbenne, hogy a tervében volt egy végzetes hiba. Szörnyeket lehetett teremteni, de megszelídíteni soha.

– És aztán, drága testvérkém, találkozol a boszorkánnyal, akivé te kényszerítettél, hogy váljak!

KETTŐ

– Vigyázz a nyelvedre, vagy kitépem! – Domenico karmait kimeresztve előrelépett, és halkan vicsorgott rám, de Vittoria a kezét feltartva megállította. Túlságosan dühös voltam ahhoz, hogy meglepődjek, milyen gyorsan meghunyászkodott az egyszerű, kimondatlan parancstól.

– Nem lettél erősebb? És… bátrabb? – kérdezte Vittoria, egyik szemöldökét felvonva. – Végre kimerészkedtél abból a biztonságos kis lyukból, amiben eddig bujkáltál, hogy most olyan életet élj, ami méltó egy bárd tollához. Énekelnek balladákat unalmas boszorkányokról, akik forró konyhákban múlatják az idejüket, és olyan szürke szent emberek után epekednek, mint Antonio? Úgy vélem, egy elsöprő románc a démonok királyával sokkal érdekesebb. Különösen az ágyban. A Hatalmas Isten nevére, Emilia! A korábbi életed végét inkább meg kellene köszönnöd nekem. Antonio, a Tenger & szőlő… mi ketten mindig is nagyobb dolgokra voltunk hivatottak.

– Unalmas? – Elöntött a düh. – Szerettem az életemet és a konyhánkat! Elnézést kérek, ha az, amit én szórakoztatónak tartok, vagy akit vonzónak találok, ennyire visszataszító számodra. És mióta gyűlölöd a Tenger & szőlőt? Te is szeretted a családunkat és a főzéssel együtt töltött időket. Vagy tán elfelejtettél minket? A nagy törekvésben, hogy… bármi is az, ami után kutatsz. Hogy tehetted ezt velünk, velem?

Az utolsó kérdésnél megbicsaklott a hangom, így ismét magamhoz rántottam a dühömet, hogy összeszedjem magam. Vittoria figyelmesen nézett.

– Azt tettem, amit meg kellett tennem értünk. Lehet, hogy nem úgy tűnik, de esküszöm neked, ez az egész kettőnkért volt! Az átok…

Elharapta, amit mondani akart, de nem tehette.

– Ó, igen, az átok. – Úgy suhintottam a levegőbe, mintha az átok egy zavaró házilégy lenne. – Az a nyomorult, rohadt átok, amiről senki sem beszélhet! Elegem van ebből az állhatatlan mágiából és minden elátkozott lényből, akinek köze van hozzá! Miért játszottad el a halálodat? Hogyan volt ez bármiféle módon a hasznomra?

Úgy tűnt, gondosan megválogatja a következő szavait.

– Még a legillékonyabb tüzelőanyagnak is szüksége van egy szikrára ahhoz, hogy lángra lobbanjon.

Rejtélyes beszéd, mint mindig, amikor az átokról volt szó.

– Mégis minek lenne szükséged ennyi tűzre?

A tekintete a gyűlölet kemény, csillogó gyöngyszemévé változott. Egy pillanatra nem levendulaszínben, hanem mély rubinvörösben villant az írisze.

– Hogy végignézhessük, ahogy az ellenségeink porrá égnek! Hogy visszaszerezzük, ami hatalmunk és születésünk révén minket illet. És hogy egyszer s mindenkorra széttörjük az utolsó láncokat is, amik megbéklyóznak minket.

– És a családunk? Ők az ellenségeid? Megérdemelték volna, hogy eltemessenek abban a kriptában? Hogy azt higgyék, az őseinkkel együtt rothadsz ott?

– Igen. Bár erősen kétlem, hogy úgy hitték, elrothadok. Gondoltam, hogy ezzel a kis hazugsággal etettek téged, a jobban kedvelt testvért. Vagy mondhatnám úgy is, hogy a leginkább rettegettet. – Vittoria vallomása ólomként nehezedett ránk az igazság súlyától, amit valósnak hitt. – De nem ők az egyetlenek, akik hamarosan félni fognak tőlünk. Egy tanácsot azért megfogadtam a mi drága kis családunktól. Tartsd közel az ismerőseidet, de az ellenségeidet még közelebb!

Ránéztem az idegenre, aki az ikertestvérem arcát viselte. Ebből a Vittoriából keménység sütött, sötétség, ahol valaha fény ragyogott. A testvérem játékos volt, barátságos. Képes volt barátokat szerezni és órákon át táncolni. Ezen tulajdonságait mindig is csodáltam, és szerettem volna én is birtokolni. Ezt a kemény énjét nehezen tudtam összeegyeztetni a korábbival.

– Mi van, ha én nem akarom, hogy féljenek engem? – kérdeztem.

Vittoria mosolya gyorsan villant, borotvaélesen és fenyegetőn.

– A szárnyak nélküli madár még mindig madár, testvérkém.

– Tán az irigység hercegével társalogsz? – Nagyot sóhajtottam. – Esküszöm, pontosan úgy beszélsz, mint ő, miután túl sok igézett démonbogyóbort ivott.

– Irigység? – A tekintete megvillant egy emléktől. – Csak azért lovagoltam meg azt az öleb vámpírját, hogy lássam, ahogy abban a zöld szempárban fellángol a kedvenc bűne, amikor rajtakap minket. A vámpírok kitűnő szeretők, lévén az éjszaka teremtményei, és a többi. Mesterei annak, hogyan keverjék a gyönyört egy csipetnyi fájdalommal. Miután befejezted a szórakozást a démonoddal, muszáj meglátogatnod a vámpírok udvarát, és meglovagolnod egyet-kettőt! Nemrég felkerestem a hercegüket, és egyáltalán nem csalódtam. Hogy mire képes azokkal az agyarakkal…

Domenico felmordult, mire az ikertestvérem békítő pillantást küldött felé. Nyilvánvalóan a férfi nem tudta, hogy az ő – akármije is volt a testvérem – összeszűrte a levet néhánnyal a halálos ellenségei közül. Nem hallottam még, hogy a vámpírok saját udvarral rendelkeznek, de egyelőre nem is jelentett prioritást, hogy erről kérdezősködjek. Hacsak nem válik hirtelen problémává, ez volt most a legkisebb gondom.

– Én… – Ki akartam törölni az elmémből, hogy az ikertestvérem ágyba bújik azzal a bizonyos vámpírral. Egyszer már volt szerencsétlenségem találkozni vele, és Alexei rémisztőnek tűnt. És nem amolyan tiltott, sötét fantáziaképpen. Úgy festett, mint aki kész kitépni egy szívet, és az utolsó cseppig kiinni, csupán kedvtelésből. – Miért vagy most itt? Azt hittem, holnap találkozunk a Változó-szigeteken.

Vittoria megvonta a vállát, hirtelen kerülte a tekintetemet.

– Magam akartam átadni az üzenetet, ha esetleg nem kaptad volna meg a koponyát.

Nem hittem neki, de nem tettem szóvá a nyilvánvaló hazugságot. A testvérem másik titkot is rejtegetett, aminek valószínűleg az árnyékbirodalomhoz volt valami köze, tekintve, hogy épp itt voltunk. Talán csak teszt volt, hogy lássa, Domenico gond nélkül ide tud-e hozni engem. Ami azt jelentette, az időnk valószínűleg véges, nekem pedig válaszokra volt szükségem.

– Hogyan színlelted, hogy kitépték a szíved?

– Nem színleltem.

– Láttam a vért. A tátongó lyukat a mellkasodban. Nyilvánvaló, hogy ez csupán valamiféle varázslat vagy illúzió volt, hacsak nincs többé szükséged szívre az élethez. Ne ácsorogj itt, és hazudj továbbra is a szemembe! Már jócskán elég volt belőle az elmúlt hónapokban. Megérdemlem, hogy megtudjam az igazságot, Vittoria!

A hőmérséklet hirtelen leesett, jégkristályok kígyóztak felfelé a falakon, és fagyott lángként ropogtak, ahogy egyre gyorsabban terjedtek. A gyertya pislákolni kezdett a hirtelen támadt szélben, majd kialudt, és minden sötétségbe borult. Vékony füstcsík gomolygott a levegőben, és a kén illata ülte meg a fagyos levegőt – egy kegyetlen pokolisten érkezését megelőző ómen. Valakié, akit jól ismertem.

Domenico előrelépett, egyik kezét az ikertestvérem felkarjára kulcsolta, és magához rántotta.

– Ideje indulni! Áttört az árnyak védelmén.

A szívem kalapált. Pontosan tudtam, kiről beszél. Harag eljött a lelkemért, keresztülvágtatott a szellemvilág védőpajzsán, és névadó bűne olyan erőteljesen perzselt, hogy a közeledtére még a föld is megremegett alattunk.

Szinte kézzel foghatóan éreztem a dühét, és ez valami különöset művelt velem ebben a birodalomban. Hirtelen már nem az ikertestvérem árulása járt a fejemben, megfeledkeztem a sérelmeimről is. Forróság áradt szét bennem ott, ahol korábban a hideg mart belém. Harag bűnétől elevennek, kirobbanónak éreztem magam. Mi több, arra késztetett, hogy levetkőzzek mindenfajta emberi korlátot, és az ősi ösztönök által táplált elemi erővé váljak.

Vittoria ajka félmosolyra húzódott.

– Emlékezz erre, testvérem! Élvezd a kolbászt, ahogy tetszik, de ne vedd meg az egész disznót. Ez az egyetlen óva intés, amivel szolgálhatok.

– Miért kellene hallgatnom rád?

– Mert a véred vagyok. – Domenico szinte vonszolta magával a termen át, aztán addig hadonászott a levegőben, amíg egy csillogó átjáró nyílt meg előttük. Vittoria megtorpant, és visszapillantott felém. – Néhány köteléket soha nem lehet felbontani, Emilia. És néhány döntésnek a halálhoz hasonló következményei vannak. Hidd ezt el valakinek, aki túlságosan is jól tudja, milyen az.

A hideg futkosott a hátamon a figyelmeztetése első felétől. Harag valami hasonlót mondott nekem azon az éjszakán, amikor rájöttem az igazságra arról, miért adta nekem a királyi jelét.

Az ujjam szórakozottan végigsimított a nyakamon lévő, szinte láthatatlan S betűn, és a mágia finom, kellemes bizsergéssel szaladt végig a nem testemen.

– Ez mit jelent? – követeltem. – Elég volt a játékokból, Vittoria!

– Ha őt választod, azzal feladod önmagad egy részét – mondta, ami csak még több kérdést vetett fel. – Holnap találkozunk. Ne késs!

– Várj! Miért kell a Változó-szigeteken találkoznunk? – kérdeztem. – Miért nem mondod el itt, amit akarsz?

– Kénytelen leszel várni, és majd meglátod! – Vittoria csókot dobott, majd a vérfarkassal a nyomában átlépett az átjárón. Úgy látszik, Domenico, aki a maga nemében egy alfa volt, tisztában volt vele, hogy egy hatalmasabb fenyegetés jelent meg a területén. A visszavonulás volt az okosabb megoldás. Vagy talán csak az ikertestvérem megmentése érdekében nyelte le a büszkeségét. Nem voltam biztos benne, hogyan is érzek a találkozásunk után; túl sok érzelem vívott egymással háborút bennem, de ennek ellenére hálás voltam, hogy a testvéremnek volt egy hűséges szövetségese. Szüksége volt rá.

– Emilia.

Harag egy pillanattal később nagy léptekkel érkezett meg a terembe, a teste egy közelgő háború fenyegetésével vibrált. Egy csata, amit ő hozott el az ellenségeinkhez. Rámeredt a bezáródó átjáróra, aztán végigfuttatta rajtam a tekintetét, élesen, mint a penge a kezében, és ugyanolyan mértékű erőszakot ígért bárkinek, aki bántani mert engem.

Lenéztem, és észrevettem, hogy az árnyköpeny is elmenekült a helyéről, amikor a démonherceg megérkezett. Ismét meztelenül álltam, de nem gyáván.

– Bántottak? – A kérdés kurta volt, mintha minden energiáját a harcra tartogatná. Domenico talán elmenekült, de Harag le fogja vadászni. A rideg, könyörtelen tekintet az arcán fájdalmat és kínt ígért.

Megráztam a fejem, nem bíztam magamban, hogy kimondjam a féligazságot. A sérüléseket nem mindig a testünkön okozzák.

– A testvérem volt az. Meg akart róla győződni, hogy megkaptam az üzenetét a holnapi találkozóról. Hol vannak a Változó-szigetek?

– A szárazföldtől nem messze. – A démon tekintete módszeresen végigmérte a kamra minden egyes centiméterét, és végül megállapodott a bilincseken. Egy szempillantás alatt eltűnt a kezéből a tőr, és Harag előttem megállva óvatosan felemelte a két csuklómat, hogy jobban megvizsgálhassa őket. A vörös foltok, amik rövid időn belül csúnya zúzódásokká válnak, elképzelhetetlen módon felszították a dühét. A hangját most halálos ígéret járta át, és a levegő olyan fagyossá vált, hogy vacogni kezdett a fogam.

– Ha bárki még egyszer láncra ver téged, rosszabbá válok minden rémálomnál, amit a halandók valaha elképzeltek rólam!

Jég kúszott fel a falakon, és beborította a mennyezetet, ahogy a hőmérséklet tovább zuhant. A kő megrepedezett, és darabokban kezdett a földre zuhanni. Ha nem fékezi meg hamarosan az indulatait, mindkettőnket fogságba ejt a jég, vagy maga alá temet a szikla.

– Mi van, ha én kérlek meg téged, hogy kötözz ki?

Harag arckifejezése felengedett, ahogy pislogva bámult rám. Erre nem számított. Jó. Talán mégis kijutunk az árnyékbirodalomból, mielőtt jégszobrokká változunk. Kiszabadítottam magam a könnyed szorításából, és átkaroltam a derekát; hallgattam az öleléstől felgyorsuló szívverését. Szinte azonnal melegebbnek tűnt a helyiség.

– Elég lett volna az is, ha egyszerűen csak annyit mondasz, hogy „szeretlek, és örülök, hogy jól vagy”.

Pillanatnyi csend állt be, és szinte éreztem Harag küzdelmét, hogy visszafogja magát. Csak az ő vasakarata képes megfékezni azt az elképesztő erőt, ami el akart szabadulni, ami támadni akart. El sem tudtam képzelni, milyen fegyelemmel, milyen tökéletes kontrollal rendelkezik a névadó bűne felett, hogy végül sikerült engedelmességre bírnia a haragját. A levegő némileg felmelegedett, bár még mindig halálosan fagyos volt.

Kicsit szorosabban ölelt magához, mintha azzal nyugtatná magát, hogy egészben vagyok, és már biztonságban is.

– Az ellenségeid megkínzása és kibelezése szeretetből fakadó cselekedet lenne.

– Senki sem tagadhatja, hogy a tettek démona vagy. – Felhorkantam, és elhúzódtam tőle annyira, hogy lássam, ahogy a fagyos dühöt felváltva derű költözik a tekintetébe, bár még mindig volt valami fájdalmas az arckifejezésében, ami nem tűnt el olyan gyorsan. – Kérlek, vigyél haza! Hosszú volt az éjszaka. Szükségem van egy meleg fürdőre, és egy egész üveg démonbogyóborra.

És függetlenül attól, hogy mi történt az imént, vagy hogy miféle figyelmeztetést próbált Vittoria adni, nekem továbbra is szándékomban állt magamnak követelni a királyomat. Ez mindennél jobban megnyugtatott volna; az elmémet, a testemet és az átkozott lelkemet.

Harag a mágiája segítségével visszarepített minket a hálószobájába, újraegyesítve a lelkünket a fizikai testünkkel. Ahogy kinyitottam a szememet, egy jégbe fagyott szobára pislogtam fel. A mennyezet, a falak, a kandalló – az ágy kivételével minden – megfagyott, és olyan vastagon borította a jég, hogy kékes fényben játszott. Már az árnyékbirodalomban is súlyosnak tartottam a helyzetet, de ez még arra is rátett számos lapáttal.

Óvatosan ülő helyzetbe toltam magam az ágyon, ahol feküdtem, és kérdőn felvontam a szemöldököm. Harag végigsimított a haján, és a mozdulat felhívta a figyelmemet a vágásokra az öklén, amiket eddig nem vettem észre.

– Farkasokkal kellett megküzdened? – kérdeztem, és intettem neki, hogy jöjjön közelebb. – Kérlek. Hadd nézzem meg! – Vonakodva eleget tett a kérésnek, és odanyújtotta nekem a sérült kezét. – Miért nem gyógyul?

– Átütöttem a birodalmak közti falakat.

Az arckifejezéséből hűvös arisztokrácia sütött, és ha az elmúlt hónapokban nem ismertem volna meg jobban a herceget, talán nem vettem volna észre a finom jeleit annak, hogy még mindig dúlnak benne az érzelmek. Érzéki szája kemény vonallá préselődött, éles állkapcsa megfeszült. A tekintetében kíméletlen csillogás látszódott – annak biztos ígérete, hogy kész szörnyű erőszakos cselekedeteket elkövetni –, ami árulkodott arról, milyen közel is járt, hogy darabokra tépje a birodalmat. Borzongás futott végig a gerincemen, amire az a sötét hely, ahol eddig volt, eltűnt.

– Ez nem gond – mondta, a jég felé legyintve. – Könnyen helyrehozható.

– Nem érdekel, hogy a szoba milyen állapotban van. Te jól vagy?

A démonherceg feszült mosollyal nézett rám.

– Most már igen.

Soha nem láttam még, hogy ilyen mértékben elveszítette volna a fejét, és elgondolkodtam a reakciója súlyosságán. Hogy mi az, amit nem tud elmondani nekem, vagy mit nem akar. Éreztem, hogy időre van szüksége, hogy átgondolja a dolgokat, és egy apró mosollyal válaszoltam.

– Ha biztos vagy benne.

– Az vagyok. – Mágia segítségével helyrehozta a szobát, és épp csak kiadta a parancsot, hogy készítsenek nekünk fürdőt, amikor kopogtattak az ajtón. Ha tudtam volna, hogyan kell valakire átkot szórni, ott helyben megteszem.

– Ne nyisd ki! – nyögtem fel. – Könyörögve kérlek!

Harag egy pillanatra úgy tűnt, nem tudja, mitévő legyen, de aztán eleget tett a kérésemnek. Miután védőpajzsot vont a lakosztálya köré, hogy mindenkit távol tartson, a karjába kapott, és bevitt a fürdőszobájába, berúgva mögöttünk az ajtót.

Ezt a helyiséget eddig még nem láttam, és gyönyörködve ittam be elegáns szépségét. Palakő színű padló, fekete márványfalak arany erezettel, ébenfekete viaszt csöpögtető gyertyák, csillogó aranyból készült csapok és szelepek, és a szoba közepén egy hatalmas oroszlánlábas kád, amiben több ember is kényelmesen elférne.

Egy óriási fekete kristálycsillár lógott alacsonyan a kád fölött, teljessé téve a hatást. A fürdő sötét volt, érzéki és teljesen megnyugtató. Pont erre volt szükségem a feszültséggel teli estém után.

A herceg óvatosan leengedett a vízbe, majd visszatért egy pohár behűtött démonbogyóborral, aminek ezüst magjai aprócska csillagokként ragyogtak a gyertyafényben. Úgy tűnt, mintha órák óta most először lélegeztem volna fel, teljes békességben.

Harag odahúzott a kádhoz egy zsámolyt, leült rá, és engem kezdett nézni, ahogy az italomat kortyolgatom, és vállig elmerülök a tökéletes hőmérsékletre felmelegített vízben.

– Akarsz beszélni a testvéredről?

– Nem igazán. – Sóhajtottam. – Még mindig nem értem, miért akar a Változó-szigeteken találkozni. Sokkal egyszerűbb lenne itt beszélgetni. Van bármiféle ötleted, mi lehet ennek az oka?

Harag nem válaszolt azonnal.

– Talán van ott valami, amit szeretné, ha látnál.

– Bizonyára igazad van. De ezt egyszerűen meg is mondhatná. Nem értem ezt az egész titokzatoskodó színjátékot. Bár azt hiszem, ez bizonyos szempontból nagyon is Vittoriára vall. Talán az egyetlen megmaradt ismerős vonása. – Újabbat kortyoltam a borból, élvezve a nyelvemen felrobbanó élénk ízeket. – Hogyan verekedted át magad az árnyékbirodalomba?

– Én vagyok az alvilág királya. A szellemek birodalma az én fennhatóságom alá tartozik. És még ha nem is így lenne, tényleg azt hiszed, egyetlen vérfarkas meg tudna akadályozni abban, hogy utánad menjek?

– Nem vagyok benne biztos, hogy bármi is képes lenne megállítani téged. Milyen érzés legyőzhetetlennek lenni? – cukkoltam.

Harag arckifejezése elgondolkodóvá vált, ahogy a kád melletti tálcáról felvette a vászonkendőt, és belemártotta a vízbe. Rácsorgatott a szappanos üvegből, majd intett, hogy forduljak meg.

– Fogd fel a hajad!

Boldogan tettem eleget a kérésnek, és hagytam, hogy kényeztessen. Gyengéden mosni kezdte a testem, végigdörzsölte a vállam a beszappanozott mosdókendővel, aztán újra a vízbe mártotta. Harag, a háború nagyhatalmú démona saját kezűleg fürdetett. És kimondottan isteni érzés volt!

Ahhoz képest, hogy dühében az előbb jégbe fagyasztotta az egész hálószobáját, tudott ő gyengéd és kedves is lenni. Legalábbis ha rólam van szó. Kételkedtem benne, hogy bárki más valaha látta volna a démon ezen oldalát. Ettől csak még jobban értékeltem a gesztust.

Libabőrös lettem az érintése nyomán, ahogy a nyakamtól indulva végigsimított a testemen, a gerincem ívét követve egészen a fenekemig. Gyengéden felemelte először az egyik, aztán a másik karomat, és különös gondot fordított a zúzódások borította csuklóimra. Enyhe hűvösség szüremlett a fürdő levegőjébe, és rájöttem, óriási önuralmat kell gyakorolnia, hogy a haragja ne uralkodjon el rajta újra, ami rögtön megmutatkozna a hőmérséklet állapotában.

Miután alaposan a gondozásába vette a hátam és a karom, lassan az oldalam felé indult, és végigsimított a mellem alatt, amitől a mellbimbóim megkeményedtek, ahogy egyre közelebb ért hozzájuk. Nem gondoltam, hogy szándékosan próbál elcsábítani, de ez nem akadályozta meg a testemet abban, hogy reagáljon az érintésére. Forróság gyűlt a combom között, és a gondolataim azonnal arra terelődtek, hogy merre veszi az irányt legközelebb a kendővel. Ha ma este végre fordulna a szerencsém, talán az ujjait használja majd a vászon helyett. Hátradőltem, hogy jobban hozzáférhessen ahhoz a bizonyos helyhez…

– Létezik egy elátkozott tőr, ami megölhet engem.

Hűvösség ereszkedett a fürdőre, ami azonnal elűzte a kellemes érzést. Felültem és hátrafordultam, a hirtelen mozdulattól víz fröccsent a makulátlan padlóra.

– Tessék?

– Az úgynevezett első boszorkányod elátkozott tárgyakat készített. A feljegyzéseink szerint hármat, de a tényleges számot soha nem sikerült megerősíteni. Csak az egyikről derült ki, hogy valóban veszélyes lehet a pokol hercegeire nézve, a Pusztítás pengéjéről.

Mintha ettől jobb lenne a helyzet.

– Kérlek, mondd, hogy a birtokodban van…

Harag állta a tekintetemet, a benne rejlő erő és hatalom engem is próbált megerősíteni. De épp az ellenkező hatást váltotta ki. A herceg felsóhajtott.

– Egyik tárgyat sem sikerült felkutatnunk. Eltűntek, amikor a boszorkány maga is, a kémeivel együtt.

– Meg lehet téged ölni.

Megerősítésképpen kissé meghajtotta a fejét. A gondolat, hogy valaki kioltja Harag lángját, irracionális pánikkal szorította össze a mellkasomat. Az összes vitával és harccal töltött hónap, a hosszú küzdelem egymás és a vonzalmunk ellen. És egyszerűen csak úgy eltűnhet. Egy önző, gyűlölködő teremtmény elveheti őt tőlem. Azt hittem, a démonherceg legyőzhetetlen, de ez az egyetlen elátkozott penge jóval sebezhetőbbé tette őt, mint szerettem volna. Ennek tükrében minden jelentéktelenné vált, azt leszámítva, hogy becsülnünk kell az együtt töltött időt. A rivális démonházak tőreivel meg lehetett őt sebezni, de megölni nem.

Talán az ikertestvérem újbóli felbukkanása az életemben volt az oka, hogy kezdtem szétesni; a tény, hogy bármire képes, beleértve a saját gyilkosságának megrendezését is. Vagy talán az, amit ma este akart tesztelni azzal, hogy a szellemek birodalmába rángatott. Talán arra voltak kíváncsiak, mennyi időbe telik, amíg Harag a nyomomra bukkan.

Fogalmam sem volt, vajon a másik birodalomban ártani lehet-e neki, mialatt a lelke elszakad a testétől. De egy dologban biztos voltam: nem bízhatok a testvéremben.

Ha Vittoria megkaparintaná azt a tőrt, nagy valószínűséggel megtámadná Haragot. Figyelmeztetett, hogy ne véglegesítsem a házassági kötelékünket; el tudtam képzelni, hogy gondoskodna arról, ez soha ne történhessen meg. Fogalmam sem volt, kik az ellenségei, de tudtam, hogy a végtelenségig hajlandó elmenni, hogy elpusztítsa őket. Ha úgy véli, hogy a Haraggal kötött házasságom bármiféle módon arra kényszerítene, hogy feladjam önmagam egy részét, amire a saját terveihez van szüksége, akkor a herceg kétséget kizáróan ellenséggé válna a szemében.

Olyan erővel, ami a démont is váratlanul érte, magamhoz rántottam Haragot, fel a zsámolyról és be egyenesen a kádba, ruhástul, mindenestül. Éreznem kellett őt. Élettel telve, lélegezve és szilárdan alattam. Az ölébe másztam, és megrántottam a nedves ingét, a gombok szanaszét repültek a padlóra és a kádba, ahogy a kezemet a szívére szorítottam, miközben a sajátom hevesen zakatolt.

Ha bárki elvenné őt tőlem… a mágiám feltámadt, készen arra, hogy porig égessem ezt a birodalmat, és az összes többit is, ami még létezhet. Az az ősi, morajló erő, amit egyszer már megéreztem, mélyen a bensőmben, kinyitotta fél szemét. Bármi is volt az a szörnyeteg, minél hosszabban volt ébren, annál mohóbbá vált. El akart szabadulni, hogy dúlhasson és pusztíthasson. És én alig tudtam visszatartani.

Rózsaarany lángbimbók pattantak szét fölöttünk a levegőben, tüzes virágokat formálva égő gyökerek és tövises szárak kíséretében. Egy parázsból és lángokból álló kert kelt életre. Hirtelen nem tudtam, hogy a szemem nyitva van-e, vagy csukva; csak a ráereszkedett rózsaarany ködöt láttam, ahogy a dühöm mágikus formát öltött.

Szaggatottan szívtam be a levegőt, majd kifújtam, félig arra számítva, hogy lángok és füst követik majd. Hatalmas, hegyes tüskéjű indák fonódtak a kád köré és kúsztak fel a falakon; pillanatokon belül betemetnek minket…

Erős, szilárd kezek simítottak végig a testemen, és az érzés valamelyest magamhoz térített, a bensőmben kavargó örvény egy hajszálnyit lecsillapodott. Nagyot nyeltem, a torkom teljesen ki volt száradva, és ahogy mély levegőt vettem, lassan a démonra emeltem a tekintetem. Harag zavartan nézett rám, de nem hagyott fel a gyengéd cirógatással, mintha tudta volna, hogy félig még mindig el vagyok veszve a dühöm bűvöletében. Követtem a szememmel a keze óvatos útját, a légzésem minden egyes hosszú, lassú simogatással egyre inkább megnyugodott.

A dühöm lejjebb lohadt, majd teljesen elpárolgott, és magával vitte a feltört mágia hullámát. Az égő virágok lassan parázslássá csitultak, majd elhamvadtak, a hamut pedig elsodorta a mágikus fuvallat, amit bizonyára Harag idézett meg. Az indák is visszahúzódtak oda, ahonnan előrántottam őket. Nem is tudtam, hogy ilyesmire képes vagyok, de Harag nem tűnt meglepettnek.

Némán figyeltem, ahogy a fürdőben minden visszatér a normális állapotába, bár a bensőmben még mindig úgy kavarogtak az érzelmeim, mint a tenger egy különösen kegyetlen vihar után. Harag cirógatása lelassult, majd abbamaradt, és a keze megpihent a derekamon. Egymásra bámultunk, nem ejtve szót arról, hogy elvesztettem az önuralmamat.

– Azt hittem, a halálom gondolata már nem tölt el olyan izgalommal, mint régen. – A hangja könnyed és incselkedő volt, de kiéreztem belőle a felszín alatt megbúvó enyhe feszültséget. – Aggódnom kellene?

És nekem? Lenéztem, és észrevettem, hogy időközben valahogy lovaglóülésben helyezkedtem el az ölében, és a félig leszaggatott ingét markolom. Nagyon úgy tűnt, nem sok választott el a megvadulástól.

Talán valóban aggódnia kellene. Alig tudtam visszafogni magam, miután beléptem abba a sötét, dühvel teli helyre. Olyan érzés volt, mintha minden emberségemtől megfosztottak volna, és én nem voltam más, csak elemi erő, ami a pusztításra hivatott.

Bár jobban meggondolva, a testem középpontjának feszülő kőkemény dudor azt sugallta, Harag nagyon is élvezte ezt a durvább bánásmódot. Lazítottam a gyilkos szorításon, amivel a ruháját markoltam.

– Meg akarom találni azt a tőrt!

Az ajka sarkában bujkáló mosoly gonosz vigyorrá szélesedett.

– Bár már bevallottam, hogy szeretek késekkel játszadozni a hálószobában, attól tartok, ez a penge tabu. De a tőrömmel játszhatunk. Az abban rejlő mágia nem árt nekem.

– Ezzel ne viccelődj! Ha Vittoria előbb talál rá az elátkozott tőrre…

– Akkor igen hosszú sorba kell beállnia, mert számos démon keresi már. Irigység kémei például szakadatlanul figyelnek minden suttogást róla szerte a démonbirodalomban. Ha a Hét körben van, meg fogja találni.

– Mert az összes démon közül pont Irigység az, akire rábíznék egy olyan pengét, ami képes téged megölni…

Elszámoltam magamban tízig. Milyen gyorsan megfeledkeznek a hercegek arról, hogy leszúrják és kibelezik egymást! Ezer évszázad is eltelhet, de én soha nem fogom elfelejteni, ahogyan Harag vére beborította a kezemet, miután Irigység a gyomrába mélyesztette a háza tőrét.

– A testvérem sok minden, de nem gyilkos. – Harag a fülem mögé tűrt egy nedves hajtincset. Míg ő ezt bizonyossággal állíthatta, én nem tehettem. Az ikertestvérem lemészárolná a családunkat, ha az szolgálná a végső célját. Úgy tűnt, én mentesültem a bosszúja alól, ami azt jelentette, hogy szüksége van rám a terve véghezviteléhez. Legalábbis egyelőre. – Amikor a penge a közelben van, megérzem a belőle áradó mágiát. Azért nem vagyok teljesen védtelen, úrnőm. A legtöbben kétszer is meggondolnák, mielőtt megtámadnának.

Kivéve, ha teljesen biztosak lehetnek abban, hogy a birtokukban lévő fegyver leteríti őt.

– Mennyire közel? – Nem kerülte el a figyelmem az arcizmának enyhe rándulása, amit nem tudott elég gyorsan palástolni. Újfent eltöltött a rettegés. – Értem. Tehát rendkívül közel kell lennie ahhoz, hogy megérezd. Csodálatos!

Felálltam, a fürdővíz patakokban csorgott végig a testemen, ahogy kiléptem a kádból. A pihenés gondolatát többé nem találtam vonzónak. Szét akartam tépni a démonbirodalmat, minden centiméterét, hogy megtaláljam azt az átkozott pengét. Harag felvonta a fél szemöldökét, de egy szót sem szólt, amikor a törülközőt kikerülve a hálószobája felé vettem az irányt, összecsöpögtetve a makulátlan járólapot.

A tiszta ruháim a szomszédos lakosztályomban voltak, így gondolkodás nélkül kinyitottam a szobáinkat összekötő folyosóra nyíló ajtót. A másik oldalán álló férfi ökle lehanyatlott, amivel épp kopogni készült, barna bőre teljesen elvörösödött.

– Az ördög vérére, Em! – Anir összerezzent. – Figyelmeztethetnéd az embert, mielőtt így – felém intett – masírozol összevissza.

Leküzdöttem a késztetést, hogy a szememet forgassam.

– Láttál már valaha meztelen nőt?

– Nos, igen, de…

– És mi van a férfiakkal? Láttál már férfiakat egy szál ruha nélkül fürdeni vagy mászkálni? Tekintve, hogy hol élünk, gondolom, ennél jóval többnek is szemtanúja voltál már.

– Nos, igen, de…

– Akkor légy szíves, állj félre, és ne pironkodj ott, mint egy kisfiú az alsóneműjében!

Harag emberi parancsnokhelyettese felbámult a mennyezetre, mintha isteni segítségért fohászkodna. Amikor visszafordította felém az arcát, elbámult a vállam fölött. A bizsergető melegség jelezte, hogy Harag megjelent a hátam mögött.

– Valami gond van? – kérdezte, miközben a vállamra terített egy köntöst.

– Igen, felség. – Anir arcáról eltűnt a pír. – A Kapzsiság háza sürgősen érted küldetett.

Szörnyű érzés söpört végig a bőrömön, akár ezernyi pók, ahogy a köntöst megkötöttem a derekamon.

– Mi történt?

– Valaki betört Kapzsiság körébe. – Anir komor arckifejezéssel pillantott rám, majd a hátam mögött álló démonra. – Gyilkosság történt.

HÁROM

A Kapzsiság háza nem keltett olyan látszatot, mintha bármiféle aljas dolog történt volna a falai közt.

Illetve, annál nem aljasabb, mint a játékbarlang sorban álló vendégei, akik arra várakoztak, hogy bebocsátást nyerjenek a romlottsággal teli bűntanyába.

Harag mellett álltam a kastély földszintjén, ahol a megérkezésünket követően most a kísérőnkre vártunk. Kesztyűs kezemmel szorosan markoltam a díszes bronzkorlátot, ahogy a két emelettel alattunk elterülő fogadócsarnokot néztem.

A Fekete-folyón keresztül megtett rövid hintóút során Harag megkért, hogy addig ne szólaljak meg, amíg be nem lépünk Kapzsiság magánlakrészébe. A kíváncsi démonok nagy figyelemmel fogják kísérni a rivális házunk és a király megjelenését. A legjobb, mondta Harag, ha találgatni hagyjuk őket.

Kapzsiság nem akarta, hogy híre menjen a gyilkosságnak, amit a levelében egy „rendkívül szerencsétlen incidensnek” nevezett. Azt akarta, hogy az alattvalói kizárólag a kapzsiságuk kielégítésére összpontosítsanak, mivel, mint mindig, a herceg továbbra is a hatalma növelésével törődött.

A csendes pillanatokat arra használtam, hogy szemügyre vegyem a Kapzsiság házát, mert érdekelt, hogyan formálják a bűnök az egyes démoni udvarokat. Négy hatalmas, íves lépcső találkozott össze a terem közepén, ontva befelé az udvar különböző sarkaiból érkező vendégeket, bár az alattunk elterülő kör alakú teremben a démonház tagjai csupán a gondolákra vártak.

A borvörös színű folyó különböző irányokban kígyózott szét, és az egyes csatornák fölött táblák jelezték a különféle szórakozást kínáló játéktermeket. Onnan, ahol álltunk, a víz a lépcsőkkel együtt egy dobogó szívre és annak kamráira hasonlított. Soha nem jártam még Velencében, de valami a lapos fenekű csónakokban és a csatornákban a híres városra emlékeztetett.

Azt leszámítva, hogy itt minden a hatalmas kastély része volt. És a végletekig fel volt díszítve a gazdagság minden jelével. A szerencsejáték-pokol, amibe Palermóban ellátogattam, semmi volt ezen bűn házának pompájához képest. A halandók birodalmában Kapzsiság terme egy titkos, föld alatti létesítmény volt, ami kénye-kedve szerint változtatott helyszínt, és méltán volt nevezhető „pokolnak”. Ott könnyű volt elképzelni, hogy a Domenico apjához hasonló ártatlan embereket megkopasztják a hamiskártyások, és teljesen a démon kapzsi befolyása alá kerülnek.

Itt teljesen más volt a helyzet. A csillogó berendezési tárgyakat és az elegáns mozaikcsempéket éppoly gondosan választották meg, mint a vendégek az arcukra kiülő semleges kifejezést. Úgy tűnt, itt senkit sem fenyeget az ártatlanságának elvesztése; mind különféle ragadozók, akik egymás körül keringenek, és az egyikük veszélyesebb, mint a másikuk. Nők és férfiak egyaránt a legfinomabb öltözéküket viselték, a selymek és brokátok és öltések és hímzések mind-mind a gazdagságukról árulkodtak. És ha a ruhájuk nem lobbantotta volna lángra a kapzsiság érzését mindazok szívében, akik látták, a csillogó ékszereik biztosan. Egyetlen démon ékességeinek csupán a feléből egy éven át el lehetett volna látni egy egész falut élelemmel.

Meglepett, hogy néhányan nemcsak viselték a drágaköveket – egyenesen a bőrükbe ékelték őket. Gyémántok, gyöngyök és mindenféle értékes kövek csillogtak ajkakon, orrokon és szemöldökökön.

Néhány nőnek még a kezén és az alkarján is ízlésesen elhelyezett drágakövek ékeskedtek kesztyű helyett, míg néhány merészebb démon úgy döntött, hogy csak hosszú, lenge szoknyát visel, amiket combjukon magasan felslicceltek, és csupasz mellük is ékkövektől csillogott.

A férfiak közül többen, nem akarván, hogy lepipálják őket, úgy lépkedtek lefelé a lépcsőn a gondolájukra várakozó szerencsejátékosok sorai felé, hogy csak ékszereket viseltek méretes hímtagjaikon, és széles vigyort az ajkukon. Úgy látszik, csupán halvány határvonal húzódik a kapzsiság, a bujaság és az irigység kiváltása között. Ahogyan azt már megtanultam, ez a legtöbb démoni körre igaz. A bűnök és vétkek gyakran egybeestek, bár ez mindegyik körben kissé eltérő módon mutatkozik meg.

Mielőtt megkérdezhettem volna Haragot a testdíszekről, két alsóbbrendű démon lépett a karzatra, és intett, hogy kövessük őket. Az egyiküknek halványzöld bőre és hüllőszerű szeme volt, a másikuk testét pedig rövid szőr borította, és a szarvasokéra emlékeztető hatalmas és mély, ébenfekete szemmel rendelkezett. Az utóbbi fejéből két méretes agancs nőtt ki és ívelt hátrafelé, én pedig nagyot nyeltem, mert eszembe jutott, amikor először találkoztam a két őrrel. Azt leszámítva, hogy belebotlottam az idősebb Domenico Nucciba, egyedül voltam azon az éjszakán, amikor rátaláltam Kapzsiságra az utazó szerencsejáték-poklának privát termében, ahol ezek a démonok álltak őrt.

Ők voltak az első alsóbbrendű démonok, akikkel valaha találkoztam. A boszorkányvérre szomjazó aperdémonnal való kalandom után messze ők bizonyultak a legcivilizáltabbaknak.

Harag biccentett feléjük, majd intett, hogy menjek előre. Egy titkos, kanyargós lépcsőn indultunk el lefelé, ami egy privát csatornához vezetett minket, ahol egy csendes dokknál gondola várakozott. Fáklyák vetettek árnyékot a kőfalak mentén, és a hely elég sötét volt ahhoz, hogy elrejthesse egy kém jelenlétét.

A hüllődémon állával a gondola felé bökött.

– Ezt a csónakot megbűvölték, hogy egyenesen őfelségéhez vigyen titeket. Ne próbáljatok meg kiszállni, amíg ki nem kötött!

A figyelmeztetést követően a két őr kissé meghajtotta a fejét, majd eltűntek a lépcsőn. Harag szemöldöke közt enyhe ráncok keletkeztek, ahogy szemügyre vette a járművünket. Ugyanúgy nézett ki, mint a többi gondola, csak talán egy kicsivel díszesebb volt.

– Mi az? – kérdeztem, miközben én a nyugtalanító árnyakat fürkésztem, majd visszafordultam a hercegemhez.

Harag egy szívdobbanásnyival tovább bámulta a csatornát és a hajót.

– Kapzsiság hatalma hajtja a csónakokat, és a démoni víz felerősíti, vagyis pontosabban visszatükrözi a bűnét. Ez egy olyan rendszer, aminek segítségével bár használja a mágiáját, csupán a legkisebb erőfeszítést kell érte tennie.

– Szóval olyan lesz, mint a Bűn-folyosón utazni, csak ezúttal egyedül a kapzsiságra kiélezve?

– Igen. – Harag egyenesen a szemembe nézett. – El kell zárnod minden érzelmedet. A leckéink során nem kíméltelek, de ez most annál is erőteljesebb lesz a démonvíz miatt. Meg fogja érezni a rejtett vágyaidat, és célba veszi őket, ahogyan a Bűn-folyosón is történt.

Az elsőre ártatlannak tűnő csónak és a borvörösre festett démoni víziút hirtelen jóval baljósabbnak tűnt.

– Bár hamarabb tudtam volna, hogy ilyen problémába ütközhetek! Megihattam volna egy főzetet.

– Nem gondoltam, hogy a testvérem a barlangja szívében óhajt velünk beszélni. Kapzsiság fenntart egy épületet a kastélyán kívül, amit találkozókra használ. – Kinyújtotta a kezét, és besegített a gondolába, majd ő is beszállt. – Ellen tudsz állni neki, Emilia! Elég erős vagy, és keményen edzettél. Emlékezz, mire kell figyelned: arra a gyengéd mágikus cirógatásra, aztán csak el kell hárítanod.

A talpam pont akkor ért a csónak aljához, amikor kimondta, hogy „cirógatás”, és az időzítés nem is lehetett volna szerencsétlenebb. A vágy végigszántotta a bőrömön a karmait, de aztán sikerült leráznom magamról a mágiát. Harag nem túlzott; a démoni víziút kétségkívül felfokozta ennek a körnek a mágiáját. Mohón kívántam Harag érintését – egész éjjel vágytam rá –, és a kör tudta ezt.

Gyorsan leültem a démonherceggel szembeni padra, és elrendezgettem a ruhámat, hogy kezdjek valamit a kezemmel. Egy hajnalpír színű tüllszoknyás ruhát választottam mára; fekete felsőrészének pántjaira aprócska arany és rózsaszín virágokat varrtak, és gondosan kirakták velük a szív alakú kivágás szegélyét is. A démoni divathoz képest szerény darab, de lágy és csinos volt, ráadásul tetszett, ahogyan éreztem magam benne. Talán egy kicsit túlságosan is. És ezzel a hercegem is hasonlóképp volt.

Harag tekintete végigvándorolt a fűzőn, ahogy a hajó ellökte magát a dokktól, és siklani kezdett az egyébként nyugodt vízen. Talán a démonbirodalom mágiája vagy a házassági kötelékünk, esetleg az elhagyatott csatornán keresztüláramló túlzott kapzsiság volt az oka, de a vágy apró szikrája hirtelen újra fellángolt, ahogy a hercegem tovább csodált. Csak arra tudtam gondolni, mennyire szeretnék Harag hálószobájában lenni.

Összeszorítottam a térdem, és próbáltam számolni a hullámokat, amiket a gondolánk keltett, de ez is csak ellenem dolgozott. A hullámok nyaldosásáról Harag ügyes nyelve jutott eszembe, és mindaz, amit a testemmel tett vele. Összeszorítottam a szemem, de ettől csak a combom között fekvő Harag jelent meg lelki szemeim előtt; egy király, aki felséges lakomáját élvezi.

Vér és csont! Enyhülést kellett találnom.

– Emilia. – Volt valami figyelmeztető Harag hangjában, de egyáltalán nem segített megnyugtatni vagy kordában tartani a vágyaimat. Épp ellenkezőleg, inkább csak még jobban sóvárogtam utána. – Lélegezz!

Lassan kifújtam a levegőt, és igyekeztem arra gondolni, amiért idehívtak minket. Gyilkosság. Az istennő szerelmére! Ennek elégnek kellett volna lennie ahhoz, hogy lecsillapítsa a szenvedély tüzét, de elég volt egy pillantás Harag feszült arcára, és láttam, hogy ő is küzd. Fantasztikus. Az önuralmam hiánya kezdett rá is hatással lenni. Ha most elszabadulnának az érzelmei, mindketten bajban lennénk.

Az utunkra koncentráltam, a borvörös víz fodrozódó felszínére. Ilyen mélyen az alagútban jóval kevesebb fáklya lobogott, hosszabb szakaszokra borult rá a sötétség. Már majdnem sikerült megzaboláznom az érzelmeimet, amikor észrevettem a démon nadrágjában formálódó dudort. Ennyi elég is volt ahhoz, hogy behódoljak a bűn tengerének és a saját vágyaimnak.

Egy pillanatra sem véve le Haragról a tekintetem, lehúztam a kesztyűmet, és felálltam, a mozdulattal finoman megringatva a csónakot, majd térdre ereszkedtem előtte. Valami sötét és veszélyes csillant meg a szemében, engem pedig olyan hatalmas erő töltött el, amilyet eddig még soha meg sem idéztem.

– Mit csinálsz? – kérdezte.

Szemérmes mosolyra húzódott az ajkam, miközben kigomboltam a nadrágját.

– Hódítok, felség!

– Emilia… – Mielőtt emlékeztethetett volna arra, ez miért nem jó ötlet, mintha én nem lettem volna nagyon is tisztában vele, kiszabadítottam kemény merevedését, és lassan végignyaltam a hegyétől a tövéig. – Démonok vére! – morogta, ahogy a számba vettem, és egy kicsit erősebben szívtam, próbálgatva a mozdulatot. Mindkét keze ökölbe szorult az oldalán. – Te leszel a halálom!

Visszaemlékezve mindarra, amit Torkosság házában láttam a Farkas lakomája során, köré kulcsoltam a kezem, és megismételtem a mozdulatot, a számmal és a nyelvemmel egyszerre dolgozva, és minden egyes pumpálással kicsit gyorsabban mozogtam, kicsit szorosabban tartottam, közben élveztem minden reszelős lélegzetvételét.

Harag mozdulatlanul ült, hagyta, hogy én diktáljam a tempót, de abból, ahogy a combja megfeszült, láttam, hogy visszafogja magát. Én viszont semmi ilyesmit nem akartam. Ez a pillanat arra volt hivatott, hogy teljesen szabadjára engedjük a vágyainkat. Felnéztem rá, némán parancsolva, hogy engedjen saját sötét szenvedélyének. Hogy mutassa meg, mennyire gonosz tud lenni. Mert én ezt akartam. És ő is.

Amikor továbbra sem mozdult, még merészebb lettem.

– Állj fel, felség!

Megértés csillant a szemében. Egy elismerésre méltó káromkodást megeresztve engedelmeskedett az utasításomnak, majd ujjaival a hajamba simítva mélyebbre nyomta magát. A csónak veszélyesen megingott, de a lapos fenék biztosította, hogy ne boruljunk fel. Talán ezért használnak itt gondolákat. Biztos voltam benne, hogy nem mi vagyunk az első utazók, akik engedtünk az ereinkben lüktető mohó vágynak.

Megragadtam Harag csípőjét, és imádtam, hogy a nagyhatalmú démon végre kezdi elveszíteni az önuralmát. Lehet, hogy én voltam az, aki térdelt, de ebben a pillanatban a herceg teljesen az enyém volt. És ezt ő is jól tudta.

Szorosabban markolt a hajamba, birtoklón és csupán egy hajszálnyira a fájdalmastól, mégis összeszorult a combom az egyre növekvő gyönyörtől, amit én éreztem. Nem számított, hogy egy rivális démonházban vagyunk. Hogy bármelyik pillanatban kompromittáló helyzetben érhetnek minket. Csakis a gyönyör számított. Talán a kapzsiság hajtott, vagy csak nem zavart a gondolat, hogy mások mohón figyelnek minket az árnyak mélyéről. Sőt, az igazat megvallva, ettől a botrányos gondolattól csak még inkább szétterjedt a mézsűrű forróság a bensőmben, még merészebb lettem tőle, még éhesebb a nagyobb és még nagyobb gyönyörre.

Közelebb rántottam magamhoz a herceget, bátorítva, hogy még mélyebbre hatoljon, és ne tagadja meg tőlem a kapzsiságtól fűtött vágyamat, hogy megízleljem őt. Azt akartam, hogy minden létező módon magáénak jelöljön, ahogyan én is meg akartam jelölni őt.

– A pokolba! – Nem is volt szüksége további bátorításra.

Harag úgy mozgott a számban, mintha csak a testem nedves középpontját ostromolná, és ugyanolyan szenvedéllyel követelne magáénak, mint ahogy hamarosan én fogom őt. Lüktetni kezdtem a gondolattól, hogy bennem van, az uralma alá hajt, mert én úgy kívánom, de csak ebben az egyetlen esetben.

Érezte az egyre növekvő izgalmamat, és végül ez repíthette a csúcsra. Egy utolsó lökéssel és egy morgással, ami inkább állati, mint emberi volt, elélvezett. Gyöngéden hátrasimította a hajam, és óvatosan masszírozni kezdte a fejbőrömet, mintha most kapott volna csak észbe, hogy milyen erősen szorította a tincseim.

Nyeltem, majd még egyszer utoljára lassan végignyaltam, és vigyorogva néztem, ahogy megrándult a gyönyör utóhullámaitól.

– Az istenit, Emilia!

– Ez… elképesztő volt. – Mérhetetlenül elégedetten álltam fel. – Nem is tudom, melyikünk élvezte jobban.

– Ezt a kérdést nagyon szívesen körbejárnám. – Bűnös csillogással a szemében nyúlt felém, amikor a révületszerű állapotot, ami elragadott minket, hirtelen torokköszörülés törte meg.

Felkaptam a fejem, és megdermedtem. A bujaság hercege egy keskeny folyosóra vezető ajtónyílásban állt a félfának támaszkodva, keresztbe font karral. Eddig nem vettem észre sem a folyosót, sem a herceget. Nem mintha különösebben nézelődni akartam volna; Harag lekötötte minden mohó figyelmemet.

– Ha mindketten végeztetek – szólalt meg Bujaság, aki a látottak ellenére rendkívül unottnak tűnt –, vár ránk egy aprócska gyilkossági ügy, amit talán el kellene intéznünk. – Hiába voltam teljesen felöltözve, így is éreztem a forró pírt az arcomra kúszni, amiért rajtakaptak. Bujaság a fivérét nézte, és alig észrevehetően megcsóválta a fejét. – Tedd el a farkad, és kövess! Később még bőven lesz időd a menyasszonyod kielégítésére. Kapzsiság küldött, hogy nézzem meg, mi tart ilyen sokáig. Kezdi elveszíteni a türelmét. És tudod jól, milyen bosszantó tud lenni, ha másik bűnt kell éreznünk.

– Hagyj magunkra! – Harag hangja fagyos volt, akárcsak az arckifejezése. – Hamarosan ott leszünk.

– Attól tartok, ezt nem tehetem meg – vágott vissza Bujaság. – Nem szeretném, ha megint elterelődne a figyelmetek.

A mohóság érzése eltűnt, de a vágy nem. Félig még mindig hajlottam rá, hogy rá se hederítsek Bujaságra és Kapzsiságra, és befejezzem, amit Haraggal elkezdtünk. Tudni akartam, mit tervez velem a hercegem.

– Te most…

– Láttam-e, hogy addig szopogattad a fivéremet, amíg már a Mindenható létezését is megkérdőjelezte? – Alattomos mosoly bujkált az ajka szélén. – Mondjuk úgy, hogy le voltam nyűgözve, árnyékboszorkány. És ez jelent valamit az élvezetek urának szájából.

– Nem ezt akartam kérdezni. – Csúnya pillantást vetettem rá, miközben Harag kisegített a gondolából. – Az erődet használtad rajtunk?

– Nem volt rá szükség. Mindketten kapzsi módon ragadtátok meg a saját gyönyörötöket. Ez a kis élőkép csakis a ti művetek volt… és persze démoni házigazdánké. Ha ettől jobban érzed magad, többször is odaszóltam nektek. Feltételeztem, a figyelmemre vágytok, így hát megadtam. – Bujaság oldalra billentette a fejét. – Elgondolkodtál már rajta, hogy engem is az elvetemült kis szádba vegyél, miközben a fivérem hátulról elégít ki téged?

Egész testemben elvörösödtem.

– Undorító vagy!

– A piruló arcod másról árulkodik – közölte Bujaság. – Ha esetleg kíváncsi lennél, igen, kétszer olyan jó érzés lenne, mint amilyennek elképzeled. Bár gyanítom, a fivérem a golyóimat venné, ha ilyesmivel próbálkoznék. Emlékeztess, hogy később ajándékot küldessek neked a Bujaság házától!

A gyönyör hercege zsebre vágta a kezét, sarkon fordult, és úgy haladt végig a folyosón, mintha csak esti sétára indult volna.

– Igyekezzetek! – szólt vissza a válla fölött. – Néhányunknak még nem volt lehetősége az alantasabb vágyaink kielégítésére. A gyilkosság sajnos, úgy tűnik, csak a Harag háza számára afrodiziákum. Nem mintha ez meglepne minket.

NÉGY

A kapzsiság hercege aranyozott íróasztala mögül meredt ránk mogorván.

– Késtetek!

A privát lakosztályába belépve megálltunk az ajtóban, és onnan vettük szemügyre a bent összegyűlteket. Kapzsiság, Bujaság és két démon őr.

Harag végigsimított a kézfejemen, aztán besétált a helyiségbe, ami a jelek szerint Kapzsiság dolgozószobája volt, és azonnal elfoglalta az egyik bársony füles fotelt anélkül, hogy bármiféle válaszra méltatta volna. Az arckifejezése nem változott, de éreztem benne a fagyosságot. A rideg, parancsoló uralkodó átvette a néhány perccel ezelőtti szenvedélyes szerető helyét.

Harag minden ízében a trónját követelő királynak látszott. Hatalom sugárzott belőle, ami nem pusztán mágikus természetű volt – a magabiztosságáé is, a tudaté, hogy minden hely, ahová belép, az övé, még abban a bűn házában is, ami nem a sajátja. Hirtelen eszembe jutottak Harag szavai egy kártyajátékból, amit egyszer játszottunk. „Hiszem, hogy erős vagyok, így valóban azzá válok.”

Mások is elhitték. Kapzsiság őt nézte, a szeme összeszűkült, de nem sújtott le rá.

Én is beljebb sétáltam a szobába, de megálltam hátrébb, onnan figyeltem a hercegeket és az agressziót, ami tovább sugárzott mindegyikükből. Ami a kakaskodást illeti, ez visszafogott volt, de hatásos. Amikor besétálsz valahova, viselkedj úgy, mintha te lennél a főnök, és senki előtt ne hajts térdet. Ezt az eszembe kell vésnem.

Kapzsiság alig tudta visszafogni a dühét, ami csak tovább szította Harag névadó bűnét, ezzel fölénybe helyezve őt.

Némán teltek a másodpercek, a feszültség a szobában egyre csak fokozódott, minél tovább meredtek egymásra a fivérek. Harag szeme megvillant, ahogy Kapzsiság szorítása megfeszült a kupája körül. Úgy tűnt, nem sok választja el attól, hogy hozzávágja Haraghoz a poharat, de jobb belátásra térhetett, amikor meglátta a háború démonának veszélyes vigyorát.

– Mondtál valamit? – kérdezte Harag könnyed hangnemben, de volt valami veszélyes abban, ahogyan lazán előrehajolt, mintha csak azt akarta volna elhitetni a fivérével, hogy valamiféle titkot készül megosztani vele. Az erőszak ígérete ott forrongott az elegáns látszat felszíne alatt – valami túlságosan is ősi ahhoz, hogy tovább elrejtse a finom külső.

Kapzsiság megérezhette ugyanezt a veszélyt. Lassan beszívta a levegőt, majd kifújta.

– Negyven perccel ezelőtt értesítettek róla, hogy megérkeztél. Megvárakoztatni a házigazdát udvariatlanság, különösen a találkozónk körülményeire tekintettel.

Bujaság egy óriási kandallónak dőlve állt, amit két mennyezetig érő festmény fogott közre, és erre halkan felkuncogott, de nem kommentálta egyik fivére viselkedését sem. Meglepett, hogy nem kürtölte szét mindenkinek a késésünk okát.

Azután, ahogyan minden boldogságot és örömet elragadott tőlem Palermóban az örömtűznél, messze őt kedveltem legkevésbé Harag fivérei közül. Úgy látszott, nem tűnt fel neki – vagy csak nem érdekelte –, hogy az ember nem úgy szerez barátokat, hogy üres porhüvelyként hagyja őket, pusztán szórakozásból. Ha Harag nem húz ki arról a sötét helyről, amiben elvesztem, valószínűleg még mindig az ágyamban sorvadoznék.

– Inkább örülj, hogy jó kedvemben jöttem. – Harag végre hátradőlt, elengedve a füle mellett Bujaság horkantását. Halkan kifújtam a levegőt, amiről észre sem vettem, hogy ilyen sokáig visszatartottam, és megcsóváltam a fejem. Komolytalanok, az egész átkozott bagázs. – Egy éjféli gyilkosság a körödben aligha érinti a Harag házát. Nyugodtan várhatott volna reggelig.

– Én nem így gondolom. – Kapzsiság letette a kupáját. – Theo? Hozd ide az elátkozott koponyát!

Egy kék bőrű, ragyogó vörös szemű és vámpírszerű agyarakkal rendelkező démon lépett ki egy titkos ajtón, ami az íróasztal mögött sorakozó könyvespolcok közt rejtőzött. A kezében ismerős tárgyat tartott: egy emberi koponyát. Ellentétben azokkal, amiket én kaptam, ennek a szemüregében sötét rubinok voltak, ami csak fokozta iszonyatosságát.

Nagyot nyeltem, előre rettegtem attól, ami történni fog.

Amint a koponyát Kapzsiság íróasztalának szélére helyezték, az mágikusan életre kelt, és olyan hangon szólalt meg, amitől égnek állt a karomon a szőr. Csakhogy ezúttal a hang nem hasonlított az ikertestvéremére; hanem úgy zengett, mint egy igazi rémálom.

– Tikk-takk, az óra ketyeg, számolja a rettegésed. Ha nem engedsz, még több halál tanúja lehetsz. Hogy megfizessek neked, a következő célpont a leghatalmasabb fej lesz, drága kapzsiság hercege!

Kapzsiság ismét Haragra nézett.

– A szörnyeteg bizonyára tudomást szerzett a szövetségünkről. Kétségtelenül azt hiszi, hogy végig a te nevedben cselekedtem, és ezért meg akar leckéztetni, amiért átvertem. Ez – állával egy másik, varangyfejű démon felé bökött, aki gyorsan előrelépett egy lepellel letakart kocsit tolva maga előtt – minden, ami becses parancsnokomból megmaradt.

A varangydémon felrántotta a leplet, és a bűz pontosan abban a pillanatban csapott meg, ahogy a szörnyű látvány a szemem elé tárult. A kezemet akaratlanul a számhoz kaptam. Alig maradt valami felismerhető a démonból. Véres húscafatok, nyúlós inak, néhány csont. Olyan csontok, amiket mintha hatalmas, fűrészes fogak csócsáltak volna meg. Felfordult a gyomrom.

– Szentséges istennő az égben!

Mindhárom herceg szeme rám szegeződött, de én egyikükre sem néztem vissza. Nem voltam hajlandó elfordítani a tekintetemet a testről. Én voltam a leendő királyné. És egy királyné, különösen akkor, ha a harag házának tagja, nem riad vissza az uralkodás szörnyűségesebb részeitől. Hanem elébük megy.

– Mit gondolsz, mi támadta meg… – Abból, ami a testből megmaradt, nem tudtam megállapítani az áldozat nemét.

– Vestát. – Kapzsiság odasétált a maradványokhoz, a hangja halk volt. Ez volt az első alkalom, hogy emberihez hasonló módon láttam viselkedni. A hercegek közül, akikkel eddig találkoztam, mindig úgy véltem, őt egyáltalán nem érdekli, hogy bármi más szerepet játsszon, mint a pokol hercegéét. – Ő volt a seregeim parancsnoka. Egyedülálló. Sokak által áhított.

– Miért áhították? – kérdeztem.

Kapzsiság intett, hogy vigyék el a tetemet, és csak azután válaszolt.

– A stratégiát és harcot illető mérhetetlen tehetsége miatt.

Hangosan nem mondtam ki, hogy a hatalmas harci tehetsége nem mentette meg a sorsától.

Amikor a maradványokat rejtő kocsit kigurították, egy ismeretlen démon surrant be a szobába. Lassan lehúzta véres kesztyűjét, és egy szemetesbe dobta. A hajszíne valahol az ezüst és az arany között akadt meg, mintha túl lusta lett volna ahhoz, hogy egyik vagy másik mellett döntsön. Belenéztem a ravasz szempárba, ami most engem tanulmányozott figyelmesen; olyan halványkék árnyalatban játszott, amit csak a jéghez tudtam hasonlítani. A démon lassan a hercegekre fordította a figyelmét.

– Úgy van, ahogy sejtettük. – Halkan, vontatott kiejtéssel beszélt. – Vérfarkastámadás.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Harag mellém lépve.

– Vagy vérfarkas, vagy pokolkutya – válaszolta a kék szemű démon. – Nem engedted mostanság szabadon a tiéidet más körökben? – Harag válaszul csak rámeredt. – Én is így gondoltam. Kevés olyan lény van, ami elég erős és hatalmas, hogy ilyen nyomokat hagyjon a csontokon. Tekintettel arra, amit a fő gyanúsítottunkról tudunk, és hogy ő kivel áll kapcsolatban, ez a következtetés a legészszerűbb. Különösen a rubinokat is figyelembe véve. Bár másik fenevadat sem zárhatok ki teljes biztonsággal. De a vágásokat határozottan karmok okozták, nem penge.

– Atyám, sújts le rám! – nyögte Bujaság. – Muszáj folyton úgy beszélned, mintha orvosi kézikönyvet fújnál?

Engem eddig a saját gondolataim kötöttek le, de most a démonokat kezdtem vizsgálni. A hercegek ritkán beszéltek más démonokkal ilyen becsmérlően, ami azt jelentette, hogy a kék szemű idegen rokonságban áll velük. Csak egyetlen herceg maradt, akinek még nem mutattak be hivatalosan, bár már rettenetesen kíváncsi voltam rá, miután a Torkosság házában röviden megpillantottam a Farkas lakomáján.

Ismét a kék szemű démont kezdtem tanulmányozni.

– Te vagy a restség hercege – mondtam. Meghajtotta a fejét, de mást nem fűzött hozzá. – Azt hittem, hogy te…

– Lustább? – ajánlotta Bujaság. – Az is, hidd el. Mást sem csinál, csak a könyvei között henyél. A háza egy hatalmas, rendetlen könyvtár. Egyetlen orgiát vagy bűnös jelenetet sem találni az egész körében! Nem is emlékszem, mikor volt utoljára része némi züllöttségben. Lefogadom, hogy még a saját farkára sem markolt rá egy évtizede. Átkozott sértés a démonokra nézve mindenhol.

Restség lassú mosolyt villantott a fivérére, amit mindennek lehetett mondani, csak kellemesnek nem.

– Számos olyan szöveg található a gyűjteményemben, ami merész szexuális pozíciókat vázol fel. Valószínűleg több módját ismerem annak, hogy egy test miként remeghet a gyönyörtől, mint te.

– Lehet, hogy tudod, hogyan kell – felelte Bujaság –, de valóban csinálni, az teljesen más dolog. Ahhoz le kéne tenned a könyvedet, és némi erőfeszítést kifejteni.

– Tudok úgy is olvasni, ha valaki szája a…

– Elég volt! – szakította félbe a szóváltást Harag, épp akkor, amikor egy tőr átszelte a levegőt, és Bujaság vállába mélyedt.

– Mi a franc, Kapzsiság? – Bujaság kirántotta a pengét, és előrébb lépve mérgesen rámeredt Kapzsiságra, csak úgy áradt belőle az agresszió. – Verekedni akarsz, testvérem? – Lerázta magáról a zakóját, a szeme villogott, ahogy durván feltűrte az ingujját. – Akkor gyerünk!

– Bujaság, állj le! – Harag a fivére elé lépett, hatalmas testével feltartva a herceget. – Vagy itt maradsz, és hasznossá teszed magad, vagy viheted máshová ezt a gyerekes badarságot.

– Kapzsiság hozzám vágta a háza tőrét; ez egyáltalán nem gyerekes badarság! Szívességet teszek neki azzal, hogy itt vagyok. Nyugodtan múlathatnám az időmet züllöttséggel és itallal, ahelyett, hogy átkozott koponyákat és Restség nem épp sziporkázó megfigyeléseit hallgatom.

– Még mindig a saját lábadon állsz. Ami azt jelenti, Kapzsiság nem talált el semmi létfontosságút. – Harag Kapzsiság felé fordult, esélyt sem adva Bujaságnak a válaszra. – Hol találtál rá Vesta holttestére?

Szívdobbanásnyi csend állt be, mire Kapzsiság végül válaszolt.

– A fürdőjében. Miután befejezte a gyakorlatozást, elment megtisztálkodni a közös vacsoránk előtt. Amikor nem érkezett meg, tudtam, hogy valami baj van. Vesta soha nem késett el semmiről. – Odament az asztalán hagyott kupához, és felhörpintette az italt. Szinte gyorsabban, mint hogy felfoghattam volna, a falhoz vágta a poharat, és nézte, ahogy ripityára törik. – Vesta különleges volt. Soha nem lesz még egy olyan, mint ő. Tudod, hogy ki tette ezt! Még rubinokat is illesztett a koponya szemgödrébe, hogy üzenetet küldjön ezzel. A házam becsületére, vérbosszút követelek! Ha ezt nem adod meg nekem, akkor a Kapzsiság háza ellenségnek nyilvánít téged és a tiéidet.

Harag lassan felém fordult.

– Emilia.

Árulkodó volt a halk hangja, az, ahogy Bujaság és Restség hirtelen rettenetesen érdekesnek találta a láthatatlan szöszöket az öltönyükön, Kapzsiság kíméletlen tekintete. Hogy kiálltak amellett, hogy vérfarkastámadás volt. Felsorakoztatták a bizonyítékokat. Az ikertestvérem ellen.

Nem voltam teljesen biztos benne, hogy a démoni vérbosszú mit takar, de nem engedhettem, hogy biztos tények nélkül emeljenek kezet Vittoriára. Ugyanakkor tudtam, egyáltalán nincs szükségünk arra, hogy Kapzsiság nyíltan háborúban álljon velünk.

Harag rám pillantott, arckifejezése most a pokol uralkodó hercegének hideg maszkja volt, aztán visszafordult a fivéréhez.

– Restség, mennyi a valószínűsége, hogy egy másféle fenevad, nem pedig alakváltó okozta azokat a sérüléseket?

– Nem sok. Pontos százalékos adatokkal nem szolgálhatok, de nagyon valószínűtlen, hogy másik lény képes lett volna észrevétlenül áttörni a várat körülvevő falakon vagy védőpajzson. Egy olyan alakváltónak viszont, aki képes mágia segítségével birodalmakon keresztül utazni, sokkal nagyobb esélye lenne arra, hogy a kastély falai közé jusson.

– És Irigység mondta, hogy annak a gyalázatosnak nem okozott gondot átjutni a védőpajzsain – tette hozzá Kapzsiság. – A nő egészen a privát lakosztályát rejtő szárnyig jutott, ahol elég látványos műsort rendezett, bár Irigység gyanítja, Alexei nyilvános meglovaglása csupán csel volt, hogy eltereljék a figyelmét. Nem tudni, miféle piszkos trükkre készült az a nőszemély. Irigység azóta is kutatja, nem loptak-e el tőle valamit, de eddig még nem jelentett semmit.

– Kétlem, hogy Irigység túlontúl közlékeny lenne, ha valaminek valóban hűlt helyét találta – jegyezte meg Restség.

Megráztam a fejem – vajon ez elég bizonyíték volt-e ahhoz, hogy bizton kijelenthessem, az ikertestvérem a tettes? Odafordultam Kapzsisághoz.

– Vittoria szövetséget kötött veled. Miért támadta volna meg a házad? Mik voltak a megállapodásotok feltételei?

Nem tűnt úgy, hogy Kapzsiság hajlandó válaszolni a kérdésemre, de Harag olyan szúrós pillantást vetett rá, amitől rögvest meggondolta magát arról, hogy figyelmen kívül hagyja leendő királynéját. Ezúttal lepergett rólam a sértés, bár másodszorra nem fogom eltűrni az ilyen tiszteletlen viselkedést.

– A testvéred szövetségest keresett a Hét körben, olyan okokból, amiket nem fogok felfedni rivális démonudvarok előtt. A feltételek között szerepelt az a fogadalom, hogy a farkasoknak nem esik bántódásuk. Ez igazságosnak tűnt, mivel velük már szövetségre lépett, és cserébe ugyanezt követelte tőlük is. Foglalkoztatott az ötlet, hogy megszelídítsem ezeket a vadállatokat. Kíváncsi voltam, mit tudnának nyújtani. Általában ellentétes oldalon állunk, ezért érdekes kockázatnak tartottam.

– Nem úgy hangzik, mintha Vittoriának oka lenne arra, hogy az ellenségévé tegyen. – Végigmértem a démont. – Miért szegné meg a szavát? Folyton azt ismételgeted, hogy Vesta milyen különleges volt, de ha nem vagy hajlandó elárulni nekünk, mitől is volt különleges, a harci tehetségén kívül… Ez talán olyasmi, amire a testvérem rájöhetett?

– Méltóságomon aluli lenne úgy tennem, mintha érteném, hogyan működik Vittoria elborult elméje. A testvéred valószínűleg rájött, hogy Haragnak kémkedem, és bosszút állt. Gondolom, ilyen egyszerű a dolog.

A hercegemre pillantottam, leplezni sem tudtam a meglepetésemet.

– Utasítottad, hogy kémkedjen az ikertestvérem után?

– Szemmel akartam tartani mindenkit, aki fenyegetést jelenthet rád. – Harag nem tűnt és hangzott úgy, mint aki sajnálja.

– Látod? – folytatta Kapzsiság. – Még a jegyesed is tudja, hogy muszáj őt éberen figyelni. Egy bosszúálló, rosszindulatú bestia! – Úgy tűnt, Kapzsiság is készen áll a saját bosszújára, ahogy rám szegezte szúrós tekintetét. – Azért küldte az elátkozott koponyát, hogy gúnyolódjon velünk. Nemcsak meggyilkolta, hanem a felismerhetetlenségig megcsonkította a parancsnokomat. A testvérednek találkoznia kell a teremtőjével a bűneiért. És ha a bátyám nem hagyja jóvá a megölését, akkor eljövök érted és az egész családodért, és addig nem állok le, amíg az utolsó csepp szennyezett vérét is el nem törlöm ebből a birodalomból. Vittoria elvett tőlem valamit, és én viszonozni fogom a szívességet, hogy kvittek legyünk!

Kihagyott a szívem. Igaz, a bizonyítékok terhelőek voltak, de bárki elintézhette, hogy annak tűnjenek.

– Ezt nem teheted… – Elléptem a hercegektől, szükségem volt egy pillanatra, hogy átgondolhassam a dolgot. – A koponya egyáltalán nem hangzott úgy, mint az ikertestvérem hangja.

– És mégis honnan tudhatnád, milyen hangja kellene legyen az elvarázsolt koponyáinak? – provokált Kapzsiság. – A Harag házának is küldött fenyegetéseket?

Megpördültem, remény töltötte meg az ereimet, ahogy Haragra néztem. Vittoria korábban bevallotta nekem, hogy legalább egy elvarázsolt koponyát ő küldött. Nem voltam benne biztos, hogy Harag meg akarja-e osztani a házának ezt a titkát, de nem adta semmilyen jelét, hogy tartanom kellene a számat.

– Nemrégiben elvarázsolt koponyákat küldtek nekem, de egyik sem fenyegetés volt. És kivétel nélkül mindegyik koponya hangja kísértetiesen hasonlított az ikertestvéremére. Ez itt viszont nem. Ráadásul ezelőtt még soha nem küldött rubinokkal díszített koponyát. – A tekintetem találkozott Haragéval. – Még mindig megvannak a koponyák, igaz? Elmegyünk értük és idehozzuk őket, és mindenki meghallgathatja.

– Ez nem bizonyít semmit – érvelt Kapzsiság. – Könnyen rávehetett valaki mást, hogy ez alkalommal elmondják helyette a versikét. Talán azért tette, hogy elhintse a kétség magját. Különben is, a rubin olyasmi, amiről széles körben ismert.

– Annál több okunk van azt feltételezni, hogy valaki felültette őt.

– Kicsoda? – szegült szembe velem Kapzsiság.

– Tudsz bárkiről, aki bántani akarhatná Vestát? – vágtam vissza. – Bárki, aki neked akarhatna ártani azzal, hogy őt megtámadja? És mitől vagy olyan biztos benne, hogy a tetem valóban a parancsnokodé? – kérdeztem Kapzsiságtól, újra magamra vonva mindegyik herceg figyelmét. – Nem sok minden maradt, amiből azonosítani lehetne. Eltekintve attól, hogy a maradványokra a lakosztályában találtatok rá, honnan tudjátok, hogy Vesta az, és nem valamelyik szolgálója? Egyáltalán hogyan tudod megállapítani a nemét, ha már itt tartunk?

– Én… – Kapzsiság körbe-körbe járkált az íróasztala körül. Restségre pillantott. – Megvizsgáltad a vért?

– Igen, de nem egyvalakitől származik. Démon- és vérfarkasvér is keveredett benne, ami megnehezítette az azonosítást, bár a vérfarkasé volt a legerősebb szag. Nem meglepő, tekintve, hogy a vérük tartalma miatt az övék jellemzően jobban kiérezhető, mint bármely más lényé. És Lady Emiliának igaza van; a nemet nem tudtam meghatározni.

– Ami azt jelenti, nem tudhatod biztosan, hogy Vesta halott, és nem egyszerűen csak elrabolták, vagy önszántából ment el. – Egyenesen Restségre néztem. – Így van?

A herceg lassan kifújta a levegőt.

– Így van, bár véleményem szerint ez valószínűtlen.

– És mi a helyzet a vérfarkasvérrel? – kérdeztem Kapzsiságtól. – Miért találtak volna a seregeid parancsnokának teteménél bármi mást, mint démonvért?

Kapzsiság grimaszt vágott.

– Gondolom, az a támadójától származhatott. További bizonyíték arra, hogy a vérfarkasok az ikertestvéred nevében cselekedtek.

– Nem tudhatod biztosra, hogy ki cselekedett kinek a parancsára. Ez pusztán feltételezés. Ha halálra akarod ítélni a testvéremet – itt ismét Harag felé fordultam, és egyenesen hozzá szóltam –, merem remélni, hogy a tények alapján teszed, nem pedig egyszerűen a bűnösségének valószínűsége alapján. Azt mondod, hogy széles körben ismert a rubinokról, de akkor bárki, aki rendelkezik ezzel az ismerettel, könnyen ráterelhetné a gyanút. Köztük Kapzsiság is.

– Túl messzire mentél, árnyékboszorkány! – A démonherceg hangja csupán halk morgás volt.

– Ha nincs rejtegetnivalód, akkor ez a feltételezés nem kellene megsértsen, felség. A koponyákon, amiket nemrég nekem küldött, nem voltak rubinok. Elég furcsa, hogy a tiéden viszont igen. Ha a helyedben lennék, és az igazságot hajszolnám, nagyon kíváncsi lennék Vestára, és arra, mit is csinált a halálát megelőző órákban. Hallott valaki valami szokatlant, vagy látott valami furcsát a szobája környékén?

– Nem – mondta Kapzsiság kurtán.

– Volt Vestának nézeteltérése bárkivel az udvarban? – faggattam tovább.

A kör hercege csúnya pillantást vetett rám.

– Ő volt a seregeim parancsnoka. Mérhetetlenül tehetséges volt, és teljes mértékben a kötelességeire összpontosított. Kevéssé érdekelte, hogy az udvarban bárkinek is a kedvében járjon. Az volt a dolga, hogy féljék, nem pedig hogy imádják.

– Már megbocsáss, felség, de valaki áttört a saját védelmén, és fölébe kerekedett. Ha ilyen könnyedén ártani tudtak neki, akkor miből gondolod, hogy ugyanez nem történhet meg veled is? – Körbepillantottam a szobában, de mindenki kerülte a pillantásomat, Haragot kivéve.

– A fivérem már megállapította, hogy a legvalószínűbb lény, aki képes lehetett áttörni a védelmünket, és észrevétlenül behatolni Vesta lakosztályába, egy alakváltó volt. – Kapzsiság Restség felé intett, aki egyetértően meghajtotta a fejét. – A borzalmas ikertestvéred egy ilyen teremtményt fogadott szeretőjéül. Nyilvánvalóan belső háborút akar szítani. Mi másért vette volna a fáradságot, hogy olyan szövetséget kössön, amit nem áll szándékában tiszteletben tartani? Meg kell békélned az igazsággal, és fel kell hagynod azzal, hogy ártatlanokat állítasz bíróság elé. Vesta halott. A testvéred érte a felelős. És itt a vége. A halandókra jellemző szentimentalizmusod nyilvánvalóan elhomályosítja a képességedet, hogy meglásd a nyilvánvalót.

Lehet, hogy az ikertestvérem szörnyű dolgokat követett el, de a vérem volt. Harcolni fogok érte, amíg meg nem tudom a teljes igazságot. És ez olyasmi, amit mindenki esetében meg kellene tenni, akit ilyen súlyos bűncselekménnyel vádolnak. Felháborítónak találtam, hogy Kapzsiság beéri azzal, hogy a bűnösség minden kézzelfogható bizonyítéka nélkül konkrétan boszorkányüldözést folytasson. Az pedig, hogy a fivérei csak álljanak ott, és képesek legyenek akár csak fontolóra venni a dolgot, feldühített. Éreztem, hogy a jegyesem engem figyel, ezért felé fordultam.

Ahogy Harag a szemembe nézett, tekintete átható volt. És teljesen kifürkészhetetlen. Valami rettegéshez hasonló érzés fészkelte be magát a gyomromba, minél tovább bámultuk egymást. Most nem a jövendőbeli férjem nézett mélyen a szemembe; hanem a démon, aki elég félelmetes ahhoz, hogy mindenek felett uralkodjon.

Kapzsiság megkerülte az íróasztalát, és két tenyerét a lapjára téve megtámasztotta magát a tőr két oldalán, amit az imént szerzett vissza, miután korábban Bujaság felé hajította.

– Mi a döntésed, testvérem? A Kapzsiság házának üzensz hadat, vagy a szörnyetegnek, akit a jegyesed a testvérének nevez?

Harag arckifejezésében megvillant valami hideg és számító, amitől majdnem térdre rogytam, hogy kegyelemért könyörögjek, de kényszerítettem magam, hogy egyenesen a szemébe nézzek, és elzárjam minden érzelmemet. Úgy tűnt, kész meghozni a döntését, ezért még egyszer utoljára felszólaltam az ikertestvérem érdekében.

– A hadvezér és a király feladata, hogy meghozza a nehéz döntéseket, még akkor is, ha népszerűtlenek. Az ítéletnek, hogy igazságosnak legyen mondható, tényeken kell alapulnia. Nem érzelmeken.

Az állkapcsán megrándult egy izom.

Harag nem nézett egyik fivérére sem, amikor megszólalt.

– Azzal, hogy megtámadta a Kapzsiság házának egyik tagját, súlyos testi sértést és halált okozva, Vittoria Nicoletta di Carlo nyíltan hadat üzent a Hét körnek, és ennek következtében mostantól a birodalom ellenségének számít. Ha bármelyik körben meglátják őt, a pokol mindegyik hercege úgy járhat el, ahogyan azt jónak látja, hogy biztosítsa népe biztonságát. A Harag háza ezennel elfogadja a Kapzsiság házának kérelmét a vérbosszúra. Ha a bűn hét házának bármely hivatalos tagját a halálraítélt rejtegetésén kapják anélkül, hogy engem értesített volna az elfogásáról, a vétkes is osztozni fog a sorsában, és kivégeztetik.

Haragra meredtem. Tudtam, hogy jól hallottam, mégis képtelen voltam elhinni. Alig tudtam gondolkodni, hirtelen olyan erősen kezdett zúgni a fülem. A jegyesem, a démon, akivel kész voltam véglegesíteni az örökre szóló házassági kötelékünket, épp most ítélte halálra az ikertestvéremet. A fivérei helyeslően mormogtak, én pedig dühödten meredtem mindannyiukra. Nem voltak tények a birtokukban. Se bizonyítékuk a bűnösségéről.

– Írásba foglaltatom a véresküt. – Kapzsiság odabiccentett valakinek, akire kedvem sem volt ránézni. – Eltarthat egy darabig, mivel a Bujaság, Restség, Kapzsiság és Harag háza számára is elfogadható megfogalmazást kell találnunk. Addig is, pihenjetek le nyugodtan a felkínált vendéglakosztályainkban, vagy élvezzétek számos játéktermünk egyikét.

Harag bólintott, majd végre felém fordult. Az arckifejezéséről nem a szomorúságot vagy a megbocsátást lehetett leolvasni. Csak kötelességtudatot és rideg igazságszolgáltatást láttam rajta. És diadalt.

A dühtől szinte vörös köd borult az elmémre, és lenyúltam a Forrásba – azonnal egy tucatnyi rózsa lobbant lángra a szobában. Bujaság és Restség elhátráltak, arcukon félelem villant át. A tomboló tűznyelvek forróságától gyöngyözni kezdett a homlokuk.

Ez volt az első alkalom, hogy a mágiám olyan tüzet hívott életre, ami képes lett volna kárt okozni. Illett is a pillanathoz, mert kedvem lett volna nézni, ahogy égnek. A tűz pattogott és ropogott, készen a pusztításra.

A festményre pillantottam, ami mellett nemrég Bujaság állt, és a mágiám azonnal válaszolt, minden egyes rózsabimbó a vászonnak csapódott, lángba borítva azt.

Kapzsiság elkiáltotta magát, mire a parancsra előlépett egy démon, és felkapta a korsó vizet az asztalról. De nem kellett fáradnia. Némán visszavonulásra szólítottam a lángokat, majd egyenesen belenéztem minden egyes herceg tágra nyílt szemébe, ahogy az égett vászon illata lassan átjárta a levegőt. Lehet, hogy igaza volt a testvéremnek. Talán itt volt az ideje, hogy a démonok a változatosság kedvéért minket féljenek.

– Elnézést, elragadtak az indulataim.

Megragadtam a szoknyámat, és sarkon pördülve elindultam az ajtó felé a minden ízében remegő kísérő után.

Épp hogy csak visszakaptam az ikertestvéremet, és majd akkor hagyom, hogy bármiféle bántódás érje, ha a pokol kétszer ennyire befagy! Akkor is, ha egy álnok, ármánykodó bestia, mégis az én vérem, és minden cseppjével megvédeném, akár megérdemli a hűségemet, akár nem.

ÖT

– Nem foglak megkérni, hogy ne mesterkedj semmiben – szólalt meg Harag, miután visszavonultunk a vendéglakosztályunkba, és felállított egy védőpajzsot, hogy ne tudják kihallgatni a beszélgetésünket. – Csak arra, hogy légy óvatos.

– Hogy tehetted… micsoda?

Azonnal abbahagytam a járkálást, és megpördülve rábámultam. Alig tudtam elhinni, hogy azt mondja, hagyjam figyelmen kívül a királyi parancsát. Jelentőségteljesen nézett rám, és akkor rádöbbentem; ő maga is fondorlatoskodott.

Felidéztem magamban a gondosan megválasztott szavait: „Ha a bűn hét házának bármely hivatalos tagját a halálraítélt rejtegetésén kapják anélkül, hogy engem értesített volna az elfogásáról, a vétkes is osztozni fog a sorsában, és kivégeztetik.” Harag pontosan tisztában volt vele, hogy a házasságunk beteljesítése nélkül hivatalosan nem vagyok egyik ház tagja sem, és a királyi rendelete rám egyáltalán nem vonatkozik.

A szememet égették az elfojtott könnyek. Így vagy úgy, Harag a társam volt, és megóvta az érdekeimet. Csakhogy a rendelet egy dologban viszont megnehezítette a helyzetet: ő maga közvetlenül nem segíthetett nekem a nyomozásban, mert azzal megszegné az esküjét. Minden dühöm elpárolgott.

– A fivéreid a fejedet követelik majd, ha rájönnek az áruló alkura.

– Nem ez lenne az első alkalom. – A mosolya egy ragadozóéra emlékeztetett. – És nem is az utolsó lesz. Elfelejted, hogy a haragjuk csak az én hatalmamat fogja még jobban táplálni. Tárt karokkal fogadom a háborús kísérleteiket.

Odasiettem hozzá, és szorosan megöleltem. A karja automatikusan körém fonódott, és ő is megölelt, én pedig boldogan felsóhajtottam.

– Micsoda egy ravasz és csodálatos démon vagy te! És örülök, hogy az enyém vagy. Még akkor is, ha az előbb épp meg akartalak fojtani.

– Vagy elhamvasztani? – Harag inkább tűnt elégedettnek az erőfitogtatásom láttán, mint aggodalmasnak.

– Sajnálom, ha nehézséget fog okozni neked, hogy így elvesztettem az önuralmamat.

– Nem fog. De még ha így is lenne, a haragod nagyon a kedvemre való.

Most, hogy a dühömet újra kordában tartottam, elkezdtem végiggondolni, amit az imént megtudtunk a gyilkosságról. Valami zavart a történet bizonyos részeit illetően, de nem tudtam volna megmondani, hogy miért.

– Tudsz bármit Vesta hátteréről?

– Csak azt, hogy Kapzsiság éveken keresztül kutatta kifejezetten őt, mielőtt végül az udvarába érkezett. Ritkán osztunk meg titkokat a legközelebbi tanácsadóinkkal kapcsolatban, úgyhogy ennél többet nem tudok.

– És Irigység?

Harag lassan kifújta a levegőt, és közben elgondolkodott.

– Elképzelhető, hogy ő jobban ismeri, a kémein keresztül. De nekem is megvannak a saját kémeim, és eddig még nem jöttek rá, miért akarta Kapzsiság, hogy Vesta vezesse a seregeit.

– Ez furcsa, nem igaz?

– Attól függően, hogy milyen rejtett tehetségekkel vagy mágiával rendelkezik, el tudom képzelni, hogy a fivérem meg akarta kaparintani. A bűne arra készteti, hogy olyan dolgokat szerezzen meg, amik kapzsiságra ösztönöznek másokat, beleértve a démonokat is.

Restség mégis azt állította, hogy több lénytől származott a vér.

– Vesta biztosan démon volt?

– Nincs okom másként gondolni. – Harag a fejem búbján pihentette az állát, majd nyomott rá egy puszit. – Min gondolkodsz?

– Hogy talán valami más volt, nem egyszerűen csak démon. Mi másért hallgatta volna el Kapzsiság, hogy mitől volt olyan különleges, és miért nem lehet őt soha pótolni? És miért volt a tetthelyen annyi vérfarkasvér?

– Egy ilyen brutális küzdelem után természetes, hogy a támadó és az áldozat vére is megtalálható.

– Ezt értem. De Vestát darabokra tépték. Még ha súlyosan meg is sebesített volna egy farkast, akkor is ő veszítette volna a legtöbb vért… Démoni vért.

– Ebben igazad van. De a vérfarkasvér természetéből adódóan olyan erőteljes, hogy teljesen ránehezedik az érzékeinkre. Egy csípős, fanyar illathoz tudnám hasonlítani. Ha ammóniát szagolsz, és utána megpróbálsz kivenni mellette bármilyen más jegyet, mindig az ammónia lesz a domináns.

– Vér és csont! Ha valaki meg akar úszni egy gyilkosságot, mindössze annyit kell tennie, hogy összefröcsköli a helyszínt egy kis vérfarkasvérrel.

– És pontosan ez az egyik oka annak, hogy a vérfarkasok nagy ívben elkerülik a démonokat és a vámpírokat. Régen ezen okból vadászták őket.

Undorodva elfintorodtam. Nem csoda, hogy a farkasok gyűlölték a vámpírokat és a démonokat.

Félretéve a történelemnek ezt a borzalmas szegletét, egyéb járható utakon kezdtem tépelődni, ami a jelenlegi helyzetünkből kivezethet minket.

– Ha beszélnénk Vesta családjával, talán megtudhatnánk valamit arról, hogy ki akarhatott ártani neki. Kivel tölthetett időt Kapzsiságtól távol, amikor nem a seregeit képezte ki. Ha tudnánk, mi érdekelte a kötelességein kívül, talán ráakadnánk egy biztató szálra, amit követhetünk.

– Meglátom, mit tudok kideríteni, amikor aláírom az esküt. – Lassú, szeretetteljes mozdulattal végigsimított a gerincemen. – Ha már itt tartunk. Találnunk kell valami módot arra, hogy te ne vegyél részt rajta. Ha aláírod azt a dokumentumot, a mesterkedésem semmit sem fog érni.

A fejemet a mellkasán pihentetve gondolkoztam.

– Nos, azt jól látták, mennyire dühös voltam rád, amikor eljöttünk a találkozóról. Mi lenne, ha lemennénk az egyik játékterembe, és véletlenül túl sok démonbogyóbort innék? Nem fogok igazán berúgni, és ha mégis, te majd elmulasztod, ahogy akkor, amikor a torkosság ellen tettél próbára. Hatalmas jelenetet rendezek, te pedig javasolhatod, hogy inkább térjek vissza a szobánkba, és aludjam ki magam. Egyszerűen csak meggyőzően kell eljátszanunk a jelenetet az egyik fivéred előtt, aki utána kezeskedhet értünk.

Harag elhúzódott, hogy a szemembe nézzen.

– Ha jelenetet akarsz rendezni, annak annyira erkölcstelennek kell lennie, hogy még a bűn egyik házának játéktermében is felhívd vele magadra a figyelmet. Muszáj lesz olyan botrányt okoznod, amit észrevesznek, és az itt rendkívül nehéz feladat. Hacsak nem teszed tönkre a kastély egy részét, vagy nem szabadítasz el egy másik bűnt, nem vagyok benne biztos, hogy sikerülhet. Biztosan fel vagy erre készülve?

A kérdést nekem tette fel, de az volt az érzésem, hogy ő is ugyanezt kérdezi magától. De talán ez volt a kulcs. Visszagondoltam Kapzsiság fogadócsarnokára, ahol korábban a kísérőnkre vártunk, és hirtelen gonosz ötletem támadt. Szinte biztos voltam benne, hogy nagy felfordulást tudnék okozni. És a jegyesem legendás temperamentuma segíteni fog ebben.

Nem volt rá szükség, hogy botrányt keltsek; csupán csak fel kellett piszkálnom Haragot.

– Keresd meg Bujaságot vagy Restséget a játéktermekben, aztán küldess üzenetet, hogy hol talállak. Elhintheted, hogy magamra hagytál, amíg lecsillapodom, én pedig majd megteszem drámai belépőmet.

– Én nem…

– Bíznod kell bennem, Szamáel – suttogtam. Igazi nevének hallatán teljesen mozdulatlanná merevedett. Én bíztam benne, ismerve róla az igazságot. Itt volt az ideje, hogy viszonozza a szívességet. – A színjátékom rád is ugyanolyan hatással kell legyen, mint mindenki másra. Ha előre tudod a tervemet, az nemcsak a meglepetést rontja el, de hazudni sem tudnál róla. Most pedig menj! – Lábujjhegyre álltam, és gyorsan megcsókoltam, aztán az ajtó felé tessékeltem. – És kérlek, küldess fel azonnal egy szobalányt!

Besétáltam a félhomályba burkolózott játékterembe, és a kelleténél kicsivel jobban ringattam a csípőmet, ahogy felkaptam egy pohár démonbogyóbort egy arra járó felszolgáló tálcájáról. Lassan kortyoltam egyet, festett ajkam csábító mosolyra húzódott, úgy pásztáztam végig tekintetemmel a termet. Nemezborítású kártyaasztalok álltak körben a szélen, zsúfolásig tele e kör uraival és hölgyeivel. Az összes fabútor sötét volt, elegánsan faragott, és olyan bársonyosan puha, hogy a játékosokat leülésre és maradásra csábította. Az ital és az étel gyakran körbejárt, biztosítva, hogy a démonoknak a helyüket se kelljen elhagyniuk egy kis frissítőért.

A szőnyeg díszes volt, már ha valaki időt szánt rá, hogy megcsodálja, de ezzel egyidejűleg tökéletesen beleolvadt a játékterem sötét, varázslatos légkörébe. Minden sarokban lágyan pislákoltak a fáklyák, kellemes hangulatot teremtve. Kapzsiság kétségkívül arra törekedett, hogy a vendégek teljesen megfeledkezzenek a házán kívüli világról. A terem közepétől nem messze színpad emelkedett, ahol néhány démon vetkőzött lassanként. Előtte több kisebb asztalt helyeztek el, lehetőséget kínálva a vendégeknek, hogy leüljenek, és nézzék a fülledt műsort. Többnyire üresen álltak, csupán néhány démon iszogatott magában a színpad lábánál. Ha az első tervem nem válik be, a színpad tökéletes második opciót nyújthat.

Jobbra egy hosszú, csillogó bárpult kapott helyet, ahol tornyokban álltak a szeszesitalos üvegek és borok, mind fogyasztásra készen. Ahogy sejtettem, már érezni is kezdtem, ahogy Kapzsiság erejének első hullámai támogatnak a terveimben. Figyelemre vágytam, és ezért azokat, akik szívesen megajándékoztak a figyelmükkel, magam felé vonzottam. Ahelyett, hogy leküzdöttem volna a mágiát, örömmel fogadtam, és a segítségével tápláltam titkos küldetésemet.

Harag magabiztosan sétált be Kapzsiság dolgozószobájába, és a példáját követve most én is ugyanúgy viselkedtem, annak ellenére, hogy hevesen kalapált a szívem.

Kiszúrtam a célpontomat egy komolynak tűnő asztalnál, ahol éppen kockáztak, és megálltam, hogy felmérjem a körülötte ülőket, mielőtt ők észrevettek volna. A herceg körül ülő démonok mind különösen kifinomultnak tűntek, és reméltem, ez azt jelenti, hogy az arisztokráciához tartoznak. Azon kívül, hogy jelenetet rendezek, körbe kellett puhatolóznom valaki után, aki ismerte Vestát. Nem elégedtem meg azzal, hogy felmentsem az ikertestvéremet a gyanú alól, tudni akartam az igazságot. Úgy tűnt, Kapzsiság szörnyen gyorsan elhatározta magát Vittoriával kapcsolatban, amit én felettébb gyanúsnak találtam, akkor is, ha a többi herceg nem.

Odasétáltam Bujasághoz, és közben élveztem a lágy cirógatást, amivel a gyöngyös rojtok végigsöpörtek a combom hátulján. Ami a szoknyákat illeti, ezt csak jóindulattal lehetett volna annak nevezni. Nem volt benne semmi anyag, csupán több száz gyöngyfüzérből állt, amik alig értek combközépig. Alatta nem viseltem semmit, így minden egyes lépés, meg a csípőm eltúlzott ringása biztosította, hogy a bámészkodóknak volt mit látnia. A felsőm is hasonlóan merész volt. A nyakam körüli pántot gyöngysorok kötötték össze a melltartóval, és az egész valójában nem volt több egy fél fűzőnél, ami teljes egészében drágakövekből állt, és nem hagyott sokat a képzeletre, ahányszor csak megmozdultam.

A meztelenség itt nem számított botrányosnak, de Harag reakciója arra, amit terveztem, biztosan szóbeszéd tárgyát fogja képezni a kör démonai között. Abban a pillanatban tudtam, amikor Harag kiszúrt a szerencsejátékosok tömegén keresztül – a tekintete perzselő, szinte tapintható volt.

Teljesen figyelmen kívül hagytam a hercegemet, és odaléptem Bujasághoz. A hőmérséklet körülöttünk egy-két fokkal lehűlt, de továbbra sem vetettem egyetlen pillantást sem a jegyesemre. Neki is megvolt a maga szerepe, ahogy nekem is. Az ikertestvérem élete jó eséllyel azon állt, hogy sikerül-e kibújnom a véreskü aláírása alól, és tudok-e olyan információkat gyűjteni, amik felmentik őt a gyilkosság vádja alól.

– Hogy áll a szerencséd, felség? – Bujaság kártyaasztala fölé hajoltam, jól tudtam, hogy bárki, aki a közelemben áll, jól megnézheti a hátsó felemet, és a mellemet is megpillanthatja a gyöngyök alatt. Nem meglepő módon, Bujaság tekintete elidőzött mindenhol, ahol nem illett volna.

Nagyon halványan megéreztem a bűnét, de mintha igyekezett volna visszafogni. Tényleg tartott a fivérétől! Feltételezem, nem egykönnyen felejti el valaki, ha leszúrják az egyik démonház tőrével. Némi nehézség, amit meg kellett oldanom. Haragnak és nekem is szükségünk volt Bujaság bűnére, hogy ez a jelenet működjön.

– Úgy tűnik, épp most fordult meg! – Villantott rám egy mosolyt, majd visszafordult az asztalhoz. Egy kivételesen sok arannyal felékesített férfi démon ült mellette, aki lopva rám pillantott. A jobb kezén egy jelvénygyűrűnek látszó ékszert vettem észre. Bizonyára a főnemességhez tartozhatott, ami tökéletesen alkalmassá tette a játékomhoz.

Szégyenlősen rámosolyogtam, miközben odahajoltam Bujasághoz.

– Ki a barátod?

A démonherceg kiegyenesedett a dobás után, és követte a tekintetem.

– Ő Devon grófja. Kapzsiság egyik legfőbb tanácsadója.

A mosolyom szélesebb lett.

– Örülök, hogy megismerhetem, kegyelmes uram. Én…

– Nincs itt egyetlen olyan démon sem, aki ne tudná, ki vagy, Lady Emilia. – Devon elvigyorodott. Szegény ördög, valóban őszintének tűnt. – Játszottál már valaha „Holtak büszkeségét”?

Néztem, ahogy egy másik démon ráfúj a kockákra, és ledobja őket az asztalra.

– Nem vagyok oda a szerencsejátékokért.

A pillantása végigsiklott a felsőmön, és a tekintete azt sugallta, talán érdekelné, helyette szeretnék-e egy másfajta játékot játszani.

– A kedvemre tennél?

Inkább kivájnám a saját szememet.

– Egyelőre inkább csak figyelek. Talán, ha elég ügyesen játszik, kegyelmed rávehet, hogy meggondoljam magam.

Harag bosszúságától ismét kicsivel jobban lehűlt a levegő.

Bepréseltem magam Bujaság és a gróf közé, a csípőmet szándékosan odanyomva az utóbbi karjához. Bujaság felé fordultam, és elég hangosan suttogtam, hogy Devon is meghallja.

– Korábban említettél egy ajándékot a Bujaság házától. – A boromat kortyolgattam, aztán félretéve felkaptam egy másik, még teli poharat. Senkinek sem tűnt fel, hogy az előzőt sem ittam meg teljesen. Közelebb hajoltam Bujasághoz, és lehalkítottam a hangomat. – Felkeltette a kíváncsiságomat. Olyan lesz, mint a legutóbbi ajándékod, vagy ezt most tényleg élvezni fogom?

– Ó, ez sokkal jobb lesz. – Bujaság egészen felém fordult, és teljesen megfeledkezett a játékról, ahogy végigmérte az adottságaimat. Bármit is látott az arcomon, elég meggyőző lehetett ahhoz, hogy úgy döntsön, beszáll a játszmába. – Anélkül is tudok gyönyört adni, hogy én elvennék. Szeretnél egy kis ízelítőt?

– Itt? – A gróf felé pillantottam. Úgy tett, mintha nem figyelne ránk, de úgy hajolt előre a székében, mint aki nagyon is kíváncsi a válaszra.

A bujaság hercege a színpad felé biccentett, ahol több démon táncolva vetkőzött. Az egyik férfi – aki a hímtagját borító drágaköveken kívül semmit sem viselt – lassan simogatta magát, és úgy tűnt, nagyon is élvezi a rá szegeződő mohó tekinteteket. Egy másik férfi mellette a fülébe súgott valamit, majd lehajolva a szájába vette a férfi kemény merevedését, és mindenki szeme láttára kényeztetni kezdte.

Bujaság engem figyelt.

– Csatlakozhatnál hozzájuk az emelvényen, és megtapasztalhatnád két bűn erejét egyszerre. Azok a testdíszek, amiket viselnek, minden érzetet felfokoznak. Képzeld el, milyen érzés lenne, ahogy azok a gyöngyök végigcsúsznak az érzékeny húson, és olyan pontokon okoznának benned gyönyört, amikről még csak nem is álmodtál.

Elszakítottam a tekintetem a színpadról, és visszafordultam Bujaság felé, aztán rápillantottam Devon grófjára.

– Azt hiszem, inkább itt maradnék. Így is kaphatok ízelítőt, vagy az elvonná a figyelmet a játékról?

Harag dühének rettenetes hűvössége viharszerűen csapott meg egy másodperccel azelőtt, hogy mellém lépett, és abból ítélve, ahogyan az asztalnál ülő több szerencsejátékos is elhátrált, feladva a játékot és érmék kupacait, nem én voltam az egyetlen, aki megérezte.

Meleg ujjak simítottak végig a csuklómon.

– Emilia.

– Ne! – Bár a testem az ellenkezőjéért sóvárgott, leráztam magamról. – Épp egy kellemes beszélgetés közepén vagyok olyasvalakikkel, akik nem ítélték halálra az ikertestvéremet. – A gróf felé fordultam, és udvariasan elmosolyodtam. – Harag herceg, kérlek, üdvözöld Devon grófját!

Harag vicsorgott.

– Kopj le, Devon!

– Csak nyugalom! – Bujaság a fivérére vigyorgott. – Ha így folytatod, Lady Emilia egyszerre három bűnt is megtapasztalhat.

– Nem, ha levágom az istenverte fejedet, és megetetem a kutyáimmal! – Haragnak sikerült elijesztenie egy újabb szerencsejátékost. Szerencsére a grófot nem volt ilyen könnyű elriasztani. Az istennő bizonyára vigyázott rám, mert Devon a háza bűnét leginkább a figyelem formájában élvezte, és a mi kis műsorunk kiválóan táplálta kapzsiságának ezen oldalát.

Végül a pillantásom találkozott Harag dühös tekintetével. Jóságos istennő az égben, a démonherceg egyszerűen csodálatos látvány volt, amikor kiengedte a mágiáját a ketrecéből! Mesterien játszotta a szerepét. Hamarosan teljesen megvadul, és én alig vártam, hogy végre elszabaduljon ez az állatias énje.

– És most, ha megbocsátasz. Néhány bűnből már épp eleget tapasztaltam egy estére. Kérlek, menj vissza a saját asztalodhoz. – Még épp időben észbe kaptam, mielőtt hazudtam volna, hisz Bujaság ugyanolyan könnyen megérezné, mint Harag. Bujaság felé fordultam, de közben szándékosan Devonra néztem, amikor folytattam: – Megkaphatnám most az ízelítőt? Vagy még tovább kell várnom?

Bujaság lassan elfordította a tekintetét onnan, ahol Harag továbbra is mögöttem ácsorgott, majd közelebb hajolt hozzám.

– Azt hiszem, ha most megkapod az ajándékod – mormolta a fülemhez közel –, jó eséllyel lázadást szítasz.

– Ezt a kockázatot hajlandó vagyok vállalni. – Nekiütköztem a grófnak, és hagytam, hogy megtartson, egyik kezét kicsit túl közel csúsztatva a fenekemhez. Abban a pillanatban, ahogy hozzám ért, Bujaság bűne teljesen körülölelt. Én azonban készen álltam rá, és magamhoz vonzottam az erőt, arra használtam fel, amit én akartam, ahelyett, hogy hagytam volna, hogy eluralkodjon rajtam.

Devon grófja gyorsan leejtette a kezét, de az érzés, hogy megérintenek, nem múlt el. Bujaság bűne ugyanúgy hatott, mint amikor először megtapasztaltam – mintha láthatatlan kezek simítottak volna végig a testemen. Csakhogy ezúttal a láthatatlan kezek merészebbek voltak, valószínűleg annak köszönhetően, hogy most a Kapzsiság házában tartózkodtam, és leplezetlenül vágytam a figyelemre.

A zene, amit korábban észre sem vettem, egyre hangosabb lett, a dobok üteme sürgető és ősi. Érzéki. Eljött az ideje a tervem megvalósításának. Lehuppantam Devon ölébe, mire meglepett hangot hallatott, de ennek ellenére a gróf nagyon is élvezte, hogy úgy ülök ott, mint valami díj, amit nem érdemelt ki, de annál szívesebben dicsekedett vele.

A mellkasa a hátamat súrolta, ahogy hozzám hajolt.

– A kísérőd nem fog megölni, ugye?

– Nem valószínű, kegyelmes uram. Hiszen minket is egy gyilkossági ügy kivizsgálására hívtak ide.

A mágikus kezek, amikkel Bujaság megajándékozott, nem vesztegették az időt, és rögtön csábításba kezdtek; végigsimítottak a mellkasomon, majd egyre lejjebb haladtak. Ezzel a vándorló, mágikus érzéssel szörnyen nehéz lesz az információgyűjtésre koncentrálni, a tervem második részénél viszont meglehetősen megkönnyíti majd a dolgom.

A grófnak dőltem, miközben azok a gonosz, láthatatlan kezek folytatták lassú, ingerlő útjukat a csupasz bőrömön, a mellem alól indulva, végigsimítva a köldökömig, majd vissza. A mágia olyan volt, mint egy csepp folyékony forróság, ami fel-le gördült a nyakamon, a mellem között, körbejárta a csúcsait, miközben megállás nélkül lustán cirógatott.

Lassan lecsúsztam a gróf combján, és a figyelmem megoszlott a mozdulat és a reakció között, amit a terem egy másik pontjáról érzékeltem.

– Nagyon szomorú, ami vele történt, igaz? – kérdeztem.

– Vestára gondolsz? – Devonnak elakadt a lélegzete, amikor a testem újra megmozdult.

– Igen – suttogtam elfúló hangon, még mindig csukott szemmel. Hogy az istennő átka szálljon Bujaság erejére! Túlságosan jó volt. – Ismerted őt?

A forróság újabb hulláma cirógatott végig rajtam, aminek semmi köze sem volt Bujaság mágiával fűtött kéjvágyához, mire kinyitottam az egyik szemem. Harag időközben helyet foglalt a játékasztal ellenkező oldalán, kőkemény, perzselő tekintete rám és a grófra szegeződött, akinek a térdéhez dörgölőztem.

Titkos mosolyt küldtem a jegyesem felé. Attól, hogy Harag itt volt és figyelt, teljesen úgy éreztem, mintha egyedül ő lenne velem a teremben. Az ő figyelme volt az, amire mindenekfelett vágytam, az ő mohó éhségét akartam lángra lobbantani. A dühét. Olyan kétségbeesetten, olyan mélységesen vágytam rá, hogy sajogni kezdtem tőle. Ami a gondolában kettőnk közt történt, közel sem volt elég, és a mohó vágy, amit iránta éreztem, újra megrohant, veszélyesen elegyedve Bujaság ajándékával.

– Egy kicsit ismertem Vestát – szólalt meg Devon, egy olyan kérdésre válaszolva, amiről már majdnem el is felejtettem, hogy feltettem. Ha meg akartam őrizni a józan eszemet, nem szabadott Haragra néznem, amíg Bujaság bűne dolgozott rajtam. – Az utóbbi időben szórakozottnak tűnt.

– Hogyhogy?

Bujaság halkan felkuncogott a bal oldalamon, amit a mágiájának egy erősebb hulláma követett. A nyavalyás démon vagy sírba küld a gyönyörtől, vagy segít felszítani a lázadást, amire az előbb figyelmeztetett. Halk, pihegő nyögés hagyta el az ajkam. Szentséges istennő, minden annyira jó érzés volt! A szoknyám gyöngyei érdekes helyekre tévedtek, ahogy újra előrelöktem az ölemet, még többet akarva a fenséges érzésből. A gróf cifrán káromkodott, amikor rájött, mit csinálok, de a kezét továbbra is a kártyaasztalon tartotta, ahol Harag jól láthatta.

A tekintetem ismét a démonhercegre vándorolt, miközben eufória söpört rajtam végig. Az ő ölében akartam lenni, és addig lovagolni rajta, amíg mindketten kielégülünk. Harag úgy markolta a széke karfáját, mintha csak így tudná visszafogni magát. Nem voltam benne biztos, hogy a düh vagy a vágy szegezte rá így a figyelmét a műsoromra. De nem is érdekelt. A játék, amit játszottunk, épp most vált még érdekesebbé.

– Őkegyelmessége? – sikerült folytatnom két láthatatlan simítás között. – Azt mondod, Vesta szórakozottnak tűnt? Emlékszel, hogyan?

– Ő… – A gróf megmoccant alattam. – Több játékot is elvesztett. Ez annyira szokatlan volt, hogy az udvarban is pusmogni kezdtek róla. Vesta koncentrációját semmi sem tudta megingatni. Továbbá az is a fülembe jutott, hogy az utóbbi időben furcsa kérdéseket tett fel a vér kiszaglásáról és annak fortélyairól.

– Azt hittem, minden démon képes kiolvasni a vérben lévő információkat.

– Éppen ezzel keltette fel többek kíváncsiságát is. Az egyik őrnek meghagyta, hogy vizsgáljon meg minden vért, ami csetepaték során hátramarad. Gyanús mennyiségű vérfarkasvér kezdett felbukkanni, ami beszennyezte a helyszíneket.

Ez minden bizonnyal feldühítette volna azt a vérfarkast, akitől a vér származott, ami alátámaszthatta Kapzsiság gyanúját, miszerint ők a felelősek a támadásért.

– Ezt Kapzsiság tudomására hozták?

– Őfelsége megbüntetett mindenkit, aki kicsit is negatív fényben tüntette fel Vestát. Minden, amit hallottam, udvari pletykákból származik.

Akaratlanul lejjebb csúsztam Devon grófjának ölében, amikor megint megmoccant, és azonnal megéreztem, mit rejtegetett. A merevedését. Gyorsan arrébb moccantam, de megelőzött a halk morgás az asztal túloldaláról. Harag közel állt ahhoz, hogy a grófra vesse magát, minden izma megfeszült, és valószínűleg egyedül a makacs akarata tartotta vissza. Istennő az égben, a férfi elképesztő volt! A kapzsiság és a kéj mámorító kombinációjának köszönhetően, ami összekeveredett Harag bűnös vonzerejével, mást sem akartam, csak hogy végigfektessen a kártyaasztalon, szétfeszítse a lábamat, és itt helyben azonnal birtokba vegyen.

A királyom nagyot nyelt, tekintete elsötétült, és rájöttem, hogy érzi az én izgalmamat. Először nem voltam benne biztos, meg tudja-e különböztetni, hogy ki izgatott fel – mert az biztosan nem a gróf volt. Én csakis a kedvenc bűnömre vágytam, de a Haragból sugárzó dühből rájöttem, rosszul ítélte meg a helyzetet. Úgy tűnt, a műsorunk igen közel állt ahhoz, hogy valóban nagy jelenetet okozzon. Igyekeznem kellett, hogy összegyűjtsek minden lehetséges információt, mielőtt a démonok királya elveszíti az önuralmát.

– Volt bármi más szokatlan Vesta viselkedésében a halálát megelőzően? – kérdeztem. – A családja hogy viseli?

– Nincs… nincs családja. – Devon grófjának szaggatottá vált a légzése, amikor végigsimítottam a felsőmön. – Vesta eredetileg nem ebből a körből származott. Kapzsiság herceg ezt titokban tartotta, amit csak neki és Vestának szabadott volna tudnia, de az udvarban terjednek a hírek. A megfelelő árért. A pletykák szerint nem is Vesta volt a valódi neve.

Érdekes.

– Tudod, hogy hívták?

– Nem. Soha nem beszélt róla.

– És egyedül volt az udvarban?

A herceg megnyalta az ajkát.

– Vestának voltak viszonyai az évek során, de semmi olyasmi, ami elvonta volna a figyelmét a kötelességeiről. Egyesek úgy vélték, Kapzsiság a hitvesévé akarta tenni, de ezt a herceg végig tagadta, ahogyan ő is.

– A kapcsolatuk volt valaha – végigsimítottam az ujjbegyeimmel a combom külső részén – személyesebb?

Harag keze megfeszült. És a hirtelen jött gondolat, hogy saját magát kényezteti, miközben nézi, ahogy én is ugyanazt teszem, kitörölte az elmémből, hogy a cselszövésünk még nem ért véget. Semmi mást nem akartam, csak őt. És a kapzsiság átvette felettem az irányítást. Devon grófja simogatni kezdte a karom, és eltűnődtem, vajon Bujaság küldött-e neki egy kis bátorítást, vagy egyszerűen csak a kapzsiság hajtotta, hogy bekapcsolódjon a műsoromba.

– Vesta inkább a nők társaságát kedvelte. Bár köztudott volt, hogy alkalmanként férfiakkal is lefeküdt, ha megkívánta őket.

– Hallottál ezen kívül bármi mást, ami érdekes lehet?

– Ebben a pillanatban inkább nem gondolnék semmi másra, Lady Emilia. – A gróf előrébb hajolva átnézett a vállam fölött, és tekintetét az ujjaimra szegezte, ahogy azok a szoknyám alá vándoroltak, és én…

A hőmérséklet lezuhant. A színpad felől riadt kiáltások hallatszottak. Még időben odanéztem, hogy lássam, mi történt. Az emelvényen jég lövellt keresztül, és az egymásnak dörgölőző párok megcsúsztak rajta, de nem estek el. Már nagyon közel jártunk hozzá, hogy valóban jelenetet rendezzünk, de még mindig nem volt elég, hogy maradandó emlékkel lássuk el a kapzsiság udvarát. Haragnak egészen el kellett veszítenie az önuralmát. Megmutatni ördögi mivoltát.

Felpattantam a gróf öléből, és hátat fordítva Haragnak, a játékasztalnak dőltem. Lassan felemeltem az egyik lábam, és elegánsan keresztbe tettem a másikon, ezzel hatásosan magamra vonva Devon kiéhezett tekintetét. A borospoharam megcsörrent, majd megrepedt, és a bor szétfolyt az asztalon.

A gróf észre sem vette. Mohó figyelmét végre teljes egészében lekötöttem. Kigombolta a nadrágját, és előrántotta a férfiasságát, majd végigsimított a teljes hosszán, miközben az asztalunk körül maradt játékosok felé fordultak, hódolva a bűnének. Én továbbra is az arcára szegeztem a tekintetem, de valójában egyedül a mögöttem lévő erőteljes jelenlétre koncentráltam.

Halk morajlás haladt végig a játéktermen, ahhoz nem elég zavaró, hogy megállásra késztesse a szerencsejátékot vagy a kapzsiságtól fűtött démonok csoportjait, de az italok a kártyaasztalokra fröccsentek. Néma fohászt küldtem az istennőhöz, és nagyon reméltem, hogy Harag hamarosan cselekedni fog. Devontól már több mint eleget megtudtam. A gróf felkelt a székéből, és egyre gyorsabban simogatta magát, közben úgy nyögött, mintha nem sok választaná el a kielégüléstől. Az asztalunknál ülő urak és hölgyek mohóságtól csillogó szemmel hajoltak közelebb, táplálva a vágyát azzal, hogy figyelték őt.

– Lady Emilia – nyögte Devon. – Érintsd meg a…

– Elég!

Harag hangja alig volt több suttogásnál, a karomon mégis égnek álltak tőle a pihék. A levegő erőtől lüktetett körülöttünk, mintha vihar készült volna kitörni. Ez volt az egyetlen figyelmeztetés. Aztán megtörtént; mennydörgésszerű reccsenés hasította át a levegőt, elhallgattatva a dobszót. A gróf megdermedt előttem, a zavarodott kifejezés az arcán gyorsan átváltott rettegésbe, és a farkát elengedve hátraugrott, épp időben, hogy elkerülje a mennyezet egy darabját, ami előtte zuhant le. Vakolat hullott körülöttem, de hozzám nem ért semmi, védve voltam a közelgő káosztól.

Felemeltem a fejem – a mennyezeten pókhálószerűen szaladtak végig a repedések, és addig szélesedtek, amíg darabok kezdtek leomlani belőle. A faelemek szilánkokra törtek, a kristálycsillárok megcsörrentek, és a színpad elkezdett önmagába dőlni, mintha a föld próbálná elnyelni az egészet. A démonok felkiáltottak, és az erotikus műsort hátrahagyva elszaladtak menedéket keresni. Én az áthatolhatatlan gyűrűm védelmében ültem, és néztem, ahogy egyik játékasztalt a másik után kebelezi be a jég, ami elég súlyos és vastag volt ahhoz, hogy megtörje és szétroppantsa a díszesen kifaragott fabútorokat.

– Vér és csont! – Bevált a tervünk. Talán túlságosan is.

Egy közeli asztal összeroppant. Egy másik is gyorsan követte. A játékteremben mindenhol bútorok robbantak szét, csak fűrészport hagyva hátra, vagy a jég olyan súlyosan telepedett rájuk, hogy szilánkokra törtek alatta. Az én asztalom sértetlen maradt, a nyugalom egyetlen szigeteként az indulat viharában.

Harag dühe lépésről lépésre rombolta le az egész termet. Már a lélegzetemet is látni lehetett, a hőmérséklet veszélyesen a fagypont alá süllyedt. Olyan volt, mintha egy teljes egészében jégből álló világba léptem volna át – kegyetlen, rideg és halálos. Pont, mint a hercegem arca, amikor haragos tekintetét a grófra szegezte. Megborzongtam. Devon pedig azonmód összevizelte magát.

Aztán Harag már előttem is termett, átdobott a vállán, mint valami vadember, és hatalmas kezét a hátsó felemre téve eltakart, ahogy kivitt az elpusztított teremből.

Szinte vibrált az erőfeszítéstől, hogy visszafogja az erejét. El sem tudtam képzelni, mire lehet még képes, mi mindent tudna még elpusztítani, ha ez csupán kis ízelítője volt a mágiájának.

A tekintetem rátalált Bujaságra, aki a káosz közepén nevetgélt jóízűen. Eszembe jutott, hogy elvileg még mindig színjátékot játszunk, így elkezdtem ütlegelni Harag hátát.

– Tegyél le!

A démonherceg rám se hederített, nem mintha másra számítottam volna. Harag egyedül a bűnére koncentrált, miközben sietve kisétált velem a játékteremből, ahol azóta sem szűnt meg a kiabálás, és a vad, természetellenes hóvihar egyre csak kavargott. Hópelyhek csókolták meg a csupasz bőrömet, olyan hidegek voltak, hogy apró csípéseknek éreztem őket. Harag valóban kész természeti erő volt.

Természetfeletti gyorsaságát használva, mire kettőt pislogtam, már vissza is értünk a lakosztályunkba.

Gyengéden letett a földre, majd arrébb sétált, a dühe tombolt. Elnyomtam egy vigyort. A tervünk csodálatosan bevált. Harag bűne megsemmisítette Kapzsiság egyik játéktermét, és sikerült információkat szereznünk Vestával kapcsolatban. Összességében hatalmas siker volt. Bár a szerencsétlen gróf biztosan másként érez.

– Nos? – kérdeztem. – Szerinted hihető jelenet volt?

Annak kellett lennie – Vittoria élete függött tőle.

Harag lassan felém fordult, miután mágia segítségével lezárta a szobát, hogy elleplezze a hangunkat, és a pillantása végigsiklott rajtam. Valóban úgy festett, mint egy megvadult állat, aki az előbb szakította el a láncait, és most azon töpreng, hogy újra ketrecbe zárják-e. A szívverésem felgyorsult, de nem a félelemtől. Cselekvésre akartam provokálni. És igazán úgy tűnt, hogy nem sok hiányzik a démonnak az ugráshoz. A férfiassága a nadrágjának feszült, és úgy bámult engem, mint aki kész órákon át annak szentelni magát, hogy gyönyört csikarjon ki a testemből, újra és újra. A gondolattól újra sajogva kezdtem vágyni rá.

– Tetszett a műsor, felség? – A szemébe néztem, majd körbepördültem, úgy, hogy a gyöngyfüzérek látványosan végigsöpörjenek a fenekemen. – Legalább hagyhattad volna, hogy a szegény gróf elmenjen. Az asztal körül ülő nemesek nagyon élvezték az előadását.

– Emilia. – Nem annyira figyelmeztetésnek, mint inkább könyörgésnek hangzott. Még egy lépés, és már neki sem lesz visszaút, ahogy nekem sem volt.

– Elég gonosz voltam ahhoz, hogy becsapjam a pokol egy hercegét? – Végigsimítottam a falatka felsőmön, és hagytam, hogy az egyik pánt lecsússzon a vállamon. – Vagy még jobb… elég gonosz ahhoz, hogy elcsábítsam magát az ördögöt is?

Ahogy felé közeledtem, Harag olyan istenek nevével szentségelt, akikről még csak nem is hallottam. Úgy festett, mint akit egyetlen lélegzetvétel választ el attól, hogy lecsapjon. Szinte tapinthatón éreztem a feszültséget köztünk, és rábíztam magam.

Harag apró lépést tett felém, tekintete az enyémbe fúródott. A vadász eljött játszani.

– Mondd, hogy akarod!

Lassan és alaposan végignéztem rajta. Nem felejtettem el, hogy a harag afrodiziákumként hat rá. És azt sem, hogy engem is milyen érzéssel tölt el.

– Most a démont akarom, nem a herceget. Mutasd meg, miért hívnak téged a Gonosznak! – Megragadtam az ingét, és magamhoz rántottam, az ajkam egy leheletnyire volt az övétől. – És ne merészeld visszafogni magad!

HAT

Mire újabb lélegzetet vettem, Harag már a falhoz is szorított. A ruhám felsőrészének gyöngyeivel játszadozott, és a lehelete forrón érte a nyakamat, miközben durván hozzám nyomta az ölét.

– Ha meggondolod magad…

Megpördültem, és egy heves csókkal elhallgattattam.

– Ha még egyszer megállsz, akár csak egy másodpercre is, ígérem, hogy próbára tesszük, valóban mit szólsz a késekhez a hálószobában, démon!

A mosoly, amit Harag válaszul villantott, gonosz dolgokat ígért. Gyöngéden cirógatta a melleimet a gyöngyös felsőn keresztül, amíg elnehezültek, és csak még jobban sajogtak az érintése után.

– Ez a felső. – Az ujjait az egyik gyöngyözött szál köré zárta, meleg, csupasz bőre majdnem súrolta az enyémet. Soha nem utáltam még ennyire egy ruhadarabot. – Már nem kell.

A herceg keze megfeszült, majd hirtelen megrántotta a szálat, amitől a felső elszakadt, és gyöngyök pattogtak szerteszét a padlón. A tekintetét lustán végigjáratta a szememen, az ajkamon és testem minden egyes porcikáján, egészen a lábujjamig, aztán vissza fel. Imádtam, amikor így nézett rám. Mintha én lettem volna minden egyes fantáziájának a kezdete és a vége. Az enyémeké határozottan ő volt.

– Pusztítóan gyönyörű vagy!

Lehajtotta a fejét, hogy csókokkal borítsa be a nyakamat, aztán egyre lejjebb haladt, és csak akkor hagyta abba, amikor megfogta az egyik mellemet, és a szájába szívta, a fogával finoman megkarcolva. A falnak dőltem, a kezem végigvándorolt izmos karjain, és erősen magamhoz szorítottam, miközben ő nyelvével az érzékeny bimbót kényeztette.

– Harag! – Megvonaglottam alatta, képtelen voltam elviselni nyelvének lassú, gyakorlott simogatását. A testem benedvesedett és készen állt. – Akarlak! Annyira, hogy gondolkodni sem tudok.

Cuppanós csókokat nyomott a másik mellemre, és halkan nevetett, amikor a hajába csúsztattam az ujjaim, és erősen megmarkoltam.

– Amikor megláttalak annak az idiótának az ölében, csurom nedvesen és majdnem elélvezve, ott helyben meg akartalak dugni. Az egész átkozott udvar szeme láttára.

A herceghez nem illő szavak és a mély, rekedtes morgás azonnal felpezsdítette a vérem. Hozzányomtam magam, éreznem kellett őt, miközben lábujjhegyre álltam, és a fülébe suttogtam:

– Hagytam volna.

Harag ajka az enyémre tapadt, a csók nem volt sem édes, sem gyengéd. Állatias és vad volt. Követelés és hatalmi harc. Ma este beteljesítjük a házassági kötelékünk testi részét, és a démonkirály nem behódoló királynét akart. Egyenrangú társra vágyott. Ahogy én is.

Kiszakítottam magam a csókból, majd a nyelvemet végigfuttattam a torkán. Rendkívüli elégedettséggel töltött el, amikor szitkozódni kezdett, és durván újra az enyémhez nyomta az ölét; a férfiassága olyan keményen feszült nekem, mint a gránit. A nyakamba temette az arcát, és addig csókolta és szívogatta, amíg fel nem szisszentem.

Hátrahúzódott, és kisöpört egy elszabadult hajtincset az arcomból, mintha ellenőrizni akarná, ez tényleg a valóság-e.

– Egész idő alatt azon gondolkodtam, hogy miket szeretnék tenni veled. – Egyik hatalmas, érdes keze végigvándorolt a bal oldalamon, lassan végigsiklott a csípőmön, le a combomon, amíg el nem érte a térdem hátsó részét, ahol megragadott, és felemelt. – Elképzeltem, milyen érzés lenne benned lenni. Milyen hangok törnének fel a torkodból. Amikor megölöm azt a rohadékot, aztán szétterpesztem a lábadat, és hevesen beléd hatolok. Ott rögtön, azon az átkozott asztalon.

Az ingerlő szavak, a szemében lángoló forróság és vágy – ez már túl sok volt.

– Kérlek! Magamba akarlak fogadni. Most! – Megrántottam a nadrágja fűzését, majd becsúsztattam alá a kezem, és játszani kezdtem vele.

– Emilia.

A nevem az ajkán, az áhítat a hangjában – felébresztett bennem valamit. Egy olyan erős vágyat, amit csak tettekkel tudtam kifejezni. A fogam közé szívtam az alsó ajkát, finoman ráharaptam, és gyorsabban kezdtem simogatni. A bőre puha volt, mint a selyem, de a férfiassága keményebb, mint az acél.

Ez a csodálatos, halálos teremtmény az enyém volt. Iszonyatos, kegyetlen tetteket követnék el, ha bárki félbeszakítana abban, hogy itt és most magamnak követeljem őt.

– Emilia, a démonok vérére! – Néhányszor még a markomnak lökte magát, aztán letépte magáról a nadrágját, amit gyorsan követett az inge is. Harag megperdített, és a kezemet a falnak támasztotta. – Szorítsd össze a lábad, és hajolj előre!

– Igenis, hadvezérem. – Úgy tettem, ahogy parancsolta, a testem már nedves volt, és készen állt.

– Nagyokos.

Rávigyorogtam a vállam fölött, amikor megragadta a fenekemet, a mozdulat színtiszta birtoklás volt, ahogy játékosan megszorította.

– Talán meg kellene büntetned.

– Ez most kérés? – A szeme megvillant a vágytól, amikor bólintottam. – Szólj, ha már elég volt, úrnőm!

Szétválasztotta a gyöngyfüzéreket, megragadta a csípőmet, és kissé megdöntötte. A nyílásomhoz nyomta magát, és a testem azonnal felforrósodott és megfeszült az erotikus érzéstől. Először csak ingerelt, fel-le csúsztatta kemény hosszát a sikamlós nedvességen.

Némán könyörögve nyomtam hozzá magam. Erősebben dörgölőzött hozzám, kicsit mélyebbre hatolt, de csak a hegyét csúsztatta be. Nagyot káromkodtam, és megpróbáltam jobban hátratolni az ölem, de ő visszahúzódott, és újra végigcsúszott az érzékeny hajlatomon. És még egyszer. És még egyszer. Amíg már gyakorlatilag ziháltam, és a falat kapartam a vágytól.

– Harag. Kérlek! Dugj meg!

– Ahogy a királynőm parancsolja. – Egyetlen vad lökéssel a démon teljesen belém hatolt. Várt egy pillanatot, hogy hozzászokjak az érzéshez, a testem finoman-fájón feszült köré. Rám nehezedett a súlyával, és megcsókolta a tarkómat, majd megharapta a fülcimpámat, miközben kicsúszott belőlem, majd vissza, egyre mélyebbre. És mélyebbre. – Most mondd ki!

– Mit? – Az elfúló, rekedtes hang alig hasonlított a sajátomra.

Harag megismételte a mozdulatot, már nem azért, hogy a testem alkalmazkodjon a méretéhez, hanem hogy lassan halálra kínozzon a gyönyörrel.

A következő ínycsiklandóan lassú lökésénél olyan pontot talált el, amitől felnyögtem. Az ajka a fülemet súrolta.

– Hogy én vagyok a kedvenc bűnöd.

A fenekemnél fogva magához húzott, egy kicsit még jobban a falnak nyomott, rátalálva a legtökéletesebb szögre, amivel a legnagyobb eksztázist válthatta ki. Kicsit durva volt, egy picit vad és elsöprően ősi érzés. Ennél tökéletesebb egyesülést el sem tudtam volna képzelni.

– Mondd, hogy az enyém vagy! – Harag szenvedélye forróbban égett, mint a bűne, és én érte égtem. A testem az övé köré feszült, a belsőm lüktetett, és tűz perzselte az ereimet. Az övé voltam. Örökre.

Ahogy ő is az enyém.

– Te vagy a kedvenc mindenem! – A falnak dőlve hátranyomtam magam, és mély lökéseivel egy ütemben mozgattam az ölem. Hogy én is visszaadjam, amit kaptam. – Az enyém vagy.

– A pokolba, Emilia! – Harag felnyögött, egyik keze most már a csípőmet szorította, hogy magához húzzon, míg a másik keze a testem köré fonódva utat talált a combom közé, és az ujjai úgy játszottak rajtam, mintha hangszer lettem volna, aminek ő a mestere. Szinte már túl sok volt, és mégsem akartam, hogy az érzés valaha abbamaradjon. – Olyan vagy, mint a mennyország.

– Az istennő átkára! Keményebben!

Harag engedelmeskedett. Teljesen szabadjára engedte magát, és olyan erővel ostromolt, hogy remegni kezdtek a csillárok. A festmény, amit alig vettem észre, a padlóra zuhant.

És ekkor megtörtént, a múlt belecsapódott a jelenbe, és eluralkodott rajtam egy látomás.

Egy másik démonházban Harag a falhoz szorított egy sötét folyosón, gyönyört csikarva ki a testemből, ahogy újra és újra belém hatolt. Közös erőfeszítéssel letéptük rólam a ruhámat, de ő megtartotta a nadrágját. És a gondolat, hogy ő félig fel van öltözve, megőrjített. A figyelmemet lekötötte a kígyótetoválásos keze, ahogy a testemet kényeztette, eljuttatott a csúcs szélére, majd lelassított, amíg már majdnem megőrültem a vágytól. Imádott ingerelni, hosszan elnyújtani a gyönyörömet, amíg végül én magam vettem el tőle, amire vágytam.

Hallottam a többiek hangját, alig egy hajításra a titkos folyosónktól. Bármelyik pillanatban rajtakaphattak minket. Egyikünk sem vágyott közönségre, de a felfedezés késhegyén táncolás, a félelem enyhe marása, ami ezzel járt, hirtelen még jobban felfokozta az élményt.

Ahogy egyre közelebb értem a csúcshoz, észrevettem, hogy a kezemből halvány fény árad; egy tetoválás kezdett megjelenni a bal gyűrűsujjamon. Harag újra belém lökte magát, egyre mélyebbre és gyorsabban – az elmém és a testem is a határán volt annak, hogy engedjen a gyönyörnek, amit követelt.

Előrenyomott a falnak.

– Szorítsd össze a lábad. Még jobban!

A parancsa és az új pozíció okozta súrlódás elég volt, hogy a nevét kiáltsam, hiába kellett volna csendben maradnunk.

A hátam ívbe feszült, és a démon olyan pontra talált mélyen bennem, amitől csillagokat láttam. Zihálva vettem a levegőt, és minden figyelmem a csípőmet szorító hatalmas kézre összpontosult. Azon is megjelent egy tetoválás, ugyanazon a gyűrűsujján, mint az enyém. Elmosolyodtam, és felidéztem a szavakat, amiket korábban mondott.

Az örök fogadalom.

A kezemet az övére tettem, és összefontam az ujjainkat, ahogy Harag még egyszer utoljára egymásnak lökte a testünket, mire remegve és szitkozódva mindketten elélveztünk.

A látomás hirtelen eltűnt, és ismét a jelenben találtam magam. Az egész nem tarthatott sokáig, különben a hercegem észrevette volna. Harag kihúzta magát a testemből, majd visszanyomult, a lélegzete szaggatottan érte a tarkóm. Mindketten közel jártunk, a bőrünk izzadtan hevült. Egyre közelebb kerültem a beteljesüléshez… de megesküdtem volna, hogy még mindig érzem az utóhullámait a látomásomban átélt katarzisnak, ami csak fokozta a jelenbeli élményt.

– Szent istennő! Ne hagyd abba!

– Soha!

Egy fogadalom komolyságával mondta. Harag gonosz körökben dörzsölte a csiklómat, ott, ahol még mindig újra és újra belém hatolt, és én vadul elélveztem. Egy pillanattal később durva átkozódással követett. A lábam remegett, ahogy előrehajolt, és gyengéden megcsókolta a nyakamat.

Miközben próbáltam lélegzethez jutni, a tetoválásokat bámultam, ami most a jelenben is megjelent az ujjunkon, és végre a szavakat is ki tudtam venni, ahogy a fény elhalványult a bőrünkön. A betűk függőlegesen, rózsaarany színnel voltak írva, a körmömnél kezdődtek, és lefutottak egészen addig, ahol az ujjam a kézfejemmel találkozott.

S

E

M

P

E

R

T

V

V

S

Úgy volt írva, mint a római feliratok. Eltartott egy darabig, mire megfejtettem, mit jelent a latin szöveg. Örökké a tiéd.

Harag elnyúlt mellettem, és bal kezét az enyémre tette, felfedve a rózsaarany tetoválást, ami most végigfutott a gyűrűsujja teljes hosszán. SEMPER TVVS.

A múlt és a jelen egymásba ütközött, és egy pillanatra nem tudtam eldönteni, melyik melyik.

– Emilia. – A hangja lágy volt, kimért. Képtelen voltam elszakítani a tekintetem a tetoválásról. Óvatosan kihúztam a kezem az övé alól, és élesen beszívtam a levegőt. Ez nem csupán illúzió vagy múltbeli emlék volt; ugyanaz a mondat valóban a bőrömre volt tetoválva itt a jelenben is.

Felemeltem a kezem, és ide-oda forgattam.

– Ez a házassági kötelék miatt van?

Harag kicsúszott a testemből, és maga felé fordított, hogy a szemébe nézhessek.

– Igen. És nem. Emlékszel valamire?

– Én… nem is tudom. Láttam magunkat. A múltban. Az előbb. – Odamentem az ágyhoz, és leültem, a tekintetem a tetoválásra szegeződött. – Egy sötét folyosón voltunk, és szeretkeztünk. És ugyanezek a szavak jelentek meg a kezünkön.

– Emlékszel még valamire? Bármire?

– Az volt a benyomásom, hogy aznap este már kimondtad ezeket a szavakat. – Megdörzsöltem a halántékomat, hirtelen nem éreztem jól magam. – Édes istennő az égben! Én voltam az. Ugye? Nem az első boszorkány. Nem Kevélység eltűnt felesége. Nem valami reinkarnáció. Hanem én. De… hogyan?

Harag leguggolt előttem, a keze gyöngéden pihent a térdemen. Az érintése nem egyszerűen megnyugtatni és vigasztalni próbált, hanem erőt is akart adni. Mintha Harag valahogyan segíteni tudna megtörni az átok hatalmát rajtam. Az átok! A szívem hevesen kalapált, és összeszorítottam a szemem. Az átok…

Volt ott valami más is, valami, ami az emlékezetem szélén táncolt. Homályosan és életlenül. Mint amikor a víz alatt nyitod ki a szemedet. Egy emlék próbált kiszabadulni, visszaküzdeni magát hozzám. Kinyitottam a szemem, és az új tetoválásra összpontosítottam az ujjamon.

– Ez itt volt végig? Elrejtve egy bűvölettel?

– Van egy elméletem, de… – Harag hangja elakadt, valószínűleg az átok jóvoltából.

– Ki vagyok én? – követeltem. A szoba forogni kezdett körülöttem. – Mi vagyok? Te emlékszel?

Olyan sokáig tartott, mire Harag válaszolt, hogy majdnem felugrottam, amikor megszólalt.

– Hosszú ideig nem emlékeztem. És ha mégis, az emlékek eltorzultak.

– És most? – A hangom halk volt, feszült. – Emlékszel, ki vagyok?

Harag aranyszínű tekintete az enyémbe fúródott, miközben lassan bólintott. Az egész testem megfeszült, ahogy vártam.

– Te vagy az, akit egy örök életre meg akart gyűlöltetni velem. De nem járt sikerrel. – Picit erősebben kezdett szorítani, de nem fájdalmasan, mintha soha nem akarna elveszíteni. Hacsak én nem akarok elmenni. – Emlékezz!

Ez az egyetlen szó – tekintélyt parancsolóan és színtiszta dominanciával ejtve – újra és újra és újra elismétlődött az elmémben, szinte már vadul pörgött, mint egy fékevesztett pörgettyű. Volt ott valami, abban, ahogyan megparancsolta, hogy emlékezzek… mágia. Mágiával parancsolt rám.

Harag az erejét táplálta belém, ami valószínűleg a házassági kötelékünk eredményeként vált lehetségessé. Éreztem a mágiája leheletnyi nyomát a levegőben, mélyen a bensőmben, és belekapaszkodtam, mert mindennél jobban meg akartam érteni, hogyan lehetek egyszerre ellenség és szerető. Hogy hogyan felejthettem el mindezt.

A szívem vadul kalapált a mellkasomban, túl erősen, túl hevesen. Valami küzdött és harcolt bennem, acsarkodva, vadul – valami, ami a felszínre akart törni.

Úgy tűnt, az erőnk összeolvad, egymásba fonódik, és új varázslatot hoz létre. Erős varázslatot. Egy olyan hatalmas erőforrást, amit nem lehetett kordában tartani. Tűz és jég volt, tele dühvel és szenvedéllyel. Bármilyen varázslat vagy átok vagy zár bújt meg az elmémen, hirtelen megtört. Felkiáltottam, ahogy a mágia elárasztotta az egész testemet, és belülről lángra lobbantott.

– Szamáel! – Haragért nyúltam, de ő már ott volt, és a karjában tartott. Az erejével támogatott. Biztosan megérezte a hajszálnyi repedést azon, ami az emlékeimet visszatartotta, mert megragadta, majd erejét lándzsává változtatva megcélozta a nyílást.

– Mondd meg, ki vagy! – A hangjából ugyanaz a mágikus parancs áradt. – Emlékezz!

Úgy éreztem, mintha elmerültem volna, küzdöttem, hogy levegőhöz jussak, hogy gondolkodni tudjak. Fuldokolva kaptam levegő után. Eluralkodott rajtam a pánik, és hirtelen meg voltam győződve arról, hogy a halál küszöbén állok. Egy figyelmeztetés csengett a fejemben.

A halál nem az én sorsom. Még nem.

Behunytam a szemem, és felhagytam a küzdelemmel, mert ösztönösen tudtam, hogy mindent el kell engednem, és fel kellett ajánlanom magam a ketrecét rázó erőnek. Abban a pillanatban, hogy elképzeltem, hogy lebegek és nem süllyedek, a pánikszerű érzés alábbhagyott. Az eltemetett emlék a felszínre tört és kiszabadult.

Kinyitottam a szemem, és Harag élesen beszívta a levegőt. Olyan aprócska reakció, amit rajta kívül senki másnál nem tartanék figyelemre méltónak, most mégis tudtam, hogy ez itt a vég kezdete. Az igazságot, aminek megtalálásáért olyan keményen küzdöttem, többé nem rejtette el a mágia.

– Emlékszem. – A hangom karcolt, mintha órákon át sikoltoztam volna. Talán tényleg így volt. Az idő furcsán múlt. A hercegem fáradtnak, de reménykedőnek tűnt. – Tudom, ki vagyok.

Harag tőre hirtelen a kezében termett. Felállt, és intett, hogy én is tegyek így. A fürdő bejárata mellett lógó tükörhöz sétáltunk, és a démon az üveg felé biccentett.

– Mondd el, mit látsz. Kit látsz.

Csillogó, rózsaarany szempár nézett vissza rám magabiztosan. A valódi hatalmam jele. Bár egy részem nem lepődött meg annyira, mint kellett volna. Talán mélyen legbelül, ahol az átok nem tudta belém mélyeszteni a karmait, mindig is tudtam. Megvolt az oka, hogy miért a választott bűnömmel illettem össze leginkább.

Celestia szavai jutottak eszembe arról az éjszakáról, amikor a Vérerdőben összetalálkoztam vele; a Vénasszony azt mondta, Harag a tükröm. Már akkor sejtettem, de az igazságot nem tudtam összeegyeztetni a hogyannal.

Most azonban az igazság egyenesen rám bámult a tükörből, és várt.

– Dühöt látok.

– És?

A tüzemet. A haragomat. Az ősi, szörnyűséges erőt, aminek alig kezdtem kapirgálni a felszínét. Mind hozzám tartoztak.

– Látom az istennőt, aki uralkodik felette.

– Én az egyenrangú társamat látom. A királynőmet.

Harag átnyújtotta nekem a tőrét, ajka csábító mosolyra húzódott. Könnyedebbnek tűnt, egy picivel kevesebb teherrel a vállán, mintha végre véget ért volna egy rémálom. Én nem voltam ennyire magabiztos, de nem szóltam semmit. Még mindig rengeteg dolog volt, amire nem emlékeztem, ami azt jelentette, hogy annak ellenére, hogy Harag erejének egy része belém költözött, az átok még nem tört meg teljesen.

Az emlékeim még csak most kezdtek el kiszökni a résen keresztül, amit ütöttünk, és az volt a szörnyű gyanúm, még sok nyugtalanító igazság vár arra, hogy napvilágra kerüljön.

Harag magához húzott, és a biztonságot adó karjába zárva reméltem, hogy talán igaza van. Hogy még ha az átok nem is tört meg teljesen, a dolgok talán most már jobbra fordulnak.

Úgy fordította a fejét, hogy az ajka a fülemet súrolja, és azt suttogta:

– Üdv újra köztünk, felség!

HÉT

– Alá kell írnom a véresküt. – Harag csókot nyomott a homlokomra, aztán magára húzta a nadrágját. Annyira normális, hétköznapi mozzanat volt a kataklizmikus felismerés után, hogy ki vagyok. Az után, ami az imént köztünk történt, nem is beszélve a hatalmas jelenetről, amit rendeztünk, és a lehetséges következményiről annak, hogy Harag megsemmisítette a fivére kastélyának egy részét. És ott volt a gróf terrorizálása is. Szentséges istennő az égben! A gróf. Miután elmúlt a félelme, bizonyára rendkívül kínosan érzi magát, amiért összepiszkította magát a többi nemes előtt. Az elmúlt néhány óra olyan volt, mint egy vad, évekig tartó lázálom.

– Mindent részletesen megbeszélhetünk, ha hazaértünk. Addig rendben leszel?

Egyre csak a tükörképemet bámultam. Nem boszorkány voltam. Hanem a düh istennője. Ha nem a saját szememmel látom az igazságot, még mindig nem hinném el. Az íriszem színe lassan visszaváltozott arra a melegbarnára, amit már úgy megszoktam, és ez csak újból emlékeztetett, hogy még nem szabadultam meg teljesen az átoktól.

– Igen.

Harag engem figyelt, így jól látta a pillanatot, amikor végre igazán megnéztem a tőrt. Nem a háza tőre volt, ahogyan azt gondoltam. Közelről megvizsgálva annál valamivel kisebb volt. Könnyebb.

A kígyónak sem levendulaszínű volt a szeme; ennek a tőrnek a drágakövei sötét rózsaszínben ragyogtak. Indák tekeredtek körbe a markolaton és ízlésesen a kígyó teste köré, akárcsak azok a folyondárok, amiket korábban a fürdőkádjában ülve idéztem meg.

– A tiéd – válaszolta meg a ki nem mondott kérdésem, miközben magára vett egy új, tiszta inget. A tőr emléke után kutattam az agyamban, de egyáltalán nem ismertem fel. Harag elém lépett, és ujját az állam alá téve felbillentette az arcom, amíg a pillantásom találkozott szilárd tekintetével. – Eddig nem volt alkalmam odaadni neked. De ez a tiéd. Én magam terveztem.

A tekintetem visszasiklott a tőrre. Jó érzés volt a kezemben tartani. A súlya pont megfelelő a tenyeremen. Egyszerűen tökéletes a számomra. Akárcsak a ruhák, amik a szekrényemben vártak rám, amikor megérkeztem a démonbirodalomba. Mert Harag ismert engem. Az istennő a tudója, mióta. Nem egy tizennyolc éves boszorkánylány voltam; hanem egy kortalan lény. Egyelőre képtelen voltam feldolgozni, hogy ez mit is jelentett, ezért elhessegettem magamtól a hasonló gondolatokat, és a kezemben lévő fegyverre koncentráltam. Saját háztőröm volt.

Mardosni kezdett az aggodalom.

– Most, hogy a házassági kötelékünk testi részét beteljesítettük, rám is vonatkozik a rendelet, amit korábban Vittoriáról hoztál? – kérdeztem.

– Hivatalosan addig nem vagy a házam tagja, amíg véresküt nem teszel. – Begombolta az ingét, és úgy tűnt, gondosan megválogatja a következő szavait. – A rendelet pedig minden háznak felhatalmazást ad arra, hogy úgy járjon el, ahogy jónak látja. Gyakorlatilag ez lehetővé teszi, hogy pontosan így tegyek, anélkül, hogy az esküt megszegném. Meg fogjuk találni Vittoriát, mielőtt a fivéreimnek sikerülne. Nem kell véresküt tenned, hacsak te nem ezt akarod. Sőt, talán lehetséges lenne, hogy mi együtt tegyünk esküt.

Ha nem tudtam volna már eddig is, hogy szeretem, ez most megpecsételte volna a dolgot. Megint a tőrömre pillantottam, és új felismerés fogalmazódott meg bennem.

– Vittoria a halál istennője, ugye?

– Igen.

Hisztérikus nevetés kívánkozott ki a torkomból, de elfojtottam, mert nem akartam sírva fakadni helyette. Vittoria „elmúlása” után számtalanszor imádkoztam a halál és a düh istennőjéhez. Ő volt az az istenség, akihez leginkább közel éreztem magam a bosszúállás útját járva. Most már értettem, miért.

Csakhogy az egész sokkal bonyolultabb volt, mint azt valaha képzeltem. Egy istenség helyett ketten voltak: a Halál és a Düh.

Még most is nehezen tudtam elfogadni, hiába láttam, ahogy az erőmtől megváltozik a szemem színe. Hiszen felnőttem. Volt egy halandó családom. Teljesen átlagos, jelentéktelen életet éltem Palermóban, mielőtt az ikertestvérem „meghalt”, és én véletlenül megidéztem a pokol királyát.

Vagy talán nem is annyira véletlenül? Nem lehetett puszta szerencse, hogy Vittoria olyan helyen hagyta a Harag megidézéséhez szükséges varázsigét, ahol megtalálhattam. Csak azt akartam tudni, miért tette.

Vajon úgy hitte, Harag a kulcs a régi emlékeim felszabadításához? És ha valóban ezt hitte, akkor most meg miért mondta, hogy ne menjek hozzá? Tényleg csak azért, mert azt gondolta, ahhoz, hogy a Harag házához csatlakozhassak, cserébe fel kell adnom valamit magamból? Nyilvánvalóan sokkal többről lehetett itt szó, tekintve, hogy néhány cselekedete nem egészen volt összhangban azzal, amit mondott.

Egyelőre el sem tudtam képzelni, hogy az istennőkként élt életünket miként sikerült elleplezni. Bizonyára a mágia volt a kulcsa, de még sosem hallottam ilyen varázslatról. Minden egyes emlékem az életünkről valóságosnak tűnt. Ha ez csupán bűvölet volt, akkor csakis olyasvalaki bocsáthatta ránk, aki hatalmas erővel rendelkezett. Mint például a la prima strega.

Maria nonnára gondoltam, és a titkokra, amiket elhallgatott előlünk. A történetekre, amiket a Gonoszokról, az első boszorkányról és az ördög menyasszonyáról mesélt. Nonna azt mondta nekünk, hogy ha a Gonoszról van szó, semmi sem az, aminek látszik. De talán az igazi gonosz mindvégig sokkal közelebb tartózkodott.

Már a gondolattól is összeszorult a gyomrom. Felfoghatatlan volt az ilyen mértékű árulás, bár ezen a ponton már semmi sem lepett volna meg. Az emberekről, akiket feltétel nélkül szerettem, kiderült, hogy erkölcsileg megkérdőjelezhetőek, és a lények, akiknek egész életemben a gyűlöletére neveltek, mégsem voltak olyan szörnyűségesek.

A világom alapjaiban megrendült, és kezdett összeomlani körülöttem. Olyan érzés volt, mintha óriási, tátongó szakadék nyílt volna alattam, hogy egészben elnyeljen.

Harag kinyújtotta a kezét, és megsimogatta a karomat.

– Én nem… nem sok mindenre emlékszem. – Felnéztem rá. – Vissza fogom nyerni az összes emlékemet? Vagy a múlt mindig homályos marad?

Ahelyett, hogy válaszolt volna, Harag ruhákat idézett meg a semmiből – hosszú bársonyruhát, kesztyűt, aminek az oldalán gombok futottak végig, és egy utazóköpenyt –, és az ágyra terítette őket. Apró indák és virágok voltak a szélükre hímezve. Rózsaarany és fekete.

A kettőnk színeinek keveréke, úgy tűnik.

Kényszerítettem magam, hogy inkább arra összpontosítsak, ami ide vezetett minket, és a kudarc új lehetséges következményeire.

– A gróf több érdekes dolgot is említett Vestával kapcsolatban. Hallottad, amit beszéltünk?

– Igen, többnyire – ismerte be Harag. – Vesta eredetileg nem idevalósi volt. A fivérem, Kapzsiság állítólag el akarta venni feleségül. És az elmúlt időben nagyon szórakozott volt. Ő nem volt képes kiszagolni a vért, de részletekbe menően kérdezősködött róla. Különös mennyiségű vérfarkasvért kezdtek találni minden tetthelyen, ahol megjelent. Sajnos mind csak udvari pletyka, konkrét tények nélkül. Bár én különösen érdekesnek találom a vér kérdését. Már az is elég szokatlan, hogy egy hadsereg parancsnoka ne lenne képes lenyomozni olyan információkat, amiket könnyen és hatékonyan ki lehet deríteni a tetthelyen található szagmintákból, de hogy ilyen gyakran felbukkanjon vérfarkasvér, az egyenesen érthetetlen.

– Ha boldogtalan volt az udvarban, akkor a sok kérdezősködés ezzel kapcsolatban utalhat arra, hogy megpróbálta megrendezni a saját meggyilkolását. Ha a helyében lennék, és nem tudnám kiszagolni ugyanazt az információt, amit egy démon könnyűszerrel, akkor minden apró részletet tudni akarnék annak érdekében, hogy hihető átverést rendezhessek meg. Talán azok a farkasvérminták korábban csak gyakorlásra szolgáltak. Lehet, azt próbálta megállapítani, mennyire van szükség belőle ahhoz, hogy elnyomja egy démon érzékeit.

A testvérem annyit már bebizonyított, hogy nem lehetetlen egy gyilkosság megjátszása. Amíg nem találok megdönthetetlen bizonyítékot az ellenkezőjére, addig az marad továbbra is a gyanúm, hogy Vesta talán valójában nem is halt meg. Újabb gondolat merült fel bennem, de az is csak egy újabb bonyolult rejtélyt sejtetett, aminek kibogozásához időre volt szükségem.

– Mi az? – kérdezte Harag.

– Nem nagyon van értelme a dolgoknak. Vittoria meghozta a döntést, hogy szövetséget köt Kapzsisággal. Állítólag azért, hogy egyesítse a fivéred udvarát és a vérfarkasokat, de felettébb különös, hogy a parancsnokát ilyen rejtélyes körülmények között meggyilkolják utána. Különösen akkor, amikor Vittoria szakértője a hihető halálesetek megrendezésének. Ha Vesta valóban olyan tehetséges, mint ahogyan azt Kapzsiság állította, akkor nehezen hiszem el, hogy ilyen könnyen legyőzték. Azt, hogy senki sem hallotta a dulakodást, meg lehet magyarázni egy mágikus védőpajzzsal, de – a vita kedvéért tegyünk úgy, mintha a vérfarkasok nem lennének tényezők – kinek lett volna hozzáférése a magánlakosztályához? A fivéred nem említette, hogy bármi gyanúsat találtak volna a szobája körül. Nem voltak karomnyomok vagy erőszakos behatolásra utaló jelek. Ami azt jelenti, hogy ismernie kellett az illetőt, akit beengedett. Kapzsiság valamit bizonyára elhallgat. Kikérdeznéd őt, hogy lássuk, mit mond?

– Természetesen. De talán nagyobb esélyünk van arra, hogy a testvéredtől tudjuk meg a részleteket. Kapzsiság nem valószínű, hogy hajlandó lesz együttműködni egy rivális házzal, még akkor sem, ha ő kérte a segítségünket. – Harag felhúzott egy bőrkesztyűt, elrejtve az új házastársi tetoválásunkat. – Miután felöltözöl, a hintó a kastély előtt fog várni. Majd ott találkozunk. Feleségem.

A kaotikus és nyugtalanító helyzet ellenére az ajkam mosolyra húzódott.

– Férjem.

Helyesnek éreztem. Sőt, annál is többnek. Olyan volt, mintha hazaérkeztem volna.

A démonherceg odahúzott magához, és olyan hevesen csókolt meg, hogy elolvadtam a karjában, aztán elsietett.

A színjátéknak még nem volt vége. Még egy utolsó szerepet el kellett játszania. Remélhetőleg Kapzsiság bosszús annyira az egyik játékterme lerombolása miatt, hogy nem fog erősködni, hogy én is jelen legyek és aláírjam az esküt. Ehelyett minél távolabb akar tudni Haragtól, hátha újra fel találom bosszantani a fivérét, aki aztán a kastélya többi részét is ledönti. Biztos voltam benne, hogy a gróf már így is a nyakára jár. A nemesség tagjai nem szeretik, ha bolondot csinálnak belőlük.

Ami elgondolkodtatott, hogy ez lehetett-e vajon indíték arra, hogy valaki megölje Vestát. Ezen a ponton már semmilyen eshetőséget nem zártam ki. Kapzsiság viselkedése határozottan furcsább volt a szokásosnál, ami miatt a szerepe számomra továbbra is kérdéses volt.

Összeszedtem magam, sietősen felöltöztem, és mire kiértem a kastélyból, szállingózó hó fogadott. Harag is megjelent, épp amikor a hintó ajtaja felé nyúltam. Zavarba ejtőnek kellene lennie, hogy egy ekkora termetű lény ilyen hangtalanul tud mozogni, de a férjem egy ragadozó volt, akinél a civilizált viselkedés csak egy álarc.

Besegített a hintóba – a kocsis nélküli fekete-arany gyönyörűségbe, amit az apokalipszis négy lovasa, Harag kedvenc démonparipái húztak –, és öklével a tetőre csapva jelezte a vörös szemű, ébenfekete, fémfogú lovaknak, hogy induljanak.

Széthúzta a bársonyfüggönyt, és egyre mogorvább arccal nézte a mellettünk elhaladó tájat. Balra tőlünk a Fekete-folyó hömpölygött, sötét hullámai bugyborékoltak, akárcsak egy üst tartalma.

Nyugtalanító érzés kúszott fel a gerincemen. A víz sokkal nyugodtabbnak tűnt, amikor megérkeztünk, és ha Maria nonna bármit is megtanított, az az volt, hogy mindig figyeljünk a veszély jeleire.

Kétségkívül nyugtalanság járta át a levegőt.

Azon tűnődtem, a véreskühöz lehetett-e köze, amit a hercegek az imént írtak alá. Talán a Hét kör máris az ikertestvérem elpusztítására készült. És annak ellenére, hogy Harag megígérte, mi találjuk meg őt előbb, talán a veszély máris az ajtaján dörömbölt.

A démonherceg pillantása találkozott kérdő tekintetemmel, és kissé megrázta a fejét. Nem jutottunk még elég messzire a rivális háztól, és Kapzsiság kémei minden bizonnyal ott állomásoztak kastélya makulátlan, hófödte udvarának határain. Mint minden mágiának, annak a varázslatnak is megvoltak a határai, amivel Harag a szobáinkat zárta el a kíváncsi fülek elől. Mivel egy mozgó járműről volt szó, túl bonyolultnak bizonyulhatott, hogy a mágia képes legyen lépést tartani vele.

Megértően bólintottam, majd én is kibámultam az ablakon. Rettenetesen fúrta az oldalam, hogy sikerült-e bármi más, Vestával kapcsolatos információt megszereznie Kapzsiságtól, de tudtam, hogy hamarosan hazaérünk, és ott majd mindent szabadon megbeszélhetünk. Az égető kíváncsiságomnak várnia kellett.

Feszült csendben ültünk, miközben a hintó végiggurult a hosszú úton, ami egy kis mellékfolyó fölött vezetett át. Nekem egy órának tűnő, de valószínűleg csak feleannyi vagy még kevesebb idő múlva végre elértük a meredek dombot, ami a Kevélység és a Harag birodalmát összekötő hídhoz vezetett.

A domb tetején Harag magatartása hirtelen teljes harci készültségbe váltott. Tudni akartam, hogy Vittoriát érezte-e meg vajon, vagy valami más ok volt a riadalomra, de egy újabb pillantásával jelezte, hogy még nem biztonságos megszólalnunk. Törtem a fejem, hogy milyen más ismert fenyegetésről lehet szó, de egy sem jutott eszembe. A démonherceg lehúzta a kesztyűjét, és előkapta a háza tőrét, majd a hegyét a tenyerébe nyomta, elég erősen, hogy a penge táplálkozhasson egy kicsit a véréből. A fém és az ékköves kígyószemek egyaránt felragyogtak, mintha elégedettségüket fejeznék ki, és megerősödnének a felajánlástól. A seb másodperceken belül begyógyult. A halhatatlanság egyik hasznos előnye. Azon tűnődtem, hogy ha istennő vagyok, hogyan lehetek halandó. Harag végre megtörte a csendet.

– Ha bárki megközelíti a hintót, és valami rosszul sülne el, bármilyen okból kifolyólag, aktiváld a köpenyed, és rohanj az erődünk felé! Anir fog parancsolni a seregnek, amíg én feltartóztatom őket.

– Aktiválni a köpenyem? Mágikus?

Bólintott.

– Adj neki egy kicsit az erődből, és vissza fogja tükrözni a körülötted lévő világot, lényegében láthatatlanná téve téged. A szagodat nem fogja elfedni, de időt ad neked a menekülésre.

– Azt akarod, hogy hagyjalak magadra, ha megtámadnak minket?

– Igen. Jelenleg én vagyok a hadvezér, te pedig a katona. Azt teszed, amit parancsolok.

– Igazán? – Felvontam a szemöldököm. – Nem emlékszem, hogy esküt vagy fogadalmat tettem volna.

A hangom kimért volt, de a királyom nem volt bolond. A pillantástól, amit Harag válaszul rám vetett, a démonkatonái valószínűleg fejvesztve rohantak volna a latrina felé, mert rájuk jött a szapora.

Én nem a katonája voltam. Hanem a felesége. És ha ez az arrogáns fafej azt hitte, hogy otthagyom őt az ellenség karmában, bármi is leselkedik ránk, hát akkor nagyot tévedett!

Amint azt az erőtől felragyogó rózsaarany íriszem és a képességem, hogy olyan tüzet idézzek meg, ami most már valós tárgyakat is lángra tudott lobbantani, jól mutatta, nem voltam híján saját rémisztő mágiának. És ha arra kerülne sor, én mellette állnék, az utolsó leheletemig harcolva.

– Én halhatatlan vagyok, Emilia.

– És én mi vagyok? – Ha istennő voltam, és a múltban éveket töltöttünk együtt, akkor bizonyára volt még valami, amit nem mondott el nekem. Valami, aminek a végére szándékoztam járni, amint otthon leszünk.

Harag tekintete az enyémmel küzdött; csupa arany tűz és tiszta, fagyos düh. De ez olyan csata volt, amit nem nyerhetett meg – én már meghoztam a döntésemet. Semmiféle érvvel nem tudott volna lebeszélni arról, hogy vele maradjak. Egy újabb hosszú pillanat után végül megadta magát.

– Ha bármi rosszul sülne el, megpróbálom transvenio segítségével a saját körünkbe juttatni magunkat. Maradj a közelemben, és vedd elő a tőröd! Mindig te csapj le először, és légy gyors! Ha valaki elég pimasz ahhoz, hogy a délután közepén támadjon ránk a házam közelében, nem fog habozni, hogy kárt tegyen benned.

– Gondolod, hogy ez V…

Éles vonítás hasított a levegőbe, a hang visszhangot vert a hintóban. Majd egy második vonítás is felhangzott. Gyorsan követte egy harmadik és egy negyedik. Hamarosan gyászos üvöltések egész kórusa töltötte be a levegőt, visszaverődött a távolban magasodó hegyekről, és halkan visszhangzott.

Az egész testemen égnek álltak a finom szőrszálak.

Farkasok. A hangjukból ítélve hatalmas, túlvilági vérfarkasok voltak. Ez megválaszolta a kérdésemet arról, hogy ki vár odakint, de a miértet még nem tudtam meg. A lovak felnyerítettek és prüszköltek, a hangjuk nem hasonlított egyetlen halandó lóéra sem, amivel valaha találkoztam.

Első pillantásra Harag nyugodtnak, összeszedettnek tűnt. Amíg meg nem láttam a szemében az izgalom villanását. Őt a háborúra, csatákra teremtették. Míg mások megbénulnának a félelemtől, őt teljesen életre kelti. Lassú, önelégült vigyorral pillantott rám.

– Az alakváltók dühösek.

És ez az áldott érzelem máris táplálta a démon amúgy is hihetetlen mértékű mágikus erejét. Viszonoztam a mosolyát, és éreztem, ahogy átjár a megkönnyebbülés. Minden rendben lesz. Harag behúzta a függönyt, eltakarva minket a támadók elől. Úgy látszik, nem tartotta fontosnak, hogy ő lássa az ellenségeit.

Újabb vonítás hallatszott, ezúttal közelebbről, hangosabban, és minden bizonnyal alfaparanccsal átitatva. Domenico itt volt. Elképzelni sem tudtam, hogy a farkasok mit keresnek a Hét körben, és miután Kapzsiság végig kitartott amellett, hogy megtámadták a parancsnokát, mardosni kezdett a félelem a férjem izgatottsága ellenére is.

Figyelembe véve Domenico viselkedését az ikertestvéremmel, hogy milyen könnyen és gyorsan engedelmeskedett a parancsának, hogy fogja velem vissza magát, nem tudtam elképzelni, hogy ellenszegüljön Vittoria akaratának.

Összerezzentem, amikor Harag az öklével a hintó plafonjára vágott, és hirtelen megálltunk. Eljött hát az idő. Nyugtalanul zümmögött bennem az energia.

Fohászkodni kezdtem, hogy ha itt voltak a vérfarkasok, köztük Domenico is, az azt jelentse, a testvérem sincs messze. Ha így volt, és ha nem a farkasok tervezték maguktól a támadást, akkor csak annyit kellett tennünk, hogy likvidáljuk az alakváltókat, elkapjuk Vittoriát, és elvisszük a Harag házába. A többi herceg még csak tudomást sem szerezne róla, hogy megtaláltuk és elrejtettük őt.

Harag az állával az ajtó felé bökött, jelezve, hogy ki fogja nyitni. A kezem szorosabban fonódott a tőröm markolatára, a tenyerem izzadt, a szívem pedig vadul kalapált. Ha sikerülne megtalálnom a testvéremet, és beszélhetnék vele, talán elkerülhetnénk a vérontást. Biztosan megálljt parancsol a farkasoknak, ha engem meglát. Akkor aztán elbeszélgethetnénk Vestáról, és így vagy úgy, de választ kapnék a bűnössége kérdésére.

– Ne feledd, maradj hozzám közel! És gyorsan csapj le. – A herceg a kilincsre téve a kezét megállt, aztán megrázta a fejét. A következő mozdulattal átkarolta a derekamat, és gyorsan, hevesen megcsókolt. – Ha most meghalsz nekem, levadászlak és visszarángatlak ide!

– Elég fenyegetően hangzik.

– Ez egy átkozott ígéret, úrnőm.

– Én is szeretlek. – A tenyerembe fogtam az arcát. – Ha most végeztél, esetleg menjünk, és öljünk meg néhány vérfarkast!

Elsötétült a tekintete.

– A vérontás majdnem annyira felizgat, mint a kis előadásod. A harc után egyenesen az ágyamba viszlek. – Harag pusztító vigyort villantott rám. – És nagyon, nagyon sokáig nem fogunk kikelni onnan. Remélem, bepakoltad a gyöngyszoknyád!

Minden idegességem vagy szorongásom elpárolgott. Gyanítottam, hogy Harag kis szónoklata arra akarta terelni a figyelmemet, ami a csata után fog történni, hogy legyen mit szem előtt tartanom. Kiváló hadvezér volt; ezer farkast is széttépnék, csak hogy újra az ágyamban tudjam.

Mosolya színtiszta férfi arrogancia volt. Kiérdemelte a földrengető szeretkezésünk után, úgyhogy ezért nem hibáztathattam. Megérezve, hogy készen állok, Harag megragadta a tőrét, és kilökte az ajtót. Heves örvényként robbant ki rajta. Én rögtön követtem, a pengémmel lesújtásra készen.

Az iménti emelkedett hangulatom eltűnt, ahogy beittam az elénk táruló látványt.

Közel száz, óriási, szörnyűséges farkas állt a hídon vállt vállnak vetve, elzárva az utunkat a Harag háza felé. De nem ettől dübörgött a szívem a mellkasomban. Hanem attól a tucatnyi farkastól, amik félkörben lebegtek körülöttünk, mancsukkal három méter magasan a föld felett. Lélekjárók voltak. És a háttérben várakoztak, hogy abban a pillanatban lecsapjanak, amint valamelyik testvérük elesik.

Vér és csont! Nem volt kétségem afelől, hogy Harag egyedül is le tudná győzni a falka nagy részét, de olyan sokan voltak! Túl sokan. Az ikertestvérem egy egész hadsereget toborzott össze. Mintha csak a gondolataim idézték volna meg, Vittoria megjelent egy sor különösen elvetemültnek tűnő vérfarkas mögött. Ez alkalommal nyomát sem láttam a rá jellemző vigyorának, a szemében táncoló huncut fénynek. A lény, aki ránk bámult, rideg volt, mentes mindenfajta emberségtől. Egy halhatatlan. Az volt, ami valójában én is vagyok, és ettől szinte a vérem is megfagyott.

– Ma találkozónk volt, testvérkém! Meguntam a várakozást, ezért hoztam néhány barátot, hogy elkísérjenek a Változó-szigetekre. – Vittoria tekintete Haragra siklott. – Azt javaslom, engedd el ellenkezés nélkül.

A talaj morajlani kezdett, mintha Harag dühe alapjaiban rázta volna meg a birodalmat.

– Add meg magad a Harag házának, önként és békésen, és megkímélem a farkaskölykeid életét!

– Milyen nagylelkű gesztus! – Vittoria szája lassú, gonosz mosolyra húzódott. – És ostoba. Úgy tűnik, nem hallottad, mire vagyok képes. Engedd meg, hogy megmutassam!

– Vittoria – szólaltam meg, nyugalmat erőltetve a hangomba. – Gyere velünk!

– Már miért kellene?

– Mert gyilkossággal gyanúsítanak, és vérdíjat tűztek ki a fejedre.

– Igazán?

– Igen. – Szilárdan álltam derűs tekintetét. – És úgy hiszem, hogy ez közel sem a teljes történet. Kérlek! Fújj visszavonulót, és gyere, beszélgessünk. Szeretném hallani a te nézőpontodat is. Engedd meg, hogy segítsek tisztázni a neved a vádak alól!

– Miért kellene érdekeljen, ha a pokol valamelyik hercege gyilkosnak tart? Egyikükben sem lehet megbízni. Csak becsapnak és manipulálnak, és még büszkék is rá. Én pedig már eleget tűrtem, hogy a szabályaik szerint kell játszanom.

Az ikertestvérem behajlított könyökkel felemelte a jobb karját, mintha egy labdát tartana. Túl messze volt ahhoz, hogy kivegyem a szavakat, amiket suttogott, de növekvő félelemmel figyeltem, ahogy halkan kántál. Csillogó levendulafény kezdett kavarogni a behajlított könyöke körül, lassan körbetekeredett az alkarján és a csuklóján, majd megállapodott a keze körül.

Harag szitkozódott, és rögtön elém lépett, a testével védve engem. Elborzadva néztem a háta mögül, ahogy a testvérem ujjpercei megnyúlnak. Túl hosszú ujjai végén karmok bújtak elő, ébenfeketék, mint az éjszaka, és élesebbek, mint egy penge. A karja úgy nézett ki, mintha elszenesedett volna, miután valamiféle pokoli tűzbe dugta, és olyan mágiát rántott volna ki belőle, ami nem akarta, hogy zargassák. Sötét erek kúsztak fel a karján, és mintha a vérével keveredtek volna. A kavargó levendulafény kialudt.

Vittoria felemelte karmos kezét, büszkén mutatva meg a démoni kinézetű végtagot. Képtelen voltam levenni róla a szemem, így csak bámultam, amikor odafordult az egyik alakváltóhoz.

– Domenico, szerelmem. Gyere!

A tőle jobbra álló, medvenagyságú szürkéskék farkas halványlila szemmel odalépkedett az ikertestvéremhez, és halkan szűkölve leült előtte.

Vittoria mágikusan átváltoztatott keze minden figyelmeztetés nélkül hirtelen benyúlt a farkas mellkasába, a csontok ropogásának és az izmok szakadásának hangja émelyítően hatott a hátborzongató csendben. Alig tudtam elhinni, mi történt.

Vittoria visszarántotta a karját, markában a még mindig dobogó szívvel, és körbepördült, hogy mindenki láthassa. Domenico mozdulatlan, véres szőrkupacként, holtan esett össze.

– Mit tettél? – suttogtam. A gyomrom felfordult a brutalitástól. A vérengzéstől. Korábban már láttam ilyen sérüléseket. Boszorkányokon. Haraggal nem igazán tudtuk, mi téphette ki a szívüket. Ő valamiféle állatra tippelt, mert nem érezte rajtuk démonok nyomát. Én meg voltam róla győződve, hogy a pokol egy hercege volt a tettes.

Lassan megráztam a fejem, képtelen voltam feldolgozni, hogy az ikertestvérem képes volt egy ilyen erőszakos és kegyetlen tettre. Meggyilkolta a saját szeretőjét. Ő volt, aki meggyilkolta a boszorkányokat a szigetünkön. A miért még mindig rejtély volt, de az elkövetőt most már tudtam. És rosszul voltam tőle.

– Te ölted meg azokat a lányokat – mondtam.

Nem Antonio vagy a halál angyala. Az ikertestvérem. A saját vérem.

És abban a pillanatban nehéz volt elhinni, hogy nem ő ölte meg Vestát is.

Vittoria végigmért, a tekintete számító volt.

– Bárki képes gyilkolni, drága testvérkém. Szeretnéd látni az igazi okát, amiért félnek tőlem? Amiért ketrecbe akarnak zárni?

– Kérlek! – A hangom könyörgően csengett, de nem érdekelt. – Kérlek! Ne! Csak gyere velünk.

– A könyörgés halandóknak való.

Vittoria megmozdult, tekintete a lába előtt heverő élettelen farkasra ugrott. Szabad kezének két ujját hívogató mozdulattal behajlította, és Domenico élettelen farkasteste felemelkedett. A testvérem félrebillentette a fejét, lenézett a kezében tartott szívre, ami még mindig lassan dobogott, majd visszanyomta a mellkasába. Amikor kirántotta a démoni kezét, a seb azonnal begyógyult.

A farkas összecsomósodott bundája eltűnt, helyén fényes, vértől mentes új szőrzet nőtt. A halál minden nyoma eltűnt róla. Domenico izzó szeme kinyílt, és vicsorogva kivillantotta az agyarait.

Nem a lényre, aki lemészárolta, hanem ránk. Én egyre csak bámultam, képtelen voltam feldolgozni, hogy a testvérem nemcsak megölt valakit, hanem vissza is hozta az életbe.

– Mi a pokol istenei vagyunk, Emilia. Mi vagyunk a Rettegettek. – Az ikertestvérem újból rám nézett. – Sem boszorkányok, sem alakváltók, de még a pokol hercegei sem tudnak megállítani minket, ha együtt vagyunk. Az erőd ébredezik. Itt az ideje, hogy visszavegyük, ami a miénk. Itt az ideje, hogy hazatérjünk!

Az én otthonom a Harag háza volt. Saját akaratomból választottam. Sötét érzés éledt bennem, ösztönösen védelmező.

– Ezért intettél óva Haragtól? Mert azt akarod, hogy csatlakozzam hozzád?

– Természetesen. Te nem tartozol a démonok közé. A véred mellett a helyed.

– És ha nem vagyok hajlandó veled menni? – Megigazítottam a fogást a tőröm markolatán. – Akkor mi lesz?

A testvérem néhány szívdobbanásnyi időre néma maradt, épp elég hosszan ahhoz, hogy a csend kényelmetlenné váljon.

– Akkor találunk másik módot, hogy kiszabadítsuk az erődet mágikus ketrecéből. – Vittoria végigmérte Haragot, és a szemében derű csillant, amikor a talaj megremegett a talpa alatt. – Kerozin vagy. Gyúlékony. Mérgező. – Egy tőrt húzott elő a levegőből. A pengéjén különös, mágikus szimbólumok izzottak. Harag kísértetiesen elcsendesedett. – És én vagyok a szikra, ami lángra lobbant!

A férjem nem várta meg, hogy lecsapjon.

Dühös örvényként szabadjára engedte a teljes erejét.

És a farkasok támadásba lendültek.

NYOLC

Harag brutális kecsességgel harcolt, úgy mozgott, mint egy élő, lélegző rémálom, ahogy véres utat vágott az ellenségeink között. Kíméletlenül és habozás nélkül gyilkolt. Valami felé ugrott, ő elpusztította, és már a következő célpontnál tartott, mire az előbbi földet ért.

A testét nem egyszerűen háborúra teremtették; kemény munkával dolgozták ki a küzdelemre, olyan fegyverként, amit erre a célra tökéletesített. Csak egyetlen pillanatig, egy szívdobbanásból a másikig, a harcost csodáltam.

Lecsapott; farkasok terültek el, és nem keltek fel. Vér fröccsent szét a hóborította földön. A levegőt megülte a fémes szag, és az adrenalin vad illatával keveredett. A harc démona pillanatok alatt már egy tucat vérfarkast levágott. Egy másik tucatnyi megdermedt, testüket támadás közben burkolta be egyszeriben a jég.

Most megmutatkozott a démonkirály hatalmának pokoli valója.

Harag mágikus lökést küldött szét, ami villámként száguldott végig a birodalmon. Minden bizonnyal jelzés volt. A démonparipák kiszabadították magukat a hintó fogságából és a kantárokból, majd fémfogaikat csattogtatva vágtattak a farkasok között, könnyedén tépve húst és csontot.

Én is akcióba lendültem, harcolva verekedtem magam át a hordán, ami igyekezett összezárni sorait körülöttünk. A testem emlékezete irányította a mozdulataimat, mintha mindig is tudtam volna, hogyan kell ugyanilyen hideg erőszakkal ölni. Biztos voltam benne, hogy a düh istennőjeként bőven volt benne gyakorlatom, még ha nem is emlékeztem rá.

Belevágtam a tőröm markolatát a megfagyott farkasokba, rá sem hederítve a leszakadt végtagokra és véres húscafatokra, amik az összetörő jég után maradtak. A testem zsongott az erőtől, a dühtől. De éreztem a határát – olyan volt, mint az a fal, ami akkor emelkedett bennem, amikor Irigység ellopta a mágiámat.

Az átok még mindig visszatartott. A dühöm, amiért szándékosan tudatlanságban tartottak, most először felülkerekedett az attól való félelmemen, hogy megtudjam a teljes igazságot. Ha túléljük ezt a csatát, magamban megfogadtam, hogy minden tőlem telhetőt megteszek, hogy visszaszerezzem valódi énemet. Soha többé nem fogom erőtlennek érezni magam, vagy mint akit ketrecbe zártak.

A hó sűrűn kezdett hullani, az amúgy is szürke égbolt egyre sötétebbé, vészjóslóbbá vált. Ha Harag parancsolt a hónak és a jégnek, akkor logikus, az alvilág miért egy fagyos tundra. A hatalmát nem lehetett megfékezni, olyannyira, hogy maga a föld is behódolt az akarata előtt. Reméltem, hogy ez megrémítette az ellenségeinket. Azt akartam, hogy a démonbirodalom egészben kebelezze be őket.

Harag előrenyomult, és éppen akkor érte el a híd szélét, amikor újabb csapat farkas ugrott elő az árnyékbirodalomból. A démon kivetette az erejét maga mögé, és megfagyasztott mindent, ami mozgott, rajtam és démoni lovain kívül. A csata káoszán keresztül az ikertestvérem után kutattam.

Vittoria eltűnt, de a jelenlétét továbbra is éreztem a csata peremén. Várakozott. És bármit is tervezett, az biztosan nem lesz jó. Oda kellett hozzá jutnom, meg kellett győznöm, hogy fújjon visszavonulót, vagy kénytelen leszek én ártalmatlanná tenni.

Egy farkas a fogait csattogtatva felugrott, azonnal megfagyott, és egy karnyújtásnyira tőlem a földre zuhant. Vér fröccsent az arcomra. Nem álltam meg, hogy letöröljem.

A hátam mögött suhogó mozgás ragadta meg a figyelmemet. Hátralendítettem a karom, keményen és gyorsan lecsaptam egy farkasra, ami készült Harag hátára ugrani. Nagyon közel ért. Túlságosan közel. A dühöm forrongani kezdett mélyen a bensőmben, és azzal fenyegetett, hogy kirobban. Közel maradtam a királyomhoz, a dühöm harci dobként lüktetett együtt a szívverésemmel.

A farkasok megpróbáltak lesújtani a démonra, de vagy ő, vagy én leterítettük őket. A lovai a jobb oldalamon fújtattak – harapdálva és rugdosva törtek utat maguknak a farkasok között.

De azok csak jöttek és jöttek, és úgy éreztem, mintha már órák óta harcolnánk. Vér áztatta a földet, és a köpenyem úgy szívta magába, mint egy felajánlást. Én örömömet leltem benne, hálát adtam érte. Tárt karokkal fogadtam még többet és még többet.

Még több halált. Még több dühöt. Még több bosszút.

A tőröm rózsaarany színben izzott a vérfoltok alatt, magába szívta az áldozatokat, amiket felszolgáltam neki. Már majdnem elértük a híd közepét, amikor olyan hang ütötte meg a fülemet, ami rémisztőbb volt, mint a vérfarkasok és a lovak együttvéve. Úgy acsargott és ugatott, mint egy veszett kutya. Számos kutya, ami azt illeti.

Nehéz lépések dübörögtek, és megremegtették a földet. A híd szélén, a Harag háza felől érkezve, megállt négy hatalmas pokolkutya. Némán szentségeltem. Harag nem viccelt, amikor kiskutyának nevezte azt, amelyikkel a Bűn-folyosón találkoztam össze. Akkora volt, mint egy póni. Ezek a háromfejű bestiák viszont akkorára nőttek, mint egy elefánt. Jégkék szemük megvillant, és a hozzájuk legközelebb álló farkasok felborzolták a szőrüket, a figyelmük most már megoszlott Harag és a harci kutyái között. A küzdelem jócskán nehezebbé vált a farkasok és az ikertestvérem számára. Hála az égnek!

A hófehér pokolkutyák egy pillanatot sem vesztegettek – belevetették magukat a harcba. Csak annyi ideig figyeltem őket, hogy lássam, amint halvány bundájuk vörösre színeződik az áldozataik vérétől, aztán folytattam én is a vérontást. A kezemben tartott tőrre összpontosítottam, és úgy forgolódtam és szúrtam, mintha az egész egy pontosan koreografált tánc lenne. A csata volt a zene, a halál pedig a gyakorlott partnerem. Mindeközben a bosszú a lelkemben dübörgött.

Harag továbbra is ugyanazzal a lelkesedéssel küzdött, mint az elején, és közel sem tűnt fáradtnak. A farkasok nem mondhatták el magukról ugyanezt. Néhányuk itt-ott megtántorodott, sűrű fehér hab borította a pofájukat, a mellkasuk zihált a megerőltetéstől.

A pokolkutyák, a démonlovak és Harag együttes erejével egyre közelebb érződött a győzelem. Szinte csak karnyújtásnyira. Lebuktam, amikor egy farkas átugrott fölöttem, majd elvágtam a torkát, a vére az arcomba fröccsent, és benedvesítette a hajamat, ahogy a földre zuhant.

– EMILIA!

Az ikertestvérem vérfagyasztó kiáltásának hallatán megpördültem, képtelen voltam ellenállni az ösztönnek, hogy megkeressem és megvédjem. De hibát vétettem. A testvéri szeretet és emberség egyetlen apró mozdulatának köszönhetően minden félresiklott. Egy vérfarkas a földre tepert, a torkomnál csattogtatta az állkapcsát. Karmok szaggatták a köpenyemet, és feltépték a mellkasom húsát, én pedig felsikoltottam.

Aztán a farkas hirtelen eltűnt, lerántották rólam, és úgy nekivágták a hídnak, hogy megreccsent a nyaka és a háta, olyan hangosan, hogy még a démonlovak és pokolkutyák csatazaja mellett is hallani lehetett.

A farkas egyszer görcsösen megremegett, aztán mozdulatlanná dermedt.

Kifújtam a levegőt, és elharaptam egy újabb sikoltást. A seb a mellkasomon egyszerre lüktetett minden egyes felgyorsult szívveréssel. Egyelőre nem éreztem a fájdalom teljes mértékét – kétségkívül az adrenalin hatása volt. Viszont furcsán szédültem.

Harag szeme két aranylángként izzott, ahogy fölém hajolt, és felmérte a testemen okozott sérüléseket. A hőmérséklet felfoghatatlanul hidegre csökkent. A mérge elérte legvégső határát.

Az ikertestvérem, a vérfarkasok, jobb, ha mind visszavonulót fújnak, mielőtt eltörli őket a föld színéről. Kinyújtotta felém a kezét, aztán térdre rogyott. Az inge elején vérfolt kezdett terjedni. Összeráncolt homlokkal pillantott le, mintha ő sem tudná elhinni. Egy izzó penge állt ki a mellkasából.

– Harag! – Feltápászkodtam, nem törődve a fájdalommal, ahogy a sebem továbbszakadva még jobban felnyílt, csak megragadtam, és a testemmel védelmezőn átöleltem. – Semmi baj! – A kezem a penge fölött lebegett. – Majd én kihúzom. Meg fogsz gyógyulni!

– Tudod… – Vittoria Harag háta mögött állt, és lelkiismeret-furdalás nélkül kirántotta a hátából a tőrt. – Olyan sokan keresik a Pusztítás pengéjét…

A továbbra is erősen vérző sebről az ikertestvéremre néztem. Harag azt mondta, hogy az elátkozott penge megölheti őt, a testvérem pedig egy olyan tőrrel szúrta szíven, ami tagadhatatlanul súlyos sérülést okozott. Harag sebei általában pillanatok alatt begyógyultak. Azt is mondta, hogy megérezné, ha a közelben lenne, de elterelték a figyelmét. Én tereltem el.

Bronzszínű bőre rohamos ütemben lett egyre sápadtabb, de a haragja pusztítón perzselt, ahogy a szemembe nézett.

– A köpenyed.

A pillantásommal jeleztem, hogy a tőrdöfés bizonyára kihatott a józan eszére. Nem volt az az isten, sem ebben, sem semelyik birodalomban, hogy így magára hagyjam őt.

– Gyógyítsd meg! – Felnéztem a testvéremre. – Azonnal gyógyítsd meg!

Vittoria úgy tűnt, megfontolja a követelésemet. Megrántotta a vállát.

– Nem.

– Vittoria. – A légzésem felgyorsult, szaggatottá vált. – Megtagadnád ezt tőlem?

Odaintett a farkasnak, aki bizonyára Domenico volt, mire az a vállamba mélyesztette a fogait, és ahogy hátrarántott, belevágott a mellkasomon lévő sebbe. Az egész testemet elöntötte a kín. A vérfarkasok pedig a pillanatot kihasználva falat formáltak köztem és a férjem között.

Legyűrtem a fájdalmat, és közelebb léptem a vicsorgó farkasokhoz.

– Hagyd ezt abba! Vittoria, csak hagyd abba! Megteszek bármit, amit csak akarsz.

– Talán látni akarom, ahogy kivérzik. Ettől hogy érzed magad, Emilia? Ingerülten?

Vittoria belerúgott Harag hátába, pont ott, ahol az előbb átfúrta a penge, és a démonherceg vért köhögött fel.

– Mérgesen? – A tőr markolatával halántékon vágta, a hangos reccsenésből ítélve elég erősen ahhoz, hogy az egy halandót biztosan megölt volna. Harag arca megrándult, ahogy csurogni kezdett rajta a vér, de nem hunyászkodott meg. Valami baj volt, tudtam, különben már visszavágott volna. – Vagy felbőszülten?

– Elég! – üvöltöttem.

– Mi kell ahhoz, hogy a mágiád felébredjen? – Vittoria megragadta Haragot a hajánál fogva, hátrarántotta a fejét, felfedve a torkát, és nekinyomta a pengét. – Ez?

Bármi volt is az a tőr, rendkívül súlyos sérüléseket okozott neki. Ha Vittoria elvágja a torkát, ha elveszítem őt… Egyszerre kirobbantam. Az az ősi erő, az a szunnyadó fenevad eszeveszett dühvel támadt fel Harag vére láttán. Meg sem próbáltam visszatartani. Nem próbáltam parancsolni neki.

Szabadjára engedtem.

És a düh teljesen elárasztotta minden érzékemet. Rózsaarany lángoszloppá váltam. A levegő perzselően felforrósodott, de Harag, Vittoria, Domenico és énkörülöttem védőgyűrű tört fel. Minden más, Harag kutyáit és lovait kivéve… felgyulladt.

A farkasok felüvöltöttek, és amelyikük nem menekült el elég gyorsan, mind lángra kapott. Égett szőrzet bűze terjedt a levegőben, elérve a védőgyűrűt is, amit az elszenesedett hús émelyítően édes illata követett. Vittoria nagy érdeklődéssel figyelte, mi történik körülöttünk, de nem szólt semmit, miközben az erőm egyre forróbban tombolt.

A hó és a jég tócsákká olvadt, a folyó vize bugyborékolva forrni kezdett alattunk, a háttérben váró farkasok pedig egymás után eltűntek, visszatértek az árnyékbirodalomba. A híd kövei olvadni kezdtek. Másodpercek választottak el minket attól, hogy a gőzölgő vízbe zuhanjunk, ahol a csontjainkról leforr a hús.

Nem érdekelt. Az ikertestvéremet is magammal rántom a halálba. A bosszúvágyam olthatatlan szomjúság volt, amit nem tudtam kielégíteni. Magammal viszem mindannyiukat, és aztán…

Hirtelen havas eső zúdult le ránk, és a több száz fagyos csepp jéghideg csípése a bőrömön rövid időre kizökkentett a transzból. Harag ujjai az enyém köré fonódtak, egyszer megszorítottak, mielőtt elernyedt a keze. Elengedtem az erőmet, majd térdre rogytam, és magamhoz szorítottam a királyomat.

– Természetesen a Pusztítás pengéjét lehetetlenség megtalálni – fejezte be Vittoria, és félredobta a tőrt. – Ezért kellett helyette méreghez folyamodnom. Megvan a maga előnye, ha te vagy a halál istennője. Eltartott egy darabig, amíg kikísérleteztem a megfelelő bájitalt, de végül sikerült készítenem valamit, ami elég erős ahhoz, hogy egy halhatatlant is legyűrjön.

Beletelt egy másodpercbe, amíg az agyam felzárkózott az érzelmeimhez, és felfogta, mit is mondott. A testvérem felé kaptam a fejem.

– Nem találtad meg a Pusztítás pengéjét?

– Még nem. – Vittoria szomorúan sóhajtott. – Bár mindent összevetve, ugyanolyan jól működött, hogy hazudtam róla. – Hát ezért nem érezte meg Harag. Az egész egy átkozott trükk volt. A dühöm ismét feltámadt, de mielőtt szabadjára ereszthettem volna, az ikertestvérem felemelte a karját, és szorító mozdulatot tett a kezével. – Aludj!

A szívem lelassult. Elfogott a pánik, mikor rájöttem, így képtelen leszek Haragon vagy magamon segíteni. A fejem koppanva csapódott a földnek. Nyitott szemmel meredtem a férjemre, aki úgy tűnt, közben összeszedte magát, és a nevemet kiáltozta.

Az arca volt az utolsó dolog, amit láttam, mielőtt a világ elsötétült.

Pattogó tűz hangjára ébredtem, de meleg helyett hűvös nedvesség járta át a levegőt. Felforgatott föld szagát éreztem. Akár egy sírnál. Mint amikor nonna telihold idején elvitt minket, hogy sírföldet gyűjtsünk, és megáldjuk az amulettjeinket, hogy elűzzék az ördögöt. A férjemet.

Felpislogtam a gyökerekkel erezett mennyezetre, és felültem. Sötét volt, föld alatti sötétség, és a mennyezetet átszelő vastag gyökerek jelezték, hogy bárhol is tartózkodtam, egy óriási fa állt pont felettem. Körbepillantottam az üres szobában… illetve cellában. Az egyik falat mennyezetig érő rácsok alkották, túl közel egymáshoz, hogy át lehessen bújni közöttük, míg a többi fal döngölt föld volt, a padló áthatolhatatlan kő.

Lángoló tűzvonalak futottak végig a mellkasomon, és kínzóvá élesedett a fájdalom.

A csata. Harag. A farkasok.

Egyszerre rohantak meg az emlékképek. Az égő sebesülésem ellenére felpattantam a szalmamatracról, amire fektettek, és megragadtam a rácsot, remélve, hogy az egyiket meg tudom lazítani.

Éles fájdalom cikázott fel a karomon, és azonnal elengedtem. A rácsokat megbűvölték; remélhetőleg ez csak nehézség volt, nem megkerülhetetlen akadály. Lenyúltam a Forrásba, és megidéztem a tüzet, majd megcéloztam a fémrudakat; a lángoló rózsabimbók belekaptak, a rács dühösvörösen felizzott, aztán… semmi. Az elátkozott rudak elnyelték a mágiát.

Újra megpróbáltam, mire az energiakitörés hulláma hátralökött.

Csodás. A mágiám csak táplálta a varázslatot; minél jobban küzdök, hogy kiszabaduljak, annál inkább csapdába esem. Gonosz kis trükk volt, de hatásos. Az istennő átkozza meg!

– Vittoria!

– Emlékszel az éjszakára, amikor kihallgattad, amit a Hét csillagról mondtam, árnyékboszorkány?

Megugrottam az új hang hallatán, és meredten néztem azt a pontot a cellám távoli sarkában, amiről eddig azt hittem, csak egy sötétebb árnyék.

– Irigység?

A bűn hercege ültében előrehajolt, éppen csak annyira, hogy a folyosón elhelyezett egyetlen fáklya fénye rávetüljön rideg, jóképű vonásaira.

– Nem te vagy az egyetlen, aki csalódott, kedvesem. Én is jobban örülnék, ha inkább a fivérem lenne itt.

– És te hogy kerülsz ide?

A herceg ingerült pillantást vetett rám.

– A testvéred nem tudott ellenállni nekem, és démoni karmai közé kaparintott. – Szórakozottan megdörzsölte a mellkasát, pont ott, ahol a szívének kellett volna lennie. Az inge elszakadt, mintha Vittoria valóban kitépte volna a szívét. Észrevette az elborzadt arckifejezésemet, és lassú, gonosz mosolyra húzódott az ajka. – Semmi ok az aggodalomra. Visszanőtt. Összeaszalódva és ugyanolyan feketén. De megvan.

– Nem is akarom tudni.

– Halhatatlanság. – Megvonta a vállát. – A sebek begyógyulnak, a szívek újranőnek. Az élet megy tovább. És tovább.

Ilyen színtelen hangon kijelentve egészen borzalmasan hangzott.

– Ha Vittoria nem akarta a halálodat, mégis miért tépte ki a szíved, és zárt be egy cellába?

– Ha esetleg nem vetted volna észre, az ikertestvéred egy szadista és pszichopata is. Bár abból a csúnya sebből ítélve a mellkasodon, a hír bizonyára nem lep meg. – Irigység felállt, és lesöpörte a port a nadrágjáról, aztán fintorogva nézte a piszkos kezét. – Ezen kívül történetesen megőrül értem, bár azt hiszem, ezért nem hibáztathatom. Elviselhetetlenül jóképű vagyok. Teljesen az őrületbe kergeti, hogy visszautasítottam a közeledését, és az ajánlatát is a szövetségre.

– Az elviselhetetlennel nem vitatkozom, a többit majd még meglátjuk. – Érdekes információ volt, hogy Vittoria Irigységet is megkereste, miután Kapzsisággal már szövetségre lépett. Hacsak nem fordítva történt. – Te az első vagy a második választása voltál?

– A második. Bár biztos vagyok benne, már azt kívánja, bárcsak hozzám jött volna el először. Az én kincsesládám nagyobb, mint Kapzsiságé.

– Ezt kétlem, felség.

A vigyora ezúttal őszintén ragyogott fel, amitől megjelentek kisfiús gödröcskéi. Eddig csak egyszer láttam őt így, és ettől egy kicsit megenyhültem iránta.

– Úgy tűnik, nem csak az ikertestvérednek vannak éles karmai. Higgy, amit akarsz, kedvesem, de ne feledd, én nem tudok hazudni. – A mellkasomon éktelenkedő sebhelyre pillantott. Ha nem ismertem volna jobban, akár azt is hihettem volna, hogy az aggodalomtól ráncolódott össze a homloka. – Azzal valamit kezdened kéne. Máris elfertőződöttnek tűnik, és a rothadás szagától pokolian büdös lesz a cellában.

– Felfogtam. – Összeszűkült a szemem. – Miért nevezel folyton árnyékboszorkánynak? – kérdeztem. Nem állt rendelkezésemre sem egy gyógyító, sem kötszer, így semmi értelme nem volt olyasmin rágódni, ami ellen nem tehettem semmit. Ha a seb olyan mértékben elfertőződik, a bűz lesz a legkisebb gondom, ami miatt aggódnom kell. – Tudom, mi vagyok. Hogy ki vagyok.

– Ó, valóban? – felelte, és közben leült a földre. A hangjából ítélve nem győztem meg.

Mély levegőt vettem, és az utolsó emlékképemre összpontosítottam Haragról, hogy tápláljam a bűnömet. Hogy engedjem, hogy egy pillanatra kiszabaduljon a ketrecéből. Aztán szabadjára engedtem.

– Mondd meg te!

– A szemed… – Irigység felvonta a szemöldökét, szinte már elismerően nézett rám. – Viszlát, halandóság! Úgy tűnik, a romlottság győzött. Nos, nem meglepő. Bár nem gyógyulsz, ami viszont elég különös.

Elengedtem a dühömet, és kifújtam a levegőt. Irigység az arcomat vizsgálgatta, de nem kommentálta, amikor az íriszem visszaváltozott melegbarnára. Megvontam az egyik vállam, majd a szememre mutattam.

– Nem teljesen halhatatlan.

– Lehet, hogy nem kaptad vissza a teljes erődet, de a halandóság végül mindig behódol a halhatatlanságnak. Kettejük közül az a legerősebb. Egy csepp halhatatlanság hatalmasabb, mint egy vödörnyi halandóság.

Ebben láttam az értelmet. Majdnem. Azt a tényt leszámítva, hogy Haragnak nem is egyszer keményen meg kellett küzdenie azért, hogy ne „haljak meg”. Hamarosan a végére járok annak is, hogy miért.

– Ne térjünk el a tárgytól! Az árnyékboszorkányokról kérdeztelek. Mondd el, mit jelent valójában! Kérlek.

Irigység oldalra billentette a fejét, a kérést fontolgatva.

– „Árnyék”, mert valódi erődnek csupán árnyával vagy árnyékával rendelkezel. „Boszorkány”, mert a mágiád jelenleg annyira felhígult, hogy pontosan az vagy. Ami minden egyes boszorkány: istennők leszármazottja.

– Ezt miért nem tudtad korábban elmondani?

– Az átok nem engedte. Úgy tűnik, nem csak a szemed színe változik.

A köztem és Harag között lévő mágikus kötelékre gondoltam. Arra, ami lehetővé tette, hogy behatoljon az elmémbe, és megtörje azt, ami eddig visszatartotta az emlékeimet.

– Gondolod, hogy ennek ahhoz lehet köze, hogy feleségül mentem Haraghoz?

Irigység úgy kezdett méregetni, mintha hirtelen nagyon érdekessé váltam volna.

– Mindketten elfogadtátok a köteléket?

– Ez mindkettőnk ujján megjelent. – Feltartottam a kezem, megmutatva az új tetoválásomat. – Miután mi…

Mosoly játszadozott az ajka szélén.

– Elháltátok a köteléketeket Kapzsiság házában. Meglep, hogy Harag elvesztette az önuralmát egy rivális udvarban. Megfogadta, hogy ilyen soha többé nem történik.

Elkaptam a fejem, és visszagondoltam az eseményekre, amik váratlan szerelmeskedésünkhöz vezettek.

– Kapzsiság kastélyának egy része összeomlott; Harag érzelmeit kissé felkorbácsolták az indulatok.

Az Irigységből kitörő hangos nevetésre visszafordultam a démon felé.

– Ha jól sejtem, köze volt hozzá az én drága fivéremnek és a temperamentumának. Ez kétségtelenül megmagyarázná, miért követelt magáénak ott helyben. Szép volt, kis árnyékboszorka!

– Nem akartam, hogy ilyesmi történjen.

– Ha valami egyszer beindul, ritkán van befolyásunk a végeredményre, függetlenül attól, hogy eredetileg mit szerettünk volna.

Irigység hátradőlt, a könyökét a térdére támasztotta, és a kezét lazán összekulcsolta maga előtt. Az ingujja a könyökéig fel volt gyűrve, meglepően izmos karokat fedve fel. Egy harcos rejtőzött a tökélyre fejlesztett gúnyos mosoly és a megvetés látszata alatt, amit páncélként viselt. Sötét haja kócosan összevissza állt, de ettől csak még inkább nemtörődömnek tűnt. Fenségesebbnek.

A herceg nem először emlékeztetett arra, ami valójában volt: egy bukott angyal. Mielőtt ezt megtudtam volna, már akkor is törött glóriával képzeltem el, ami elég találó volt, de most már felismertem, hogy az valójában egy összetört szív.

Smaragdzöld tekintete az enyémre siklott, és a mélyén figyelmeztetés villant.

– Ne téveszd össze az unalmat a barátsággal vagy a jótékonykodással!

– Nem nevezném barátságnak vagy jótékonykodásnak. – Kicsit szomorúan mosolyodtam el. – Azt mondanám, kedvesség, de akkor leharapnád a fejem.

Bosszúság sugárzott róla.

– Sok minden vagyok, de a kedves nem tartozik a tulajdonságaim közé. Önző? Határozottan. Akármit mondok, az végül a saját valódi célomnak kedvez. Ezt soha ne felejtsd el.

– Tudod – szólalt meg Vittoria, ahogy besétált a börtönünk előtti folyosóra –, az igazán szánalmas az, hogy szerintem te ezt tényleg el is hiszed.

KILENC

Az ikertestvérem a cella előtt állt, fagyoskék ruhájában ridegnek és kegyetlennek tűnt. Az embersége lefoszlott róla, de nehezen tudtam elhinni, hogy semmi nyoma sem maradt. Még ha mélyen, nagyon mélyen volt is eltemetve boldogtalan, halhatatlan lelkében.

A tekintete rám szegeződött.

– Bűzlesz a reménytől. Nem áll jól neked, testvérkém!

– Hol van Harag?

Tetőtől talpig végigmért, a sérülésemre alig vetve egy futó pillantásnál többet, mielőtt a figyelme megállapodott az alkaromon. A kígyón, a félholdakon és a virágokon, amik most már egészen a könyököm fölé nyúltak, és örökre megjelölték a bőrömet. Ugyanaz a tetoválás, ami Harag karján is ott volt.

Undorodva elfintorodott.

– Nem találod furcsának, hogy ő érzékelni tudja a tartózkodási helyedet ezeken az ocsmány, megegyező tetoválásokon keresztül, te viszont nem? – Csak cöcögött, amikor összepréseltem az ajkam, és nem voltam hajlandó válaszolni. – Én biztosan tudni szeretném, hogy a mágia miért csak az egyik irányban működik.

Nem egészen voltam biztos benne, hogy ez még mindig így volt, de nem fedtem fel, hogy valami megváltozott, miután beteljesítettük a kötelékünk testi részét.

– Nos, én pedig azt szeretném tudni, miért vagy ilyen kegyetlenül idegesítő, de egyikünk sem kapja meg ma este, amit akar. – Irigység természetfeletti gyorsasággal mozdult, és most már ott állt mellettem. Az ajka kegyetlen vigyorba torzult, amikor Vittoria a fogait kivillantva vicsorgott rá. – Térj a lényegre, hogy aztán nyugalomban folytathassuk a veszted kitervelését.

– A testvérem soha nem bántana engem.

– Ó, na ez már mulatságos. – Irigység hátravetette a fejét, és úgy nevetett. – Lássuk csak, jól értem-e. Megcsonkítottad a szerelmét, őt megsebesítetted a nagyra nőtt ölebeiddel, aztán bezártad egy ketrecbe, és te azt hiszed, hogy nem azt tervezgeti, hogyan találjon vissza Haraghoz, és pusztítson el téged, ha az útjába állsz?

– Soha nem tenne ilyet! – hördült fel Vittoria. Bár a pillantás, amit felém vetett, kevésbé tűnt magabiztosnak. – Egymás vére vagyunk.

– Harag pedig a sorsa. Ahogy ő Haragé. Ahogy fent, úgy lent. Ők az egyensúly. Fény és sötétség. Az egyik fentről bukott le, a másik lent, az alvilágban teremtetett. – Irigység gerince kiegyenesedett, és minden derűje eltűnt. Valami a bensőmben a helyére kattant. Helyesnek éreztem, amit mondott, mint mikor egy kulcs becsúszik a zárba. – Egy szavamra sem figyeltél oda, amikor betörtél a házamba, és megdugtad a helyettesemet? A szeretet ellen nem győzhetsz. Az az erő hatalmasabb és félelmetesebb, mint bármilyen mágia, ami fölött rendelkezel, vagy félelem, amit másokban keltesz. Még ezek után is.

Megmerevedtem. A szavai felidéztek egy emléket, ami fontosnak tűnt. Nonna azt mondta, hogy a szeretet a legerősebb mágia, és mindig elvezet oda, ahova mennem kell. Akkor meg voltam róla győződve, hogy a családom szeretetére utalt, de azok alapján, amit azóta megtudtam, már nem voltam benne olyan biztos. Különösen, hogy ezt pont azután mondta, hogy rámutatott a jelre, amivel a pokol egyik hercege megjelölt.

– A sors egy hűtlen szajha. Akárcsak a szerelem. – Vittoria forrt a méregtől. – A megfelelő ösztökéléssel a testvérem fejét is el lehet csavarni. Pont, ahogy Kevélységét.

– Valóban elcsavarták volna a fejét? – vágott vissza Irigység. – Én nem lennék olyan biztos benne.

– Nem engedem, hogy a testvéremet olyan ostoba korlátok közé szorítsák, mint a sors vagy a szerelem!

Irigység rám pillantott.

– Szeretném látni, ahogy megpróbálod megállítani.

Elegem lett abból, hogy úgy beszélgetnek rólam, mintha itt sem lennék. És nem voltam saját erő híján, függetlenül attól, hogy akaratom ellenére ragadtak el. A magam javára fogom fordítani ezt a találkozót. Mielőtt a testvérem visszavághatott volna, elsuttogtam egy igazságvarázslatot. Még mindig boszorkány voltam, bár a mágiám most már közelebb állt egy istennőéhez. A varázslat megragadta az ikertestvéremet, és erősen megszorította.

Amikor megszólaltam, a hangomból színtiszta dominancia áradt. A beleszőtt erőtől démonibbnak hangzott, mint bármelyik hercegé.

– Hol van Harag?

Vittoria szeme szinte kidülledt, ahogy igyekezett leküzdeni a mágikus parancsot. Még több erőt szőttem a varázslatba, és rideg arccal figyeltem, ahogy folyni kezd a vér az orrából, és rácsöpög szép ruhájára.

Összepréselte a fogát, a homlokán verejték gyöngyözött. Minden nagyon gyorsan történt, de hajlandó voltam szétzúzni a koponyáját és megtörni az elméjét, hogy megkapjam, amit akarok. Irigység kuncogott mellettem, valószínűleg megérezte az egyre növekvő vadságot bennem. Vittoria pillantása a démonra ugrott, és dühösen rámeredt.

– A templomomban.

– HOL?

Vittoria orrlyukai kitágultak. A testvérem erős volt, de engem a düh táplált.

– A Változó-szigeteken.

– Megölted Kapzsiság parancsnokát?

– Nem.

– Felbéreltél valakit, hogy megöljék?

Vittoria ismét a fogát vicsorította, de sikerült megtartania magának a választ.

A mágia már kezdett apadni, így nem voltam benne teljesen biztos, hogy a testvérem hazudott-e Kapzsiság parancsnokának meggyilkolásáról, vagy sem, de adott egy csipetnyi reményt, hogy talán igazat mondott.

– Köszönöm, testvérkém. Nem is volt olyan fájdalmas, ugye?

Eltántorodott a cellám rácsaitól, az arcáról gyilkos düh sütött, ahogy letörölte a vért az orra alól.

– Ezt még megbánod!

Leutánoztam korábbi rideg tekintetét, a hangom tele volt rosszindulattal.

– Ahogy te is megbánod hamarosan, hogy bezártál ide, és távol tartasz Haragtól.

– Én figyelmeztettelek. – Irigység gyakorlatilag a talpán rugózott jókedvében. – Te gyújtottad meg a gyufát; remélem, komolyan gondoltad, amikor azt mondtad, élvezed a perzselését.

Figyelmen kívül hagyva a civakodásukat, az ikertestvéremre meredtem.

– Te küldted a megbűvölt koponyát Kapzsiságnak?

– Bárki meg tud bűvölni egy koponyát, aki rendelkezik a megfelelő varázsigével. Még a pokol egyik hercege is.

Ez nem volt egyértelmű válasz, de újfent elgondolkodtatott, hogy vajon Kapzsiság áll-e a koponya mögött. Eddig még nem találtam semmit, ami azt bizonyította volna, hogy nem ő küldte saját magának.

– Igen – húzta el a szót Irigység –, még az alantas démonhercegek is képesek olcsó bűvésztrükkökre. Akárcsak egy istennő.

– Tudsz arról, hogy démonok támadták meg valamelyik farkasodat, vagy tűntek el mostanában közülük? – kérdeztem. – Nem számítva azt a puccsot, amivel az imént próbálkoztál meg Harag és ellenem.

– Ha egy démon bántani merészelt volna az oltalmam alatt álló farkasok közül akár egyet is, az a démon már nem lélegezne.

– Akkor sem, ha az a démon egy olyan udvar magas rangú tisztviselője lenne, amivel szövetséget kötöttél?

– Különösen akkor. – Vittoria pillantása visszatért Irigységre. – Ha nem hagyod abba a vigyorgást, másodszor is kitépem a szívedet, démon!

– Vittoria! – mondtam szigorúan. – Megölték vagy elrabolták valamelyik farkasodat az elmúlt körülbelül egy hétben?

– Ezt mi okból kellene tudnod? – kérdezte.

Megfeszítettem az állkapcsomat. Ez jól ismert hárítási taktika volt, amit Harag használt, amikor ki akart térni egy kérdés elől.

– Megtudtam, hogy a vérfarkasvér képes elnyomni a démoni érzékeket. És elég sokat találtak belőle Kapzsiság parancsnokának maradványai körül. Emlékszel Vestára, ugye? Biztos vagyok benne, hogy találkoztatok, amikor szövetséget kötöttél a Kapzsiság házával.

– Nem pazaroltam sok figyelmet Kapzsiság ölebére.

– Keserűnek hangzol – jegyezte meg Irigység. – Talán ő is visszautasította a közeledésed?

Tovább akartam faggatni, de egyértelművé vált, hogy a testvérem nem fog beszélni egy démon jelenlétében.

– Miért vagyok itt, Vittoria?

Elszakította a tekintetét Irigységről, és végigmért.

– Azt akarom, hogy elfogadd a teljes hatalmadat. Itt az ideje, hogy levetkőzd a halandóságodat, hogy megbüntessük az ellenségeinket, és visszaszerezzük a házunkat.

– Hogy az átokba kellene levetkőznöm…

Félbehagytam, amit mondani készültem. Egy emlék rázta a ketrecét, és próbált kiszabadulni.

A házunk… Irigységre siklott a tekintetem, akit, úgy tűnt, nagyon érdekel a belső vívódásom. A bűnének házában egyszer megemlítettem a hét poklot, mire ő kijavított, hogy nyolc. Az igazságvarázslattal megbűvölt borral voltam elfoglalva, így ezt eleresztettem a fülem mellett, mert nem akartam elszalasztani a lehetőséget, hogy információkat gyűjtsek arról, ami után akkor kutattam.

Egy pillanatra lehunytam a szemem, és hagytam, hogy az emlék rám találjon.

– A Bosszú háza. – Az ikertestvérem felé kaptam a fejem, ahogy eszembe jutott a név. Egy nyolcadik ház. – De nem emlékszem semmi egyébre vele kapcsolatban.

– Erről majd máskor beszélünk – mondta Vittoria kitérően.

Irigység kacarászni kezdett.

– Ugyan, kérlek, oszd meg nyugodtan a házad titkait! Én tagadhatatlanul kíváncsi vagyok rá. Ahogy a fivéreim is.

– Még nem jártál ott soha? – kérdeztem a herceget a homlokomat ráncolva. – Harag sem?

– Nem. És sem az én kémeimnek, sem semmilyen más kémnek, aki a pokol hercegeinek szolgálatában áll, nem sikerült bejutnia abba a körbe.

– Hát nem itt van? – kérdeztem, újból az ikertestvéremre pillantva. Hirtelen hegyek képe villant át az agyamon. Hófödte és veszélyes. Elszigetelt. – Ezt értetted azon, hogy visszavesszük azt, ami születésünk révén minket illet – mondtam. Vittoria bólintott, de mást nem fűzött hozzá. Amiért hálás voltam. Szinte semmire nem emlékeztem a házunkat illetően, és bőven elég volt egyszerre csak egy egész életet megváltoztató eseményt feldolgozni. Már kezdtem azt is megérteni, hogy ezért nem akarta, hogy csatlakozzam a Harag házához. Azt akarta, hogy a saját bűnöm háza felett uralkodjak. És erről valószínűleg le kell majd mondanom az egyik rivális udvarunk kedvéért. – Említettél valamit a halandóságom levetkőzéséről. Ezt hogyan kellene megvalósítanom?

– Csak annyit kell tenned, hogy hagyod, hogy eltávolítsam azt a halandó szívet, amit adtak neked.

Az idő mintha hirtelen megállt volna.

– Micsoda?

Vittoria közelebb lépett a cellához.

– Gondoskodom róla, hogy gyors legyen, majdnem fájdalommentes. – A mellkasom felé biccentett, ahol a karmolásnyomok még mindig égettek. – Azok azonnal be fognak gyógyulni. Semmi fertőzés. Semmi heg.

Egyik kezemet a mellkasomra szorítottam, és elhátráltam. Komolyan beszélt. Az ikertestvérem ki akarta tépni a szívemet.

– Én nem… hogy érted azt, hogy valaki halandó szívet adott nekem?

– Úgy értem, hogy meg voltál bilincselve, nehogy hozzáférj az igazsághoz a valódi énedről. Kaptál egy halandó szervet, abban a reményben, hogy az emberség beleszivárog a lelked szövetébe. Azt akarták, hogy megszelídülj. Mit gondolsz, ki tett volna ilyesmit? – Vittoria nekidőlt a rácsnak, a mágia sistergett a bőrén. Úgy tűnt, észre sem veszi a fájdalmat. Vagy ha észrevette, egyszerűen nem érdekelte. – Tudod te. Sejted. De még mindig nem akarod elfogadni, hogy mit tettek velünk. Hogy ő mit tett. Elvették az erőnket, mert ennyire féltek tőlünk. Féltek a bosszúnktól, amit kielégítenénk.

– Nem! – Megráztam a fejem, de a tagadás kényelmetlenül ülte meg a gyomrom. Mert tudtam, hogy hazudok magamnak. Tudtam, hogy az ikertestvérem az igazat mondja. És mégsem voltam képes… nem akartam… megengedni magamnak, hogy beismerjem. Hangosan vagy akár csak magamban. – Nonna nem tenné! Nem tehetett ilyet. Miért tette volna?

– Ez egy bűbájlakat. Megbéklyózásra való. És a legsötétebb mágiával készült. Emberáldozattal.

– Nonna gyűlöli a sötét mágiát. Majdnem annyira, mint a Gonoszokat. – Irigységre pillantottam, aki szokatlanul csendben volt. Szomorúság. Ez villant fel a szemében, mielőtt elfordította a fejét. Ő igaznak tartotta. Keserű epe marta a torkomat; öklendeznem kellett. – Soha nem ölne embert! Még csontokat vagy sötét varázslatokat sem használhattunk.

Mert akkor sokkal hamarabb rájöttünk volna az igazságra, suttogta egy aprócska hang a fejemben. Vittoria nem szólt egy szót sem, helyette hagyta, hogy a magam módján dolgozzam fel, mennyi mindent eltitkolt előlünk a nagyanyánk.

Lopott halandó szívem megszakadt. A tudat, hogy egy embertől származik… az énem egy része azt akarta, hogy az ikertestvérem azon nyomban tépje ki a mellkasomból.

– Ne! – Irigység hirtelen előttem termett, és megrázta a fejét. – Ne is gondolj rá! Még nem állsz készen. Hidd el nekem.

– Miért?

Úgy tűnt, mintha nem akart volna válaszolni, valószínűleg azért, mert soha nem szokott ennyire szabadon információkat megosztani, de végül engedett.

– Van rá némi esély, hogy nem éled túl az átalakulást.

– Az előbb azt mondtad, hogy a halhatatlanság mindig győz.

– Sok olyan dolgot mondok, amit igaznak tartok. De ettől még nem lesz tény.

– És én mégis itt állok – szólt közbe Vittoria –, teljesen visszanyerve a régi énemet.

– Te uralkodsz a halál felett! – csattant fel a démon. – Persze hogy túlélted.

Álltam Irigység tekintetét. Hat hónappal ezelőtt ha valaki azt mondja nekem, hogy fontolóra veszem, hogy a pokol egyik hercegének szavára hallgatok az ikertestvéremével szemben, azt hittem volna, hogy megőrült. Harag szilárd meggyőződésére gondoltam a fivéréről – hogy nem gyilkos. Ha a férjem bízott benne, akkor én is így teszek.

Ráadásul nem voltam benne biztos, ő mit értett az alatt, hogy „nem állok készen”, de azt tudtam, hogy én arra biztosan nem állok készen, hogy meghozzam ezt a döntést. Bűbájlakat vagy sem, én ott szerettem a szívemet, ahol volt.

– Ha a szívem az egyetlen dolog, ami az utadban áll – kérdeztem Vittoriától –, miért nem veszed egyszerűen el?

– Nem teheti – felelte Irigység. – Neked kell úgy döntened, hogy lemondasz róla.

– Különben? – kérdeztem, az ikertestvérem arcát fürkészve. – Mi a következménye?

Vittoria kifújta a levegőt.

– Hogy meghalnál. Pontosan úgy, ahogy mindig is akarták. Nekünk sosem szabadott volna emlékeznünk arra, hogy kik vagyunk. Azon az éjszakán, amikor levettük az amulettjeinket? Rés keletkezett az átkunkon. Ezért tiltotta nonna folyton, hogy kicseréljük őket. Mert nem az ördögnek küldött volna jelet. Hanem elindított volna egy láncreakciót, ami felszabadított volna minket, beteljesítve egy másik jóslatukat. Senki sem akarná szabadon engedni a bosszú istennőit, különösen akkor, ha vétettek ellenük.

– Honnan tudtad meg mindezt? – kérdeztem.

– Egy varázskönyv súgta meg nekem a titkait. Nem sokkal azután, hogy levettem az amulettemet, és átadtam neked, a lappangó képességem feléledt, és az idő múlásával egyre erősebb lett. A suttogások egyre hangosabbá váltak, és egyre hevesebben követelték, hogy cselekedjek. Egy nap a suttogások elvezettek az első varázskönyvhöz. Így tanultam meg, hogyan tudom megtörni a saját bűbájlakatomat.

Ez igaz volt. Olvastam a naplójában azt a bejegyzést, amiben a suttogásokról írt, és a vágyáról, hogy megértse őket. Otthagytam a cella rácsait, és lerogytam a matracra, a porszemek felhőként emelkedtek a levegőbe körülöttem.

Nonna végig tudott mindent. Nemcsak hogy tudta, hanem ő volt az, aki halandó formánkba zárt minket. Tudván, hogy végül meghalunk – halandóként csapdába esve –, ha nem döntünk úgy, hogy önként megtörjük a bűbájlakatot. Most értelmet nyert, miért nem ismerünk támadó varázslatokat. Minden értelmet nyert. És gyűlöltem, hogy így van. Tovább akartam harcolni az igazság ellen, de minden egybevágott.

– De gyerekek voltunk. Felnőttünk. Hogyan lehetséges ez?

– Emlékszel, amikor elutaztunk ahhoz a kunyhóhoz az erdőben? Ahol nonna barátja élt? – kérdezte hirtelen Vittoria. Bólintottam, és közben egyre nőtt bennem a nyugtalanság. – Hogyan jutottunk el oda? És hogyan jutottunk haza? Miért volt olyan kegyetlenül hideg, és borított mindent hó? Nagyon hasonló volt ahhoz, mint itt, nem igaz?

Ezen nemrég én is elgondolkodtam. Megkérdőjeleztem a látogatás valódi célját, és azt, hogy miért nem emlékszem olyan apró részletekre, mint az odautunk vagy a hazatérésünk. Egyedül a kasmírkesztyű rémlett, és a fortyogó üst…

Megéreztem az első feltoluló könnyek szúrását, és összeszorítottam az állkapcsomat. Az emlékeink, az egész életünk, semmi sem volt valóságos. Az egész csak varázslat és hazugság és árulás volt. De ennek ellenére mégis valódinak érződött.

– És mi a helyzet a szüleinkkel? – kérdeztem. – Ők tudták?

Vittoria tekintetébe valami szánalomra emlékeztető kifejezés költözött.

– Később visszajövök, hogy megtudjam, hogy döntesz. Nem javaslom, hogy túl sokáig halogasd. Harag nem képes az örökkévalóságig küzdeni a méreg ellen. Mérhetetlenül erős, de az ellen a mágikus méreg ellen nem, amit maga a Halál készített. – Megint a sebemre pillantott. – Annak pedig be kell gyógyulnia, különben a döntésedet helyetted hozzák meg.

– Hogyan?

– Ha természetes módon halsz meg, akkor egyszerűen visszahozlak. A halandó szíved nélkül.

– Vagy hozhatnál kötszert és gyógyításhoz szükséges dolgokat.

– Igazad van. Megtehetném. – Vittoria oldalra billentette a fejét. – De nem fogom.

Alig néhány perce feküdtem a matracon a semmibe bámulva, miközben próbáltam magamban feldolgozni mindazt, amit megtudtam, amikor egyszerre Irigység arca jelent meg fölöttem. A tekintete átható volt. Kicsit gőgös, kicsit bosszús és olyan brutálisan elszánt, amilyennek még sosem láttam.

– Emlékszel a Hét csillagra? – kérdezte.

– Ezt már egyszer megkérdezted.

– És te nem méltóztattál válaszolni.

– Ha esetleg nem vetted volna észre – feleltem mogorván –, félbeszakítottak minket.

– Egész este itt fogsz duzzogni a vackodban? Vagy koncentrálhatunk végre az aktuális problémára? – A hangja pattogós volt az ingerültségtől. Hogy merészeltem nem teljesíteni azonnal a királyi követelését!

A gyilkosságon kívül, amiről nem hittem biztosan, hogy valóban gyilkosság volt-e, ott volt még a Vittoria elleni vérbosszú, Harag megmérgezése, és mindaz, amit most tudtam meg a családomról. Ezt elég nehezen tudtam megemészteni ilyen rövid idő alatt. A világom gyorsabban omlott össze, mint Kapzsiság játékterme, és Irigység jobban tette, ha visszakúszik a sarokba, és hagy néhány percig békében gondolkodni. Össze kellett állítanom egy listát a megvalósítható céljaimról, de jelen pillanatban nehezen sikerült akár egyetlen gondolatnak is a végére érnem.

– Engedd meg, hogy felfrissítsem a memóriád – mondta. – Elindultál, hogy megkeresd a Hét nővért. Megtaláltad őket és a Hármas holdtükröt, ami után régóta kutattam. Emlékszel, hogy hol?

– Ez mégis miért… – Hirtelen felültem, és az arcom megrándult a belém nyilalló fájdalomtól. A bőröm egyre inkább felforrósodott, mintha a láz kezdett volna legyűrni. A mennyezeten lévő gyökereket néztem, és a fejemben összeraktam, mire próbál kilyukadni Irigység. Összerándult a gyomrom. – A Bűn-folyosón állt egy fa. Adnom kellett neki a véremből, hogy feltáruljon a törzsében nyíló titkos ajtó.

– Tudod, miért küldtelek téged a tükör keresésére? – erősködött tovább Irigység, és a hangja sürgetőbbé vált. Megráztam a fejem. – Mert a fába szőtt mágia feloldásának kulcsa egy pokolisten vére. Egy istennő vére. Senki más nem képes kinyitni azt az ajtót. Egyáltalán senki, nem számít, milyen hatalmas.

– Vér és csont. – Hasogatott a fejem. – Ha Haragnak valahogy sikerül is kiszabadulnia, nem találhat rám. A Bűn-folyosó akadályozza a kötelékünket. És még ha meg is találná a fát, nem tud belépni rajta.

– A fának vannak gyökerei, de gyakran vándorol, így szinte lehetetlen a démonok számára, hogy követni tudjuk. Ami azt jelenti, hogy ki kell dolgoznunk egy menekülési tervet. – Undorodva nézett a sebemre. – És igyekeznünk kell vele, mielőtt egyáltalán nem leszel hasznomra.

– Az épségem iránti aggodalmad igazán megható. – Nagyot sóhajtottam, amikor a herceg egyetértőn bólintott, nyilvánvalóan nem tűnt fel neki a szarkazmus a hangomban. – A rácsok nem olvadnak meg. Kétlem, hogy tüzes utat tudnék vágni magunknak. Mondhatom a testvéremnek, hogy a beleegyezésemet adom, és kiveheti a halandó szívemet, de ha hamarabb elér engem, mint hogy mi harcképtelenné tennénk őt, gondolom, a beleegyezésem elég lesz ahhoz, hogy cselekedjen. Te mit javasolsz?

Irigység járkálni kezdett a kis cellában, kezével beletúrt a hajába. Úgy mozgatta az állkapcsát, mintha támadt volna egy ötlete, és most némán vitatkozna önmagával. Végül megállt, és felém fordult. Tekintete fagyos volt. A szeme a kifürkészhetetlen gyűlölet mélységes gödrének tűnt.

– A testvéred vágyik rám.

Csak pislogtam, amikor megértettem, mit akar ezzel mondani.

– És akkor mit csinálsz? Felajánlod neki, hogy lefekszel vele?

– Háború küszöbén állunk, Emilia. Eszméletlenre dugom, ha muszáj. A bűnömet használva olyan élményt nyújtok neki, hogy irigység fogja el minden más szerető gondolatára, akit utána viszek ágyba. Ezzel talán időt nyerhetsz, hogy kisurranj a cellából.

– És veled mi lesz? – kérdeztem, gyűlölve, hogy akár csak egy pillanatra is fontolóra veszem, hogy belemegyek valamibe, ami miatt nem sok választotta el a férjem bűnének megtapasztalásától. – Ha nekem sikerül megszöknöm, te még mindig be leszel ide zárva. Vele együtt. Nem tudhatjuk, hogy tényleg megölte-e Kapzsiság parancsnokát. És nem szeretném látni, hogy veled mit tenne, ha elárulod őt.

– Az épségem iránti aggodalmad igazán megható – idézte az iménti szavaimat, és ezzel kiérdemelt magának egy sértő kézmozdulatot. – Majd úgy helyezkedem, hogy a cellaajtó közelében legyek. Aztán a matrac felé lököm, olyan durva leszek vele, ahogy szereti, és mielőtt észrevenné, mit csinálunk, rácsapom az ajtót. Ha szerencsénk van, nem kell hosszabban hozzáérnem, mint hogy az ágy felé lököm.

– Ez nem tetszik nekem. Van… – Halk, hörgő köhögés hangjára kaptuk fel mindketten a fejünket. Vádló pillantást vetettem a hercegre, mire megvonta a vállát. – Hogyhogy elfelejtetted megemlíteni, hogy rajtunk kívül van itt még valaki?

– Egy szív újranövesztése nem kis feladat. Nem sokkal előtted tértem magamhoz. – Irigység odament a rácshoz, és kikémlelt a félhomályba. – Ki van ott?

Újabb köhögés. Nem hangzott túl jól.

– Halló? – kérdeztem, Irigység mellé lépve. – Harag?

– Emilia?

A szívem fájdalmasan összeszorult. Nem a férjem volt az. Nem tudtam eldönteni, hogy megkönnyebbültem-e, vagy az épségéért aggódtam inkább. De mégis, felismertem a hangot.

– Antonio? – Újabb köhögés, és a hang most közelebbről érkezett. Mintha a miénk melletti cellában lenne. – Téged is fogva tartanak?

Halk nevetése kínzó hörgésbe váltott át.

– Megígérte, hogy újra láthatom anyámat. Ha mindent megteszek, amit mond. Azt akarta, hogy tegyek úgy, mintha én öltem volna meg azokat a lányokat. Ha eljátszom a szerepemet, megesküdött, hogy visszahozza anyámat. Ugyanúgy, ahogy a farkast is. A halál angyala. Ezt gondoltam. Ki más támaszthatná fel a halottakat, ha nem egy angyal? Azt hittem, a boszorkányokat is újra életre kelti. Nem tudtam… nem tudtam, hogy bosszút akar állni a családjaikon!

Lehunytam a szemem. Megértettem, miért tette, amit tett. Az édesanyja halála óta többé már nem volt a régi. Váratlanul csatlakozott a szent testvériséghez, zárkózottabb lett. A gyász nem egyszerűen csak árnyék, ami követi az embereket; hanem a legrosszabb fajta kísérő. Olyan érzelem, ami vagy arra ösztönöz valakit, hogy elsorvadjon a bánattól és a könnyektől, vagy szörnyeteggé változtat. Ami úgy szomjazik a bosszúra, mint a vérre. Igazságszolgáltatásra. Megtorlásra. Mintha a vérontás visszahozná azt a valakit, akit elvesztettünk. Én már csak tudom. Ugyanaz a szikra volt, ami lángra lobbantotta jelenlegi utamat.

Kegyetlenség volt Vittoriától, hogy ilyen lehetetlen reménnyel kecsegtette. Embertelenség. Belekapaszkodtam a hitbe, hogy maradt még a testvéremben valami a tisztességes oldalából. Hogy maradt benne valami jó. Egy kötelék köztünk, amit soha nem lehet megtörni. Ha nem volt, akkor Kapzsiságnak talán igaza van. Talán mégsem lehet őt megmenteni.

– Mindannyiunkat becsapott, Antonio. Még engem is.

Irigység olyan pillantást vetett rám, ami egyértelművé tette, hogy őt ugyan nem tévesztették meg, mire intettem neki, hogy tartsa csukva azt a bajkeverő száját. Megadóan feltartotta a kezét, és visszavonult a sarokba, hogy ott folytassa az ólálkodást és cselszövést. Istennő, adj nekem erőt, hogy elviseljem a fölényeskedő, arrogáns démonhercegeket!

– És most már hazamennél? – kérdeztem, amikor régi barátom nem mondott semmit. – Tudod, még nem késő.

– Haza. – Úgy ejtette ki a szót, mintha próbálgatná, de az ízét végül túl keserűnek találná. – Ez is csak egy újabb megtévesztés, nem igaz? – Mielőtt kitalálhattam volna valamiféle vigasztaló választ, folytatta: – Domenico sosem tágít mellőle. Még amikor lejön ide, a farkas akkor is ott áll a folyosó végén, és őrködik. És nincs egyedül. Nehéz kivenni őket, de általában többen is vannak. Hoztak egy újat is nemrég. Ő nem jön a cella közelébe, de látom, ahogy figyel. Vadabbnak tűnik, mint a többiek. Mint egy veszett kutya, ami nem bírja elviselni, ha bezárják. Domenico idegesnek tűnik, amikor csak a közelben van. Ami mostanában állandóan így van.

– Honnan tudod, hogy új farkas?

– Hallottam őket suttogni aznap éjjel, amikor megérkezett. Valamit arról, hogy nem tud a birodalmak között utazni. Domenicónak és egy másik farkasnak kellett elmennie érte.

Irigységre pillantottam. Az arckifejezése feszült volt. Még ha sikerülne is a tervünk, hogy Vittoriát csapdába ejtjük a cellánkban, utána még mindig meg kellene küzdenünk a farkasokkal. Ami nem lenne túlságosan aggasztó kilátás, ha nem lennék súlyosan megsérülve, és lenne valamilyen fegyverem. Nem voltam benne biztos, hogy Irigység ereje mit tud, de eltűnődtem, vajon befolyásolja-e valamilyen módon a képességeit az, hogy istennőmágia által lezárt helyen voltunk.

A komor reakciójából ítélve nem volt túl kecsegtető a helyzet. És ha volt itt egy új farkas, akitől a többiek is tartottak, mert magától nem tudott az árnyékbirodalomba utazni, én még véletlenül sem akartam összetalálkozni vele. Erőlködve próbáltam kinézni újra a rácsokon.

– Tudsz arról, hogy az új farkas még mindig itt van-e? – kérdeztem.

Rettenetes hang – csontropogás, majd nedves, cuppanós zaj – törte meg a csendet. Vittoria sétált be a látómezőmbe, kezében egy csöpögő, kitépett szívvel. A rémülettől meghűlt az ereimben a vér.

Nem tehette…

– Tessék! Most már nem kell hallgatnunk a locsogását, és az anyját is újra láthatja. Pont, ahogy akarta. – Térdre estem, és öklendezni kezdtem. A testvérem lassan letérdelt, és a tekintetünk találkozott, miközben Antonio szíve még mindig a kezében dobogott. – Talán előbb meg akartad volna dugni? Vissza tudom hozni. El is felejtettem, hogy odavoltál érte. Ha sietek, pont olyan lesz, mint új korában. Biztos vagyok benne, hogy nem fogja a teljesítményében hátráltatni, bár halandó, így valószínűleg a legjobb napján sem nevezhető elképesztőnek. Bár, ha azt nézzük, mennyire szerette a száját jártatni, talán azzal tehetségesebb lehet.

– Mi az átkozott bajod van? – zokogtam.

– Én pontosan azt teszem, amire teremtettek, Emilia. Mikor fogsz végre te is így tenni?

Amikor a farkasok ellen harcoltunk, megfogadtam magamnak, hogy minden tőlem telhetőt megteszek, hogy visszaszerezzem a teljes erőmet, de kellett lennie valami más módnak is, hogy ezt elérjem. Amikor visszatérek a Harag házába, minden átkozott grimoárt végig fogok kutatni a megoldásért.

Vittoria csettintett a nyelvével, majd felállt, és egy üvegedényt hívott elő a levegőből. Beletette a szívet, majd visszacsavarta rá a tetőt, hogy megóvja. Aztán az üveg egy füstpamacs kíséretében eltűnt. Csatlakozott morbid gyűjteményéhez. Eszembe jutott egy régebbi álmom, amit azon az éjszakán láttam, amikor kihűlt a testem, és Harag ápolt, hogy visszanyerjem az egészségem. Üvegekben álló szíveket láttam.

Most már tudtam, honnan jöttek az álomképek. Emlékek voltak egy másik időből és helyről. Talán Vittoria templomából. Vagy akárhol is tartotta a gyűjteményét. Talán volt a bűnünk házában egy szörnyűséges kamra, ahol a trófeái sorakoztak.

– Én a halál felett uralkodom – folytatta. – Te vagy az, aki nem tudod, hogy ki vagy és mi a szereped, Düh. Azt gondoltad, hogy a Bosszú háza nem gonosz?

– Azzal hitegetted, hogy visszahozod az életbe az édesanyját.

– A mi kis barátunk csak félreértett – válaszolta Vittoria. – Én annyit mondtam neki, hogy újra látni fogja az anyját. Aztán Domenicóval megmutattuk neki a kis szíves trükkömet. A többit Antonio gondolta tovább. Nem az én hibám, hogy nem kérte, hogy pontosítsak. Én betartottam az ígéretemet. Gondolom, a lelke épp újraegyesül az anyjával. Ha nem akarod megdugni, akkor mi a bajod? Nem volt több egy halandó eszköznél. Neki nem okozott gondot, hogy semmibe vegyen, amikor a saját igényei úgy kívánták. Tudod, milyen könnyű volt rávenni, hogy beleegyezzen a tervembe? Még annak tudatában is, hogy ezáltal fájdalmat fog okozni neked?

Bámultam az ikertestvéremet, azt az idegent, akivé vált. Ridegnek és érzelemmentesnek látszott, aki könnyedén képes gyilkolni – talán tényleg ő ölte meg Vestát. El tudtam képzelni a testvéremnek ezt a változatát, amint ölbe tett kézzel nézi, ahogy a farkasai széttépik a démont, mindenen ott hagyva a vérük szagát. Talán az új farkasé lett a dicsőség, akit Antonio említett. Antonio… Megint öklendezni kezdtem, képtelen voltam ránézni a testvérem kezét beborító vérére.

– Hozd őt vissza! – könyörögtem, és felkelve a földről letöröltem az államat. – A véremre esküszöm, ha nem teszed meg, soha nem segítek visszaszerezni a házunkat!

Vittoria szemében valami győzelemnek tűnő dolog gyúlt.

– A szívét a szívedért?

Haboztam. Nem akartam feladni a halandó szívemet, de nem hagyhattam, hogy régi barátom meghaljon. Vittoria sarokba szorított, és ezt ő is tudta. Vettem egy mély lélegzetet.

– Én…

Irigység, aki eddig csendben volt, közbeszólt.

– Tudod, nagyon kíváncsi vagyok. Milyen érzés tudni, hogy anyád Emiliát szereti jobban? Nekem nincs anyám, de feltételezem, elég kellemetlen érzés. Olyan, ami felébresztené a névadó bűnömet.

Megéreztem Irigység bűnének finom lüktetését, ami olyan halovány volt, hogy a testvérem talán észre sem vette volna, hogy mágiát használt. A szeme összeszűkült.

– Ahhoz, hogy ez igaz legyen, anyánknak először is érdeklődést kellene mutatnia a létezésünk iránt. Megteremtett minket, aztán továbblépett a következő múló hóbortot követve. Látod őt itt valahol? – Vittoria nem is vette a fáradságot, hogy színpadiasan körülnézzen. Bár a teremt kifejezés hallatán összerándultam. Úgy látszik, minket nem szültek. Ez egy újabb furcsaság volt, amihez hozzá kellett szoknom, bár a testvéremet egyáltalán nem tűnt úgy, hogy zavarná. – A Vénasszony nincs itt, mert akad fontosabb dolga is, például lelkeket gyötör, vagy bármivel is múlatja az idejét.

Irigység mosolya elégedetten görbült felfelé – egy óriási, ragadozó macskára emlékeztetett, ami épp lecsapni készült.

– A kémeim érdekes történeteket suttogtak a fülembe. Olyanokat, amiket Emilia is megerősíthet.

A bűne újra finoman fellángolt. Én meg sem moccantam, nem akartam megtörni a varázslatot. Bár magamban ordítottam, hogy igyekezzen már. Antoniónak vissza kellett kapnia a szívét.

– Szeretnéd tudni, hol volt az anyád az utóbbi években? – folytatta Irigység gúnyolódó hangon. – Hogy mit csinált?

És akkor megláttam. Alig észrevehetően egy árnyék mozdult a falon. Valaki a közelben állt, épp csak a látóterünkön kívül. A testem megfeszült, reméltem, hogy Irigység hamarabb megérezte, amit az én tompa, halandó érzékszerveim nem tudtak, és ezért kezdte el elterelni a testvérem figyelmét. Vittoria le sem vette a szemét a hercegről, ami elgondolkodtatott, hogy vajon ő már tudta-e, hogy ki közeledik lassan, és nem aggódott miatta. Vagy az illető esetleg bűbájt bocsátva magára elrejtette magát előle. Imádkoztam, hogy az utóbbiról legyen szó.

– Nem érdekel – felelt végül Vittoria. – Meg sem próbálta megtörni a bűbájlakatot rajtunk. Arra sem vette a fáradságot, hogy a segítségünkre siessen. Azért teremtett minket, hogy az alvilágot őrizzük, aztán továbbállt. Csodás tehetsége van az eltűnésre, csak fogja magát, és elutazik egyik vagy másik birodalomba vagy univerzumba, amelyik épp eszébe jut. Ezer év is eltelhet, mire újra látjuk.

– A Harag háza különös lakóhelyválasztás olyan valaki számára, akit nem érdekelnek a lányai. Nos – helyesbített Irigység –, legalábbis az egyikük. – Ekkor rám nézett. – Úgy hiszem, az átkok és mérgek matrónájának nevezik.

– Celestia. – A név döbbent suttogásként hagyta el az ajkam. De nem Irigységnek válaszoltam. Az ezüst- és levendulaszín hajú nőhöz beszéltem, aki az ikertestvérem mögé lépett.

Sötét szeme találkozott az enyémmel, majd a mellkasomon tátongó karmolásnyomokra siklott. Ősi tekintetében valami haraghoz hasonló villant, valami, amit magamban is felismertem.

Egyik pillanatról a másikra megidézte a gyökereket a fejünk fölött, lerántva őket a mennyezetről, és Vittoria köré tekerte őket, megbéklyózva a karját, a lábát és a testét. A támadás teljesen váratlanul érte a testvéremet, és most vadul küzdött a kötelékei ellen, de aztán mozdulatlanná merevedett, amikor a Vénasszony elé lépett.

Celestia mosolya volt az, amitől a szörnyek megrémülnek. Nem egyszerűen az alvilág egy istennője állt előttünk, hanem annak teremtője.

– Üdv, lányom.

TÍZ

– Anyám. – Vittoria döbbenete majdnem olyan gyorsan szertefoszlott, mint ahogyan megjelent. Vadul küzdött a gyökerek ellen, amik lekötözve tartották, átkokat és rontásokat kiabálva. Celestia közömbösen figyelte. Az ikertestvérem hatalmas erejű istennő volt, de Celestia volt a Vénasszony. Egy igazi titán. Mintha ő is rájött volna erre, Vittoria abbahagyta a hadakozást; zihálva vette a levegőt, a tekintete megkeményedett.

– Bizonyítottad, amit akartál. Eressz el!

A cellám rácsai levendulaszín fénnyel felizzottak, majd a földbe süllyedtek. Óvatosan átléptem a határvonalon, és megkönnyebbültem, amikor fájdalom vagy nehézség nélkül kijutottam a folyosóra. A mellettünk lévő cellához szaladtam, és erősen megragadtam a rácsot. Antonio összetört teste a padlón hevert, a fáklyafény megcsillant a rubinvörös vértócsán. Az oltáron fekvő ikertestvérem képe villant át az agyamon, ahogy hasonló vértócsa vette körül. Vele ellentétben Antonio nem volt halhatatlan. Ő nem támad fel újra. A teste elrohad, a csontjai végül porrá válnak. És nem lesz többé. Bármit is tett velem, nem ezt érdemelte.

– Segíts neki! – fordultam a Vénasszony felé. – Kérlek! Add neki vissza a szívét!

Celestia ránézett a testre. Az arckifejezésében semmi sem utalt arra, hogy mi jár a fejében. Visszanézett rám.

– Már elment, gyermekem. Ha most visszahoznám őt… ez nem természetes. Ő nem lenne természetes.

Kétségbeesetten néztem a Vénasszonyról a testvéremre.

– Vittoria visszahozott az életbe egy vérfarkast. És Antonio nem természetes halált halt. Biztosan van rá valami mód, hogy meggyógyítsuk!

Celestia előhúzta az éterből a szívét rejtő üveget, és felemelte, hogy lássam. Legszívesebben megint elhánytam volna magam, de kényszerítettem magam, hogy ne nézzek félre. Celestia megkocogtatta az üveget.

– Már nem dobog. Nincs mit tenni. Már elérhetetlen a számunkra. El kell engedned őt, hold leánya.

– Képtelen vagyok rá!

A könnyek, amiket eddig visszatartottam, kicsordultak, és végigfolytak az arcomon. Ez már túl sok volt. Az egész. Haragot megmérgezték, és ki tudja, hol van; ebben a pillanatban is szenvedhetett, és én túl tehetetlennek éreztem magam, hogy segíthessek rajta. A gyerekkori szerelmemet brutálisan meggyilkolták, mielőtt alkalmunk lett volna lezárni, ami köztünk történt, és megbocsátásra találni. És az ikertestvérem – akiért szó szerint alászálltam a pokolba, hogy megbosszuljam, mert annyira szerettem, és kétségbeesetten meg akartam menteni – volt a forrása minden szívfájdalmamnak.

Zokogás rázta meg a testem. Minél jobban próbáltam magamba fojtani, annál keservesebben sírtam. Nem csak Antonio értelmetlen halála miatt. Hanem egyszerre mindenért. Az egész világom összeomlott. A családom. Az életem. Semmi sem volt az, aminek látszott. Még a saját életemről alkotott képem sem, arról, hogy ki vagyok mint ember, mint istennő. Mindezek súlya alatt összetörtem.

Térdre rogytam, és hagytam, hogy a gyász hullámai maguk alá temessenek. Nem tudtam, hogyan folytathatnám. Hogyan álljak talpra. Nem tudtam, egyáltalán talpra akarok-e állni. Belefáradtam, hogy folyton csatákat kell vívnom, mind érzelmileg, mind fizikailag. Talán jobb lenne a világnak az istennők és kegyetlen, embertelen hatalmuk meg a gonosz játékaik nélkül. Mindenki, akit szerettem, mindenki, akinek volt szerencsétlensége találkozni velem, szenvedett.

Irigység fényes csizmája jelent meg a látómezőmben, ahogy a démon mellém lépett. Félig-meddig azt vártam, hogy tesz egy csípős megjegyzést, ezzel kiprovokálva belőlem, hogy valami mást is érezzek, mint a megsemmisítő bánatot, ami összezúzta a lelkemet. Vagy talán, hogy kijelenti, egy szánalmas teremtés vagyok, ami így is volt.

Ehelyett kinyújtotta felém a kezét. Könnyek csurogtak végig az arcomon, ahogy bámultam, a zokogás már szinte fojtogatott.

– Emelkedj fel! – mondta halkan. – Ahogy mindig is rettegtek tőle, hogy megteszed.

A szavai hatására felemeltem a fejem, és felnéztem rá. Ugyanezt mondta nekem hetekkel ezelőtt, amikor a bűne házában jártam. Nem úgy nézett rám, mintha szánalmas lennék. Hanem, mint aki pontosan tudja, milyen az, amikor valaki mindent elveszít. Amikor kénytelen kihúzott háttal állni, pedig legszívesebben összeroskadna. Amikor magától talpra kecmereg, és dacol a sors kezével, ami annyi fájdalmat hozott már, mikor újra és újra lesújtott rá. Amikor azt választja, hogy igenis élni fog, és gyarapodni, a sok rossz ellenére. És ami a legfontosabb, amikor mer jobb napokról álmodni, miközben a jelenlegi élete egy megelevenedett rémálom.

– Emelkedj fel, Emilia! – ismételte meg, kezét mentőkötélként nyújtva. – Emlékeztesd rá őket!

A könnyeim apadni kezdtek, ahogy megragadtam a kezét. Gyengéden, de határozottan felhúzott, és talpra segített. Mély, szaggatott lélegzetet vettem, és erősebben kapaszkodtam belé, mialatt az utolsó könnyeim is felszáradtak.

– Köszönöm.

Röviden megszorította a kezem, aztán elengedte.

– Természetesen, ez mind a hasznomra van. Ne légy túl hálás. Még mindig nem kedvellek különösebben.

Tudtam, hogy ez nem a teljes igazság, de nem firtattam, hogyan sikerült részben hazudnia. Inkább Celestiára és Vittoriára néztem. A vér szerinti családomra. Az ikertestvérem még mindig a mágikus gyökér-béklyójában vergődött, anyám arcáról pedig lehetetlen volt bármit leolvasni. Lesz még időnk beszélgetni és kitalálni, hogy mit lehetne tenni a halandóságomat és az emlékeimet illetően, de most el kellett jutnom Haraghoz.

Az anyámhoz fordultam.

– A farkasok?

– A következő egy órára az árnyékbirodalomba vannak zárva – válaszolta. – Menj! És ne feledd, még tartozol nekem a varázskönyvemmel. Hamarosan eljövök érte. Készítsd elő.

– Úgy lesz. – Álltam a Vénasszony tekintetét, és bólintottam egyet. Mint minden isten, úgy képzeltem, ő is szeszélyes. A hangulata egyik pillanatról a másikra változik. Nem volt szükségem újabb ellenségre, aki miatt a hátam mögé kell tekintgetnem, és hálás voltam, hogy eszembe jutott a zsákomba dugni a grimoárt azon az éjszakán, amikor tudomást szereztem róla, hogy Vittoria életben van.

Irigység elindult a föld alatti folyosón, hátra sem pillantva, hogy követem-e. Ahogy a Vénasszony ígérte, amikor elértük azt a kőkamrát, ahol rátaláltam a Hármas holdtükörre, egyetlen vérfarkas sem várt ránk lesben állva.

Irigység körbenézett a teremben, és a tekintete mindenen végigjárt, mintha mentálisan elraktározná az információkat, hogy később majd felhasználhassa.

– Nem túl istennőies, bár mondhatni van benne némi rusztikus báj. Ha az ember eltekint a csupasz kőtől és földtől.

Elmosolyodtam a megjegyzésén, majd megcsóváltam a fejem, és elindultam a szoba közepén álló piedesztál felé. Legutóbb, amikor itt jártam, a Hármas holdtükör állt rajta. Most a tőröm csillogott ott helyette, hegyével lefelé lebegve a közepén. Ráfontam az ujjaimat a markolatára, és éreztem, hogy egyszerre elönt az elszántság. És talán a remény is. Meg fogom találni a királyomat, aztán megtalálom a módját annak is, hogy megtörjem a bűbájlakatot. Eközben valahogy ki fogom deríteni az igazságot Vesta meggyilkolását vagy eltűnését illetően, és tisztázni fogom a testvérem nevét a vádak alól. Vagy gondoskodom róla, hogy megfizessen a bűneiért.

Kifújtam a levegőt. Nem lesz könnyű feladat, de módot fogok találni rá, hogy mindezt véghezvigyem. Először is meg kellett találnom a társamat. A férjemet.

Szembefordultam Irigységgel, felidézve, amit Vittoria Harag hollétéről mondott. Már ha lehetett hinni a testvéremnek. Még nem voltam újra teljes egészében istennő, így nem lehettem biztos a dologban, de egyelőre nem okozott problémát hazudni. Nem úgy, mint a démonhercegeknek.

– Tudod, hol van Vittoria temploma? – kérdeztem. Bólintott, tekintetét a tőrre szegezve. – Akkor induljunk!

A pokol kapuja előtt álltunk, közvetlenül a Bűn-folyosó bejáratánál, és néztük a csontok körül sistergő vad mágiát. Miután megérkeztünk a Hét körbe, Harag varázslattal bezárta a kaput, és a mágia most démoni indákat formázva tekergett körülötte.

Ez a varázslat némiképp furcsának tűnt a színe és a tapintása alapján, de nem bízhattam az emlékeimben. Az átok még mindig keményen dolgozott, bár már nem volt akkora ereje így, hogy a lelkembe engedtem egy kicsit Harag mágiájából.

A téli vihar, ami úgy tűnt, valamilyen formában szinte állandóan jelen van, most teljes erejével tombolt. Bárhol is volt, a férjem dühöngött. De az indulatossága és az, ahogyan ez a birodalomra hatott, számomra reményre adott okot. Ha ilyen viharos időjárást idézett, Harag minden bizonnyal sértetlen volt.

Hópelyheket pislogtam le a szempilláimról, és megborzongtam, miközben Irigység a kapura tette a kezét, mint ahogy korábban Harag. Ismeretlen nyelven kezdett beszélni, mire zöld színű mágia ragyogott fel a keze körül, és beleolvadt a kapuba. Ott tartotta a kezét, és várta a kattanó hangot.

Nem történt semmi.

Irigység hosszan szitkozódott, aztán újra megpróbálta. Változatlan eredménnyel. Hátat fordított a kapunak, és a hajába túrva járkálni kezdett, közben magában mormogott. Előkapta vadászzöld öltönykabátja belsejéből a tőrét, és megszúrta vele az ujját. Akárcsak Haragnak, a sebe azonnal begyógyult, de sikerült némi vért kennie a kapura. Ezúttal sem nyílt ki.

Minden remény, amit eddig éreztem, lassan visszaváltozott félelemmé és bizonytalansággá. Bár eléggé biztos voltam benne, hogy jól van, el kellett jutnom Haraghoz.

– Az én vérem ki tudja nyitni?

Irigység abbahagyta a körbe-körbe járkálást, és összehúzta a szemét.

– Megpróbálhatod, de gyanítom, a kaput lezáró mágiát azért bocsátották rá, hogy a te fajtádat is éppúgy megakadályozza a visszatérésben, mint az enyémet.

Nem mérgesen mondta, hogy „a fajtád”, mégis megrándult az arcom. Azoknak, akik e birodalmon túl éltek, én egy démonhoz voltam hasonlatos. Ehhez időbe fog telni, amíg hozzászokom. Közelebb léptem a fogantyúként szolgáló szarvasagancshoz.

– Harag zárta be őket. Miért akadályozna meg engem vagy a többi herceget a távozásban?

– A varázslat nem démontól származik. – Irigység felsóhajtott, a lélegzete felhőként gomolygott előtte. – A csillagboszorkányok ismét bevetették a régi trükkjeiket.

Csillagboszorkányok, mint nonna. Azt mondta nekem, hogy ők a birodalmak közti őrzők. A kárhozat börtönének őrei. Feltételeztem, ők így nevezik a Hét kört. Azt is állította, én is az őrzők közé tartozom, de most már tudtam, hogy ez hazugság.

Csak újabb tőrt döfött a szívembe, ahogy elképzeltem a nagyanyámat, amint ideutazott, és bezárt. Megígérte, hogy megkeres, miután elküldött, hogy meneküljek és bújjak el a pokol hercegei elől; megesküdött, hogy újra találkozni fogunk. Nem árultam el neki, hogy úgy döntöttem, a Hét körbe jövök, és énem egy része abba a hitbe akart kapaszkodni, hogy ha tudta volna, hogy itt vagyok, nem zárt volna be.

– Akkor is megpróbálom – jelentettem ki, még mindig reménykedve, bár voltak kétségeim.

Az ujjbegyemhez nyomtam a pengét, és az arcom megrándult, ahogy kibuggyant egy vércsepp, amit aztán Irigységhez hasonlóan az agancsra kentem. Elképzeltem, ahogy a kapuszárnyak nyikorogva kinyílnak. Vagy egyenesen kivágódnak. Reméltem, hogy ha elég erősen hiszek benne, a kívánt eredmény bekövetkezik. De nem történt semmi.

Vizsgálgatni kezdtem a varázslatot, és nyugtalanító gondolat ötlött fel bennem. Harag a démonbirodalmon kívül esett csapdába. Ami vagy azt jelentette, hogy a testvérem azelőtt vitte őt a Változó-szigetekre, hogy a csillagboszorkányok bűbájt bocsátottak a kapura, vagy pedig azt, hogy valahogyan együttműködtek egymással.

Ha így történt, akkor nonnának tudnia kellett, hogy itt vagyok.

Tűz csapott fel körülöttünk a levegőben, indák kúsztak fel a kapuszárnyakon, zúzva és perzselve és rángatva, mintha felégethetnék minden akadályt, amit megpróbálnak közém és a férjem közé állítani. Egyik robbanás a másik után csapódott a kapuba, a dühöm minden egyes sikertelen próbálkozással nőttön-nőtt.

Irigység elkáromkodta magát, és hátrébb lépett, a lángok egyre magasabbra emelkedtek, mintha meg akarnák átkozni az eget. Bármilyen varázslatot is használtak a boszorkányok, még csak repedést sem sikerült rajta ejtenem. Elengedtem a mágiámat, a vállam legyőzötten megroskadt. A nagyanyám valóban bezárt a pokolba.

– Nonna nem lehet a gonosztevő.

– Nos, ez az érdekes a különböző szemszögekben – mondta Irigység. – Az ő verziójában te vagy a gonosz a mesében. A megjósolt sötét erő, akitől meg kell védenie a halandó világot.

– De én soha nem bántanék senkit! Függetlenül a jóslattól.

Már amikor kimondtam, akkor is tudtam, hogy hazugság. Ha valaki ártana Haragnak vagy bárki másnak, akit szeretek, nem haboznék viszonozni a fájdalmat. Brutálisan és kegyetlenül visszavágnék.

Irigység összepréselte az ajkát; valószínűleg már tudta, amire én csak most jöttem rá, és megtartotta magának a megjegyzéseit.

Olyan sok réteget kellett visszafejteni. Ott volt az átok. A jóslat. Alig emlékeztem rá, hogy egyáltalán volt egy jóslat. Valami, amiről azt állították, hogy az átok következménye, és hogy a történet minden egyes elmesélésével egyre inkább elferdül. Claudia barátnőm volt az, aki elmondta, hogy a homályos emlékek az átok következményei, hogy ez az, ami megakadályoz mindannyiunkat az emlékezésben. Egészen addig nem is tudtam, hogy létezik egy átok vagy jóslat, csak az ördögnek járó vértartozásról hallottam. Legalábbis ezt állította nonna. A nagyanyám végül azon az estén mesélt nekem a jóslatról, amikor elbúcsúztunk egymástól. Sok részletet nem árult el, csak utalgatott arra, hogy Vittoria és én valamilyen módon az ördög átkának végét jeleztük.

– Olyan, mint ahogy aznap este mondtad, amikor először találkoztunk – szólaltam meg, szomorúan mosolyogva Irigységre. – Ez egy szövevényes helyzet.

– És még csak most kezdtük el elmetszeni a szálakat.

Egy pillanatra mindketten elhallgattunk.

– Ha meg akarnál valakit ölni a démonbirodalomban, és nem szeretnéd, hogy bárki kiolvashasson belőle információkat, vérfarkasvért használnál a nyomaid elfedésére?

Ha Irigység meg is lepődött a témaváltáson, nem adta jelét.

– Ha háborút akarnék kirobbantani, talán. A farkasok érzékei sokkal kifejlettebbek. Előbb-utóbb rájönnének az igazságra, és keményen és gyorsan lecsapnának. Ez az egyik oka annak, hogy a démonok évekkel ezelőtt felhagytak a farkasok elrablásával. A farkasvér használata nem érte meg azt az árat, amit végül fizetniük kellett érte.

– Szerinted Vittoria ölte meg Kapzsiság parancsnokát?

– Szerintem valójában egyáltalán nem számít, legyen így vagy úgy. Akár ő volt, vagy a boszorkányok, vagy az alakváltók. Akár elrabolták Vestát, akár megrendezték a halálát, Vittoria a katalizátor – válaszolta Irigység. – Bocsánatot kérhetett volna, elmondhatta volna az igazat. Fegyverszünetet köthetett volna, vagy csinálhatott volna bármit. Ehelyett összetoborzott egy farkashadsereget. Megpróbálta Kapzsiságot szövetségre csábítani, hogy felhasználhassa őt a saját kis játszmájában, tudván, hogy ezzel egymásnak uszít minket. Játszadozott velem, betört a házamba, lefeküdt a helyettesemmel. Ellátogatott a vámpírok udvarába, és ott is viszályt szított. Gúnyolódott Kevélységgel.

– Tényleg?

– Vittoria egyértelműen élvezetét leli a káoszban. – Irigység még egyszer utoljára végigmérte a kaput. – Ismerek egy titkos átjárót, amin keresztül eljuthatunk a Változó-szigetekre, egy olyat, amihez a boszorkányoknak nincs hozzáférésük. – A tőrömre pillantott. – Azt tartsd készenlétben. Feltételezem, szükségünk lesz rá.

Mielőtt megkérdezhettem volna, hogy hol található, vagy miért lenne szükségem fegyverre, megragadta a kezem, és transvenio segítségével elvitt minket a helyre, ahol a titkos átjáró várt. Ahogy eloszlott a füst démoni utazásunk után, megértettem, miért volt szükségem a tőrömre. Számos umbradémon sorakozott egymás mellett, nem egészen láthatatlanul, és elállták az utunkat. Mögöttük egy hatalmas gyöngyház-arany kastély magasodott. Szinte túlzásig díszes, mégsem Kapzsiság vagy Torkosság bűnének háza volt. Hanem Kevélységé.

Hitetlenkedő pillantást vetettem a hercegre.

– Hadd találjam ki, nincs fennálló meghívásod.

Haragtól tudtam, hogy ha egy herceg megjelenik hívatlanul egy másik démoni körben, az agressziónak számít. Irigység megvonta a vállát, mintha ez egyáltalán nem aggasztaná.

– Nem volt időm tollat és tintásüveget ragadni, amikor a testvéred rám támadt. Kevélység nem lesz észszerűtlen. A körének keleti szélén, ahol a Lángoló sírkamrák kezdődnek, van egy alagút, ami egyenesen az átjáróhoz vezet. Kétlem, hogy felhajtást csinálna ebből.

A szemem sarkából rápillantottam az általában testetlen démonokra. Nem úgy tűnt, mintha az üdvözlésünkre küldték volna őket. Az umbradémonok félig rothadt ajka vicsorba torzult, hegyes agyaraikat és sötét ínyüket úgy csattogtatták, mintha már most elképzelnék, ahogy a vérünk benedvesíti a nyelvüket.

– Kevélység herceg nem fogad titeket – sziszegte a hozzánk legközelebb álló umbradémon. – A legjobb, ha visszafordultok. Bújj el a kastélyodban, amíg a herceged meg nem ment téged, kis hercegnő.

Volt valami különösen dühítő abban, ahogy egy gúnyos, nyomorult zsoldos kém csak úgy odaköpi nekem, hogy kis hercegnő. Felforrt tőle a vérem.

Irigység halk kuncogása magára vonta a figyelmüket.

– Úgy látszik, a fivérem kémei igen hanyagok. Tényleg nem kellett volna eldobnod azt a gyufát! – Rám pillantott, és bólintott. Eljött az ideje, hogy szabadjára engedjem forrongó dühömet. – Most majd megérzed a lángját.

Az umbradémonok azonnal lecsaptak, de a mágiám gyorsabb volt. Lángoló rózsák és virágok robbantak fel közöttünk, és a máskor láthatatlan démonokra zúdultak. Mielőtt aktiválhatták volna azt az erőt, ami testetlenné változtatta őket, a tövisekkel borított indáim előtörtek a földből. Egyetlen gondolatomra az indák felkúsztak a lábukon, és a földhöz szegezték őket, mire a torkukon is lenyomtam őket, ezzel megakadályozva, hogy valamelyikük varázsigét mormoljon vagy segítségért kiáltson. Hatalmas tüskék szúrták át a torkukat, megfojtva a démonokat a saját vérükkel.

Szabadjára engedtem a tűzmágiám, és hagytam, hogy az indák végezzék el a csonkítás és mészárlás fáradságos munkáját. Régebben szerettem virágokat viselni a hajamban, most pedig szerettem nézni, ahogy szépséges fegyverré változnak, és elpusztítják az ellenségeimet.

Az egyik démon mögém lopakodott, de Irigység kiáltása figyelmeztetett. Épp akkor pördültem meg, amikor a pengéje lesújtott, és felhasította a már így is szakadt ruhám. Hátraszökkentem, megúsztam csupán egy kisebb karcolással. Aztán rávetettem magam a démonra, és a tőrömet a torkának szegeztem. Az arcomba köpött és felnevetett.

– A hercegedet bizonyára nem érdekelte, hogy megtanítson harcolni. – Ocsmány tekintete végigsiklott a testemen. – Gondolom, mert más elképzelései vannak veled. Kár, hogy hamarosan leváltják. De ez eddig sosem jelentett problémát, nem igaz?

Felrántottam a démont, és egy kicsit megráztam, olyan erővel, aminek a létezéséről nem is tudtam.

– Mit tudsz Haragról?

– Csak azt, hogy a kedvesed hamarosan meghal. Te pedig nem leszel több, mint az isteni szajha, aki vagy. Költői igazságszolgáltatás, ha engem kérdezel.

Mielőtt végiggondoltam volna, mit teszek, a pengémet fültől fülig végigrántottam a torkán. Olyan durvasággal, hogy a feje levált a testéről. Hűvösen bámultam a halott démont, és a szemem sem rebbent attól, amit az imént tettem. Ekkor döbbentem rá, hogy mivé válok lassan. Az átok minél inkább elvesztette felettem a hatalmát, annál jobban emlékeztem arra, mit jelent istennőnek lenni. Nem érezni bűntudatot. Engedni, hogy a bosszú fűtsön, és örömmel elmerülni a házam bűnében.

Lehajoltam, és felvettem a fejet.

Irigység füttyentett, és a kezét zsebre vágva előre-hátra hintázott a sarkán.

– Majd emlékeztess, hogy ne sértegesselek! Legalábbis anélkül, hogy előbb páncélt húznék, és magamra olvasnék egy védővarázslatot, vagy tizenkettőt.

– Ezt nem a sértegetésért kapta. – Elmosolyodtam, bár szomorúság árnyalta, nem öröm vagy büszkeség az iránt, amit tettem. A herceg kérdő pillantására hozzátettem: – Ott követett el hibát, hogy azt mondta, Harag meg fog halni. Elképzelni a világot nélküle… azt nem bírnám elviselni.

Irigység közelről méricskélt, arckifejezése kifürkészhetetlen volt.

– Ha Harag soha nem adhatja neked a szívét, akkor is harcolnál érte?

Végignéztem a körülöttünk heverő testeken. Néhányuk még mindig rángatózott, ahogy az indáktól fuldokoltak. Bárcsak képes lettem volna erre a vérfarkasokkal vívott csatában! A férjemet akkor talán egyáltalán nem szúrják le vagy mérgezik meg.

– Csak remélhetem, hogy egy nap nem kell majd ilyen kérdést feltenned nekem – feleltem. – Hogy a cselekedeteim minden szavamnál beszédesebbek lesznek.

Az utolsó kijelentésnél Haragra gondoltam, és pontosan megértettem, miért részesíti előnyben a tetteket a szavakkal szemben. Jóval értékesebbek. És nagyobb jelentőségük van, mint a szavaknak, amik néha csupán szép hazugságok.

A trófeámmal a kezemben a kastély felé fordultam, és elindultam a kapuk felé. Ideje volt meglátogatni a kör hercegét. Így vagy úgy, de Kevélység meg fogja engedni, hogy használjam azt az átjárót, és eljussak a férjemhez.

Irigység utolért, és mialatt egymás mellett lépkedtünk, lopott pillantásokat vetett rám, én pedig úgy tettem, mintha nem vettem volna észre. Ha meg is akarta kérdezni, miért hoztam magammal e véres emléktárgyat a csatánkból, végül meggondolhatta magát.

És ez elgondolkodtatta a lelkem halandó részét, hogy vajon sikerült-e megrémisztenem a pokol egyik hercegét.

TIZENEGY

Hosszas vita után – főleg a nem éppen hercegi palotához méltó ruháim miatt –, és nagyrészt megtámogatva a tűzmágiám rövid bemutatójával, végül bejelentettek minket Kevélység udvarában. A trónterme tökéletesen tükrözte névadó bűnét. Amikor először érkeztem a házába, miután átlovagoltam az álomgyökérmezőin, és elfogtak, csak egyetlen termét láttam. Díszes volt, és aranyozott, olyasmi, ami a Napkirálynak is kedvére lett volna. Talán XIV. Lajost ez a herceg ihlette meg.

A padlót fehér márvány alkotta, finom aranyerezettel. A katedrálisszerű mennyezetet színes freskók díszítették, és aranyszegély futott körbe, ahol a fal találkozott a plafonnal. A terem teljes hosszában egyenlő távolságban elhelyezett óriási kristálycsillárok lógtak, és napmeleg fényt árasztottak magukból.

A falat cirádákkal vésett díszlécek szegélyezték fent és lent is. A falakon jobb- és baloldalt íves tükrök lógtak, egymásba tükröződő utat képezve a hercegig. Hát persze, hogy aki ilyen gőgös, mint ő, minden lehetőséget megragad, hogy nézegethesse dicsőséges önmagát.

A rendkívül hosszú tükörterem végén Kevélység ücsörgött a trónján. Sötét tengerészkék és arany brokát öltönymellényt viselt, szűk, szénfekete nadrágot és sötétbarna csizmát, ami fényesen csillogott. Minden porcikájában hercegi volt, a legkifinomultabb divat szerint öltözve. Csatákat megjárt és vérfoltos ruhámban, és fürdőlátogatás híján tudtam, hogy rettenetesen kirívok innen. De nem érdekelt. Jelen pillanatban csak egyetlen dolog forgott a fejemben: az átjáró.

Irigységgel végighaladtunk a gúnyosan mosolygó udvaroncok kettévált tömegén, akik mind kifogástalanul voltak öltözve, mint minden démonudvarban, ahol eddig megfordultam. Mindegyik démon szinte tökéletes arcvonásokkal rendelkezett, ami elgondolkodtatott, vajon hátborzongató tökéletességük mágikus beavatkozások eredménye-e, nem pusztán a természeté. Erről pedig eszembe jutott a sebhely, ami a hercegük ajkán húzódott; hogy minden bizonnyal lehetősége lett volna elrejteni, de ő úgy döntött, nem teszi. Ami ismét töprengésre késztetett, hogy vajon miként szerezhette.

– Néhányan közülünk büszkék a megjelenésükre – szólalt meg e kör hercege, majdnem a gondolataimra válaszolva. Gyorsan semleges maszkba rendeztem a vonásaimat. Kevélység gőgösen bámult le rám a trónjáról, ajka fintorra húzódott vagy a vér, vagy, ami valószínűbb, a szétszaggatott ruhám látványától. – Míg mások nyilvánvalóan nem. Bár azt hiszem, a Harag udvarának nem hivatalos tagjaként te nem számítasz.

– Én is örülök, hogy újra látlak! Köszönöm a szívélyes fogadtatást. – A levágott fejet a padlóra ejtettem, különös örömet lelve az udvaroncok rosszalló felszisszenésében, ahogy az a herceg trónjának lábához gurult, és ott megállt. – Néhányan közülünk pedig mással is töltjük az időnket, mint hogy díszes székekben ücsörgünk, és részegnek tettetve magunkat csinosan nézünk ki.

– Én nem egyszerűen csinosan nézek ki. Káprázatos vagyok! – jelentette ki arrogánsan. Küzdöttem a késztetés ellen, hogy a szememet forgassam a hiúságán. – Minek köszönhetem e váratlan látogatás megtiszteltetését?

– Hozzáférésre van szükségem egy átjáróhoz a birtokod szélén.

– Milyen célból?

– Hogy visszahozzam a férjemet a bűne házába.

Kevélység lepillantott a kezemre; ha észre is vette a SEMPER TVVS tetoválást az ujjamon, vagy felismerte, hogy mi az, nem adta semmi jelét.

– Talán úgy lesz a legjobb, ha ott marad, ahol van.

A dühöm egyre nőtt, minden más érzelmet elnyomva. Mint például a diplomatikusságot vagy az udvariasságot. Irigység megköszörülte a torkát, de oda sem hederítettem a figyelmeztetésére. Fáradt voltam, a sebhelyem égető fájdalommal kínzott, és egy hajszálnyira voltam attól, hogy vagy sírva fakadjak, vagy sikítozni kezdjek, vagy a kettőt egyszerre.

– Ha nem engedsz át, visszatérek. És amikor visszajövök, a Harag háza hadseregének ereje is velem lesz. Senki sem fog távol tartani tőle! Sem te, sem a testvérem, sem semelyik elátkozott teremtmény ebben a birodalomban vagy máshol. Ha vissza kell jönnöm, szabadjára engedem a teljes erőmet. Felégetek mindent, ami kedves neked. És ez, ígérem, nem fenyegetés. – Végighúztam a tőrömet a tenyeremen, és hagytam, hogy a vér összecsöpögje gyönyörű padlóját. Kevélység csak nézett, egyik szemöldöke enyhén felhúzódott. – Hanem eskü.

– Véresküt tenni ebben a birodalomban komoly dolog.

– Tisztában vagyok vele.

– Nem hiszem, hogy te…

Kevélység a trónterem ajtaja felé kapta a fejét, és egy másodperccel később meghallottam én is. A közelgő vihar zaja. Lépések visszhangoztak, mint a mennydörgés. A hőmérséklet zuhanni kezdett. Magassarkú cipők kopogtak a márványpadlón, ahogy több udvaronc is a kijárat felé sietett, a lépteik visszhangot vertek, miközben havas eső kezdte verni az ablakokat.

A Kevélység mögötti boltíves ablakra pillantottam, és láttam, hogy az égbolt tintafeketére változott. A szél üvöltött, olyan fenyegetően, ahogy a vérfarkasok csak szerettek volna tudni. A falak megremegtek a következő széllökéstől. Egy tükör megrepedt a jégtől, ami egyik pillanatról a másikra beborította.

A szívverésem felgyorsult, és lassan megfordultam, a lelkem mélyén ébredező reménnyel.

Az udvar többi tagjával ellentétben nekem nem a félelem kalapált dühösen a mellkasomban. Egy udvaronc futott az emelvényen álló trón felé, kezében egy zúzott bársonypárnát tartva, amin aranykorona pihent. Kevélység fejére helyezte, majd elhátrált, és majdnem megbotlott a saját lábában, amikor az ajtószárnyak kivágódtak, és a falnak csapódtak.

Füst és hó örvénylett be a terembe. És egyszerre ott volt Harag. Magabiztos léptekkel közeledett, jóképű arcán gyilkos kifejezés ült. A tekintete rám talált, és egy pillanatra megenyhült, mielőtt észrevette a karmolásnyomokat a mellkasomon, amik ugyanolyan csúnyán néztek ki – ha nem még rosszabbul –, mint amikor utoljára látta őket. Fagyos tekintetét visszafordította a fivéreire, mire újabb jeges szélroham söpört végig a termen. Legszívesebben odarohantam volna hozzá, magamhoz húztam volna, és szenvedélyesen megcsókolom. De beértem azzal, hogy ugyanolyan fegyelmezett maradok, mint ő. Bár magamban küzdöttem a vágy ellen, hogy megbizonyosodjak róla, valóban olyan sértetlen, mint amilyennek látszik.

– Magyarázatot! – Harag hangja erőszakot ígért. – Most!

Én magam is magyarázatra vágytam, hogy hogyan kerül ide a hercegem, de ennek a beszélgetésnek várnia kellett, amíg kettesben nem maradunk. Akik még a teremben tartózkodtak Kapzsiság udvartartásából, most mind kimenekültek, eszükbe sem jutott maradni, hogy szemtanúi legyenek a látványosnak ígérkező további eseményeknek. A kör hercege végignézte, ahogy az utolsó udvaronc is kisiet az ajtón, így a három démonherceg és én magunkra maradtunk, hogy pontot tegyünk a viszály végére. Kevélység gőgös pillantást vetett a fivérére.

– Ugye nem gondoltad, hogy csak úgy üdvözölni fogok egy királynőt anélkül, hogy előbb próbára tenném a hűségét? – kérdezte, rá sem hederítve a Haragból hullámokban áradó dühre. – Az ítélőképességed nem volt mindig a legjobb, ha róla van szó. Mindannyiunknak jogunk van tudni, hogy ezúttal mik a valódi szándékai.

Ezúttal? Próbára tenni a hűségemet? Még mindig fogalmam sem volt, mi történt pontosan, mielőtt a bűbájlakatot rám zárták, de minél több részletet tudtam meg, annál inkább úgy tűnt, hogy a múltban Vittoriával Kevélység és Harag ellen szövetkeztünk.

– Ez egy próba volt? – kérdeztem, ide-oda kapkodva a tekintetem Kevélység és Irigység között. – Az egész?

– Nem az egész. Mondtam, hogy saját magamat helyezem előtérbe minden mással szemben. És ez hasznomra szolgált. – Irigység megvonta a vállát. – Az ő ötlete volt. Csakhogy nem egészen úgy alakult, ahogy terveztük. Mindazonáltal a próbára szükség volt, tekintettel a… korábban történtekre.

– Milyen vigasztaló! – Összepréseltem az ajkam, dühös voltam, amiért az átok megakadályozta, hogy több részletet is eláruljon, és amiért az emlékeim még mindig ostrom alatt állnak. – Mi volt az eredeti „próba”? Te talán összejátszol Vittoriával? Egyáltalán tényleg elrabolt téged, vagy az is csak színjáték volt?

Irigység nem pazarolta azzal az időt, hogy Kevélységre vagy Haragra pillant, egyenesen találkozott sértett tekintetemmel.

– Amint a hintótok elhagyta Kapzsiság udvarát, megint Harag után akartuk küldeni az umbradémonokat. Az volt a tervünk, hogy megnézzük, milyen messzire mennél el, hogy megmentsd. Lehet, hogy most azt állítod, szereted őt, de tapasztalatból szólva, a szándékaid nem voltak mindig ilyen… nemesek. Az umbradémonok legutóbb elég szépen beváltak. Én itt voltam akkor, és épp indulni készültem, hogy összegyűjtsem az erőimet, amikor is felbukkant a testvéred, és kitépte a szívemet. Aztán abban a börtönben kötöttem ki, és most itt vagyunk. Mind újra együtt.

Kevélységre pillantottam.

– És neked meg sem fordult a fejedben, hogy segíts neki?

– Az, hogy Irigységet eltávolították a körömből, nekem pont megfelelt. Ráadásul alig volt idő a cselekvésre. A testvéred megragadta, és egy farkas azonnal az árnyékbirodalomba vitte.

– Vittoria árthatott volna neki!

Kevélység tekintete elsötétült.

– A testvérednek valóban bámulatos lajstroma van azokról, akiknek ártott.

Harag lassan fellépkedett a fivére aranyozott trónjához vezető lépcsőn. Eddig nem vettem észre, de a szék egy oroszlánt formázott. A hatalmas vadállat lábai és karmai alkották a karfáját, a feje és sörénye pedig a háttámlát. Az oroszlán szája nyitva volt, mintha üvöltene.

A hercegem Kevélység fölébe magasodott, aki továbbra is egykedvűen ült ott.

– Átkozottul nem érdekel a próbád! Vittoria farkasokat hozott a földjeinkre; meg kellett volna állítanod!

– Nem mintha én kértem volna meg rá, és végső soron még az érdekeimet is szolgálta. – Kevélység hangja megkeményedett. – Ahogyan Irigység is tisztában volt azzal, hogy a vámpírudvarba utazott délen, és az ördög tudja, mit művelt ott, mégsem vette a fáradságot, hogy bárkinek is megemlítse, Kapzsiságot kivéve. Tudod, milyen ingerlékenyek mostanában a vámpírok. Azt rebesgetik, összeesküvést szőnek. És a mi drága fivérünk egy szót sem szólt erről neked, igaz? – fordult Irigységhez. – Szóval miért én vagyok pellengérre állítva, amiért a saját érdekeimet tartom szem előtt?

Irigység elmosolyodott.

– Féltékeny vagy, amiért Vittoria a vámpírherceghez ment helyetted?

– Hagyjátok abba! – vágott közbe Harag. – Farkasok törtek be a birodalmunkba. Vittoria viszályt szít a vámpírok udvarában, amire egyikünknek sincs szüksége. Kitépte Irigység szívét, nagy valószínűséggel megölte Kapzsiság parancsnokát, vagy segítette a szökésben, megmérgezett engem, és elrabolta a feleségemet. És szerinted ez a te kis próbád indokolt? Miközben mi egy gyilkosságot próbálunk megoldani, hogy elkerüljünk egy belső háborút? – Haragot, úgy tűnt, nem sok választja el attól, hogy lehajítsa a fivérét a trónjáról. Meglepett, hogy mégsem tette. – Nemcsak a feleségem épségével hazardíroztál, hanem a birodalmunk békéjével is.

– És újra megtenném! Most már bizonyosan tudjuk, hogy Emilia nem ármánykodik ellenünk. Vagy ellened. A cél szentesíti az eszközt, akár tetszik, akár nem. Mondd – folytatta Kevélység, a trónjáról felkelve –, hogy nem volt benned szemernyi kétség sem. Egy csepp se. – Harag állkapcsa megfeszült, de nem tagadta a vádat. – Nos, most már tudod.

A férjem rám pillantott, mire kihúztam magam. Én kételkedtem benne. Hónapokon át. Nem hibáztathattam azért, hogy ő is hasonlóképpen érzett. Most az számított, hogy felépítsük az új jövőnket. Együtt. Az alapok ott voltak, és ha mindketten teszünk érte, végül sikerülhet. De minél tovább nézett Harag a szemembe, annál inkább kezdett gyökeret verni bennem a bizonytalanság. Minden rendben lesz, ugye? Ez biztosan csak egy átmeneti akadály, amit le fogunk küzdeni. Annak kellett lennie. A férjem komor arckifejezése megenyhült. De Kevélység hangja megtörte a pillanatot.

– Emellett én nem vagyok hajlandó elhinni, hogy hagyni fogjuk, hogy egyetlen szánalmas kis istennő viszályt szítson közöttünk. Hadd próbálkozzon csak a farkasokkal és a vámpírokkal! Ha Kapzsiságot zavarja, hogy a próbám netalántán távol tartott titeket egy éjszakára az unalmas nyomozásától, kénytelen lesz túltenni magát rajta. Mindenki tudja, hogy Vesta boldogtalan volt az udvarában. Kapzsiság most csak mérges, amiért elveszített valami értékeset. Tudod, milyen pipa lesz, amikor egy hazárdjátéka nem jön be.

Annak ellenére, hogy dühös voltam, amiért a két démonherceg becsapott, felismertem a lehetőséget, hogy értékes információkhoz juthatok.

– Honnan tudod, hogy Vesta boldogtalan volt? – kérdeztem. – Vannak kémeitek egymás udvaraiban?

Kevélység arckifejezése olyan gonosz lett, mint a szemében a csillogás.

– Légyott utáni csevej, drágám. Az emberek mindenféle érdekes dolgot megosztanak velem, miután megtisztelem az ágyukat.

– Ki beszélt róla neked? – faggatóztam tovább.

– Természetesen ő maga.

Elhallgattam. Ez felettébb váratlan válasz volt. A hercegek nem tudtak hazudni, tehát igazat kellett mondania.

– Mikor?

Kevélység megvonta az egyik vállát.

– Talán úgy egy héttel ezelőtt? Nem emlékszem pontosan.

Irigység két ujjával összecsípte az orrnyergét.

– Megdugtad Kapzsiság parancsnokát. Ennyire hülye vagy?

– Csak hogy tudd, ő keresett fel engem! – csattant fel Kevélység. – Le sem tudta venni rólam a szemét, én pedig viszonoztam a szívességet, nehogy megsértsem az egóját.

– És aztán meggyilkolták – mondtam kemény hangon. – Elképzelhetőnek tartod, hogy Kapzsiság bántaná őt, ha úgy hinné, bizalmas udvari információkat árult el neked?

– Nem, dehogy. – Kevélység nem hangzott túl biztosnak.

Harag áthatóan vizsgálgatta a fivérét.

– Hogy sikerült összetalálkoznotok?

– Az udvaromba jött. Az egyik összejövetelemre. – Kevélység ránk meredt. – Mi az? Hivatalos kérvényt kaptam a Kapzsiság házától, hogy részt vehessen rajta. Kapzsiság nem mondta nektek?

Egymásra néztünk Haraggal. Kapzsiság egy szóval sem említette, hogy egy rivális démonudvarhoz küldte volna a parancsnokát.

– Azt mondtad, Vesta keresett fel téged – kezdtem, és közben pörgött az agyam. – Miről akart beszélni veled?

Kevélység megrántotta a vállát.

– Hétköznapi dolgokról. A bálról. A borról. Az átjáróról. A hálószobámról.

– Mi érdekelte őt az átjáróval kapcsolatban? – kérdeztem, mert éreztem, közel járunk egy nyomhoz.

– Ugyanaz, mint mindenkit! – csattant fel Kevélység. – Azt akarta tudni, hogy megfelelően őrzik-e, és hogy egyedül a Változó-szigetekre vezet-e. Mintha őrizetlenül hagynék ilyesmit!

– Mondott esetleg valamit, bármit, ami furcsának vagy oda nem illőnek tűnt?

– Jobb elfoglaltságot találtunk ezután a beszélgetésnél. – Kevélység szúrós pillantást vetett rám. – Ha végeztél a kihallgatásommal, nagyon jólesne egy üveg bor. Ez az este elég sötétre fordult.

A mellkasomba hirtelen újra belehasított a fájdalom, eszembe juttatva a sérülésemet. Szerettem volna tovább vallatni az idióta herceget, de muszáj volt ellátni a sebemet. És úgy tűnt, Kevélységre is ráfér egy kis szünet – a haragja egyre nőtt, és sosem volt jó ötlet egy herceget afelé sodorni, hogy másik bűnt érezzen.

Harag határozott léptekkel lesietett a lépcsőn, semmi sem kerülte el a figyelmét.

– Térjünk haza, úrnőm!

Anélkül, hogy egy pillantást vetettem volna Irigységre vagy Kevélységre, elfogadtam Harag felém nyújtott karját, és belekapaszkodtam, ahogy a mágiája elragadott minket. Az új információ birtokában egyre nehezebb volt meggyőzni magam arról, hogy Vesta valóban halott. Lehetséges lett volna, hogy elárulta Kapzsiságot, és csatlakozott az ikertestvéremhez és a farkasokhoz?

Egyelőre nem lehettem biztos benne, de mindenképp kiderítem. Ha eleget kérdezősködöm, végül megkapom a válaszokat erre a növekvő rejtélyre. És ha ezzel szerzek néhány ellenséget, még mindig csekély ár érte.

TIZENKETTŐ

Harag nem a hálószobájába vagy az enyémbe vitt. Még csak nem is az egyikünk fürdőjébe, hogy lemoshassuk magunkról a vért és a koszt. Amikor kiléptünk démonmágiájának füstjéből, a Félhold-fürdő csillogó partján álltunk.

Gőz szállt fel a jegeskék felszínről, hívogatva minket, hogy belemerüljünk megtévesztően nyugodtnak tűnő vizébe. A mágikus vízbe semmi „készített” nem kerülhet, különben megsemmisül. Bizonyságul, hogy a halál nem mesebeszéd, rengeteg csont meredezett ki belőle, akár az összezúzott hajótestek. Rémisztő étvágya ellenére volt valami békés a föld alatti lagúnában.

A herceg megfordított, amíg egymással szembe nem kerültünk, majd óvatosan a ruhám elejéhez nyúlt, és elhúzta, hogy jobban szemügyre vehesse a sebesülésemet.

Felszisszentem a fájdalomtól, amikor gyengéd mozdulatára a vágáshoz tapadt anyag elvált a bőrömtől, kitépve a varból egy kis darabot, mire a seb újra felnyílt. Szivárogni és vérezni kezdett.

Harag arca megrándult, mintha a fájdalmam a sajátja lenne.

– Elfertőződött.

– Hol voltál? – kérdeztem, képtelenül akár csak egy perccel is tovább várni, hogy megtudjam. Végigsimítottam a testét, és megkönnyebbültem, hogy ép és egészséges. Nem mintha látnám bármi jelét annak, ha megsérült volna, köszönhetően a gyors gyógyulási képességének. – Hogyan sikerült megszöknöd? És mi van a méreggel?

Az arckifejezéséből ítélve ő úgy vélte, hogy az, hogy nemrég megmérgezték és leszúrták, a legkisebb gondunk épp, de számomra nagyon is fontos volt.

Sóhajtott, és egy kis fiolát húzott elő a zsebéből, majd feltartotta. A folyadék úgy csillogott, mint a reggeli égbolt a szigetemen, kristálytiszta kéken.

– Celestia remekül ért a főzetek és tinktúrák készítéséhez. – Visszadugta a zsebébe az üvegcsét. – Elővigyázatosságból mindig hordok magamnál valamit. Amint tudtam, bevettem, aztán elhagytam a testvéred templomát, amikor a farkasok visszaváltoztak emberi alakjukba. A pokol kapuját varázslattal bezárták, így eltartott egy ideig, mire eljutottam a Kevélység körébe vezető átjáróhoz.

– Nem tudtál volna transvenióval odajutni?

Harag megrázta a fejét.

– Oda nem lehetséges mágiával utazni, ezért gyalog kellett mennem.

Irigység és Kevélység próbájára gondoltam, és a gúnyos megjegyzésre, amit az umbradémon tett, mielőtt megöltem volna. Tagadhatatlanul ellenségeket szereztem itt.

– Mit tettem veled… korábban?

– Semmit. – Harag arca teljesen kifejezéstelenné vált. – Ne is törődj Irigység vagy Kevélység ostobaságaival. Nem lett volna szabad próbára tenniük téged vagy a hűségedet.

– Ha elárultalak, az igenis valami!

Úgy meredt a mellkasomon lévő karmolásnyomokra, mintha azok személyesen sértették volna meg, aztán gyorsan kitért a téma elől. Amiből arra a következtetésre jutottam, hogy a fivéreinek talán tényleg volt rá oka, hogy próbára tegyenek.

– Ki kellett volna tépnem annak a farkasnak a gerincét, és lenyomni a torkán! Hogy megfizessen minden szívdobbanásnyi fájdalomért, amit neked okozott.

Képzelőerőnek semmiképp sem volt híján. Hogy enyhítsem a dühét, amit éreztem benne fellángolni, a csillogó víz felé biccentettem.

– Azt hittem, ez tiltott terület számomra, tekintve, hogy mi történt legutóbb.

Mikor utoljára itt jártam, úgy éreztem, a szívem menten megáll; a fájdalom olyan heves volt, olyan szörnyű, hogy Harag egyenesen az átkok és mérgek matrónájához vitt, akiről akkor még nem tudtam, hogy az anyám. Ő készített nekem egy tinktúrát, amitől aztán minden rendbe jött. De amennyire tudtam, még mindig a föld alatt volt Vittoriával, és nem voltam elragadtatva a gondolattól, hogy ha ez újra megtörténne velem, Celestia nincs a közelben.

Harag közelebb húzott magához, hogy megint megvizsgálja a sebemet; tekintete fagyos és komor volt.

– Az nem miattad történt, hanem a szárnyaim miatt. Az őket megkötő mágia feléledt az emlékeidet elködösítő bűbájlakat hatására. A kettő kombinációjával túlságosan felfokozódott a mágia, és a lagúna úgy értelmezte, mintha mindkét forrás fenyegetés lenne. – Leolvasta az arcomról a bizonytalanságot. – Megkértem Celestiát, hogy járjon utána jobban. Úgy véli, nincs okod az aggodalomra, ha újra bemész a vízbe. A gyógyító tulajdonsága most már rendeltetésszerűen fog működni. Ha nem gondolnám így, nem kockáztatnám meg.

Egy történet jutott eszembe. Celestia említette azon az estén. Arról, hogy a forrás az istennőké, és hogy megpróbálják visszavenni, ami az övék. Harag népmesének nevezte, és rászólt, hogy hagyja abba a régi babonák terjesztését. A vízről a démonhercegre néztem, próbáltam kibogozni a dolgot. Valaminek nem volt teljesen értelme… valami…

– Vetkőzz! – Harag hátralépett, és a ruhám felé biccentett. Lerázta magáról az ingét, és kigombolta a nadrágját. Ördögi ajka felfelé görbült a sarkánál, mintha pontosan tudta volna, merre kalandoztak el a gondolataim ezzel az egy szóval. – Menjünk be a vízbe, hogy meggyógyuljon a sebed, mielőtt még rosszabb állapotba kerül.

– Halhatatlan vagyok, nem?

– Nem teljesen. Legalábbis még nem. – Kinyújtotta felém a kezét, biztatva, hogy sétáljak be a vízbe, amiről emlékeztem, hogy olyan meleg, mint egy fürdő. – Gyere, csatlakozz hozzám, úrnőm! Kérlek.

Eszembe jutott, hogy egyszer azt mondta, a lagúna vize igazságokat fed fel. Most legalább annyira vágytam tőle az igazságra bizonyos dolgokkal kapcsolatban, mint amennyire meg akartam gyógyulni. A víz széléhez lépdeltem a csillogó, sötét homokon, és hagytam, hogy a lágy, jegeskék hullámok a lábujjamat nyaldossák. A lagúna varázslatos volt, elbűvölő. Magához vonzott.

Harag hátrébb húzódott, és egy kicsit mélyebbre ment, hogy helyet csináljon nekem. Követtem őt, és megfogtam a kezét, élvezve az apró buborékokat, amik kellemesen bizsergették a bőrömet.

Addig gázoltunk a barlangtóban, amíg a mellkasomat teljesen el nem lepte, és a varázslatos víz nekilátott a sebeim begyógyításának. Hihetetlen érzés volt. És egy kicsit furcsa is, ahogy a mágia kitisztította a vágásaimat, majd összeforrasztotta a bőrömet. Még az a seb is begyógyult, amit a tenyeremen ejtettem, amikor véresküt tettem Kevélység tróntermében. A pillanatnyi kellemetlen érzés majdnem olyan gyorsan eltűnt, mint ahogy megjelent.

Harag figyelte, hogyan dolgozik a mágikus víz, és általában sztoikus vonásain aggodalmat láttam. Úgy tűnt, készenlétben áll, hogy a baj legkisebb jelére azonnal támadásba lendüljön.

– Jobban vagy?

Lenéztem, és megelégedéssel konstatáltam, hogy a sebem begyógyult. Hátramaradt néhány halovány ezüstös vonal, de a heg nem zavart. Feleannyira sem, mint a titok, amitől tartottam, hogy Harag még mindig őriz.

– Sokkal.

A férjem tétovázva kinyújtotta a kezét, és végighúzta az ujját a bőrömön, hogy meggyőződjön róla, a testem valóban teljesen meggyógyult. Átnéztem a válla fölött, és megcsodáltam a barlang falára festett holdfázisok képeit, miközben ő folytatta gondos vizsgálatát. Már korábban is eltűnődtem azon, vajon ő festette-e az égi jelenetet, de nem tudtam elképzelni, hogy órákat töltsön ecsettel a kezében, egy vödör festékkel maga mellett. Bár az is igaz, hogy a démon gyakran meglep. Talán tényleg az ő keze munkája.

– Van valami oka, hogy folyton megmented az életem, amikor nincs is igazán veszélyben? – Visszafordultam felé, és várakozón néztem fel rá. – Gondolom, lennie kell valaminek, ami még aggaszt téged.

Harag tett körülöttem egy kört, és a hullámok, amiket a mozdulatai keltettek, finoman megtörtek a parton. Nem voltam benne biztos, hogy az átok nehezítette-e meg a választ, vagy szándékosan válogatta meg, mit oszt meg velem.

– Tudomásom szerint, ha most megállna a szíved, amikor még nem vagy teljesen halhatatlan, az megölhet téged. Amíg ezt nem tudom biztosra, nem vagyok hajlandó megkockáztatni.

– Irigység azt mondta, egy csepp halhatatlanság mindig felülkerekedik a halandóságon. – Bár azt a részt nem említettem, hogy nem volt teljesen meggyőződve ennek igazáról.

– Ennyire hajlandó lennél lemondani a szívedről, hogy megtudd? – kérdezte.

Átkaroltam a nyakát, szükségem volt a közelségre. A karja automatikusan a derekam köré fonódott, és a testéhez szegezett, szilárdan és megnyugtatón. Megjártuk a poklot, és emlékeztetőre volt szükségem, hogy most mégis itt vagyunk, együtt. Biztonságban. Lehajtotta a fejét, és a szája rátalált az enyémre, a csókja éhes volt, és teli nyers, erős érzelmekkel.

Mikor végül szétváltunk, finoman megduzzadt ajkakkal, és kapkodva szedve a levegőt, elvigyorodtam.

– Érted lemondanék a szívemről.

Rám nézett, az arckifejezéséből nehéz volt olvasni. És eltöprengtem rajta, hogy a férjem talán még nem állt készen, hogy cserébe ő is nekem adja a szívét. Hogy bár most már többnyire házasok vagyunk, talán még nem űztük el maradéktalanul a múltunk összes árnyát. Talán ezért is nem hozta még szóba a szertartást, ami végleg megpecsételi a házasságunkat.

Bár az is igaz, hogy nem volt sok időnk ilyesmikről beszélgetni, mielőtt ránk támadtak a farkasok, és elválasztottak minket egymástól, de akkor is. Mielőtt tovább aggodalmaskodhattam volna ezen, Harag ajka ismét az enyémre forrt, mintha az élete múlna azon, hogy megérintsen.

A nyelve behatolást követelt, és én azon nyomban beengedtem, örömmel fogadva az ízét. Harag csókjai kétségtelenül mámorítóak. Nyelvének minden egyes gyakorlott simítása és incselkedése az enyémmel arra hajtotta a testem, hogy más kimondhatatlan dolgokra vágyjon, amikre azzal a gonosz szájával képes.

Forróság gyűlt a hasamban, és lassan szétterjedve felkorbácsolta a vágyaimat. Hamarosan már csak a kezeire tudtam koncentrálni, ahogy lustán simogattak a derekamtól a bordámig, és a hüvelykujjai minden alkalommal végigsimítottak a mellem alatt. A tenyerébe fogta az egyiket, miközben a torkomhoz hajolt, és az apró bimbó megkeményedett, ahogy megborzongva végigcikázott rajtam a gyönyör.

Érdes keze fel-le siklott a gerincemen, érintése könnyed volt, gyengéd és őrjítő a legjobb értelemben. Úgy nyúlt hozzám, mintha felbecsülhetetlen érték lennék, mintha minden egyes ölelés olyan pillanat lenne, amit meg kell becsülni, amit ki kell élvezni, és amiben el kell veszni. És így is volt. Ő tudta, milyen érzés, ha ennek egyszerre vége szakad, hogy milyen, ha elragadnak tőle. Kegyelem volt, hogy én erre nem emlékeztem.

Ugyanilyen ráérősen érintettem meg én is, felfedezve harcos testének minden egyes porcikáját, mintha feltérképezetlen terület lenne, ami csak az enyém. Soha többé nem engedem, hogy valaki elszakítson minket egymástól. És minden erőmmel küzdeni fogok, hogy emlékezzek rá és arra, ami köztünk van.

Harag megtörte a csókunkat, és a tekintete elsötétült, ahogy a szememről lejjebb kalandozott, és nézte, ahogy megérintem az oldalát és izmos hátát, kutató kezeimmel keresve, hogyan okozhatnám neki a legfinomabb extázist. A kezeim újra a víz alá merültek, hogy aztán kikerülve férfiasságát, a combja kidolgozott izmain táncoljanak végig, mielőtt az ujjaimat végül vastag hossza köré kulcsoltam, és pumpálni kezdtem.

Harag légzése élessé vált, ahogy simogattam, az ajka szétnyílt egy nyögésre.

Erősebben szorítottam, és éreztem, hogy férfiassága lelkesen reagál, megremeg a tenyeremben. Amikor lassan felcsúsztattam a kezem a mellkasára, magához húzott, és mohó éhséggel kezdte csókolgatni és harapdálni a nyakamat.

– Benned akarok lenni! – Két keze lejjebb vándorolt, megragadta a fenekemet, és megszorította. Elolvadtam a bizsergető víz és a démon sistergő érintésének kettősétől. Kőkemény férfiassága a testünk között feszült, amitől a saját húsom is lüktetni kezdett a szükségtől. – Hiányoztál.

– Te is hiányoztál! – Beletúrtam a hajába, miközben Harag a mellemre hajolt, és olyan ritmusban nyalogatta és szopogatta a bimbókat, amitől a hátam ívbe feszült, és kétségbeesetten érezni akartam őt a combom között. – Már közel jártam, hogy az egész birodalmat elpusztítsam, csak hogy megtaláljalak – vallottam be. Harag hirtelen a víz alá merült, majd a derekam köré fonta a karját, és felállt, hogy most már a vállán ültem. – Szamáel!

A hirtelen mozdulattól megragadtam a fejét, amivel mély kuncogást váltottam ki a hercegből. Erős kezével biztosan megtartva végiggázolt a vízben a barlang faláig, aminek közelében cseppkövek egy csoportja lógott a mennyezetről. Hátamat a sima kőfalnak támasztottam, továbbra is Haragba kapaszkodva.

– Fogd meg őket! – A hangja rekedtes volt, mély. Végighullámzott rajtam a vágy.

A pozíciónkban, ahogy lábamat a vállán átvetve ültem, a szája kínzóan közel került az ölemhez, és én engedelmeskedtem a parancsnak. Épp csak megragadtam a cseppköveket, és megtámaszkodtam, amikor átkarolt, és kicsit szélesebbre tárta a combomat. A lélegzetem elakadt a kiszolgáltatottságtól, és a még visszamaradt halandói szemérmesség feltámadásától vezérelve ösztönösen megpróbáltam összezárni a lábamat.

Harag ravasz vigyort villantott rám, majd hosszú, lágy simogatással végignyalta a nyílásomat. Olyan gyöngéd volt, olyan bensőséges, hogy az ajkamba kellett harapnom, nehogy felnyögjek, miközben a démonherceg a testem oltárán áldozott. Megfeledkeztem minden szégyenkezésről; Haraggal tökéletes biztonságban éreztem magam.

Legutóbbi szeretkezésünk robbanásszerű volt; amikor először kóstolta meg a testem, az együttlétünket féktelen szenvedély fűtötte. Ez… ez most kész vallásos élmény volt.

Harag a gyönyörömnek szentelte magát, én pedig teljesen megadtam magamat neki. Hátradöntöttem a fejem, és szaggatottan lélegeztem, míg ő folytatta lassú, kínzó ízlelgetésem. Nem sietett, nem szívogatott durván, nem ingerelt. Meleg, nedves nyelvével szerelmeskedett velem, és így mondott el mindent, amit szavakkal nem tudott vagy nem akart, ahogy újra és újra belém hatolt.

Amikor már közel jártam ahhoz, hogy a gyönyörbe zuhanjak, cuppanós csókokat nyomott a belső combomra, és ez a legédesebb kínzás volt, miközben vártam, hogy visszatérjen arra a fájó pontra, arra a duzzadt idegcsomóra, amitől hamarosan a valódi nevét kiáltom.

– Kényeztesd magad, úrnőm! – A hangja erotikus dorombolás volt, és a kérése…

A szememet egy pillanatra sem véve le az arcáról, az egyik kezemmel végigsimítottam a testemen, incselkedve vele, majd az egyik ujjamat magamba csúsztattam. Harag szája azon nyomban újra rajtam volt, nyalogatta a szeméremtestemet és az ujjaimat, miközben én is tovább kényeztettem magam, és másodperceken belül újra felkiáltottam, a nevével az ajkamon.

Úgy ismételgettem, mint egy elsuttogott imát, és ő folytatta saját odaadó imádását, amíg az orgazmusom utolsó hulláma is átvonult rajtam, remegő lábakat és ziháló mellkast hagyva maga után.

És még több vágyat. Az istennő átkára! Nem tudtam betelni Haraggal. Végigcsókolta a testemet, ahogy lassan leengedett, és egymáshoz dörgölőző csúszós bőrünk csak újabb euforikus élményt nyújtott. Végigsimított az egyik ujjával az ajkán, majd felemelte a kezem, mintha úriemberként csókot akarna lehelni rá. Aztán a tekintete olvadt arannyá vált, ahogy az arcához húzta, és beszívta az ujjamat a szájába. Szitkozódás tört fel belőlem, mire rám villantott egy vigyort, ami maga volt a férfias önelégültség. A hatalmas vadász épp most hódította meg zsákmányát, és én a legkisebb ellenállást sem tanúsítottam.

– Hamarosan mindenféle mocskos szitkokat fogsz suttogni, úrnőm. – Addig lépdelt, amíg be nem szorította a testemet maga és a hátamnál lévő sima kő közé. Lehetetlenség volt, de a démon iránti vágyam még nagyobbra nőtt. – Ezúttal, Emilia, lassú leszek.

Harag lágyan megcsókolt, aztán az ajkával gyöngéden végigsimított az állkapcsomon. Kemény férfiasságának tompa csúcsát duzzadt nyílásomhoz nyomta, majd előre-hátra kezdte csúsztatni, amíg már nyöszörögtem a gyönyörtől.

– Ó, jóságos istennő!

Csábító hercegem egyik érdes kezével végigsimított az oldalamon, és lassan felemelte a lábamat. Másik kezével folytatta élvezetes kínzását, mindkettőnket egyre jobban megvadítva. Ami eleinte engem volt hivatott közelebb repíteni ahhoz a fenséges csúcshoz, most úgy tűnt, ugyanilyen hatással van rá is. Harag egyetlen pompás lökéssel mélyen a testembe hatolt. Elhúzódott, hogy a szemembe nézzen, miközben kicsusszant, majd újra belém mélyedt. Testünk minden egyes mozdulata, minden egyesülése lassú volt, ráérős.

Az átkozott démonnak igaza volt; szitkozódni kezdtem, és a mocskos szavak csak még inkább bátorították. Megragadta az állkapcsomat, és a száját a számra forrasztotta, majd elmélyítette a csókunkat. Ujjaim a vállába vájtak, ahogy összeszorultam körülötte.

Harag a fülemhez hajolt azzal a gonosz ajkával.

– Közel jársz?

– Igen!

– Hála az égnek!

Keze a testünk közé csúszott, és hüvelykujját a gyönyöröm középpontjához érintette, közben növelve a lökései tempóját, és finom nyomást gyakorolva arra a pontra, amitől forró hullámok öntötték el az egész testemet.

Újra elélveztem, és valódi neve legördült a nyelvemről. Kicsusszant a testemből, majd a következő lökéssel még mélyebbre hatolt, ezúttal egy kicsit gyorsabban, és a torkából feltört a nevem. Mielőtt még visszaértem volna a földre a legutóbbi kielégülésem szárnyaló magasságából, Harag újra felrepített a gyönyör csúcsára. Hamarosan már mindketten ziháltunk, ajkunk és lélegzetünk egymásba gabalyodott.

– Az enyém vagy! – A hangja érdes volt, mély.

– Ahogy te az enyém. Örökre. – Harag kicsivel feljebb húzta a lábam, mire a körmeim a vállába mélyedtek, és kiszökött belőlem egy nyögés. A reakcióm még jobban felajzotta. Újra és újra belém hatolt, és a gyönyör csak egyre fokozódott, amíg már azt hittem, belülről feléget. A testem lüktetett, és már nem tudtam visszatartani a rám törő gyönyör szökőárját. – Szamáel!

Tovább mozgott bennem, ahogy átsegített az orgazmusomon, aztán csatlakozott hozzám a csúcson túl, a nevemet kiáltva, ami visszaverődött a barlang faláról. Levegőért kapkodtunk, a szívünk hevesen dobogott, miközben gyengéden megcsókolt, és visszaengedte a földre a lábam. Apró tűk szurkálták; annyira elmerültem a gyönyörben, észre sem vettem, hogy elzsibbadt.

A férjem a vádlim sajgó izmait masszírozta, és a szememet kutatta.

– Még mindig itt vagy velem?

Éreztem a víz melegét, Haragot, ahogy magához ölel, és én hozzásimulok. Egyszer sem sodródtam másik időbe vagy térbe.

– Igen, itt vagyok.

A démon szemében felvillant a megkönnyebbülés, és azon tűnődtem, vajon mindig ilyen feszültnek tűnt-e, amikor csókolóztunk vagy történt köztünk valami.

– Menjünk és bújjunk ágyba, úrnőm.

Ahelyett, hogy a partra úsztunk volna, Harag a karjába kapott, közben játékosan lefröcskölt. Olyan jó érzés volt szabadon nevetni, hogy most az egyszer nem nyomta a vállamat a világ súlya. Idelenn, a hercegemmel, nem kellett árulásokon vagy gyilkosságokon gondolkodnom. Félelmen és sötétségen. Idelenn, a Harag háza alatt megbújó mágikus lagúnában csak a szerelem létezett.

Kicsusszantam a karjai közül, és lemerültem a víz alá, majd hirtelen felszínre bukkantam a közelében, meglepett kacajt váltva ki a démonból, amikor sikerült viszonoznom a támadást.

Utána elterültünk a csillogó, sötét homokban, én pedig rávetettem magam a férjemre, aki egy cseppet sem bánta, amikor megragadtam, és újra a testembe vezettem. Miután teljesen kifáradtunk a nevetésben és a szerelmeskedésben a parton, Harag a mágiája segítségével visszavitt minket a hálószobájába.

Gyönyörű, halvány levendulaszín kombiné várt összehajtogatva az egyik párnán, és ahogy belebújtam és lesimítottam a testemen, észrevettem, hogy a felső részét apró aranycsillagok díszítik. Puha volt, nőies, és azonnal imádtam.

Harag elismerő pillantást vetett rám. A kombiné combközépig ért, sokat megmutatva bronzos bőrömből. Ha nem lettem volna olyan kimerült a megpróbáltatásainkat követően, kísértésbe estem volna, hogy még egyszer magamévá tegyem a férjemet. Megpaskolta maga mellett az ágyat, bűnös csillogással a szemében.

– Tartogasd az energiádat reggelre. Szükséged lesz rá…

Azzal az ígérettel másztam fel a hatalmas ágyra, hogy ébredéskor vad, féktelen szeretkezés vár ránk. Harag odahúzott magához, és pillanatokon belül álomba szenderült, légzése mély és egyenletes lett. Ellazultam az ölelésében, és lehunytam a szemem. Béke. Vissza sem tudtam gondolni rá, mikor éreztem utoljára ilyen megnyugvást a lelkemben. A világban még mindig dúlt a káosz, de itt, ebben a hálószobában, ebben a pillanatban tökéletesen megtapasztalhattam, mit is jelent a szó valójában. Talán ez a biztonságérzet lett a vesztem. Egy rövid pillanatra elfelejtettem, mit jelent átkozottnak lenni.

Egyik pillanatról a másikra mágiával kirántottak Harag hálószobájából. És kezdetét vette a következő rémálom.

TIZENHÁROM

– Üdv újra itt, hercegnő! – Domenico kivillantotta a fogát, amit senki sem téveszthetett volna össze egy mosollyal. A környezetem gyors felmérése megerősítette a félelmeimet. Megint az árnyékbirodalomban voltam, megláncolva. Ugyanabban a kis kőkamrában, ugyanabban az alkóvban a bilincsekkel.

Ezúttal legalább rajtam volt a kombiné, így nem volt szükségem az árnyékköntösre. Ez volt az egyetlen szerencsés pozitívum. Akkor csaptak le, amikor Harag aludt, és valószínűleg órákba telik, mire felébred és észreveszi, hogy a lelkem eltűnt. Tekintettel a korábbi heves reakciójára, jobb, ha imádkozni kezdenek, nehogy felriadjon.

Meg sem próbáltam kiszabadulni a láncokból. Már megéreztem a mágia karmának marását, ami elzárta az erőmet. A fogvatartómra pillantottam, és legszívesebben letöröltem volna azt az önelégült kifejezést a képéről.

– Feltételezem, ez azt jelenti, a testvérem szeretne szót váltani.

– Vagy talán csak látni akartam, hogy még mindig hordod-e a jelemet. – A vérfarkas végigfuttatta rajtam a tekintetét, míg végül megállapodott a mellkasomon. A pillantása nem szexuális jellegű volt, de nem tetszett. – Tudtad, hogy egy alfától származó seb néha hasonló érzést okozhat, mint amit az állatok tüzelés közben tapasztalnak? Különösen akkor, ha az alfa némi mágiát és szándékot is szőtt a harapásába.

– Nem te haraptál meg, ezt karmok okozták.

– És ki mélyesztette utána a fogait a sebbe? Hát nem a démonod – mondta gúnyos hangon. – Voltak mostanában állatias késztetéseid? Talán kedved támadt négykézlábra ereszkedni?

– Nem. Te pedig undorító vagy.

Felnevetett, amitől felállt a szőr a karomon.

– Ne aggódj! Valójában nem oltottam beléd az alfajelet. És eszemben sincs hozzányúlni semmihez, amit démonfarok szennyezett be.

Úgy döntöttem, nem mutatok rá, hogy az ikertestvérem is lefeküdt démonokkal. És vámpírokkal. És bárki mással, aki vágyat ébresztett benne, amint az itt teljesen megszokott volt.

– Hol van Vittoria?

– Vendéget hoz. Hamarabb is értesülhettél volna erről, de az anyád félbeszakított minket. – Lezseren nekidőlt az alkóv falának, jóval közelebb hozzám, mint szerettem volna. – Igazán érdekes estének ígérkezik a mai! Talán, ha szépen viselkedsz, leveszem rólad a láncokat.

– Hogyan szökött meg Vittoria az anyánktól?

Domenico mosolya ismét csupa fog volt.

– Ugye nem gondoltad komolyan, hogy a Vénasszony az örökkévalóságig visszatartja? Más dolga is volt, így amint biztonságos távolságra jutottál, elment.

A további beszélgetéstől közeledő léptek nesze kímélt meg. Ketten jöttek. Az egyikük kimérten, nyugodtan sétált; a másikat mintha vonszolták volna. Borzongás futott végig a hátamon. Bárki is volt az, ő is az akarata ellenére került ide.

Vittoria nagy léptekkel besétált a terembe, és előrelökte a „vendégét”.

Az idősebb nő előrebukdácsolt, ahol megvilágította a gyertya fénye, és a félelem nyílvesszővé vált, amit egyenesen a szívembe lőttek.

– Nonna! – Rángatni kezdtem a láncaimat. A nagyanyámat – aki nem is volt valójában a nagyanyám – durván megverték, és tele volt zúzódásokkal. Az alsó ajka bedagadt, mintha ököllel vagy egy kemény tárggyal ütötték volna meg. A halántékát alvadt vér borította. Nem számított, hogy mit vétett ellenünk, a sérülései láttán valami erőszakos éledt fel bennem. – Engedd őt el, Vittoria!

A testvérem lelökte a földre, majd rám nézett.

– Tessék. Elengedtem. Most boldog vagy?

Nonna felé fordultam, és ő végre viszonozta a pillantásomat. Arcáról szomorúság és… aggodalom sütött. Végigmérte a hálóruhámat, a SEMPER TVVS tetoválást az ujjamon és a másik mintát az alkaromon, majd a láncaimat, és azok ellenére is visszahőkölt.

Mintha én lennék itt a szörnyeteg, és nem a testvérem verte volna össze, vagy verette volna meg mással, és hurcoltatta az árnyékbirodalomba.

Lenyeltem a torkomban keletkező gombócot.

– Nonna. Semmi baj. Én vagyok az!

Vittoria közömbös tekintettel figyelte a reakciómat. Aztán oldalba rúgta a nagyanyánkat, aki ettől magzati pózba görnyedt, és levegő után kapkodott. Kegyelemért kiáltottam, de úgy tűnt, senki sem hallja. Nonna ajka mozogni kezdett, és rájöttem, nem varázsigét suttog, hanem imádkozik. A szavai belém csapódtak; a legfelsőbb istennői hatalomhoz könyörgött védelemért. Tőlünk. Valami megrándult a bensőmben, fájdalmasan és kényelmetlenül.

– Korábban nem akartál hinni nekem – Vittoria vádlón intett a karjával –, úgyhogy tessék, itt a bizonyíték. Nem siet a segítségedre. És nem is imádkozik érted, pedig te vagy láncra verve. Ő csak saját magával törődik. Egy tigris nem vetheti le a csíkjait, és ő nem az a kis házimacska, akinek tetteti magát. Próbáltad mostanában elhagyni a birodalmat? Nem futottál bele némi nehézségbe, drága testvérkém? Feltételezem, hogy de, mert mikor rátaláltam, épp a kapura bocsátott átkot.

Remegve fújtam ki a levegőt. Nonna abbahagyta az imádkozást, és újra találkozott a tekintetemmel. Ezúttal szikra gyúlt sötét szemében. Dac. Vittoriának igaza volt. A nagyanyám nem bánt semmit, és eszébe sem jutna bocsánatot kérni az ellenségtől. És pontosan ennek tartott minket. Engem.

Ami megmaradt boldogtalan lopott szívemből, most összetört.

– Miért? – kérdeztem halk, megtört hangon. – Volt bármi a gyerekkorunkból, ami valóságos volt?

A pillanat törtrészére nonna arckifejezése megenyhült. Előbukkant a nagymama, akit ismertem: nyájas, mégis tüzes. Védelmező és szerető. Itt volt a nő, aki megvigasztalt, amikor az ikertestvérem „meghalt”. Itt volt a kősziklám, a megbízható erő, ami horgonyként tartott a legkegyetlenebb vihar alatt, amit átéltem. Vagy legalábbis azt hittem. Itt volt az egyik ember, aki elárult engem. És mégsem voltam képes gyűlölni őt. Még mindezek után sem. Ami azt jelentette, a bűbájlakatunk sikerrel járt. Lehet, hogy az átok alatt még mindig istennő voltam, de úgy éreztem, mint a halandók.

– Sajnálom, bambina. – Nonna hangja elcsuklott. – Mi csak tettük, amit meg kellett tenni.

A könnyek, amiket eddig sikerült visszafojtanom, most záporozni kezdtek. Végigcsordultak az arcomon, a sós íz bevonta az ajkamat. Igaz volt. Minden gonosz, sötét dolog, amit Vittoria állított.

Szaggatottan beszívtam a levegőt, kétségbeesetten igyekeztem összeszedni magam. Meg akartam érteni, hogy valaki, aki saját unokájaként szeretett, hogyan árulhatott el. A saját szájából kellett hallanom a vallomást, hogy meggyilkolt valakiket a szívükért. Jóságos istennő az égben!

Ez a része egyszerűen nem fért a fejembe.

– A legsötétebb mágiát használtad, hogy megkötözz minket. Hogyan folyamodhattál emberáldozathoz?

Nagyanyám, aki most csupán kegyetlen idegennek tűnt számomra, egy pillanatra elgondolkodott.

– A háborús idők áldozatokat követelnek. Az emberek ezt éppúgy megértik, mint a boszorkányok. – Nonna olyan érzelemmentesen jelentette ki, mintha csak egy varázsige vagy recept hozzávalóit sorolná. – Két élet az egész boszorkánykörért cserébe… ebben állapodtak meg a vének.

Görcsbe rándult a gyomrom. Ez teljesen lesújtott. Semmi bűntudat, semmi szomorúság, csak szenvtelen mentség a gonoszságra.

– Kit gyilkolt meg a boszorkánykör a szívükért? – kérdeztem.

Vittoria szólalt meg helyette, levendulaszín szeme sötét derűvel csillogott.

– A történet végére ugrottál, pedig tényleg az elejétől kellene hallanod! – A földön fekvő nonnára meredt. – Add meg a módját rendesen! Vagy a hasznod ma estére lejárt. Mesélj neki Sofiáról. A barátodról.

– Sofia Santoriniről? – kérdeztem, már előre rettegve, hogy mit fogok megtudni. – Mit tettél vele?

Nonna nehézkesen ülő helyzetbe tornászta magát, a légzése szakadozott. Eltűnődtem, Vittoria összezúzta vagy eltörte-e valamelyik bordáját. A testvérem felrántotta a földről, és egy székbe taszította, ami a semmiből került elő. Pillanatok alatt köré is láncok tekeredtek.

Mindazok ellenére, amiket nonna elkövetett, megpróbáltam kiszabadulni, hogy segítsek rajta, de képtelen voltam kitépni magam a saját béklyóimból.

– Gyerünk, mondd el neki! – követelte Vittoria, majd lehajolt, hogy a fülébe suttogjon. – Vagy én kényszerítelek rá.

– A Halál templomában találtam rá, ahogy jósol. Szóval gondoskodtam róla, hogy az információ, amit megtudott, soha ne hagyja el azt a kamrát. Voltak bizonyos… igazságok, amiket egyedül rám és egy másik tanácstagra bíztak. Meghagyták nekünk, hogy őrizzük meg a titkot, bármi áron.

– Ezért közel két évtizedre csapdába ejtetted az elméjét? – kérdeztem, leplezetlen hitetlenkedéssel a hangomban.

– Ha nem szegült volna szembe a tanáccsal, ha nem tárta volna fel a titkainkat, soha nem szabták volna ki rá ezt a büntetést.

Úgy beszélt, mintha az igazság felfedezése elég indok lett volna a tanács és az ő cselekedeteire. Az elszörnyedés csak töredéke volt annak az érzelemörvénynek, ami bennem kavargott.

Nonna kihúzta magát, és makacsul megfeszítette az állát, miközben állta a tekintetemet. Az arckifejezése azt sugallta, azért mondja el nekem, mert így akarja, nem pedig azért, mert az ikertestvérem kényszerítette. Fájdalmas volt felidézni a nonna szemében csillogó könnyeket azon az éjszakán, amikor rátaláltam Vittoria holttestére. Ahol egykor szeretet volt, ott most a gyűlölet égett, fényesen és mindent felemésztően. Nem akartam elhinni, hogy képes volt megátkozni a saját barátját, és aztán elrettentő példaként használni őt, mióta csak az eszemet tudom.

– Most pedig mesélj neki a hercegéről! – utasította Vittoria. – És ne hagyj ki semmit!

– Kezdetben a Harag hercegét megátkozták, hogy a gyűlöletén kívül minden mást elfelejtsen – kezdett bele nonna, pattogós hangon. Nem az ingerültség miatt, hanem a fájdalomtól. Minden egyes be- és kilégzéssel hörgő hangot hallatott. – Az első boszorkány kijelentette, hogy amint valamit megszeret, el fogják tőle venni. Akkoriban semmi sem érdekelte, kivéve a szárnyait. Ez azelőtt volt, hogy veled találkozott. – Nonna újabb szaggatott lélegzetet vett. – Azon nyomban átkot szórt ő is, megfogadva, hogy ha az első boszorkány nem adja vissza a szárnyait, cserébe ő is elvesz tőle valamit, amit szeret. Ezért hát a la prima strega alkut kötött az ördöggel. Senki sem ismeri a pontos feltételeit. A vérét használta fel a varázsigéhez, áldozatot kínált fel az istennőnek, és túlságosan magabiztos volt a képességeit illetően. Megfeledkezett róla, hogy kivel is van dolga.

Hagyta, hogy az elhangzottak leülepedjenek. Szövevényes helyzet volt, amiben a sok szál összevissza tekeredett és fonódott, amíg annyira össze nem csomósodott, hogy lehetetlenségnek tűnt átvágni. Két átok ütközött egymásnak, és az életünk két tűz közé szorult.

– Az átkunk… egy részét az első boszorkány okozta? – kérdeztem.

Nonna bólintott.

– Ismered a történet első felét: hogy Kevélységnek volt egyszer egy felesége, aki az első boszorkány lánya volt. La prima vissza akarta kapni a lányát, és megszabadítani a démonhercegtől, ezért kitalált egy tervet, amivel egymás ellen uszíthatja Haragot és Kevélységet. Alkut kötött a Bosszú házával.

– A megfelelő fizetségért, természetesen – tette hozzá Vittoria fagyos hangon.

Egy emlék tört utat a felszínre. Azt továbbra sem tudtam felidézni, ki volt az első boszorkány, de bizonyossággal éreztem, hogy mit akart.

– Úgy tettünk, mintha egyvalaki lennénk. – Vittoria bólintott, bátorítva, hogy haladjak tovább a megkezdett úton. Hogy harcoljak az emlékeim visszaszerzéséért. A mágia, ami megkötött, erősen küzdött. Kitapogattam az erő fonalát, ami Haraghoz tartozott, és erősen megrántottam, elérve, hogy az átok még jobban széttöredezzen. Makacs volt, ellenállt, de a férjem ereje túl hatalmasnak bizonyult. Újabb repedés hasadt rajta végig, felszabadítva egy másik emléket. – Engem Haraghoz küldtek; az volt a feladatom, hogy elcsábítsam.

Az ikertestvérem arcán mintha megkönnyebbülés suhant volna át.

– Engem pedig Kevélységhez, ugyanezzel a küldetéssel – erősítette meg Vittoria. – A Farkas lakomáján Haragnak rajta kellett volna kapnia engem Kevélységgel, azt gondolva, hogy te vagy az. Az első boszorkány azt akarta, hogy háború törjön ki. Azt akarta, hogy a lánya lássa, Kevélységnek nem fontos, és soha nem is volt az, ha nyíltan harcba száll a fivérével valaki másért.

– Össze akarta törni a lánya szívét. – Felfordult a gyomrom. Micsoda kegyetlen játék! Egy cselszövés, ami annyi életet tönkretett. És mindezt azért, mert az első boszorkány nem akarta elveszíteni a lányát egy démon miatt. És én szerepet játszottam benne. Még soha nem gyűlöltem magam ennyire. – És Harag? Mi történt?

– Neked adta a saját szívét. Rájött a cselszövésre, de nem érdekelte. Azon az éjszakán, amikor távoznod kellett volna, és hagyni, hogy befejezzem a küldetésünket az ünnepség alatt, a kémeim értesülései szerint visszaosontál hozzá. Félrevontad a partin, és magad után húztad egy gyors légyottra. Amikor én Kevélységet próbáltam elcsábítani, te a kertben voltál Haraggal, ahol szerelmet vallott neked.

Harag mit… Szent istennő az égben! Egész testemben libabőrös lettem. Harag, a háború félelmetes hadvezére sebezhetővé tette magát. Hosszú létezése során valószínűleg először. És aztán elszabadult a pokol. Remegve fújtam ki a levegőt. Ennyi éven át végig arra volt kárhoztatva, hogy gyűlöljön engem. De ő mégis harcolt ellene. Próbált kapaszkodni a jóba. Nem csoda, hogy most habozott nekem adni a szívét. Az egyetlen alkalommal, amikor teljesen odaadta magát valakinek, megbüntették érte.

– Mielőtt elmondta volna, hogy szeret, mindent bevallottam neki azon az éjszakán – mondtam, hirtelen felidézve az éjféli kertet. Az éjjel nyíló virágokat, a félholdat. Emlékeztem, hogy arra gondoltam, lemosolyog ránk. Most eltűnődtem, vajon inkább gúnyolódott-e. – A színjátékunk alatt valahogy megváltoztak az érzéseim. Nem tudtam végigvinni a tervet. Szerettem őt. Ezért rávettem, hogy velem jöjjön, mielőtt megláthatott volna téged Kevélységgel.

– Nem tudom, mi történt akkor kettőtök között – folytatta Vittoria. – A kémeim nem voltak elég közel. Csak azt tudom, hogy a következő pár pillanat során eltűntél. Vér maradt hátra. Néhány kitépett hajszál. Más semmi. Harag őrjöngött. Berontott a kastélyba, és majdnem elpusztította a fivéreit, mert meg volt róla győződve, hogy az egyikük áll a támadás mögött. Akkor még senki sem tudta, mi csapott le rád. Az umbradémonokat vádolták meg, hogy valaki bizonyára felbérelte őket. Irigység volt az első számú gyanúsított, bár én biztosan tudom, hogy jóval a vérfürdő előtt elhagyta az ünnepséget. Azután Harag Kapzsiságra, végül pedig Kevélységre gyanakodott.

Vittoria behunyta a szemét, mintha újra átélné azt az éjszakát. Én nem voltam ott, de könnyű volt elképzelni, ahogy Harag kirobban. A káoszt, a rettegést. A bűne nyers, féktelen erejét, ami pusztításra vágyott, miközben a szeretőm sikertelenül kutatott utánam.

A testvérem rám nézett, és talán annak az éjszakának az emléke volt az oka, vagy a lelkének valamiféle halandó darabkája tört a felszínre, de intett Domenicónak – akiről el is felejtettem, hogy még mindig a falnak támaszkodik –, és a farkas mágiája kinyitotta a bilincseimet. Csörömpölve hullottak a földre. Csak a puszta akaraterőnek köszönhettem, hogy nem követtem őket én is.

– Míg a hercegek közti vérfürdő tovább tombolt, én elmentem megkeresni téged. Harag mindenki előtt felfedte, hogy ikrek vagyunk, így a tervünk befuccsolt, de még ha nem is történt volna így, én sosem hagynálak el – mondta Vittoria, és a hangja gyöngédebb lett. – Nem tartott sokáig rád találni, de már elkéstem. A boszorkányok amint elfogtak, gyorsan cselekedtek. Az ikerboszorkányok, akik világra jöttek? Rögtön feláldozták őket. És a szívüket mágiával tartották életben.

– Hogy micsoda? – A hideg futkosott a hátamon. Egy újabb felismerés tette világosabbá a képet. Nonnára pillantottam, akinek végre megbánás ült ki az arcára. – Az ikerboszorkányokról szóló jóslat nem rólunk beszélt.

Vittoria megrázta a fejét.

– Nem. Az ikerboszorkányokról szóló jóslat csak annyit mond ki, hogy feláldozzák őket… de nem mi vagyunk azok a boszorkányok. Ikerboszorkányok – csecsemők – valóban születtek azon az éjszakán, és a csillagboszorkányok feláldozták őket, és kivették a szívüket. A két szívet aztán belénk ültették, és létrehozták a bűbájlakatunkat. Az ő halandóságukat oltották belénk.

– Nonna nevelte fel őket… minket – mondtam, még mindig szédelegve. Elszörnyedve néztem a nagyanyámra. – Ott vagy a legkorábbi emlékeinkben. Te tanítottál meg az amulettjeink megáldására. Te tanítottál meg minket főzni. – A karomat dörzsölgettem. A hideg a csontomig hatolt. A nagyanyánk brutálisan meggyilkolt két ártatlan boszorkányt. Boszorkányokat, akiket aztán felnevelt. Felfoghatatlan volt. Ahogy most ránéztem, képtelen voltam feldolgozni a bennem kavargó érzelmek örvényét. Ő volt az életemben a legfőbb jó forrása. Gyűlölt mindent, ami sötét mágiával kapcsolatos. Miközben mindvégig ő volt a legfőbb gonosz. – Hogy tehetted? Hogy tehetted ezt azokkal a kislányokkal?

Nonna keze ökölbe szorult az oldalán.

– Kötelesség. Mindannyian tudtuk, hogy eljön a nap, amikor áldozatot kell hoznunk. Ők az életüket adták fel, és mi is feladtuk a szívünket azon a napon. A mi sorsunk, hogy őrizzük a kárhozat börtönét. Hogy biztosítsuk, a Gonoszok és a Rettegettek nem jutnak ki. Miután az átok életbe lépett, hatalmas veszélyt jelentettél a világunkra. Te egy bosszúistennő vagy. Nem akartuk kockáztatni a haragodat, ha rájössz, hogy egy boszorkány elrabolt tőled valami ily értékeset. Az első boszorkány nem akarta, és nem is tudta volna megtörni az átkot, és mi ennek megfelelően cselekedtünk.

– Mindezt azért, hogy megkötözzetek minket? A gyűlölet és a félelem miatt? – Láttam nonna szemében az igazságot, de láttam valami mást is. Valami sokkal bonyolultabbat. Mintha talán elkezdte volna megkérdőjelezni a kötelességét. Talán megszeretett minket, az ellenségeit. És talán ezért tömte tele a fejünket a Gonoszokról szóló hazugságokkal. Azzal, hogy megmondta, kitől kell félnünk. Az egyik figyelmeztetése visszhangzott a fejemben.

Soha, még csak véletlenül se elegyedjetek szóba a Gonoszokkal! Ha észreveszitek őket, bújjatok el! Ha egyszer magatokra vonjátok egy démonherceg figyelmét, semmi sem állhat az útjába, elragad titeket. Az éjszaka teremtményei, sötétségből és holdfényből születtek. Egyedül a pusztítás hajtja őket…

Jelenlegi tudásom birtokában már megértettem a valódi figyelmeztetést benne. Harag elől rejtegettek engem. Tudták, hogy semmitől sem riadna vissza, hogy visszaszerezzen, hogy tönkretegye, amit a boszorkányok tettek. Kivárta az idejét, kutatott. És még a gyűlöletén keresztül sem hagyta kihunyni a szerelem parazsát.

A történet és a figyelmeztetés nem hazugság volt. De nem az én igazságom voltak. Azok az intések csak a boszorkányokra vonatkoztak. Mindent elkövettek, hogy távol tartsanak minket egymástól. Hogy megtörjék a kötelékünket. És kudarcot vallottak. Nem voltam hajlandó akár egy pillanattal is tovább állni a nagyanyám könyörgő tekintetét. A testvéremre néztem. Lehet, hogy most szörnyeteg, de nem is tettette magát másnak.

– Egyvalamit még mindig nem értek… hogyan kellett volna működnie ennek a tervnek, hogy átverjük Haragot és Kevélységet? Tudom, hogy Irigység azt mondta, a körünkbe soha nem jutottak be a kémeik. De rólunk nem tudtak a démonok? Még ha soha nem is jártak a házunkban?

Vittoria elmormolt egy varázsigét, majd rajzolt egy térképet a köztünk lévő térbe. Lágy levendulaszínben izzott, ahogy ott lebegett előttem. Az ikertestvérem a szinte már ismerős kontinensre mutatott.

– Az alvilág sok hasonlóságot mutat a halandó világ Olaszországával. A Piemontnak megfelelő északra eső régióban alsóbbrendű démonok és jégsárkányok kószálnak. – Elmozdította a kezét, mire felragyogott egy másik térség, nagyjából Toszkána környékén. – Ebben a régióban élnek a pokol hercegei. – A varázslat továbbsöpört a déli határ mentén, és felizzott a terület, ami hozzávetőlegesen Campania régiójának felelt meg. – És itt áll a Bosszú háza. Egy veszélyes hegyvonulat emelkedik itt, ami szinte áthatolhatatlan akadályt képez a birodalmunk felé, még azok számára is, akik halhatatlanok. A hegység gyomrában egyfajta fátyol bújik meg, ami kitörli az emlékeket. Kivéve a miénket, az anyánkét és bárkiét, akit megajándékozunk az igaz Látással. – Az ikertestvérem rámutatott egy másik térségre. – A vámpírudvar a földrész majdnem csúcsánál található, ahol az emberek számára Calambria van. Szicília szigete pedig szinte teljesen megegyezik a Változó-szigetek helyével.

A térkép az árnyakba olvadt. Most legalább már értettem, hogy a hercegeknek – akik úgy tűnt, mindenről tudnak – rólunk miért nem volt tudomása.

– Nem értem, mi miért burkolóztunk titokzatosságba. Meddig is, évszázadokig? Van valami oka annak, hogy nem vegyültünk a hercegekkel?

Vittoria arckifejezése megváltozott. Nem egészen gyűlölet ült ki rá, de volt valami ridegség a vonásaiban, ami minden alkalommal megjelent, amikor megemlítettem a pokol hercegeit.

– A démonokban, és különösen a pokol hercegeiben, nem lehet megbízni. Ráadásul alantasabbak nálunk. Volt bőven mivel elfoglalnunk magunkat a déli régióban, és nem volt okunk belekeveredni a civakodásaikba.

– Mi nem sokkal az alvilág megteremtése után már itt voltunk – jutott váratlanul eszembe.

– A hercegek pedig csak évszázadokkal később érkeztek, amikor kiűzték őket a saját birodalmukból.

Éreztem, hogy a történelmünk ezen részéről jóval több is elmondható, de egyelőre nem firtattam. Mindenekelőtt a jelenlegi helyzetünket kellett megértenem: az átkot, és hogy hogyan jött létre, ha volt remény arra, hogy megtörjük.

Az ikertestvérem meglehetősen bőkezű hangulatban volt, és szabadon, mágikus korlátok nélkül osztott meg velem információkat. Nem tudtam, vajon adódik-e még hasonló alkalom, amikor ennyi információt gyűjthetek, így hát kihasználtam.

– Ha engem elszakítottak Haragtól, téged hogyan átkoztak meg?

– Ahogy már mondtam, érted jöttem. – A testvérem tekintete sötétebbé vált, mint a kamrában surranó árnyak. Igézetet szórt a nagyanyánkra, aki abban a pillanatban elveszítette az eszméletét. – Sikerült rád találnom, de a csillagboszorkányok már vártak. Csapdát állítottak. Te egy oltáron feküdtél, a mellkasodból vér csorgott.

Hagyta, hogy az információ egyenesen gyomorszájon vágjon. Pontosan így találtam rá én is a holttestére a monostorban, Szicíliában. Most már tudtam, hogy a jelenet szándékos volt. De nem nekem akart üzenni, hanem nonnának és a boszorkányoknak.

A halál istennője újra emlékezett.

– Odarohantam hozzád, észre sem véve a só és gyógynövények alkotta kört – folytatta. – Nem törődve a varázsgyertyákkal vagy a falakat borító izzó bűvös jelekkel. Amint beléptem a körbe, a mágiájuk csapdába ejtett. Fölébe kerekedett az erőmnek, és rövid pillanatokra lényegében halandóvá tett. Ennél több időre nem is volt szükségük, hogy elvégezzék a rituáléjukat. Megláncoltak, és én is megkaptam a saját bűbáj zárta szívemet.

Néhány feszült szívdobbanásig egymást bámultuk. Az árulása ellenére, a hónapokig tartó düh és gyötrelem ellenére, amin keresztülmentem, szükségem volt az ikertestvéremre. Ebben a pillanatban. Szükségem volt a kötelékünkre. De Vittoria nem halandó volt. Nem ölelt magához. Nem voltak vigasztaló szavak vagy közösen hullajtott könnyek. Csak egyetlen ígéret ragyogott a szemében. A bosszúé. Fogadalom, hogy helyrehozunk egy szörnyű hibát.

– Ekkor akasztották a nyakunkba Hádész szarvát, ami aztán még jobban elzárta az emlékeinket – találgattam. – És gondolom, elrejtett minket minden varázslat elől, amivel anyánk a nyomunkra próbált bukkanni.

– Pontosan. A bűbájlakat és az amulettek egyaránt megakadályozták, hogy a Vénasszony megtaláljon minket. A boszorkányok ettől is tartottak.

És éppen ezért fordítottak olyan különös gondot arra, hogy elrejtsenek minket. Ha a Vénasszony, a három legősibb istennő egyike az ellenségükké válik, csak még hatalmasabb veszélyt jelentett volna a világukra. Kifújtam a levegőt. Ez volt az egyik elmélet, amit Haraggal körbejártunk az amulettekkel kapcsolatban, de nem voltunk benne biztosak, valóban így volt-e. Nem azért viseltük őket, hogy elrejtőzzünk az ördög elől, hanem hogy elrejtse a valódi énünket saját magunk elől.

– És azon az éjszakán, amikor levettük őket… a mágiánk megpróbált kitörni.

– Tehát, amint látod… – Vittoria odasétált a nagyanyánkhoz, aki eszméletlenül, ernyedten hevert a székében. – Ezek a boszorkányok nem érdemlik meg a szánalmadat. Halált érdemelnek. Ezért is mentem vissza, és kezdtem el elvenni tőlük a lányaikat. Hadd tudják meg, milyen érzés mindent elveszíteni! – Vittoria megpördült a sarkán, és egyenesen a szemembe nézett. – Senki sem láncolja meg Halált vagy Dühöt, és ússza meg ép bőrrel. El akarták kerülni a háborút? Nos, most pontosan abban lesz részük. Addig nem állok meg, amíg minden felelős család meg nem fizetett. A pokol hercegei sem jobbak, és már rég meg kellett volna fizetniük a bűneikért. Neked pedig az oldalamon a helyed, amikor bosszút állunk. Ez az egyetlen módja, hogy a Bosszú háza újra felemelkedhessen!

– Háborút fogsz kirobbantani a természetfelettiek között.

– Fogok? – kérdezte Vittoria, és körbenézett. – A háború már kirobbant. Abban a pillanatban megkezdődött, amikor megátkoztak minket, és közel húsz évig fogva tartottak abban a világban. Akkor kezdődött, amikor az a boszorkány megátkozta a démont, akit most férjednek nevezel, és belerángatott minket a viszályukba. Mindannyian elfelejtették, hogy kik vagyunk. Hogy mire vagyunk képesek. Néhány csatát nem a harcmezőkön vívnak fegyverekkel, testvérkém. Néha sokkal hatékonyabb tud lenni, ha apró lépéseket teszünk, ahogy az idő múlik. Végső soron nem érdekel, hogy más természetfelettiek harcolnak-e. Engem csak az érdekel, hogy mi bosszút álljunk. – Lenézett a nőre, aki egykor a nagyanyánk volt, és az arckifejezése félelmetesen fagyossá vált. – Harag sosem fogja neked adni a szívét. Nem teheti. Az ő átka nem tört meg. Önmaga egy részét örökre biztonságosan elzárva fogja tartani. Mikor erre te is ráébredsz, gyere vissza hozzám. Még sok feladat vár kettőnkre. Akárcsak régen.

– Csak egy dolgot árulj el nekem. Megölted Kapzsiság parancsnokát, vagy segítetted őt a szökésében? Kevélység mondta, hogy az átjáróról kérdezősködött.

– Kevélység ismételten bebizonyította, hogy egyedül saját magával törődik. Ahogy mindig is tette. És sok minden van, amit te még mindig nem értesz, és nem is fogsz megérteni, amíg el nem távolítod a bűbájlakatod.

Vittoria a kérdésemet válaszra sem méltatva odabiccentett Domenicónak. A vérfarkas előrelépett, és csillogó átjárót nyitott. Világossá vált, hogy a testvérem semmit nem fog mondani sem a varázskoponyákról, sem az esetleges démongyilkosságról vagy szökésről. Nekem pedig vissza kellett térnem Haraghoz, mielőtt valami meggondolatlanságot tesz.

Nonnára néztem, és a szívem egy pillanatra aggodalommal dobbant meg.

– Mit fogsz vele tenni?

– Visszaküldöm egy üzenettel a boszorkánykörnek. – Nem voltam benne biztos, hogy a zúzódásai voltak-e az üzenet. A lelkem egy része könyörögni akart az életéért. A kegyelemért. Hogy bebizonyítsam mindenkinek, nem az a szörnyeteg vagyok, akitől féltek. De talán az voltam. Mielőtt átléptem volna az átjárón, Vittoria utánam szólt.

– Ha még egyszer nekem kell felkeresselek, meg fogod bánni! Számítok a segítségedre, és hamarosan.

Megtorpantam a mágikus küszöbön, és fagyos pillantást vetettem az ikertestvéremre.

– Ne fenyegess! És soha többé ne hozz ide akaratom ellenére. Ha meg akarlak találni, meg foglak. Eddig szemet hunytam felette, mert a hasznomra vált. Sok ellenséged van itt, nincs szükséged még egyre.

TIZENNÉGY

Harag szemében könyörtelen, gyilkos düh lángolt, amikor felültem az ágyban, amint a lelkem visszatért a testembe. Az arckifejezése végtelen fájdalmat és gyötrelmet ígért.

Az, hogy másodszor is az árnyékbirodalomba hurcoltak, olyan határ volt, amit Vittoriának és Domenicónak nem lett volna szabad átlépnie. És a háború démona készen állt, hogy behajtsa a tartozását. Akárcsak a vámpírudvar délen, Harag is vérre szomjazott. Istennő, vérfarkas, démon, úgy tűnt, nem számít, kire sújt le a mérge, amíg az ellenségei is megfizetnek.

– Nem esett bajom – mondtam, és az oldalamra fordultam, hogy szembe kerüljek vele. – Csak kimerültem.

Harag felhúzta rám a takarót, majd súlyos karját a derekam köré fonta. A némasága megülte a szobát, hangosabb és feszültebb volt, mint amire bármilyen szó képes lenne. Most, hogy már tudtam, hogyan szakítottak el tőle a múltban, hogyan szakítottak el tőlünk, éppen akkor, amikor igazán egymásba szerettünk, csak elképzelni tudtam a sötét érzelmeket, amiket épp átélhetett. Vittoria múltbeli sebeket tépett fel, és úgy tűnt, Harag készen áll a válaszcsapásra, hogy viszonzásul ő is fájdalmat okozzon.

– Itt vagyok! – A kezemet a karján pihentettem, és gyöngéden megszorítottam a kemény izmokat. Olyan feszült volt, hogy bármelyik pillanatban elpattanhatott. Végigsimítottam az aranyszínű kígyótetováláson, remélve, hogy sikerül megnyugtatnom. Gyorsan körbepillantottam a hálószobában, és láttam, hogy ezúttal nem változtatta jégkamrává, ami biztató jel volt. – Jól vagyok. Tényleg. És figyelmeztettem a testvéremet is, hogy következményei lesznek, ha még egyszer elragad.

Egy hosszú pillanatig még csendben maradt, és vett néhány kimért lélegzetet. A hálószoba egy picit lehűlt, mielőtt a haragja ismét az irányítása alá került. Gyöngéden végigsimított a karomon, melegséget dörzsölve bele óvatosan, és meggyőződve arról, hogy valóban sértetlen vagyok.

– A bőröd kezdett elkékülni, Emilia. Ha nem arra ébredek csak fel, hogy megrúgsz, miközben már a visszatérés jeleit mutattad, érted mentem volna, és elpusztítottam volna minden teremtményt abban a birodalomban. Visszahoztalak volna onnan, aztán kitöröltem volna az egész birodalmat a létezésből!

– Ó. – Kihúztam az egyik karomat a takaró alól, és amikor megláttam a bőrömet, összerándultam.

Nem csoda, hogy olyan dühös volt. Szinte félholtnak tűntem. Én is megrémültem volna, ha arra ébredek, hogy olyan kinézettel fekszik mellettem, mint egy hulláé. A körülményekhez képest a reakciója meglehetősen visszafogott volt. Ha neki bármi baja esett volna, én rögtön támadtam volna.

– A testvéred nagyon veszélyes játékot űz. – Harag hangja csöpögött a rosszindulattól.

– Tudom. – Apró köröket rajzolgattam a felkarján. – Nem gondolkodik tisztán. A bosszú és a megtorlás az ő istenei, és rendszeresen áldoz az oltárukon.

– Mi ilyen kritikusan fontos, amivel nem várhat, amíg te nem keresed fel?

– Azt hiszem, érzi, hogy az átkom egyre jobban széttöredezik, és vannak rajta repedések, amin keresztül visszatérnek az emlékeim. Próbál segíteni az emlékezésben, hogy én…

Harag minden figyelmét rám irányította.

– Hogy te mi?

– Vittoria helyre akarja állítani a Bosszú házának hatalmát. Azt mondja, háborút akar indítani a boszorkányok, démonok és más természetfelettiek között, de én ezt nem feltétlenül hiszem el. Az egyértelmű, hogy gyűlöli a boszorkányokat, és erősen nem kedveli a démonokat, mégis úgy tűnik, a fő célja a házunk helyreállítása.

Csend kúszott be közénk.

– Te is ezt akarod? – kérdezte Harag, a hangja elővigyázatosan közömbös volt. – A házad helyreállítását?

– Ezt a döntést nem akarom addig meghozni, amíg nem ismerem a teljes történetet, és vissza nem szerzem az emlékeimet. – Az alsó ajkamba haraptam. – Ez olyasmi, ami bonyodalmat okozna köztünk? A testvérem, úgy tűnik, így gondolja.

– Nem. Soha nem akadályoználak meg semmiben, amit tenni akarsz. És amíg Vittoria békén hagy, hogy meghozd a saját döntéseidet, és tiszteletben tartja a kívánságaidat, addig köpök rá, mit csinál, vagy kihez imádkozik, vagy kivel kezd háborút. A fejére már vérdíjat tűztek ki. Kapzsiság holtan akarja látni. Ahogy Irigység és Kevélység is. Bujaság és Torkosság könnyen meggyőzhetőek, ha háborúra kerülne a sor. Restség pedig nem fog szembemenni a többséggel. Én vagyok az egyetlen, aki a teljes megsemmisítésének útjában áll. És ha még egyszer akaratod ellenére elragad téged, levadászom. Bántani fogom. Lassan. És fájdalmasan. A halála olyan kegyetlen, olyan mocskos lesz, hogy figyelmeztetésül szolgál majd mindenkinek, aki kezet mer emelni a feleségemre. Miután végeztem, még a kutyáimnak sem marad semmi belőle.

Egész testében megremegett. Tévedtem. Harag reakciója egyáltalán nem volt visszafogott. Csak az én kedvemért igyekezte kétségbeesetten kordában tartani magát. Visszagondoltam a ma este hallottakra arról, hogyan reagált Harag, amikor az átok lecsapott. Hogy majdnem megölte a fivéreit, mialatt őrjöngve kutatott utánam. Csak némi vért és kitépett hajszálakat talált. Hát persze, hogy azt hitte, a testvérei ármánykodtak! Az átok eszébe sem jutott volna.

Nem tudtam megállni, hogy el ne tűnődjek, vajon ezt megelőzően volt-e bármiféle viszály a hercegek között. Nem számít, most mennyit vitatkoznak, vagy miként próbálnak túljárni egymás eszén, a családi szeretet még mindig ott bujkált a felszín alatt. Valamiféle hűség. Talán egy nap ezek a sebek is begyógyulnak majd.

A hercegemhez simultam, a fejemet a mellkasára hajtottam. A szíve úgy dobogott, mint egy harci dob. Az enyém ugyanabban a nyúzott ritmusban menetelt vele.

Ha Harag úgy döntene, hogy az ikertestvérem valódi fenyegetést jelent rám nézve, nem habozna eltávolítani őt. Nem sok kétségem volt afelől, hogy még ha halhatatlan istennő is, a démonherceg sikerrel járna.

Bármennyire is szörnyűnek tűntek a dolgok Vittoriával, még mindig kapaszkodtam a reménybe, hogy a lelkében maradt némi jóság. Egy rés, amin keresztül elérhetem azt az énjét, ami valaha melegszívű és kedves volt, amikor még halandók voltunk. Szerettem volna hinni, hogy Vittoria kizárólag azért igyekszik feloldani a bűbájlakatom és visszaszerezni a hatalmam, mert a legjobbat akarja nekem, de aggódtam, hogy inkább a jelenlegi tervéhez lehet köze.

Ha erős szövetségest akart, és a démonhercegek között nem talált ilyenre, akkor talán az én hatalmamat akarja felszabadítani a saját maga hasznára. És ha Haragnak igaza volt – ha megvolt rá az esély, hogy nem élem túl a szívem eltávolítását –, megértettem, Vittoria erősködése miért késztetné arra, hogy eltávolítsa őt mint fenyegetést. Valaki egyszer már elragadott akaratom ellenére.

Még mindig küzdöttem, hogy visszataláljak a valódi énemhez. Fordított esetben én is elpusztítanék mindenkit, aki veszélyezteti a boldogságunkat. Bűnbánat és lelkiismeret-furdalás nélkül gyilkolnék. Mint az umbradémon esetében. De itt az ikertestvéremről volt szó, és az nem volt ilyen egyszerű vagy fekete-fehér.

– Érzékelem az érzelmeidet – szólalt meg halkan –, de a gondolataidat nem tudom kiolvasni.

– A testvéremen töprengek. Vittoria… – Sóhajtottam, és felpillantottam rá. – Ő már nem ember. Szeretném hinni, hogy én megtartanám az erkölcseimet, de nem vagyok benne biztos, hogy ez lehetséges. Különösen most. A Bosszú volt a házunk. Úgy tűnik, ez táplál mindkettőnket. Amikor még nem is tudtam, hogy mik vagyunk valójában, az első reakcióm Vittoria „halálára” egyszerű volt: bosszú. Mélyen legbelül tudom, hogy a testvéremet megsebezték, és hogy csak ezen az egyetlen módon tudja kifejezni.

Harag közelről vizsgálgatott, a homlokán mély ráncok keletkeztek.

– Mindenki meghozza a saját döntéseit. A testvéred a halhatatlanságát használja ürügyként, hogy megbocsáthatatlan dolgokat tegyen. Könnyedén megváltoztathatná az útját, és új ösvényt vághatna magának. De nem akar. És ebben rejlik a probléma. Ő egy szörnyeteg, mert ezt választja, nem mert annak született. – Kivillant a foga egy vad erőszakot ígérő mosollyal. – Ez mindannyiunkra igaz. De nem ő az egyetlen, aki képes maga mögött hagyni az erkölcsi szabályokat, hogy véghezvigyen egy feladatot.

Néhány szívdobbanásig álltam a tekintetét. Semmi más, csak tiszta elszántság és rideg ígéret sütött a szeméből. Ha egyszer a fejébe vesz valamit, az egész alvilágot megmozgatja, hogy elérje a céljait. Vittoria nagyon közel állt, hogy az első számú célpontjává váljon, amit ki kell iktatnia. Semmit sem tehetnék vagy mondhatnék, ami eltántorítaná. Ezt biztosan tudtam, mert én is erre az útra lépnék. És senki sem állíthatna meg. A miénk valóban egy pokolban köttetett frigy volt.

– Függetlenül attól, hogy milyen módszerekkel értem el, ma este nagyon sok mindent megtudtam. – A hátamra fordultam, és felbámultam a mennyezetre. – Nem hiszem, hogy Vesta halott. Ez az egyetlen kérdés, amire a testvérem nem hajlandó válaszolni, sőt, valójában mindent elkövet, hogy kitérjen a téma elől. Ha bűnös lenne, nem értem, miért okozna neki gondot, hogy ezt Kapzsiság orra alá dörgölje. Gyűlöli a démonokat, és különösen a pokol hercegeit. Ha valóban háborút akar indítani, miért nem ismer el egy akkora diadalt, hogy megölt egy olyan fontos embert, mint az egyikük parancsnoka? Különösen, ha Vesta tényleg olyan különleges volt, mint ahogyan azt Kapzsiság állította. Vittoria nem szégyenlős, ha a hódításaival való dicsekvésről van szó. Miért hallgatna pont most?

Harag kifújta a levegőt.

– Én is megkérdeztem magamtól, Vesta vajon miért kereste fel Kevélységet. A fivérem rejteget valamit, de nem gondolom, hogy bármi köze lenne a parancsnok esetleges eltűnéséhez.

– Akkor mit gondolsz? – Visszafordultam az oldalamra, és ránéztem.

– Szerintem információt próbált szerezni, és úgy hitte, ő használja ki Vestát. – A szája majdnem mosolyra húzódott. – Amint rájött, hogy túljártak az eszén, azt hiszem, a büszkeségén újabb csorba esett. Ezért tűnt meglepettnek és ingerültnek. Azt hitte, ő volt a vadász, és most rájött, hogy beleesett egy újabb csapdába. Túlságosan érzékeny az ilyesmire, mióta a testvéred lábbal tiporta a gondosan felépített imázsát.

– Törődött vele?

– Vittoriával? – Harag pillantása végigsiklott rajtam, amikor bólintottam. – Nem tudom biztosan. De kétségkívül óriási erőfeszítéseket tesz azért, hogy pusztulni lássa. Bár lehet, ez egyszerűen azért van, mert gyűlöli magát, amiért hagyta, hogy a büszkesége megakadályozza, hogy elmondja a feleségének az igazat.

– Ami mi volt?

– Amennyire tudom, Kevélység és Vittoria között sosem történt több csóknál. Fenn kellett tartsa a züllött herceg hírét, ezért hagyta, hogy mindenki azt higgye, lefekszik vele.

– És biztos vagy benne, hogy soha nem feküdt le Vittoriával?

Harag gondosan megfontolta a kérdésemet.

– Nem hiszem, hogy Kevélységen és Vittorián kívül bárki más ismeri a teljes igazságot. Az biztos, hogy a fivérem nem osztott meg semmilyen részletet arról az éjszakáról.

És ha Vittoria érzéseket kezdett táplálni iránta, amik nem találtak viszonzásra, az minden bizonnyal még több okot adott volna a jelenlegi „pusztítsuk el a démonokat és boszorkányokat” hadjáratához. Egy másik elméletet kezdtem fontolgatni.

– Gondolod, hogy Kapzsiság magának küldte a koponyát?

– Nem zárnám ki mint lehetőséget. Ha meg van róla győződve, hogy a testvéred a vétkes, az tökéletes indítékot adna neki ahhoz, hogy megpróbáljon bizonyítékot fabrikálni az elmélete bizonyítására.

Én is pontosan erre a következtetésre jutottam.

– Anélkül, hogy szabad hozzáférésünk lenne Kapzsiság köréhez, nem tudjuk bebizonyítani, honnan származik a koponya, igaz? – A hercegem megrázta a fejét. Újra elgondolkodtam. – Devon grófja említette, hogy Vesta családja nem idevalósi…

– A helyszínen talált véren töprengsz?

Bólintottam.

– Természetesen a körülményeit nem ismerjük annak, amilyen módon Vesta idekerült, de azt tudjuk, hogy Kevélység átjárójáról és a vér-kiszaglásról kérdezősködött. Ha a családja valahonnan Kapzsiság területein kívülről származik, vagy akár a Hét körön kívülről, talán az átjárót használta, hogy hazajusson. Az összekeveredett vér alapján, amit találtunk, talán még valamiféle másik démont is becsempészett ide, hogy segítsen neki a szökésben.

És ha ez igaz, akkor Vesta talán nem az áldozat volt, hanem a valódi gyilkos. Ha valóban olyan boldogtalan volt Kapzsiság udvarában, mint ahogy a gróf állította, talán megölt valakit, aki az útjában állt, és hátrahagyta a megcsonkított testet, mielőtt megkísérelte a nagy szökést?

– Ez mindenképpen további vizsgálatra szorul, hogy vagy kizárjuk, vagy igazoljuk. – Harag megpuszilta a homlokomat, majd kikelt az ágyból, és magára húzott egy új nadrágot. Valami odakint magára vonta a figyelmét, és halkan szitkozódva kivonult az erkélyre.

Minden kimerültségem elpárolgott. Kibújtam a takaró alól, és magamra kaptam egy köntöst, mielőtt csatlakoztam hozzá. Földbe gyökerezett a lábam. Az eget csillogó, vörös csillagok borították be, vörösek, akár egy véráztatta ómen. Ahogy némán álltunk és néztük őket, lassan alakba rendeződtek.

Egy szív jelent meg előttünk, a kellős közepén keresztül döfve egy tőrrel, aminek a markolata vége koponyát formázott. A penge hegyéről vér csöpögött, vagy legalábbis úgy tűnt, ahogy a karmazsin csillagok fel-felvillantak és lecsordogáltak a most már lüktető szimbólumon. Pa-pam. Pa-pam. A szív dobogott, és ahogy a lökéshullámok körbeutaztak a birodalmon, lassan égnek meredtek a pihék a karomon.

Ez égi szív volt. És határozottan nem egy, a természetben előforduló csillagkép.

– Ez micsoda? – kérdeztem halkan.

– A halhatatlan szív. – Harag arckifejezése elkomorult. A csillagok tovább lüktettek az égbolton, és vörös fényük olyan hatást keltett, mintha maga az univerzum hasadt volna fel. Felgyorsult a saját szívverésem. – Ez a vámpírudvar szimbóluma.

Harag lenézett az alattunk elterülő udvarra, és a holdfényben fürdő birtokot fürkészte. Követtem a tekintetének útját, és lestem a mozgásra utaló jeleket. Friss hótakaró borította a kastély környékét, és a karmazsin csillagok úgy tükröződtek vissza rajta, mint vércseppek a földön. A vörös foltok miatt úgy tűnt, mintha már megvívtak volna egy csatát, elesett katonákat hátrahagyva.

Megdörzsöltem a karomat. Az éjszaka csendes volt, de semmiképpen sem békés. Úgy éreztem, mintha az árnyak figyelnének, várnának. Közel volt a vész.

– Hamarosan követ érkezik.

Harag hangja és az, ahogy egyre a kastély udvarát vizsgálgatta, arra engedett következtetni, hogy nem szívesen vett látogatás lesz.

Az elmúlt hetek során, amióta a Harag házában tartózkodtam, sok lenyűgöző termet láttam – a könyvtárakat, vendéglakosztályokat, a fegyvertermet, a kertet, a Félhold-fürdőt, az ebédlőcsarnokot, a kör alakú tornyot, ahol Celestia főzte a bájitalait és tinktúráit, a saját hálószobámat és Haragét, számos más hivatalos és személyes termet, teraszokat és erkélyeket –, de Harag tróntermébe még soha nem léptem be. A kastélyrész a kegyetlen, gótikus elegancia tökéletes mintapéldája volt.

Énem egy része térdre akart borulni, megvallani a bűneimet, mint egy hívő, vagy még jobb, örökre magaménak követelni a kedvenc bűnömet az egész udvartartás előtt. Bár a közönségre még várnom kellett, mert a katedrálisszerű, boltíves mennyezetű teremben egyelőre senki más nem tartózkodott rajtam és Haragon kívül.

– Lenyűgöző – mondtam, és a hangom halk visszhangot vert. A faragott duplaszárnyú ajtó küszöbét átlépve megálltunk, és csak néztük a helyet, ahol az ördög uralkodott a királysága felett. Illett Haraghoz. Kifinomult, mégis volt benne egy kis gonoszság. Vártam, hogy fellángoljon bennem az emlékezés szikrája, de nem történt semmi.

Fekete márványpadló halvány aranyszínű erezettel, magasra ívelő boltíves mennyezet és hozzá illő, sötétszürke kőből készült oszlopok, valamint hatalmas, ébenfekete drágakövekkel kirakott csillárok, amik csillogtak a gyertyafényben. Az ólomüveg ablakok virágos mintákat ábrázoltak tompított színekben és tónusokban. Legalább hat méter magasan helyezték el őket a terem két oldalán, és a beszűrődő fény megtörte a sötétséget. A kígyókat formázó tartókba csúsztatott fáklyák egyenletes távolságra helyezkedtek el lejjebb a falak mentén, a tűz pattogott és ropogott, mintegy emlékeztetőül az ide belépőknek, hogy az alvilágban járnak.

Bármennyire is istenkáromlás, engem egy templomra emlékeztetett. Kivéve, hogy ebben az imaházban a háború démona volt az egyetlen „égi” lény, akihez imádkoztak.

Csillogó aranyfegyverek díszítették a falakat, hasonlóan Harag fegyverterméhez. Pajzsok, páncélok, kardok és tőrök. Íjak, nyilak és ívelt pengéjű kardok, amiknek gonoszságától megborzongtam. A terem hátsó végében a legszélesebb íves ablak magasodott büszkén a trón felett. A majdnem az egész falat elfoglaló ólomüvegről egy pár semmivel össze nem téveszthető széttárt fekete szárny köszönt vissza. Nagyot nyeltem, mert bizonyára azokat a szárnyakat mintázták, amiket Haragtól elloptak. Gyötrelmes lehetett, hogy az emlékük itt állt megörökítve.

A tekintetem visszaugrott a föld szintjére. Közvetlenül a hatalmas, fekete szárnyakat ábrázoló ablak alatt óriási kandalló állt, amiben lobogott a tűz. Még soha nem láttam ekkorát – az ablakhoz hasonlóan szinte az egész falat elfoglalta. Burgundivörös futószőnyeg vezetett végig az egész termen, és az ébenfekete emelvény lábánál ért véget. Az átlátszatlan drágakő olyan hatást keltett, mint a fagyott füst, fenyegető, mégis gyönyörű. Hasonló kőből, ha nem egyenesen ugyanabból készült, mint amit akkor láttam, amikor először beléptünk a démonbirodalomba.

Az emelvény tetején két egyforma trón állt. Az alvilág királyaként nagyobbnak képzeltem el a székét. Pezsgő-bronz kígyók tekeredtek a fekete bőr köré, és nagyon hasonlítottak a tetoválásra, ami Harag jobb karját ékesítette. A szívverésem kihagyott egy ütemet, amikor megpillantottam az elegánsan a kígyók teste köré tekeredő tüskés indákat.

Harag a szeme sarkából nézett rám, és a szája leheletfinom mosolyra húzódott a körülmények ellenére, amik ilyen késő éjjel a terembe hoztak minket.

– Meglepődtél.

– Te tényleg azt akarod, hogy királynő legyek. Nem csak a hitvesed.

Egyenesen szembefordult velem, és a kisugárzásának ereje megdöbbentett. A mágiája pompája és az a királyi tartás, ami jellemezte. Rubinköves koronájával, ragyogó arany szemével és a tökéletesen rászabott fekete öltönyével maga volt a sötét király az álmokból és fantáziákból. Az enyémeket is beleértve. Az ördög úgy vigyorgott, mintha ő is tudná.

– Minden tekintetben a párom vagy. Minden, ami az enyém, a tiéd. Ezt soha ne felejtsd el.

Az, amilyen őszinteséggel mondta ezt, az, ahogyan a két kezemért nyúlt, és megszorította, olyan volt, mintha mindezzel sokkal többet is közölne. Közelebb hajoltam hozzá.

– Én…

A kétszárnyú ajtó mögöttünk kivágódott. Több démonszolgáló sietett be rajta, kezükben óriási vázákkal, amik tömve voltak fekete kálákkal és mélyvörös boglárkákkal. A puha, sifonszerű szirmú virágok a kedvenceim közé tartoztak. A szobalányok az emelvényhez siettek, és művészien elhelyezték a vázákat, olyan hatást keltve, mintha a kálák trombita alakú virágai és a vörös boglárkák vízesésként zúdulnának le a lépcsőn. Ezután számos újabb növényt is behoztak, de az egyiket közülük, aminek apró piros bogyói voltak, nem ismertem fel azonnal.

– A leander érdekes választás, különösen, ha üzenetet akarsz küldeni – jegyeztem meg, majd odabiccentettem a növény felé, amit még nem sikerült azonosítanom. – De az micsoda? Feltételezem, valamilyen módon szintén mérgező vagy halálos.

– Abrus precatorius. – Harag hangja derűsen csengett. – Olvasóbokor. A vámpírok utálják. Nem pusztán istenfélő neve miatt, hanem mert valóban meg tudja őket ölni. Néhány halandó rájött erre, ezért gyakran használják rózsafüzérekhez. Bár az ékszerésznek rendkívül óvatosnak kell lennie… a bogyó egyetlen szúrása is halált okozhat.

– Azt hittem, a vámpírokat csak karóval lehet megölni.

– Egy karó a szívbe a legtöbb lény számára halálos, a jelenlévőket természetesen kivéve. – Harag gúnyos pillantást vetett rám, pontosan tudva, hogy személyes tapasztalatból tudom, egy mellkasába döfött penge nem ártana neki. – A fokhagyma kellemetlen, a szenteltvíz tudomásom szerint semmit sem használ, de ezek a bogyók? – Lecsippentett egyet egy arra járó szolgáló csokrából, és a hüvelyk- és mutatóujja közé fogta. – A vámpírok egyik legjobban őrzött titka.

– Felség!

Az ismerős hangra megfordultam, és örömmel láttam, hogy a barátom, Fauna siet be a trónterembe. Káprázatosan festett sötét rézszínű ruhájában, aminek míderét ékkövek díszítették. Mintha évszázadok teltek volna el, mióta utoljára találkoztunk, pedig csak néhány napja volt.

Fauna volt az első barátom Harag udvarában, és míg mások inkább az érkezésemről pletykáltak, ő mindent megtett, hogy otthon érezzem magam. Nem is tudom, hogy vészeltem volna át azt az első néhány hetet a kedvessége nélkül.

– Lady Emilia. – Udvariasan pukedlizett előttem, Harag előtt pedig mélyen meghajolt. – Meghoztam a nyakéket!

Rám kacsintott, ahogy átnyújtott Haragnak egy meglehetősen nagy ékszeres dobozt. A herceg felemelte a fedelet, hogy belekukkantson, aztán visszacsukta. – Magadnak is választottál valamit?

– Igen, felség. – Fauna félresöpörte göndör, koromfekete haját, és megmutatta a kis piros bogyókkal díszített nyakpántot. A szín gyönyörűen mutatott melegbarna bőrén. – Anirnak is felajánlottam egyet, de visszautasította. – Szépiaszín szeme csillogott. – A nyakkendőt viszont elfogadta. Épp öltözködik, de hamarosan itt lesz.

Harag helyeslően bólintott.

– Gondoskodj róla, hogy úgy nézzen ki, mint egy udvaronc.

– Természetesen. – Fauna megint pukedlizett, majd kisietett a teremből, rézszínű szoknyája úgy susogott a márványpadlón, mint suttogó hullámok a parton.

A doboz felé biccentettem.

– Meg szabad nézni?

Harag felpattintotta a fedelet, és feltartotta a nyakéket.

– Ó! – A szépségétől még a lélegzetem is elállt. És a valódi céljától. Nem holmi egyszerű ékszer volt. Hanem egy fegyver. A gyöngysorokban olvasóbogyók és rubinok váltották egymást. A drágakövek a vér mélyvörös színében pompáztak. Csábításra tervezték. A tekintetek vonzására. És aztán figyelmeztetésre. A vámpírkövet rám nézhet, de meg nem érinthet. Hacsak nem kíván meghalni. – A diszkrétség nem tartozik az erősségeid közé.

– A diszkrétség a gyáváknak való, úrnőm.

Harag intett, hogy forduljak meg, és gyorsan bekapcsolta az ékszert a nyakamon. Visszafordultam felé, és végigsimítottam az elképesztő és feltűnést keltő darabon. A démonherceg követte a tekintetével a kezem által bejárt utat, majd lejjebb siklott, mintha most látna először, és beinná a teljes látványt. Kéjes pillantás villant az arcán. Olyan ősi és elsöprő, hogy megkísértett a gondolat, hogy kiderítsem, miféle huncutságba keveredhetnénk a trónján.

– Tetszik? – kérdeztem, pontosan tudva, hogy nagyon is így volt. Szinte láttam rajta, hogy azt latolgatja, lenne-e időnk a legújabb fantáziám beteljesítésére, mikor újra végignézett rajtam.

A rózsaarany színű ruha ráolvadt az idomaimra, az árnyalata olyan halvány és lágy volt, hogy valaki könnyűszerrel megfeledkezhetett a bőröm alatt sistergő szörnyű mágiáról. Talán elcsábítanák a halvány rózsaszín, megperzselt rózsák, amik a míderem merészen kivágott felső részét borították, talán szép dísznek néznék a halvány, tövises indákat, amik a csípőmet fonták körbe, mielőtt a bővebb tüllszoknyákba torkolltak volna, és nem értenék meg a figyelmeztetését. A ruhám a mágiám volt viselhető formában. Egyszerűen imádtam.

Harag úgy festett, mint aki le akarja tépni rólam, hogy pusztán állatias módon fejezze ki tetszését. A gondolat, hogy felcsúsztatja a szoknyámat, és mélyen belém hatol, pírba borította az arcom. Nem a szégyentől, hanem a vágytól. Szükségem volt egy legyezőre. Vagy egy jeges fürdőre.

– Ez a ruha lehet az egyik olyan elátkozott tárgy, amit még nem találtunk meg. – A szája sarka megrándult. – Az biztos, hogy engem elvarázsolt. Bár azt hiszem, az csakis a te érdemed, úrnőm!

A ruhámra pillantottam, küzdve a vigyorral. Imádtam, amikor Harag flörtölt velem. Szívesen vett figyelemelterelés volt, egy kis fény, ami ellensúlyozta a sötétséget.

Erőteljes kopogtatás terelte másfelé a figyelmünket. Harag arcáról eltűnt az érzékiség vagy a könnyedség minden jele. Helyette a pokol legerősebb hercegének kemény, könyörtelen maszkja jelent meg. Itt állt a démon, akinek hatalma olyan elsöprő volt, hogy az egész birodalmat a képére formálta.

– Lépj be!

Egy idősebb démon sietett be, és tisztelettudóan, mélyen meghajolt. Olyan öltönyt viselt, ami a kedvenc romantikus regényeim komornyikjaira emlékeztetett.

– A követ és kísérete az imént hagyta el az istállót, felség.

– Értesítsd Anirt és a többieket! Azt akarom, hogy azonnal itt legyenek. – Harag kinyújtotta felém a karját, kimérten és modorosan. – Gyere, úrnőm! Készüljünk fel a vendégeink fogadására.

– Még ha nem szívesen látottak is.

– Ahogy mondod. – Harag vigyora egy ragadozóé volt.

Belekaroltam a hercegembe, és a trónok felé vettük az irányt. Bár biztonságban éreztem magam a saját bűnünk házában, az idegességtől mégis hevesen dobolt a pulzusom. Nem túl szerencsés dolog, tekintettel a hamarosan megérkező vendégeink kilétére.

Harag felsegített a lépcsőn, majd odahajolt a fülemhez, és meleg leheletétől kellemes borzongás táncolt végig a gerincemen.

– Lélegezz! Különben a követ egyenesen arra fog besétálni, hogy mindent megteszek, hogy kellemesebb okokból dobogjon hevesen a szíved.

Hogy tettekkel kövesse csábító kijelentését, megcsókolta a torkomat a pulzusom fölött, a nyelvével lágyan végigsimítva rajta, miközben a foga a bőrömet súrolta. A keze… az az átkozott, elképesztő kéz, végigtáncolt a mellem domborulatán, majd tovább az oldalamon, és végül pajkosan megszorította a fenekemet, ígérettel telin, hogy valóban megteszi, amit mondott.

Hirtelen leültem a trónomra, mire Harag jóízűt kuncogott. Sikerült tökéletesen elterelnie a figyelmemet, és most már a kísértés ellen küzdöttem, hogy letérdeljen előttem, és fejét a két combom közé temesse, amikor a vámpír behatol a birodalmunkba, a démon nyelve pedig belém.

Harag szeme felvillant – megérezte a felajzottságomat, és valószínűleg az érzelmeimet is, amikkel küszködtem. Az istennő átka szálljon rá, amiért ilyen lehetetlen ellenállni neki; ez nem a megfelelő alkalom volt arra, hogy egy légyotton gondolkodjunk! Vagy hogy behódoljunk a vágynak.

Alig észrevehetően megráztam a fejem.

– Viselkedj! A követ hamarosan megérkezik.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz, úrnőm. – A pillantása a férfias önelégültség és a színlelt ártatlanság keveréke volt. – Én csak csodálom a tüzes feleségemet.

Leült a trónjára, és ismét magára öltötte fagyos modorát. Nem szívesen lettem volna én ennek a tekintetnek az elszenvedője. Végtelen kegyetlenséget ígért. Anir és Fauna lépett be a terembe, majd több másik démon is követte őket, akiket nem ismertem fel, mindannyian a legszebb öltözékeikben.

A legtöbb démont – férfit és nőt egyaránt – gyakran jellemezte a magabiztos kiállás, de volt valami abban, ahogy ezek az udvaroncok mozogtak, ami arra engedett következtetni, hogy nem egyszerűen a Harag házának nemes urai és hölgyei. Bármibe lefogadtam volna, hogy katonák.

A szemem sarkából a férjemre pillantottam. Várta az esetleges harcot. Nem voltam benne biztos, hogy csupán elővigyázatosság-e, vagy támadó lépés. Nem sok időnk volt felkészülni, és ő még azelőtt elhagyta a hálószobát, hogy találkozzon Anirral és a katonái vezetőivel, mielőtt én befejeztem volna az öltözködést. Fogalmam sem volt, hogy mi a terve, de abban biztos voltam, hogy valamit kiötlöttek.

Harag észrevette a pillantásomat, és gyors, ravasz vigyort villantott rám.

– Több vasat is tarts a tűzben, ha ellenséget fogadsz.

– Talán segíthetek, ami a tüzet illeti. – Égő virágokat idéztem meg, és hagytam, hogy az emelvény fölött lebegjenek. A tűz forrósága pillanatok alatt perzselővé vált.

Néhány katona láthatóan megfeszült, de tartották magukat. Váratlanul eszembe jutott, amit Fauna mondott az első találkozásunk alkalmával – arról, hogy néhányan a katonák közül nevettek, amikor egy magas rangú tiszt ki akarta tépni a még mindig dobogó szívemet, és felszolgálni nekik. A dühöm lassan felégetett minden más érzelmet bennem, és a figyelmemet a teremben lévő démonokra irányítottam. Nem volt tudatos döntés, hogy engedek a haragomnak, de nem is kezdtem azonnal küzdeni ellene. Jelen volt itt valamelyik démon, aki korábban ártani akart nekem?

Egyetlen gondolat, és mindet elpusztíthatnám. Sikoltozva menekülnének, ahogy a húsuk leolvad a csontjaikról. Bosszút állhatnék mindannyiukon, és…

Halk, nőies nevetés törte meg a varázst. Elengedtem a mágiámat, és a vendégeinkre pislogtam. Nem hallottam, amikor bejelentették őket, és most igyekeztem feltűnés nélkül visszanyerni az önuralmamat.

– Penge. – Harag úgy tűnt, nincs lenyűgözve, ahogy megszólította a követet, értékes másodperceket nyerve nekem, hogy összeszedhessem magam. Legszívesebben odahajoltam volna hozzá, hogy megcsókoljam, de a figyelmemet helyette a két felénk közeledő alakra irányítottam, és magamra öltöttem azt a hűvös és unott tekintetet, amit Irigységtől láttam korábban.

Penge, egy feltűnően vonzó vámpír – markáns vonásokkal és kócos gesztenyebarna hajjal – gyorsan végigfuttatta rajtam a tekintetét, egy pillanatra megállapodva a halálos bogyókkal díszített nyakláncon, majd Harag felé fordult, megfejthetetlen kifejezéssel az arcán. A szeme olyan mély karmazsinvörös árnyalatban csillogott, hogy szinte már feketébe váltott, és sűrű szempillák keretezték. Rögtön tudtam, hogy gondunk lesz vele. De inkább a dacos lázadó látszatát keltette, nem az a lappangó veszély áradt belőle, ami Haragból, amikor úgy döntött, hogy valaki problémájává válik.

Egy pillantásnál többet nem is szántam Pengére, máris a társát vettem szemügyre; a nőt, aki az előbb felnevetett. Úgy festett, mint egy harcos királynő, bár nem láttam az oldalán fegyvert. Ami azt jelentette, ő maga halálosabb fegyver, mint bármelyik acélpenge.

Sötét haja a hátára omlott, és ébenfekete ruhája inkább hasonlított bőrpáncélra, mint a démonudvarokban népszerű divatos öltözetekre. De a szeme volt az, amitől igazán kirázott a hideg. Egyszer már láttam korábban. Egy rémálomban. Csillagfénnyel izzott, és feneketlen mélységű volt. Ősi és gyűlölettel teli. És most rám szegeződött, ahogy a vámpírral az oldalán az emelvényhez közeledett.

Harag előrébb hajolt, a hangja morgássá vált.

– Sursea.

A nő még mindig nem vette le rólam a szemét, de a szája megrándult, mintha sötét derű töltené el. Azon kaptam magam, hogy legszívesebben addig szorítanám a nyakát, amíg le nem olvad róla az a kifejezés.

– Milyen érdekes! – A hangja jelezte, hogy éppen az érdekes ellenkezőjének vélte a helyzetet. Újabb lépést tett felénk, a szeme összeszűkült. – Tudod, ki vagyok?

Nem volt vámpír. És démon sem. Semmi halandó nem volt benne, de mégsem gondoltam, hogy istennő lenne. Szörnyű gyanúm támadt, és Harag feszült testtartása, mintha mindjárt felpattanna a trónjáról, és megfojtaná a nőt, megerősítette a félelmeimet.

– Te vagy az első boszorkány – mondtam. – La prima strega.

TIZENÖT

Az első boszorkány, Sursea úgy méregetett, mint a ragadozók a potenciális fenyegetést vagy prédát.

Az ösztöneim átvették az irányítást, és kivicsorítottam a fogam egy gonosz mosollyal, jelezve, hogy bár talán nem szereztem vissza teljesen régi dicsőségemet, de nem is voltam préda. A boszorkányra meredtem, és a dühöm annál nagyobbra nőtt, minél tovább álltam gyűlölködő tekintetét. Ő vette el tőlem Haragot. Felhasznált engem és Vittoriát a beteges játékában. Vérrel és könnyekkel fog megfizetni a bűneiért. Még nem most, de egy nap, hamarosan, az én arcom fogja kísérteni a rémálmait.

A tekintete Haragra ugrott, az arckifejezése gúnyossá vált.

– Hat év és hat hónap bizony gyorsan elrepült, nem igaz, felség? Az idő itt, lehet, másképp múlik, de attól még ugyanúgy nem áll meg. Hány nap is volt? Úgy tűnik, elfelejtettem.

Harag tekintete egy rövid pillanatra összetalálkozott az enyémmel, mielőtt visszafordult volna az ellenségünk felé, de ez elég volt ahhoz, hogy a boszorkányt ismét jókedvre derítse. Nevetése újfent betöltötte a néma termet. Csakhogy ezúttal úgy hangzott, mintha tudna egy titkot. Egy titkot, amit megosztott a férjemmel.

És kirobbant belőlem az indulat.

– Hajoljatok meg a király előtt! – A hangom fagyos volt. Parancsoló. Éreztem, hogy Harag rám néz, éreztem, hogy az egész terem felém pillant, de én csakis egyenesen a boszorkányra szegeztem a tekintetem. Megérezhette a lelkemben égő tüzet. Sursea felvonta a fél szemöldökét, de lassan térdre ereszkedett, bőrruhája megnyikordult a csendben.

A vámpírra meredtem, aki alig észrevehetően visszahőkölt. Nem volt kétségem afelől, hogy a szemem immáron rózsaarany volt, és lángolt az épphogy visszatartott erőmtől. Ha korábban nem is érdekelte, hogy ki vagy mi vagyok, ez most megváltozott.

– Ne kelljen megismételnem magam. Meghajolsz vagy égni fogsz! – Megidéztem egy tüzes rózsát, ami hozzá libbenve Penge feje fölött lebegett.

A vámpír összepréselte az állkapcsát, de térdre ereszkedett, és a fejét meghajtotta Harag előtt.

– Felség.

Csak néztem a földön térdeplő alakjukat, nem engedve fel őket a rájuk kényszerített behódolás pozíciójából. Harag nem szólt egy szót sem, mert érzékelte az érzelmeimet, és időt adott, hogy visszanyerjem az önuralmam. Vagy egyszerűen csak a tetszésére volt, és látni akarta, mi lesz a következő lépésem; kideríteni, hogy a bűneink milyen más módokon illenek egymáshoz szentségtelen frigyünkben. Azt mondta, egyenrangú társat akar. Harag talán a jégnek parancsol, de én magam voltam a tűz. És az első boszorkánynak tényleg nem kellett volna felszítania a dühömet. Ha csak Penge beszélt volna a vámpírok nevében, nem hiszem, hogy úgy reagáltam volna, ahogy.

Sursea jelenléte, az alávaló viselkedése, a célzás, hogy van egy titka, amiről tud a férjem, tetézve a gúnyos modorával Haraggal szemben, elég volt ahhoz, hogy elvakítson a düh. Amiért fájdalmat okozott neki, én tízszeresen akartam megfizetni a boszorkánynak. Irracionális volt. Abszolút. Pusztító vágy a színtiszta bosszúra. Hirtelen tökéletesen megértettem az ikertestvéremet. Azt akartam, hogy az ellenségeink szenvedjenek. Minden év, minden hónap, nap, óra és másodperc fájdalomért, amit a szeretteimnek okoztak, én viszonozni akartam a szívességet, amíg kegyelemért vagy halálért nem könyörögnek. És akkor megtagadnám tőlük azt is.

Bármilyen elvetemült is, ez a szeretet ereje. Meleget és fényt tud hozni az életünkbe, vagy képes akár egyetlen parazsat lángoló pokollá változtatni, elpusztítva azokat, akik fenyegetést jelentenek rá. A szeretet talán a legrosszabb bűn mind közül, a maga két oldalával.

Vagy egyszerűen csak ilyen a Bosszú házában.

A teremben a fáklyák lángja magasabbra lobbant, és vadul táncoltak a fantomfuvallattól. Végignéztem a jószerivel üres trónteremben, a díszes ruhákba öltözött katonákon, Anirral és Faunával a soraikban. Tisztelet lobbant fel mindegyikük szemében, nem félelem. Lehet, hogy korábban megrémisztettem őket egy kicsit, de a Harag házának hercegnőjétől el is várnák, hogy némi félelmet keltsen bennük, akárcsak a hercegük. De az, hogy ezt az erőt most az ellenségeink ellen fordítottam… A démonok felé biccentettem, nyugtázva őket. Aztán a figyelmem visszatért a nemkívánatos vendégekre, akik még mindig a lábunk előtt térdeltek meghunyászkodva.

Az az ősi, szörnyűséges erő megmoccant bennem. Az első boszorkány megfeszült. Bár az átka elzárta tőlem, de a varázslat, ami visszatartotta, egyre jobban megrepedezett. Így vagy úgy, de a bűbájlakat szét fog törni. És akkor a szörnyeteg is kiszabadul. Sursea megérezte ezt. Meg kellett hogy érezze.

Ez a gondolat, ez az ígéret csendesített el végül, hogy egy nap szabadjára engedhetem a fenevadat. Ennek ellenére minden önuralmamra szükségem volt, hogy ne uszítsam rájuk a mágiámat, és nézzem, ahogy elégnek.

Füstcsíkok gomolyogtak a levegőben, és az égett bőr fanyar illata ütötte meg egyszerre az orrunkat. Az első boszorkány arcizma megrándult, de nem mozdult, hogy eloltsa a szoknyái közt izzó parazsat. Harag végigsimított egy ujjával a kézfejemen, és az érintése hűvös balzsam volt a dühömre. Lassan, halkan kifújtam a levegőt. És visszahívtam a mágiámat a forrásába. Még egy szívdobbanásig vártam, hogy megbizonyosodjak róla, a lelkem újra egyensúlyba került. Egy rossz mozdulat, és azzá a szörnyeteggé válok, akitől rettegnek.

– Felkelhettek. – Az arckifejezésemet ugyanolyan gondosan palástoltam, mint az érzelmeimet.

Harag hátradőlt a trónján, az ajkán kegyetlen félmosollyal. Íme, az ördög derűs kedvében, ahogy ugyanannyira gonosz királynéjában gyönyörködik. Hűvösen méregette a vámpírt, a boszorkányról tudomást sem véve, mintha ott sem lett volna.

– Miért jöttél?

– Hogy megvitassuk egy lehetséges szövetség kérdését.

– Furcsa időzítés ez a hercegedtől. Évszázadok óta nem érdekelték az északi régiók.

– Nem annyira furcsa. A halál istennőjének és különleges démon-vérfarkas társának nemrégiben tett látogatása után a hercegem szükségét érezte megfontolni, hogy ilyen szokatlan szövetségeseket fogadjunk. – Becsületére legyen mondva, Penge állta a férjem átható tekintetét.

A szemem összeszűkült. Eltekintve saját állításától, miszerint nyugtalanságot akar kelteni, és kirobbantani egy lehetséges háborút a természetfeletti lények között, Vittoria valamire még készült. Talán a Penge által említett társa egyszerűen csak Domenico volt, aki valahogyan elváltoztatta a saját szagát, de egy másik elmélet is felmerült bennem, és megkockáztattam a követését.

– A démon-vérfarkas neve Vesta volt?

– Nem, Marcella. – Penge nem szakította meg a szemkontaktust Haraggal, miközben válaszolt. – A Változó-szigetekről származik.

– Biztos vagy benne, hogy nem idevalósi volt? – kérdeztem.

– Mást nem mondott. Mi pedig leginkább az istennővel foglalkoztunk.

A gyanúm cseppet sem lankadt, de Penge szemlátomást nem rendelkezett több információval a testvérem társát illetően. Legalábbis semmi olyannal, amit hajlandó lett volna megosztani, ha visszautasítjuk a szövetséget.

Vesta genetikai egyedisége magyarázattal szolgált volna a gyilkosság helyszínén talált vérre. Talán ezért is akarta Kapzsiság megkaparintani őt. Ez volt rögtön az első szempont, amit fontolóra vettem, amikor démon- és vérfarkasvért is találtak a szobájában. Ezen információ birtokában eltöprengtem, hogy Vesta érdeklődésének a Kevélység földjén található átjáró iránt ahhoz volt-e valami köze, hogy ő esetleg nem tud az árnyékbirodalomba utazni. Ha az elméletem helyes, és Vesta genetikailag egyedülálló, akkor a démoni oldala talán lehetetlenné teszi ezt számára. Akárcsak az új farkas, akit Antonio említett.

Miközben Penge és Harag némán csatároztak egymással, én alaposabban is megvizsgáltam a vámpírt.

Hangsúlyos szemöldök keretezte az átható, karmazsinvörös szempárt, és a szempillái olyan sűrűek voltak, hogy azt bárki megirigyelné. A haja egy kicsit túl hosszú volt ahhoz, hogy teljesen megzabolázza, és azt a benyomást keltette, mintha csak hanyagul megfésülte volna, mielőtt ideérkezett. Telt ajka félmosolyra húzódott, mint akinek egy különösen humoros vicc jutott az eszébe, amit nem osztott meg senkivel.

A derűt talán a szeme ravasz csillogása okozta – az, ami arra utalt, hogy rengeteg áldozat bedőlt már ennek a csibészes kisugárzásnak.

Fekete öltönykabátját tökéletesen rászabták arányos testére, fehér vászoningje és a hozzá illő kravátli viszont meglepetésként ért. Tekintve a vér iránti szomját, azt gondoltam volna, hogy egy teljesen fekete összeállítást részesítene előnyben. Sötét nadrágja izmos lábakra feszült, amit divatosan betűrt frissen kifényezett lovaglócsizmájába. Volt valami a férfiban, ami azt sugallta, hogy pusztán egy szeszély alapján a leghűségesebb védelmeződ lehet, vagy a legádázabb ellenséged.

Még ahogy ott állt, szögegyenes háttal Harag fürkésző pillantásának súlya alatt, úgy is azt a benyomást keltette, hogy a kabátja másodpercekre van attól, hogy ledobja magáról. A gallérja és a kravátlija mintha irritálta volna a nyakát, de nem azért, mert kényelmetlen volt, vagy a kelme nem elég finom, hanem mert a vámpírt láthatóan nem érdekelte a színjáték. Úgy festett, mint aki kész levetkőzni minden civilizáltságát, és felvállalni azt a kegyetlen lényt, aki a kifinomult ruhák alatt rejtőzik. Vagy egyszerűen csak szomjúság gyötörte, és vágyott egy italra, hogy lemossa az utazás porát. Ha ő volt a követ, kíváncsi voltam, milyenek lehetnek a kevésbé diplomatikus vámpírok.

Harag nem mozdult, de nem lehetett félreérteni azt a fenyegetést, amit ő jelentett, miközben hagyta a csendet kényelmetlenül elnyúlni. A férjem, ellentétben azzal a benyomással, amit Pengéről alkottam, nem cselekedett szeszélyből. Jéghideg számítás és brutális hatékonyság jellemezte. Ha egyszer elhatározta magát a lépésre, mindenki más vagy visszavonulhatott, vagy meghalhatott. És ha közben feldühödtek, annál jobb. Az érzelmeik az ő bűnét táplálták.

A hercegem tekintete egy pillanatra a boszorkányra siklott, mielőtt végül válaszra méltatta a vámpír korábbi kijelentését.

– És úgy gondoltad, hogy a békéhez vezető legjobb út, ha őt idehozod?

– Én…

A démonherceg feltartotta a kezét. Ahogy Penge azonnal elhallgatott, az ember azt hihette volna, Harag a tőrét emelte fel.

– Vagy csak másodlagos figyelemelterelésnek szántátok?

Penge alig tétovázott a pillanat töredékéig, de az elég volt ahhoz, hogy nyilvánvalóvá váljon, Harag meglepte.

– Azt gondoltuk…

– Azt gondoltátok, hogy idejöttök a házamba, a béke hamis ürügyén, hogy megszerezzétek azt, amire valójában vágytok. – Harag megcsóválta a fejét. – Tényleg ennyire ostobák vagytok? Vagy csak elkeseredettek? Tudjátok, ki vagyok. Hogy mire vagyok képes. Szóval talán arrogancia és esztelenség lehet az oka. – A férjem felállt, nemtetszése fagyosra hűtötte a levegőt. Az emelvény lépcsőjét jég borította be. – Te pedig ide merészeltél állni elém, a szemembe hazudtál, és azt gondoltad, megúszod.

Sursea előrelépett, és az ingujjába nyúlt valamiért, amit odarejtett. Bizonyára egy fegyvert. Feldühödve rántott elő egy tőrt.

– A feleséged majd…

Harag szinte rá sem pillantott, ott helyben megfagyasztotta, ahogy a ránk támadó vérfarkasokkal is tette.

Egy dolog látni egy teljesen megfagyott farkast, és egy másik, mikor egy embert zárnak vastag jégtömbbe. A boszorkány szája a torkán akadt sikításra volt tátva, az arckifejezése eltorzult a fájdalomtól vagy a dühtől. Annyira nem voltunk szerencsések, hogy meghalt volna – hisz nonna történetei szerint halhatatlan –, de legalább egy időre megzabolázták, nyomorúságos jégbörtönbe zárva.

Egy fikarcnyi sajnálatot sem éreztem Sursea iránt. Nem kellett volna megpróbálnia megfenyegetni. Főleg azok után nem, hogy ő volt az, aki megátkozta Haragot, és elszakított minket egymástól.

Mintha Haragnak is ugyanez járt volna a fejében, visszaemlékezve arra az éjszakára, amikor az átok elragadott, a hőmérséklet még jobban lezuhant, kékes árnyalatba öltöztetve a termet, mintha maguk a falak is csontig fagytak volna. Most már értettem, mire szolgáltak a fáklyák és a hatalmas kandalló; a levegő olyan maró hideg volt, olyan kegyetlen, hogy a halál úgy leselkedett körülöttünk, mint a hentesüzlet előtt szaglászó kutya. A lángok némi enyhülést adtak a könyörtelen légkörben.

Haragot most tényleg a bűne határán túlra dühítették.

És ezt a vámpír is felismerte. Megadóan feltartotta a kezét.

– Nem akarok háborút!

– Tekintettel arra, hogy az elit haderőm épp most semlegesített több vámpírt, akik a köröm szélén táboroztak, és azokat is, akik a kastélyon belül vártak, én másképp látom.

Az arcomra közömbösséget erőltettem, nem akartam, hogy észrevegyék a meglepetésem. Logikusan nézve értettem, hogy Haragnak nem volt ideje megosztani velem, amit megtudott, de azt kívántam, bár említett volna erről valamit, mielőtt a vendégeink megérkeztek.

A padlót borító jég a legkevésbé sem akadályozta, ahogy lassan lesétált a lépcsőn, mint egy csúcsragadozó a vadászaton.

– Van valami, amit be szeretnél vallani? Most jött el az ideje.

Penge egyébként szenvtelen tekintetében számító fény villant.

– Védelmet hoztam magammal. Mindenki tudja, hogy a birodalmon átutazni veszélyes. Alsóbbrendű démonok, tévelygő lelkek…

A harag hercege most karnyújtásnyira állt a vámpírtól. Feszültség töltötte be a tróntermet, és küzdöttem a késztetés ellen, hogy a férjem mellé álljak. Ez az ő csatája volt, az ő lépése.

Úgy tűnt, a démonkatonákon is ugyanez az érzés hatalmasodik el – talán a bűn miatt, ami felé mindannyiuk szíve húzott. A szükség, hogy szabadjára engedjék a dühüket, és felkoncoljanak bárkit, aki elég szemtelen ahhoz, hogy hazudjon a királyuknak. Abból, ahogy Harag oldalra billentette a fejét, úgy vettem, Penge pontosan ezt tette.

Ostoba. Ezt a lépést kétségtelenül meg fogja bánni. Bár én különösebben nem sajnáltam őt sem.

– A birodalom egyik legelvetemültebb teremtménye volt az útitársad. Mégis hány vámpírra volt szükséged, hogy megvédjenek? – A tekintete a megfagyott boszorkányra siklott. – Anir?

Harag felszólítására a parancsnokhelyettesének arcán lassú, gonosz mosoly terült el. A démonherceg bólintott, jelezve, hogy ideje felfedni, bármiről is egyeztettek korábban. Mint egykori harcos, Anir valószínűleg csak erre a pillanatra várt, remélve, hogy pontosan ez lesz a kimenetel. Meghajolt, majd elhagyta a termet, finom csizmájának sarka végigkopogott a márványon. A férjem visszafordult a vámpír felé.

– Utolsó esély, Penge! Áruld el a látogatásod valódi célját, és sértetlenül megúszod. Hazudj, és szenvedéssel fizetsz érte.

A dac úgy borult rá a vámpírra, mint egy királyi palást.

– Már elmondtam. Azért jöttem, hogy szövetséget kössek a hercegem nevében. A halál istennőjével ellentétben mi nem akarjuk szétszakítani a birodalmat.

– Legyen hát.

Harag hangja megtévesztően nyugodt volt, tiszta. Nem volt fenyegetőbb, mint néhány hópehely, ami lustán szállingózik az égből egy egyébként felhőtlen napon. Értettem, mit jelentett valójában, és leküzdöttem a borzongást. Ez nem az a megnyugtató csendesség volt, ami békét vagy megnyugvást jelez; az a fajta feszültséggel töltődött nyugalom volt, amitől égnek állt a karomon a szőr. Harag hűvös viselkedése arra volt hivatott, hogy ellenfelét hamis biztonságérzetbe ringassa, miközben közeledik a valódi fenyegetés.

A vihar szívében álltunk, a szakadék szélén táncolva, mert a legjava még hátravolt. És a vámpírnak fogalma sem volt, hogy olyan lavinát indított el, ami hamarosan maga alá temeti.

Néhány pillanattal később kivágódott a kétszárnyú ajtó, és Anir vonult be a terembe egy megláncolt fogollyal a nyomában. A fiatal szőke nőt őrök vették körül, kivont kardjukat készenlétben tartva.

Rezzenéstelen arccal ültem, ahogy az emelvényhez közeledtek, de a szemem sarkából Pengét figyeltem. Amint meglátta a lányt, megrándult egy arcizma. Harag is észrevette; a szája sarka a leghalványabb mosolyra húzódott.

– A fogoly, felség! – Anir félreállt, és engedte, hogy a megláncolt nő előrelépjen. Szélesen elmosolyodott, amitől kivillantak az agyarai, de vörös szeme már azelőtt elárulta, hogy vámpír. A durva szövésű ruha ellenére, amit viselt, gőgösen feltartott álla arra utalt, hogy magas rangú tagja az udvaruknak. Pengét figyelemre sem méltatta, helyette rám szegezte összeszűkült szemét. Egy pillanatra riadtsághoz hasonló érzelem ült ki az arcára, majd gyorsan visszatért rá az a közönyös kifejezés.

Harag nem vesződött a bemutatkozással vagy udvariaskodással.

– Ez volt az egyik vámpír, akire a katonáim a házam területén találtak rá. Biztos vagy benne, hogy nincs semmi, amit el akarsz mondani, Penge? – A vámpír összeszorította a fogát, és lassan megrázta a fejét. Harag halálos tűzzel a szemében nézett a fogolyra. – Tedd fel az ékszert!

Anir felemelt egy furcsa nyakláncot. Vörösbegytojás méretű, könnycsepp alakú rubin lógott egy aranyláncon, ami olyan volt, mintha valamilyen szerves anyagból szőtték volna. Kellemetlen érzéssel a gyomromban dőltem hátra, a közelében sem akartam lenni annak a mágiának, ami a talizmánból sugárzott.

– Nem. – A nő vagy rettenthetetlen volt, vagy ostoba. Vagy csak tudta, hogy odahaza rosszabb sors vár rá, ha elárulja a hercegét.

Penge szenvtelenül figyelte, ahogy az őrök megragadták a nőt, és térdre kényszerítették. Anir a nyakába tette a láncot, és gyorsan hátralépett. Csillogó, szinte átlátszó fátyol jelent meg, majd a vámpírnő egész testére rátelepedett. Beleolvadt a bőrébe, én pedig rémülettel figyeltem, ahogy a haja búzaszőkéből sötétbarnává változik. Sápadt bőre bronzos színt kapott, és vonásai lassan ismerős szív alakú arcba formálódtak. Felpattantam, és megráztam a fejem.

– Hogy lehetséges ez?

A vámpír felnézett rám, a szeme melegbarna helyett egyszerre rózsaaranyként villant fel. Az arc, ami visszanézett rám, a sajátom volt. Egy tökéletes másolat.

Egész testemben libabőrös lettem. Olyan volt, mintha tükörbe néztem volna. Nem azon az ismerős vagy megnyugtató módon, ami az ikrek sajátja, hanem tolakodó és idegen módon, amitől sebezhetőnek éreztem magam. Minden részlet, a legújabb, Haraggal közös, házasságunkat jelző SEMPER TVVS tetoválásomtól kezdve a kötelékünk tetoválásáig, mind ott volt a vámpír testén.

A mellkasomra szorítottam a kezem, és a nő utánozta a mozdulatot. Hátborzongató volt, hogy valaki kevesebb mint egy másodperc különbséggel megismétli, amit csinálok. A tekintetem a nyakláncra szegeződött, és hirtelen rájöttem, mi az a szerves anyag: a hajam.

Valahogyan, valamilyen módon, megszerezte egy hajtincsemet, majd sötét varázslatot hajtott végre. Maria nonna számtalanszor figyelmeztetett erre minket, és ezért ragaszkodott ahhoz, hogy elégessük a levágott körmünket és hajunkat. Azt hittem, csak túlzottan óvatos és babonás. De neki volt igaza. Egy ellenség most valóban felhasználta ezt ellenem. Ha nonna félt tőlünk, miért próbált megvédeni minket?

Nem volt időm elméleteken töprengeni. Harag rám pillantott, arckifejezése kifürkészhetetlen volt.

– Kérdezd meg, mi volt a küldetése.

Megértettem, mire gondol, és bólintottam. Elsuttogtam a latin szavakat, amik majd kikényszerítik belőle az igazságot. Épp csak annyi ideje volt, hogy aggódó pillantást vessen Pengére – még mindig az én arcomat viselve –, mielőtt a varázsige rárontott és megragadta.

– Miért küldtek ide?

Az ikertestvéremmel ellentétben az ő akarata közel sem volt olyan erős; könnyen megtört.

– Hogy elcsábítsam a királyt.

A düh felszította a mágiámat, és az elméjébe vájtam, több igazságot követelve.

– Mi célból?

Könnycsepp gördült végig az arcán. Az én arcomon.

– Hogy eltereljem a figyelmét.

– Miről? – A hangom halk volt, az erőmtől rémálomszerű. – Áruld el a küldetésed részleteit!

Nagyot nyelt, a szavak égtek a torkában, hogy a felszínre törhessenek.

– Hogy eltereljem a figyelmét, amíg Sursea harcképtelenné tesz téged, és elvisz a vámpírudvarba.

– MIÉRT? – Most már remegtem a dühtől. Ide merészeltek jönni, hogy megint elválasszanak minket egymástól!

– Nem tudom! Csak meghagyták, hogy szórakoztassam a királyt, amíg téged elfognak és elvisznek.

Olyan gyors mozdulattal, ami egyetlen halandó számára sem lehetséges, Harag hirtelen az arcomat viselő vámpír mögött termett. Az arckifejezése fagyosabb volt, mint amilyennek eddig valaha láttam.

Itt állt az igazságszolgáltatás, annak legtisztább formájában. Nem volt nyájas vagy irgalmas. Jó vagy gonosz. Egyszerűen csak könyörtelen. Mint a természet.

Harag megragadta a vámpír fejét, és megcsavarta, az émelyítő roppanás jelezte, hogy több illúziót már nem fog megidézni. A démonherceg még nem végzett. Ahelyett, hogy hagyta volna a testét a földre zuhanni, még erősebben megrántotta, és puszta kézzel letépte a fejét a testéről.

Nagyot nyeltem, ahogy a vámpírnőn az arcom lassan visszaváltozott a sajátjára. Vér nem folyt, tekintve, hogy már halott volt. Nem volt szenny. De a hirtelen végtől… az igaz halálának véglegességétől… összerándultam. Penge hidegen nézte a jelenetet, bár észrevettem, hogy az egyik keze ökölbe szorult az oldalán.

Harag megmondta, hogy lehetősége van a kört sértetlenül elhagyni. És bár a vámpírt szabadon engedik, nem veszteségek nélkül fog távozni. Az csupán nem olyan formát öltött, mint amilyenre számított. Bolond volt, amiért megpróbálta becsapni az ördögöt.

A férjem odaadta Pengének a levágott fejet.

– Ezt vidd vissza a hercegednek! Ha még egyszer megkísérli elrabolni a feleségemet olcsó trükkökkel vagy bármilyen más módon, a királynőm és én az utolsó szálig kiirtjuk a birodalomban a vámpírokat.

Penge elvette a fejet, az állkapcsa megfeszült.

– A jegyese volt.

– Akkor jobban kellett volna igyekeznie, hogy megóvja őt az ellenségeitől. – Harag átlépett a holttest fölött, így közelebb kerülve a vámpírkövethez. Ezzel együtt diszkrét manőver is volt, amivel meggátolt egy esetleges megtorlási kísérletet felém.

– Ehelyett ide küldte, hogy lefeküdjön velem, miközben te a boszorkány segítségével elrabolod a feleségemet. Tényleg azt hitted, hogy ez az illúzió beválik majd? Hogy ilyen könnyen bedőlök az alantas mágiának? Hogy egy pillanatra is összetévesztem őt a feleségemmel? – A démon közelebb hajolt a vámpírhoz. – Láttál egy kis ízelítőt abból, hogy a királynőm mire képes. Ha nem öllek meg hamarabb, ő fog. Most pedig takarodj a körömből! És ne gyere vissza, hacsak nem akarsz háborút kirobbantani.

TIZENHAT

– Nem akartam elhinni, hogy Vittoria komolyan beszélt, amikor a vámpírokat említette – mondtam, mikor Harag némán besétált a konyhába. Közel járt már a hajnal, de nem tudtam aludni. – Vagy hogy az információit arra fogják felhasználni, hogy saját maguk is kiterveljenek valamit.

Folytattam a fűszernövények aprítását, míg a herceg a jégszekrény felé indult. Petrezselyem és kapor aromája töltötte be a levegőt, az illat friss és jóleső volt az elmúlt néhány borzalmas óra után.

Az ikertestvérem és Maria nonna az árnyékbirodalomban. A vámpírok.

Egy újabb érzelmileg megterhelő éjszakát éltünk át, és bármennyire is kimerült volt a testem, az alvás lehetetlen feladatnak tűnt. Túl sok gondolat és aggodalom cikázott a fejemben. Valahányszor azt hittem, tudom, hol kezdjem el felfejteni és megérteni ezt a zűrzavart, egy újabb szál gabalyodott össze. Még mindig ott volt Vesta meggyilkolása, vagy a meggyilkolásának megrendezése, amire fényt kellett deríteni, aztán az átkom fennálló részének megtörése, és a házassági szertartásunk lebonyolítása is, hogy megpecsételjük az eskünket.

A szertartás, amit Harag nem emlegetett vagy erőltetett, még azok után sem, hogy a vámpírok megpróbáltak minket elszakítani egymástól. Ha véglegesítjük a köteléket, úgy képzeltem, minden jövőbeli emberrablási kísérletnek is vége szakad. Ezt Harag is kétségtelenül fontolóra vette, de az előkészületek mégsem kezdődtek meg. Szerettem volna azt hinni, csak azért, hogy folytathassam a nyomozást Vesta meggyilkolásának ügyében anélkül, hogy hivatalosan is a Harag házának tagja lennék, de kezdtek kételyeim támadni.

Arra gondoltam, amit a testvérem mondott arról, hogy Harag nem tudja nekem adni a szívét. Ha azzal átkozták meg, hogy elveszít mindent, amit szeret, és én még mindig itt voltam…

Nagyot nyeltem, és a kelleténél nagyobb hévvel aprítottam a fűszernövényeket. Fontossági sorrendet kellett felállítanom a céljaimat illetően, és a feldúltság, amit Harag miatt éreztem, csakis az utolsó helyre kerülhetett a listán. Először arra kellett összpontosítanom, hogy bizonyítékot találjak arra, hogy Vesta életben van. Aztán kitalálhatom, hogyan mentsem meg Vittoriát a vérbosszútól, és végül feloldom majd a bűbájlakatot.

– Jól vagy? – kérdezte a démon, miközben felvont szemöldökkel figyelte, ahogy a késem a vágódeszkát püföli. – Ez az első boszorkány miatt van?

Megvontam a vállam, nem adva egyenes választ. Miután Pengét kikísérték a kastélyból, Harag egy föld alatti kamrába vitette Surseat, ahol jégbörtöne nem olvad ki, én pedig belopództam a konyhába. Alkotnom kellett. Valami ismerős és megnyugtató dolgot kellett csinálnom, valamit, ami emlékeztetett arra, hogy több vagyok, mint egy bűbájlakattal korlátolt istennő, akinek az ikertestvére, lehetséges, hogy rivális démonudvarok tagjait gyilkolja vagy szökteti meg, akinek a családja talán az igazi gonosztevői egy különösen bonyolult és rémálomszerű történetnek, akinek a férje talán soha nem fogja igazán, teljes szívvel szeretni, és akinek az ellenségeinek és nehézségeinek listája minden egyes nappal csak növekedni látszott.

Gyűlöltem arra gondolni, hogy a dolgok még ennél is rosszabbra fordulhatnak.

– Szerinted mit akart tőlem a hercegük?

– Inni?

Harag felé kaptam a fejem. Először azt hittem, úgy érti, hogy a vámpír inni akart belőlem. Ő egy mosoly kíséretében feltartott egy üveg csillogó démonbogyóbort. Bólintottam, mire töltött nekem egy pohárral, aztán felkapott egy üveggel a halványlila likőrből, amit úgy tűnt, ő jobban kedvel, és bőséges adagot töltött belőle magának.

Belekortyolt, aztán a pultnak dőlve csöndes érdeklődéssel figyelte, ahogy leöblítem a cannellini babot, és a kíváncsisága még nagyobbra nőtt, amikor egy tálban pépesíteni kezdtem, amíg kenhetően sima nem lett. Még én sem tudtam pontosan, mit készítek, de volt egy elképzelésem arról, hogy milyen ízt szeretnék elérni. A végeredmény remélhetőleg finom lesz.

– Hogy válaszoljak a kérdésedre – folytatta –, gyanítom, a hatalmad miatt akar téged, tekintettel az udvarában uralkodó zűrzavaros állapotokra. A nemesi vámpírok rendelkeznek egy olyan képességgel, amivel az irányításuk alá kényszeríthetnek valakit. A hercegnek csak egy kis vért kellene adnia neked, és te lényegében bármit megtennél, hogy a kedvében járj, remélve, hogy még többet kaphatsz.

Felaprítottam két nagy gerezd fokhagymát, lereszeltem egy citrom héját, aztán négybe vágtam, és a babpürére facsartam.

– Elfogadhatták volna Vittoria szövetségét. A fivéred említette, hogy őket is felkereste. És a testvérem már visszaszerezte az erejét. Én még mindig csak egy árnyékboszorkány vagyok. A vámpírok tisztában voltak vele, hogy ez fel fog dühíteni téged, tehát elég súlyos és kétségbeesett kockázatot vállaltak ezzel. Nem látom, mi értelme volt az egész tervnek, amikor ott volt valaki, aki hajlandó lenne melléjük állni.

– A testvéred uralkodik a halál felett. Ők élőhalottak. Puszta szeszélyből egyszer csak úgy dönthet, hogy többé nincs kedve szépen viselkedni velük, és a vámpírok megszűnnek létezni. A legjobb megoldás az volt, hogy megpróbálnak téged elrabolni. A kockázat ellenére, ha sikerrel járnak, sok problémájuk megoldódott volna. Ráadásul te még nem birtoklod a teljes hatalmad, ami megkönnyítette volna a hercegük számára, hogy irányítson. A terv nem volt annyira rossz. De egy dologgal nem számoltak.

– Mivel?

– Hogy téged nem lehet lemásolni.

Cinikus pillantást vetettem rá.

– Van egy ikertestvérem.

– Nem számít. – Harag megvonta a vállát. – Én mindig megismertelek. És mindig meg foglak. A lelked magához hívja a lelkemet. Olyan érzés, mint hazatérni. Mint a béke. Ezt semmiféle mágia nem tudja leutánozni. – Egy pillanatra elfelejtettem, hogy kell levegőt venni. Néztük egymást, majd kis idő múlva Harag ajka huncut vigyorra húzódott. – Mi több, senki sem képes olyan dühvel és vágyakozással rám nézni, mint te.

– Mmm. – Elmosolyodtam, és finoman megráztam a fejem. – Majd kiderül az igazság.

Amikor Harag ilyeneket mondott, nehéz volt elhinni, hogy ne szeretne.

– Hogy lehetek még mindig itt? – kérdeztem, és letettem a kést. – Az átkod…

Ivott még egy kortyot az italából, majd átkarolt, és odahúzott magához.

– Ha nem bánod, ma este inkább nem beszélnék erről. – A herceg ártatlan csókot lehelt a halántékomra. – Ígérem, hogy fogunk. Hamarosan. Csak nem most.

Az arcát fürkésztem. A megfeszült állkapcsát, az elszántságot a szemében. A démon úgy festett, mint akire ráférne a búfelejtés a rémálomszerű órák után, így a beszélgetésünk várhatott.

– Jól van. – Feszes mosolyt küldtem felé, és visszatértem az ételkészítéshez. Átsétált az asztal másik oldalára, elég teret hagyva nekem a munkához. – Mit gondolsz arról, amit Penge mondott Vittoria különös társáról?

– Marcelláról?

– Mmh-hmm. – Felcsippentettem a lereszelt citromhéjat, megszórtam vele a babos krémet, majd gyorsan hozzáadtam a felaprított fűszernövényeket. Meglocsoltam olívaolajjal, két evőkanál meleg vízzel, aztán sóval és frissen őrölt borssal is. Harag szakácsai tartottak a kamrában csípőspaprika-pelyhet, így abból is adtam hozzá egy jó nagy csipetnyit. Alaposan összekevertem az egészet, végül a tetejére szórtam a maradék friss zöldfűszert, a paprikapelyhet és még egy kis olívaolajat.

– Önkéntelenül is felmerül bennem a gondolat, hogy Vesta új személyazonosságot vett fel, vagy újra felvette a valódi nevét – mondtam. – Ha valóban ő az a démon-vérfarkas, akiről Penge beszélt.

– Ez magyarázatot adna a vérre.

– És talán azt is megmagyarázná, Vesta miért nem menekült egyszerűen az árnyékbirodalomba. Ha egyszerre démon és vérfarkas, akkor valószínűleg nem tud egyedül átutazni, mint a többiek. Igaz?

– Feltételezem, igen. Én azért tudok odautazni, mert én vagyok a király. Az alsóbbrendű démonok azonban nem képesek rá. Ha Vesta félig démon, azt hiszem, ez valóban akadályozná, hogy egyedül menjen oda – mondta Harag. – Ki volt ott a testvéreddel, amikor beléptél az árnyékbirodalomba?

– Csak Domenico.

– Az alfa. – Harag kivette a háromszög alakú pirítósokat a sütőből, és egy tálalóedényre csúsztatta őket. Anélkül, hogy utasításra szorult volna, megkent egy pirítóst a fűszeres fehérbabos krémmel, és átnyújtotta nekem, aztán magának is készített egyet. Beleharapott, és egy pillanatra lehunyta a szemét. – Ez nagyon finom!

Megkóstoltam a saját pirítósomat, és boldogan felsóhajtottam. Kísérleteztem csak, de pontosan úgy sikerült, ahogy reméltem. Krémes volt, és ízletes, és táplálónak éreztem a pokoli esténk után. Imádtam, hogy milyen egyszerű egy recept, és hogy az egyes hozzávalók milyen remekül kiegészítik egymást.

Megint beleharaptam, és a gondolataim már meg is lódultak a különböző lehetőségekkel.

– Mártogatósként is jó, de szívesen kipróbálnám sült csirkével, zöldsaláta keverékkel, esetleg sült paprikával. Vagy talán cseresznyepaprikával. Egész fogást lehetne belőle készíteni.

– Mmh.

Harag belekortyolt az italába, aztán bekapta a maradék pirítósát, és kent magának még egyet. Békés csend állt be köztünk. Minden egyes falattal úgy tűnt, egyre inkább ellazul, és veszít valamennyit a feszültségből, amit azóta hordozott magában, hogy felébredtem az árnyékbirodalomból visszatérve, és a vámpírok megérkeztek.

– Azt hiszem, az elméleted Vestáról, miszerint nem halt meg, helyes – szólalt meg. – Amit viszont egyelőre nem sikerült még kiderítenem, hogy Kapzsiság erre vajon rájött-e. Hajlok arra, hogy elhiggyem, bedőlt a trükknek, és talán ezért küldte el magának a koponyát. Vagy ami valószínűbb, utasította az egyik legközelebbi őrét, hogy szolgáltasson bizonyítékot az ikertestvéred bűnösségére. Így tulajdonképpen nem hazudna a koponyát illetően.

– Tehát meg kell találnunk Vestát, vagy rá kell vennünk Vittoriát, hogy ismerje be a szerepét, amit Vesta szökésében játszott.

– Ha a testvéred valóban segítette a szökésben, akkor ezt közvetlenül nekem kell elmondania. Megérzem, ha hazudik, és a bizonyítékot továbbadom Kapzsiságnak.

Ami aztán semmissé tenné a vérbosszút, amit kitűztek a fejére, és megmentené az ikertestvéremet a többi herceg karmából. Nem lesz könnyű rávenni, hogy bármit eláruljon, de meg kellett próbálnom.

Miután jóllaktunk, csendben álldogáltunk az italainkkal. Harag a sajátját lögybölgette a poharába bámulva, látszólag a gondolataiba merülve.

– A főzés új.

A beismerése meglepett. Majdnem félre is nyeltem a korty boromat.

– Tessék?

– A bűbájlakat előtt nem érdekelt a főzés – mondta, és a szemembe nézett. – Nyugodtnak tűnsz, amikor alkotsz, békésnek. A halandó családod sok rosszat tett, de egy kicsivel kevésbé akarom őket megölni, amikor látom, hogy úgy nézel a sült fokhagymára, mintha az lenne a legcsodálatosabb dolog a világegyetemben.

– Rajtad kívül, természetesen.

– Ez magától értetődő. – Valahogy sikerült lassan bekerítenie ott, ahol álltam. A szívem minden egyes kimért lépésénél hevesen megdobbant, a tekintete féktelen vággyal siklott az ajkamra. – Én hogy nézek rád, úrnőm?

Az arcára nyers és vad éhség ült ki. Nem volt kétséges, hogy mindjárt én leszek számára a főfogás. Letettem a borospoharam. A légzésem felgyorsult az izgatott várakozástól, ahogy egyre közelebb ért; nem kerülte el a figyelmét a reakcióm, amit a közelsége váltott ki, és ravasz tekintete felcsillant.

– Határozottan nem úgy nézel ki, mint aki gyűlöl engem, démon.

– A gyűlölet az utolsó dolog, amit rád nézve érzek.

Azt akartam, hogy megvallja a szerelmét. Úgy tűnt, mintha ő is ezt akarná. Szinte biztos voltam benne, hogy már csak egy hajszál választja el, hogy kimondja azokat a legbecsesebb szavakat, amikor a herceg a pultnak nyomott, és a szája kemény csókban forrt az enyémre.

Egyik keze beletúrt a kibontott hajamba, és felfelé fordította a fejem, hogy nyelvével végigsimítson az ajkam vonalán, amitől a szám ösztönösen szétnyílt, hogy kedvére kóstoljon és ingereljen. A másik karja a derekam köré fonódott, és kemény testéhez szorított. Nyelvének minden egyes simítása gyönyörrel árasztott el, és arra késztetett, hogy hozzányomjam magam, még többet akarva.

Harag egy olyan partner magabiztosságával ostromolta a számat, aki pontosan tudja, hogyan kell megfelelően és alaposan elcsábítani egy szeretőt. Hogyan kell olyan szenvedéllyel, olyan erővel csókolni, hogy egyszerre lopjon és adjon lélegzetet. Esküdni mertem volna, hogy érzi, milyen hevesen dobog a szívem, és mennyire remeg a térdem, és hogy soha nem akarom, hogy véget érjen ez az érzés, mert csak még erősebben kezdett csókolni, követelve, hogy a testem engedjen az élvezetnek, amit felkínál, hogy teljesen és tökéletesen adja meg magát, miközben ő a mennybe repít.

– Itt a pulton foglak felfalni, úrnőm!

Harag cuppanós csókokkal borította a bőrömet végig a míderem nyakkivágása mentén, és lassan lejjebb húzta a ruhát, hogy felfedje a mellem tetejét. Meleg nyelve előbukkant, és ingerelni kezdte sajgó húsomat, miközben a másik keze feljebb siklott, és megszorította a szabad mellemet. Az anyagon keresztül szopogatott és masszírozott, és a szája minden egyes szívásával egyre lejjebb ért a forróság a hasamban.

Visszahúztam a száját az enyémhez, fel akartam falni őt. Hozzám dörzsölte az ölét, aztán a gonosz herceg lenyelte a nyögésemet, és selymes nyelvét visszanyomta a számba. Egyik keze rátalált a szoknyám szegélyére, és belemarkolva az anyagba lassan felfelé kezdte húzni.

– Olyan hihetetlenül gyönyörű vagy, Emilia!

Harag elhúzódott, épp csak annyira, hogy az ajkunk még majdnem összeért, lélegzetünk egy szinte-csókban keveredett, mielőtt újra az enyémre tapasztotta a száját. Ez a csók tapogatózó volt, felemésztett. Rettenetesen vágytam rá. Az ujjai végül rátaláltak arra a lüktető pontra a combom között, de épp amikor már kész volt véget vetni a gyötrelmemnek, kopogtattak az ajtón. Harag elhúzta a kezét, és káromkodva az enyémhez nyomta a homlokát.

– Az egész udvaromat meg fogom gyilkolni és csonkítani! Az egész átkozott birodalmat, ha valaki még egyszer megzavar minket. Remélem, nem bánod, hogy a semmi királysága felett fogsz uralkodni.

– Talán elmennek – mondtam reménykedve, és lepillantottam Harag nadrágjára. Jóságos istennő az égben, azonnal magamban akartam azt érezni!

Elvigyorodott, és felfelé billentette az állam, hüvelykujjával végigsimított az alsó ajkamon, amíg a szám szét nem nyílt.

– Talán. – Újra megcsókolt, hosszan és ráérősen. Újabb éles kopogtatás hallatszott, mire elváltunk egymástól. Harag hátralépett, és felbámult a plafonra, én pedig eltűnődtem, hogy csak viccelődött-e az udvarának lemészárlását illetően. – Majd én megszabadulok tőlük.

A démon egy szívdobbanással később már a konyha túloldalán volt, ahol résnyire nyitotta az ajtót. Bujaság rontott be rajta, és szélesen elvigyorodott, ahogy észrevette zilált külsőmet, aztán a méretes dudort Harag nadrágjában.

– Komolyan? A konyhában? – Hátba veregette a fivérét. – Még a végén az én bűnöm házában fogsz kikötni, te kéjsóvár gazember!

Harag mély morgással adott hangot nemtetszésének, amit rettenetesen imádnivalónak találtam.

– Miért vagy itt meghívás nélkül, és miért ne szúrjalak le? – kérdezte mogorván.

– A farkad elvette az eszed. – Bujaság talált egy körtét az egyik méretes kínálótálban, és feldobta a levegőbe, aztán megdörgölte a hajtókájában. Megvizsgálta a kifényesített gyümölcsöt. – Te hívtál minket pirkadatra a Gödörbe. Már mindenki ott van, és az első párbaj is kezdésre kész. Csak rád várnak.

– A Gödör? – kérdeztem, egyikükről a másikukra nézve. – Az egy aréna?

– Legendás és zártkörű. A legjobb küzdőaréna a Hét körben. Ez a rohadék szinte sosem engedi, hogy eljöjjünk megnézni! – Bujaság beleharapott a körtéjébe, és szénszínű szeme megcsillant a kérdő pillantásomra. – A férjed lehetőséget biztosít az udvarának, hogy teljesen szabadjára engedjék a választott bűnüket. Miközben a halandó lelkeknek is esélyt ad a megváltásra. Bármennyire is unalmas az a része.

– És hamarosan küzdelem kezdődik?

Bujaság bólintott.

– Pirkadattól alkonyatig.

Elgyengült a térdem a gondolattól, hogy a mögöttünk álló éjszaka után ilyen hosszú időre elmenjek valahová. Harag figyelmét semmi sem kerülte el. Egy pillanat alatt újra mellettem termett, és gyöngéden megcsókolt.

– Visszatérek, amilyen hamar csak tudok. Te pihenj egy kicsit.

Bujaság felhorkant, és elfogyasztotta a körtéje végét.

– Nos, a tekintetéből ítélve szükséged lesz rá!

Az álom továbbra sem jött a szememre, miután Harag és Bujaság elmentek, ezért úgy döntöttem, végzek egy kis kutatást. Amíg nem látom megint a testvéremet, nem sok újat tudhattam meg Vesta eltűnésével kapcsolatban, így a következő égető problémát vettem napirendre a listámról: a bűbájlakat feloldását.

Hála Domenico gúnyos megjegyzésének, miszerint anyámnak fontosabb dolga is van, tudtam, hogy nem fogom az udvarban találni, de azért mégis elmentem Celestia tornyába. Ha valakinek lehetnek könyvei vagy feljegyzései a bűbájlakatokról, az az átkok és mérgek matrónája.

Lennie kellett valamiféle módnak, hogy megtörjem a varázslatot anélkül, hogy feláldoznám a szívemet. Nem voltam hajlandó elhinni, hogy az egyetlen lehetőségem az, ha Vittoria kitépi a mellkasomból. Ha egyedül is meg tudnám törni a varázslatot, eggyel kevesebb dolog miatt kellene aggódnom. Eggyel kevesebb oka lenne az embereknek, hogy megpróbáljanak elszakítani minket Haraggal.

– Halló? Celestia? – Halkan kopogtattam a faajtón, és néhány szívdobbanásnyit vártam, mielőtt lenyomtam a kilincset. Könnyedén elfordult, és az ajtó kinyílt, egy üres és sötét kamrát tárva elém. A torony magasan elhelyezett ablakaiból halvány fény szűrődött be, amit a borult égbolt és a legutóbbi téli vihar tett még fakóbbá.

Besétáltam, és kerestem néhány gyertyát és lámpást, amit meggyújthattam. Letettem őket a gyógynövénycsokrokkal és szárított növényekkel teli kosarakkal megpakolt asztalra, majd körbenéztem a kör alakú szobában.

Úgy nézett ki, mint amikor utoljára itt jártam. A kandallópárkányon egy koponya ült, amire bűvös jeleket véstek, különböző üvegedények, amik tele voltak az üvegfalukat zörgető mindenféle dolgokkal, figurák, gyógynövények, fűszerek, szárított virágszirmok, folyadékok a legkülönbözőbb színekben, üstök és ismeretlen eredetű gőzölgő üvegcsék.

De halmokban álltak a grimoárok és könyvek is – én ezekből kezdtem szemezgetni. Amikor már tisztességes kupacot gyűjtöttem össze, kihúztam az egyik fából készült kis széket, és leültem.

Anyám, bármennyire is furcsának éreztem még mindig így gondolni Celestiára, aprólékos feljegyzéseket készített a különböző gyógymódokról. Átlapoztam az egyik grimoárt, ami számos növény rajzát tartalmazta a szükséges mennyiségekkel együtt, a tökéletes főzet kikeveréséhez. Mérgek és bájitalok szerelemre, szívfájdalomra, gyomorpanaszokra és fejfájásra, és átkokra, hogy szemölcsökkel, himlővel vagy húsevő kiütésekkel sújtsd az ellenségeid.

Megálltam, hogy elolvassam az egyiket; egy varázsigét a felejtésre.

VARÁZSIGE A FELEJTÉSRE

• Méhviasz gyertya, három darab

• Fatál – a VérerdŐbŐl származó facsemetébŐl készítve

• Folyóvíz, az újhold alatt gyŰjtve, egy csésze

• Sírföld, egy marék

• Fekete holdkŐ, egy darab

• Galagonya virág, egy csipet

• CitromfŰ, száraz, egy teáskanál

• Rozmaring, egy ág

• Ruhaanyag attól, akit el akarsz felejteni

Keverd össze a citromfüvet, rozmaringot és a galagonya virágát a folyóvíz felével. Forrald fel lassú tŰzön, és hagyd ázni. A maradék folyóvizet öntsd a fatálba, gyújtsd meg a gyertyákat, és helyezd a fekete holdkövet a tálban észak felé. Szórj földet a kŐre. Annak a személynek a ruhájával, akit el akarsz felejteni, tisztítsd meg a követ, és közben ismételd a következŐt:

Föld, hogy sírba szálljanak az emlékek.

TŰz, hogy háromszor is elégjenek.

Víz, hogy megtisztuljon a rabságba ejtett érzelem.

Megiszom e teát, és parancsolom, hogy örökre hagyj el engem!

Egy hajtásra idd meg a teát, majd aludj a kŐvel a párnád alatt a következŐ teliholdig.

Jóságos istennő az égben! Egy pillanatra aggódni kezdtem, hogy nonna ezt a varázslatot használta rajtunk, de mi csak az amulettjeink megáldásához gyűjtöttünk sírföldet. Soha nem tisztítottunk meg köveket és aludtunk velük a párnánk alatt. Bár emlékszem, emiatt egyszer ugrattam a barátnőmet, Claudiát, amikor bevallotta, hogy valami hasonlót csinált, miután a szerelme visszautasította.

Ez az egyszerűbb varázsigék közé tartozott. Lapról lapra bújtam a jegyzeteket, amik fokozatosan egyre erősebb varázslatokat fedtek fel. Celestiának minden betegségre vagy átokra volt gyógyírja.

Egészen elképesztő volt, amit megalkotott. Megdöbbenésemre arra jöttem rá, hogy Vittoria és én is hasonlítottunk rá valamilyen módon, miután „halandóvá” váltunk – az ikertestvérem imádott parfümökkel és koktélokkal kísérletezni, én pedig imádtam a konyhában alkotni. Félretéve ezt a nyugtalanító felismerést, magamhoz vettem egy másik gyűjteményt, és tovább lapozgattam a hasonló oldalakat.

Nem találtam feljegyzéseket bűbájlakatokról. Sem varázselixírekről, amik orvosolhatnák a gondjaimat. Reménykedtem, hogy ilyesmire bukkanok, de számítani rá nem mertem.

Ha a bűbájlakatokat ilyen egyszerű lenne eltávolítani, akkor nem lennének túl hatékonyak. Ráadásul Harag tudta, hogy bűbájlakat korlátoz, így valószínűleg már meghagyta Celestiának, hogy keressen rá gyógymódot, bár az anyám addigra talán már maga is próbálkozott. Nem számított, mit mondott Vittoria arról, hogy anyánkat más szeszélyek kötik le, nem hittem, hogy ölbe tett kézzel hagyná, hogy a boszorkányok megöljék a lányait, és meg sem próbálna megmenteni minket. Éppen egy újabb grimoárban lapozgattam, amikor egy különös tinktúrához értem, aminek hátborzongató neve volt. A Vérző szív.

Végigsimítottam a halványlila folyadékot rejtő fiola képén, amit a matróna a margóra rajzolt, a pulzusom a fülemben dobolt az ismerős főzet láttán. Haragnak egy egész kínálóüvege volt tele egy hasonló folyadékkal. Még bele is kóstoltam, amikor belopóztam a privát könyvtárába.

Biztosan nem lehetett ugyanaz a kettő, mégis visszatartottam a lélegzetemet. Úgy éreztem, mintha egy titkot olvasnék el, amit bizonyára szeretett volna megtartani magának, de tudnom kellett, hogy ez-e az, amit iszik, és ha igen, miért. A tekintetem a leíráshoz ugrott – ellentétben a felejtésvarázslattal, ez csak egy egyszerű lista volt a hozzávalókról és a felhasználásukról. Hangosan felolvastam magamnak.

Újraolvastam a kézzel írt jegyzetet, ami világosan kijelentette az egyedüli célját. De bizonyára csak tévedek.

A szívvirág mérgező volt a halandók számára, de Harag nem volt halandó. Végigfutottam az összetevők listáján, és a gyomrom görcsbe rándult. Szívvirágszirmok. Vaníliarúd. Egy csepp levendulaolaj. Brandy. Narancshéj, lila sárkánytűzzel megszárítva, és kitéve lepárlásra a telihold alatt. Majdnem az összes íz, amit a levendulaszínű szeszben azonosítottam. Abban az italban, amiből nemrég Harag magának öntött. Egy érzelmekkel túlfűtött éjszakán.

– Szent istennő az égben!

Hát ezért nem támadott újra az átok. Harag mágia segítségével tompította az érzelmeit, mert nem akart újra szerelembe esni, és ezzel darabjaira szaggatni a világunkat.

A megértés és a rémület kellemetlen keveréke telepedett rám. Visszaemlékeztem az éjszakára, amikor először láttam Haragot inni belőle – épp visszatértünk a matrónától a Félhold-fürdőben tett mártózásunk után. Fel-alá járkált, és szokatlanul sok érzelem látszott rajta. Erre fel is hívtam a figyelmét, amikor megkértem, hogy üljön le, mert kezdek ideges lenni. Ezután legurított egyetlen pohár italt, és odakínálta nekem is, de én visszautasítottam. Nem sokkal később újra visszanyerte azt a rideg hatékonyságát.

Ma éjjel pattanásig feszültek az idegei, rettenetesen dühös volt, és valószínűleg nem sok választotta el a szakadék szélétől, miután kinyertem a vámpírnőből az igazságot a küldetésükről. És nem sokkal azután, hogy megitta az italt, lenyugodott. Tévesen azt hittem, a tápláló étel hatása volt, de most már tudtam, hogy nem az alkohol vagy a finomság segített, hanem a főzet. Legalábbis részben.

– Mit tettél? – suttogtam az üres szobának.

A vállam megroskadt, miközben egyre a hozzávalók listáját bámultam. Ha Harag nem találta volna meg a módját, hogy szorosan elzárja az érzéseit, megint csak elragadnának tőle. Logikusan végiggondolva tudtam, hogy ezt értünk tette, a saját szívem mégis sajgott a felismeréstől, hogy a férjem nem engedheti meg magának, hogy szeressen. Még odáig is elment, hogy mágiával megkötözte magát.

– Lady Emilia? – Fauna rontott be az ajtón, skarlátvörös hálóingje egy kitépett szívre emlékeztetett. Megtorpant, amikor meglátta az arckifejezésemet. – Mi a baj?

Még egyszer ránéztem a varázsitalra, és hagytam, hogy a szomorúság helyét átvegye a düh. Haragra nem voltam mérges; a körülményeink miatt voltam dühös. Azokra az emberekre, akiket annyira elborított a gyűlölet, hogy elfojtották a szerelmünk tüzét.

Faunára néztem, a kezem ökölbe szorult.

– Véget akarok vetni ennek az átoknak, egyszer s mindenkorra. Fel akarom oldani a bűbájlakatot. És egészében magamnak akarom követelni a királyomat.

A barátom arca gyönyörű, elszánt vigyorral ragyogott fel.

– Akkor lássunk munkához!

TIZENHÉT

– Egyszerre csak egy átokra kellene koncentrálnunk. – Átcsúsztattam néhány könyvet Fauna elé, aki időközben letelepedett mellettem. Röviden beszámoltam neki arról, mit fedeztem fel, és az arcára komor elszántság ült ki. – A bűbájlakat gyakorlatilag nem átok, de szeretnék megpróbálni minél többet kideríteni arról is. Opciókat arra, hogyan törhetnénk meg. Ha egyáltalán megtörhető, a szív eltávolítását nem számítva. Bármilyen lehetséges következményt szeretnék tudni.

– Rendben – mondta Fauna, és lapozni kezdett egy vaskos grimoárt. – És mi a helyzet őfelsége átkával?

– Kiemelt fontosságú. Mit lehet róla tudni?

– Sursea azután szórta rá, hogy véráldozatot mutatott be egy istennőnek.

Ez felkeltette az érdeklődésemet.

– Tudod, hogy kinek?

A barátom megrázta a fejét.

– Őfelsége azóta is próbál rájönni, de csak annyira emlékszik, hogy a boszorkány a kiontott vért használta fel a varázslásnál.

A sötét mágia áldozatot követel. Vért. Csontokat. Mindazt, amitől Maria nonna óva intett minket. És mégis, valaminek nem volt igazán értelme…

– Miért követelne egy istennő véráldozatot?

Fauna meglepetten pislogott.

– Mert a boszorkányok így varázsolnak.

És a lecke, amit mostanra megtanítottak nekem, az volt, hogy a boszorkányokban nem lehet megbízni.

– Hajlandó lennél próbára tenni egy elméletet? – kérdeztem, és már melengetni is kezdtem egy tervet.

Izgalom villant a szemében.

– Szükség lesz hozzá vérre? – Bólintottam, mire a vigyora még jobban kiszélesedett, ahogy előhúzott egy vékony tőrt, amit a szoknyája alatt rejtegetett. Néha elfelejtem, hogy a választott bűne a harag, és hogy a vérontás dalra fakasztja a lelkét. – Kinek mutatok be áldozatot?

– A düh istennőjének.

Az istennő áldja a segítőkészségét, Fauna egy pillanatig sem habozott, megszúrta az ujját, és néhány csepp vért csöpögtetett a gyertyára, az áldozata gőzölgött a pislákoló lángban.

– A düh istennőjét szólítom, hogy lépjen elő!

Néma csendben ültünk, mindketten feszülten, miközben vártam, hogy megérzem-e bármiféle jelét annak, hogy mágiával van dolgom. Bármilyen mágikus rántást vagy vonzást, hogy engedelmeskedjek valaki hívásának. Fauna összevonta a szemöldökét, ahogy végignézett rajtam.

– Érzel valamit?

Egy pillanatra lehunytam a szemem, és megpróbáltam megjeleníteni valamit, bármit.

– Nem.

A lángba csöppentett egy újabb csepp vért, és megismételte az imát. Én behunytam a szemem, és erősen koncentráltam egy percig. Aztán kettőig. Továbbra sem éreztem belső késztetést, hogy elmenjek hozzá, hogy teljesítsem a parancsát. Úgy éreztem magam, mint mindig. Pontosan, ahogy arra számítottam.

Az anyámra gondoltam, a Vénasszonyra, ahogy minden olyan teremtmény vagy lény megidézi, aki vért ont és magához parancsolja. Nevetséges. Vérrel meg lehetett idézni egy démont, de csakis más tárgyak és dolgok felhasználásával együtt. A legtöbb hozzávaló mindegyik démonherceg esetében egyedi volt, ahogy a varázsigék is.

– Talán azért, mert még nem szerezted vissza teljesen az erődet. – Fauna bizonytalannak tűnt. – Vagy talán az áldozat nem volt elég nagy.

Megráztam a fejem.

– Mielőtt elkezdenél nagyobb dolgokat feláldozni, szeretném megpróbálni a testvéremmel. Ő már visszaszerezte a hatalmát, és engedelmeskednie kellene a hívásnak, ha a véráldozat mágiája valóban működik egy istennő esetében.

Fauna szemöldöke majdnem a hajvonaláig szaladt.

– Ha ezt őfelsége megtudja…

– Teljes felelősséget vállalok. Kérlek – tettem hozzá, amikor még mindig habozott –, próbáld meg!

– Remélem, egyikünknek sem kell megbánnia. – Nagy levegőt vett, aztán a pengét egy másik ujjbegyébe mélyesztette. – A halál istennőjéhez imádkozom, hogy lépjen elő!

Feszültség kúszott a szobába, és a levegő hirtelen hűvösebbnek érződött. A gyertyák és lámpások által vetett árnyékok mintha fenyegetőbben kezdtek volna pislákolni. Talán a halál settenkedett körülöttünk, de az is lehet, hogy csak a képzeletem játéka volt. Visszafojtott lélegzettel vártuk mindketten, hogy történjen valami. Eltelt egy feszült pillanat, amit egy újabb követett. Vittoriának se híre, se hamva nem volt. És szerencsére Harag sem toppant be, hogy véget vessen istennőidéző próbáinknak.

Kifújtam a levegőt.

– Megpróbálom a saját véremmel.

Megszúrtam az ujjam a tőrömmel. Ahelyett, hogy hagytam volna a vércseppeket a lángokba hullani, felálltam, és a koponya fölé tartottam a kezem.

– A halál istennőjét szólítom, hogy lépjen elő!

Énem egy része elhitte, hogy odakint a szél egy kicsit erősebben fúj, hogy az elemek hirtelen hevesen reagálnak a mágikus kérésre, de mélyen legbelül tudtam, semmi sem változott. Még félistennői vérem sem bizonyult elégnek egy igazi istenség megidézéséhez. Ami azt jelentette, a boszorkányok vagy tudtak erről, és szándékosan félrevezették az ellenségeiket, vagy őket magukat is félrevezették.

– El kell jutnom az árnyékbirodalomba. – Odafordultam Faunához, aki még mindig a kis széke szélén ücsörgött. – Megkérdezem a testvéremet, mit tud azokról a varázslatokról, amikhez vért használnak fel.

És aztán kitalálom, hogyan bocsáthatnék újabb igazságvarázslatot rá, hogy kiderítsem, milyen egyéb titkokat rejteget még. Különösen arról, hová tűnt egy bizonyos démonparancsnok.

Tovább tartott végigböngészni a grimoárokat, mint amennyi időt ezzel tölteni szerettem volna – Faunának még arra is sikerült rávennie, hogy tartsak egy kis szünetet, és ellátogassunk a Gödörhöz, hogy megnézzük az egyik párbajt –, de végül rábukkantunk egy varázsigére, ami egy vérfarkas megidézésére szolgált.

Összeszedtük a szükséges hozzávalókat, aztán Fauna csendben figyelte, ahogy mindent előkészítek, és hozzákezdek az idézéshez.

A sókört kialakítva farkasfüvet szórtam az északi, déli, keleti és nyugati pontjaira, majd elsuttogtam a varázsigét. Ellentétben azzal, amikor Haragot idéztem meg, ennek a varázslatnak szinte azonnal meglett az eredménye.

Domenico a kör közepén acsargó mágikus robbanással jelent meg, ami majdnem ledöntött a lábamról. Megpördült, a szeme lángolt, ahogy meglátta a toronyszobát. A sókört. A démon barátomat, aki az ujjait behajtva gúnyosan integetett. Aztán felém fordult. A karmai előugrottak.

– Ezt még megbánod, árnyékboszorkány!

– Ha annyi érmém lenne, ahányszor ezt már hallottam, Kapzsiságnak aggodalomra lenne oka.

– Már így is bőven van oka félni tőlem.

Rideg tekintetem végigvándorolt az alakváltón, hasonlóan ahhoz, ahogy előző este ő is végignézett rajtam. Nehéz volt elhinni, hogy csupán néhány rövid óra telt el azóta, hogy utoljára láttam. Nem volt rajta ing, és a nadrágja félig ki volt kötve. Finom szőrszálak vezettek a nadrágjához a formás hasizmok között. Néhány karmolásnak tűnő heg csúfította az egyébként makulátlan, olajbarna bőrét. Sötét haja vagy az alvástól, vagy valamilyen más, ágyban végzett tevékenységtől volt kócos. A gondolat, hogy tönkretettem a légyottját, roppant mód kicsinyes élvezetet okozott.

– Vittoriával szeretnék beszélni!

Domenico kinyitotta a száját – valószínűleg, hogy vitatkozzon –, majd hirtelen becsukta. Nem akart igent mondani, de nem utasíthatott vissza. Vittoria világosan kijelentette, azt akarja, hogy felkeressem.

– Jól van. – A tekintete Faunára ugrott. – Ő itt marad!

Ez nekem is pont megfelelt. Faunával korábban már eldöntöttük, hogy őrködni fog a testem felett, amíg a lelkem az árnyékbirodalomba utazik. Megemeltem a vállam, majd leengedtem, mintha megfontolnám a kérését.

– Rendben. Készen állsz?

– Nincs sok választásom, nem igaz? – csattant fel, majd intett, hogy menjek közelebb. Tettem egy tétova lépést, majd megálltam, és újra vizsgálgatni kezdtem. Domenico csúnya pillantást vetett rám. – Össze kell kötnöm a testünket. – Elborzadt arckifejezésemet látva felhorkant: – A karmaim is megteszik. Állj ide elém!

A belső hangom figyelmeztetése ellenére, hogy még véletlenül se engedjem a vérfarkas halálos fegyvereit a testem közelébe, szót fogadtam a kérésének. Domenico megfordított, amíg a hátam a mellkasához nem simult. Két karját átdugta az enyém alatt, és a vállamba mélyesztette a karmait. A fogam összepréselődött a fájdalomtól, de nem voltam hajlandó engedni, hogy az alakváltó megérezze, ahogy összerándulok.

– Úrnőm! Várj! – Fauna tett felénk egy lépést, az arcáról sütött az aggodalom, amikor a vérfarkas karmai még mélyebbre vájtak a húsomban. Eddig még csak megidézés révén jártam az árnyékbirodalomban, a kezdeményező soha nem én voltam, így nem tudtam, mire számíthatok a mágikus fizetséget illetően.

Valami mégsem stimmelt most.

Összeszorítottam a fogam, ahogy a karmai még hosszabbak lettek, és szinte már csontig hatoltak.

– Miért kell összekötni a testünket ahhoz, hogy belépjünk a szellemvilágba?

Domenico a fülemhez hajolt.

– Ki beszélt itt az árnyékbirodalomról?

Az erő csillogó örvényében egy átjáró jelent meg. Domenico felemelt, és átugrott rajta, mielőtt Faunához fordulhattam volna. A mágia magába szívott, rángatott – olyan érzés volt, mintha egyenesen egy hurrikán szívébe léptünk volna, és az egyetlen dolog, ami a testemhez kötött, az alakváltó karmai voltak. Majdnem olyan gyorsan, mint ahogy elkezdődött, már ki is léptünk az átjáróból, egy szobába érkezve meg, amit nagyon jól ismertem. Minden zavarodottság, amit az utazásunk miatt éreztem, szinte azonnal eltűnt.

Domenico eleresztett, majd ellépett tőlem, és onnan figyelte, ahogy a tekintetem körbeugrál a helyiségben. Mészkő falak és padló. Egy kis szekrény a sarokban, amiről tudtam, hogy főzéshez szükséges kellékeket rejt, két vágódeszkát, késeket, tálakat. A monostorban voltunk. Abban a szobában, ahol Antonio és én utoljára együtt készítettünk bruschettát. Pont mielőtt az életem teljesen a feje tetejére állt. Rám tört a szomorúság, amikor régi barátomra gondoltam, és arra, milyen brutálisan gyilkolták meg.

– Vér és csont! – A vállamra szorítottam a kezem, és éles pillantást vetettem a vérfarkasra. – Miért vagyunk itt?

– Beszélni akartál a testvéreddel. Itt van.

– A pokol majdnem mindegyik hercege őt keresi, erre a legkézenfekvőbb helyre jött.

– Egy, a démonok jelenleg nem tudják elhagyni a Hét kört. Kettő, a halandó otthonod valószínűleg az utolsó hely, ahol keresnék, már csak a saját reakciódból kiindulva is.

A szívem túl gyorsan vert. Vittoria hazajött. A halandó világba. Egy részem el akarta lökni az alakváltót az útból, és kirohanni az ajtón. Ehelyett továbbra is dermedten álltam.

Vágytam hazarohanni, hogy nonna édesített ricottát készítsen, és hátrasimítsa a hajamat, miközben azt mondja, minden rendben lesz. Hogy az elmúlt néhány hónap csak egy rémálom volt, egy furcsa lázálom, amit az ő babonás meséi idéztek elő.

És talán a kicsit túl sok bor. Könnyen lehet, hogy ez csupán illúzió. Talán még mindig a trattoriánkban voltam, és igaz volt nonna figyelmeztetése arról, hogy az ördög felkavarta a tengert. Talán tényleg csupán kitaláció volt az egész, egy olyan képzelőerő eredménye, ami a könyveim olvasása által lett ilyen élénk. Lehet, hogy Claudiával a sárga földig leittuk magunkat, és kitaláltuk ezt a hihetetlen mesét arról, hogy az ördögöt megátkozták.

Ideges nevetés tört fel a torkomból. Furcsa mód érthető magyarázatnak tűnt, hogy egy történetben szerepelek. Különösen, ha a jelenlegi valóságomat néztem.

És most hazamehetnék. A zsigereimben éreztem, hogy nonna újra megátkozna, ha megkérném rá. Feltételeztem, túlságosan is szívesen belemenne a játékba, hogy úgy tegyek, mintha a régi életünk lenne az igazi – hogy újra gyűlölni és félni kezdjem a pokol hét hercegét. Ellopná az emlékeimet, én pedig normális, halandó életet élnék, és tisztes kort megérve halnék meg, körülvéve az unokáimmal és a ráncos arcú férjemmel.

Talán néha-néha álmodnék egy jóképű, elragadó aranyszemű ördögről, akiről azt hinném, csak egy szereplő volt egy romantikus regényben, amit egyszer régen olvastam. Bármennyire is csábító lett volna elfelejteni a szívfájdalmamat és az árulást, Haragot újra elveszíteni olyan ár volt, amit nem voltam hajlandó megfizetni.

– Hogy sikerült idehoznod minket? Nem a pokol kapuján keresztül jöttünk. – Találkoztam Domenico kemény tekintetével, miközben magamban végiggondoltam a dolgot. És akkor rájöttem. – A boszorkányok mágiája csak kívülről zárta be a kaput, azt nem akadályozták meg, hogy más módon kihozhass valakit.

És Irigység nem tudott transvenio által ebbe a birodalomba hozni minket, mielőtt elmentünk a Kevélység házába, mert amennyire emlékeztem, ez csak a teliholdat megelőző és követő napokon lehetséges.

– Az alakváltók tesznek a boszorkányokra – közölte Domenico. – Csak egy fokkal jobbak a démonoknál. És nekünk másokkal ellentétben nem kell átutaznunk a kapun, hogy más birodalmakba jussunk.

De egy istennő, még ha a pokolból származott is, nyilvánvalóan mentesült az ellenséges bánásmód alól. Eszembe jutott, hogy a farkasok a magasabb hatalmaknak hódoltak, így hát talán a mágiája erejét tisztelték. Vagy talán a maga módján Domenico törődött az ikertestvéremmel, bár úgy tűnt, hogy ezen érzések nem találtak viszonzásra. A testvérem meglehetősen közömbösen viseltetett legfrissebb szeretője iránt, ami elgondolkodtatott, hogy vajon másik irányba húz-e a szíve – már ha egyáltalán képes volt ilyen érzésekre –, és a farkast több szempontból is kihasználja.

– Az átjáró a hercegek esetében is működik? – kérdeztem.

– Nem. Az én… egy farkas gondoskodott róla, hogy egy időre egyetlen démon se használhassa az átjárót.

Az arcát fürkésztem. Domenico egyértelműen valami mást készült mondani a „farkas” helyett. A titokzatos Marcellára terelődtek a gondolataim, akit Penge említett.

– Nemrég hallottam egy pletykát egy vámpírtól. – Egy mondat, amit a halandó énem soha nem gondolt volna, hogy valaha kiejtek a számon. – Azt mesélte, találkozott egy félig démon, félig vérfarkas kísérővel, aki Vittoriával volt.

Domenico felhorkant.

– A vámpírok hazugok. Egyetlen szavukban sem bízhatsz, ami azon az agyaras szájukon kijön. Egyetlen vérfarkas sem süllyedne olyan mélyre, hogy ágyba vigyen egy démont. Legalábbis akkor, ha meg kíván őrizni bármiféle tekintélyes pozíciót a falkában.

– Tegyünk úgy, mintha lehetséges lenne. Képes lenne egy démonvérű vérfarkas az árnyékbirodalomba utazni?

– Mondtam neked – préselte ki összeszorított fogai között Domenico –, a vámpírok hazudnak!

Harag nem említett semmit arról, hogy Penge hazudott volna. Pedig azt biztosan elmondta volna nekem, hiszen bizonyítaná, hogy az elméletünk helyes azzal kapcsolatban, hogy Vesta életben van. Domenico rejtegetett valamit, de semmiféle vallatás nem tudná rávenni, hogy beszéljen. Az sem kerülte el a figyelmemet, hogy rögtön egy férfira utalt mint tettesre, aki ágyba vitt egy démont. Használhatnék igazságvarázslatot, de a kegyeiben kellett maradnom, ha azt akartam, hogy haza is vigyen.

– Hol van Vittoria?

Domenico elindult az ajtó felé.

– Elkísérlek hozzá.

Több szót nem váltottunk, miközben végigsétáltunk a csendes monostorban. Múmiák sorakoztak mindkét oldalunkon, néma, élettelen tekintetük felénk szegeződött, bámulva, de valójában nem látva előttük elhaladó alakunkat.

Fölöttünk a szarufákon egy madár verdesett a szárnyával – minden annyira hasonlított arra, amikor utoljára itt jártam, hogy nagyot nyelve próbáltam meg elfojtani magamban a növekvő kellemetlen érzést. Azon tűnődtem, vajon hol lehet a szent testvériség, hogy lesben állnak-e valahol. És nem ők voltak az egyetlen ellenség, aki miatt aggódnom kellett.

Még mindig éreztem azt a túlvilági jelenlétet, mintha az umbradémonok az árnyékban leselkednének, és minden mozdulatomat figyelnék, hogy jelentsenek a pokol azon hercegének, aki felbérelte őket. Csakhogy ezúttal azt kívántam, bárcsak idehívnák a gazdájukat.

Ha a szellemszerű démonok tényleg körülöttünk ólálkodtak, akkor talán Irigység tudomást szerezne róla, hol vagyok, és otthagyná a Gödröt meg a küzdelmet, hogy hirtelen megjelenjen, ahogy oly gyakran tette. A beavatkozása ezúttal nem lenne nemkívánatos, ami szintén annak jele volt, hogy a dolgok felettébb megváltoztak az életemben. Bár mindez nem számított, mivel az átjárók és a pokol kapuja mind zárva voltak, és a hercegek, ha meg is próbálják, akkor sem tudták volna elhagyni a démonbirodalmat.

– Te…

– Hallgass! Nincs szükségünk rá, hogy a testvériség beleüsse az orrát a dolgunkba. – Domenico kinyitotta a hátsó ajtót a zsanérok hangos nyikorgásától kísérve, majd kidugta a fejét, és hallgatózott. Késő délutánra járt, amikor elhagytuk a Hét kört, de itt már teljesen beesteledett.

Kiléptünk a balzsamos éjszakába, és mélyen belélegeztem a narancsvirágoktól és frangipánitól illatos, ismerős levegőt. Csillagok pislákoltak fölöttük az égen, mintha érdekes titkot tudnának, és izgatottan várnák, hogy valaki felfedezze azt. Ahelyett, hogy úgy éreztem volna, végre hazaérkeztem, a meleg most szinte természetellenesnek tűnt, fojtogatónak és nyomasztónak. Vágyni kezdtem a hóra és a jégre, és a démonra, aki uralkodott felettük.

Ahogy átvágtunk a csendes udvaron, ránéztem az utcára, ami a Tenger & szőlőhöz vinne. Sötét volt, de az emberek még jártak-keltek. A trattoriánk még mindig nyitva lenne, és az utolsó vendégeket szolgálná ki a nap végén. Nonna és anyám a konyhában állnának, és dudorászva készítenék az ételt. Nino nagybátyám és apám az asztaloknál beszélgetnének a vendégekkel, miközben limoncellót töltögetnek és nevetgélnek. Most rögtön odamehetnék. Csatlakozhatnék hozzájuk.

A sok rettenetes hibája ellenére, amire az utóbbi időben fény derült, egy jó élet volt az enyém. Nem számít, mit mond Vittoria, tudtam, hogy ő is boldog volt. Szeretet és fény vett minket körül. Volt egy családunk, aki törődött velünk, és egy közösség, ahová tartoztunk. És mi is ott voltunk egymásnak.

Ami az átkokat illeti, a miénk nem volt gyűlölettel teli. Ellentétben Haraggal, akinek úgymond kitépték a szívét, és aztán arra kényszerítették, hogy gyűlöletet érezzen a szeretet helyett, mi mindent elfelejtettünk a múltunkról. Minden cselszövésünket. A bosszúszomjunkat. Új emlékeket kaptunk, amik talán megtöltöttek félelemmel az ördög és gonosz fivérei iránt, de mégsem volt minden rossz.

Domenico felém pillantott.

– Most már megszólalhatsz. Elég messze vagyunk.

– Elég nehéz megemészteni mindezt.

Most először azóta, hogy az árnyékbirodalomban találkoztunk, úgy tűnt, a vérfarkas megérti, és együttérez velem. Ami, azt hiszem, tényleg így is volt. Az ő élete is ugyanilyen visszavonhatatlanul megváltozott, nem sokkal ezelőtt. Alkalmazkodott a helyzethez, bár még mindig kavarogtak benne indulatok miatta. Talán az alfamágiája tette, ami még mindig pusztítást végzett benne, amíg teljesen ki nem fejlődik. Vagy talán gyűlölte, hogy alakváltó.

– Végül megtanulsz majd a jelenre összpontosítani, és elengeded a múltat. – Egy mellékutcán vezetett minket végig, amit jól ismertem. – Felesleges azon rágódni, ami lehetett volna, de soha nem fog megtörténni. Csak visszatart attól, ami vagy. Az egyik legnehezebb dolog, amit valaki megtehet, hogy az itt és mostban él. Nem aggódik a jövő miatt, nem töpreng a múlton. Légy jelen, ez a titka annak, hogy megváltoztasd a jövődet. Hogy megtaláld az igazi boldogságot.

Ezen elgondolkoztam.

– Te boldog vagy?

– Néha. – Domenico megvonta a vállát. – Jobb, mint akkoriban, miután megtudtam… mindent.

– Hogy van az apád? Aggodalmasnak, de büszkének is tűnt, amikor legutóbb beszéltem vele.

Az alakváltó egy pillanatra megmerevedett, de aztán csak ment tovább, hosszú léptei falták a macskaköves utat. Mintha el akart volna menekülni a kérdés elől.

– Halott.

A saját lépteim megtorpantak. Nem akartam olyan sebet piszkálni, ami nyilvánvalóan még friss volt, de tudnom kellett.

– A testvérem…

– Nem, dehogy! – Domenico megpördült a sarkán, a szeme halványlilán villant fel. Azonnal körbepillantott, hogy megbizonyosodjon róla, senki más nem látta, majd látható igyekezettel visszafogta az érzelmeit. – A testvérednek semmi köze nem volt hozzá.

– És mi van a démonokkal?

– Mi lenne velük? – kérdezte.

– Kapzsiságnak köze volt a dologhoz?

Kapzsiság nevének említésére előugrottak a farkas karmai.

– A falka magánügye volt. Maradjunk ennyiben.

A béke jeléül feltartottam a kezem, a vérfarkas pedig folytatta az utat a miénkkel szomszédos környéken át. Akarva-akaratlanul, Domenico két olyan választ is megadott, amit kerestem. Ha Vittoria valóban elszánta magát, hogy nagyobb szakadékot hozzon létre a farkasok és a démonok között, akkor egy falkatag megölése kiváló lehetőség lett volna. Az alfában pedig elég nagy érzelmi reakciót váltott ki Kapzsiság neve.

A figyelmem az ikertestvérem és a farkasok problémáiról egyszerre az útra terelődött, amire épp rákanyarodtunk. Lecövekeltem, képtelen voltam egyik lábamat felemelni és a másik elé tenni. Az utca végén állt a családi házunk.

Indák tekeredtek a ház oldalán fel és körben, a halvány kő meg-megcsillant a holdfényben. Gyönyörű volt. Érintetlen. Úgy állt ott továbbra is, mintha semmi sem változott volna. Hirtelen kiszáradt a szám. Az összes hely közül, ahová Vittoria mehetett volna, ez mart legmélyebben a lelkembe.

– Az ikertestvérem a házunkban van.

Domenico megrázta a fejét.

– Nézd meg jobban.

– Én nem… – A házunk sarka reszketve megcsillant, és az élénél picit megemelkedett. Mintha egy láthatatlan papírlapot húztak volna az egész építményre, ami egy szellő hatására kissé levált. A pulzusom a fülemben dobolt, és a fejemet rázva hátrálni kezdtem. – Nem. Nem, nem. Nehogy ez is… Kérlek!

Egyszerre előttem állt Vittoria, akinek a haját ugyanaz a varázslatos szél lebegtette, ami most a házunkból tépett ki darabot darab után.

– Követeld tőle az igazságot, Emilia!

– Én nem vagyok képes…

– De igen. Képes vagy rá, és meg is fogod tenni – mondta Vittoria. – Nézz rá az igazságra!

A szemem égett, ahogy a könnyeim feltolultak. Ez volt a végső csapás, és nem engedtem, hogy egyetlen könnycseppet is hullajtsak. Elég volt. Valami elpattant bennem. Belefáradtam a szomorúságba és az elkeseredésbe. Elegem volt a végtelen hazugságokból és manipulációból, a sírással töltött nappalokból és éjszakákból. Az ikertestvéremnek igaza volt. Megérdemeltem, hogy megtudjam az igazságot, hogy egyszer s mindenkorra meglássam.

Kihúztam a hátam, és a figyelmemet ismét szerény otthonunk felé fordítottam. Megidéztem a mágiám forrását, és egyenesen a csillogó részre irányítottam.

– Mutasd meg az igazságot!

A hangom visszhangzott az erőtől, mint amikor igazságvarázslatot használtam. A mágia előrobbant, és karmokként mélyedt a külső falakba, széttépve és szétszaggatva az illúziót. Szenvtelen arccal néztem, ahogy az álca lehullott, és helyén egy kőtemplom tárult fel.

Az otthonunkra bűbájt bocsátottak. És én egy pillanatra sem sejtettem, nem éreztem a varázslatot, amit használtak. Mert nonna tudatlanságban tartott minket. Az igazság ezúttal nem törte össze a szívemet; rettenetesen feldühített. Ebből a megtévesztésből nem volt visszaút. Meghúzták a határvonalat: Emilia, mielőtt az egész világa széthullott, és a düh istennője, miután mindenre fény derült.

– Még mi más? – követeltem, szememet egyenesen az úgynevezett otthonunkra szegezve. – Még mi más volt csupán gondosan megtervezett illúzió? Egy átkozott hazugság!

– Magatokra hagylak titeket. – Domenico némán belépett a templomba, nem nézve vissza sem rám, sem Vittoriára. Felkészültem a végső árulásra, amiről éreztem, hogy közeleg.

– Ez itt valójában nem Szicília. – Vittoria kifújta a levegőt. A tekintetem végre elszakadt a háztól, ami nem volt az otthonunk, és megállapodott az ikertestvéremen. Most az egyszer úgy tűnt, fájt kimondania. – Üdvözöllek a Változó-szigeteken!

TIZENNYOLC

Úgy rándultam össze, mintha arcon ütöttek volna.

Azt hittem, a legfájóbb árulást akkor éreztem, amikor megtudtam, hogy a nagyanyám sötét mágiával meggyilkolt két ártatlan boszorkányt, hogy minket megkötözzön. Ez itt maga a gyötrelem volt. Könyörtelen, kínzó, érzelmi gyötrelem. Vittoria nem szólt semmit, miközben a kezdeti sokkhatás kezdett lassan elmúlni.

– A Változó-szigetek. – Hát ezért mondta nekem azon az éjszakán a szellemvilágban, hogy itt találkozzunk. Végignéztem az utcán, és összeszorult a gyomrom. Az egész hazugság volt. Minden egyes részlete. Egészen magáig a világig, amit ismerni véltem. Nem csoda, hogy Harag nem akart többet mondani, amikor a szigetekről kérdeztem. Ez olyasmi volt, amire saját magamnak kellett rájönnöm. Most már hálát éreztem, hogy a hercegek jelenleg nem utazhattak ide. Időre és térre volt szükségem, hogy megbékéljek azzal, mennyi mindent eltitkoltak előlem, anélkül, hogy a démonok itt kószálnának.

Egyszer megkérdeztem Haragtól, hová küldik a halandó lelkeket, és ő homályosan magyarázott valamit egy szigetről a Hét kör nyugati partjánál. A térképes leckére visszagondolva, amit a testvérem adott, amikor utoljára találkoztunk, ez a hely határozottan megfelelt a leírásnak.

– Ez az, ahová a halandó lelkeket küldik. – Nem kérdés volt, de Vittoria bólintott. – A kárhozat börtöne.

– Igen. – Az ikertestvérem hangja halk volt, gyöngéd. Mintha érezte volna, hogy az erőm keres, kutat, valakit, bárkit, akibe belemélyesztheti a fogát. Hogy megbüntesse. Vagy talán mégis maradt benne egy csekélyke emberi rész. Egy rész, ami megértette, milyen mély volt ez a bizonyos seb. – Egyesek ezt tartják a legrosszabb körnek. A sziget elváltoztatja az időt és a teret. Olyan valósággá válik, amilyet te választasz. Vagy azzá a valósággá, amit valaki más választ. Egy időre.

– És az itteni halandók tudják? Hogy ez…

– Nem – mondta Vittoria halkan. – A legtöbb halandó egyáltalán nincs tudatában annak, hogy ez valójában nem az a város vagy ország, aminek hiszik. Csak bizonyos természetfelettiek ismerik az igazságot. És néhány lélek, akik a démonbirodalomba menekültek, és most azért harcolnak, hogy visszatérhessenek ide.

– Értem. – Olyan volt, mint a pokol. Nem a Hét körben, ahol a démonok az urak. Nem az ördög elegáns kastélyában. Vagy a bűn bármelyik házában, ahol a vétkek és a kicsapongás uralkodik mindenek felett. Hanem itt. Itt, ezen a helyen, amit egykor az otthonomnak neveztem. Az igazi pokol ezen a szigeten létezik. – Mi sosem voltunk része a halandók világának.

– Nem, nem voltunk. – A testvérem a földet kezdte bámulni, mintha képtelen lenne rám nézni. – A csillagboszorkányok ezt a kockázatot soha nem engedélyezték volna. Ők küldtek minket ide, ebbe az időbe és erre a helyre, ahol a boszorkányoknak rejtőzködniük kellett. Átléphetünk egy másik valóságba is, ha szeretnéd. Az segít. Ha a saját szemeddel látod az igazságot.

– Nem. – A hangom keményebben csattant, mint ahogy terveztem. – Én nem tudok… Én csak… nem állok készen.

Most megtapasztalni egy másik valóságot, egy másik időt vagy dimenziót, az a maradék józan eszemet is felőrölte volna, amibe még kapaszkodtam.

Vittoria ajkán szomorú mosoly játszott.

– Rendben.

– A boszorkányok értesültek valahogyan az itteni jelenlétünkről? – kérdeztem. A testvérem megrázta a fejét. Ez legalább szerencsés volt. – Képesek minket megidézni véráldozat által?

– Mi nem olyanok vagyunk, mint a démonok vagy más természetfelettiek. Senki sem idézhet meg egy istent.

Az agyam a következő kérdésre ugrott.

– Milyen gyakran változik a sziget?

– Az alapján, amit tudok, több alvilági dimenzió van itt egymásra rétegezve. Nehéz megmagyarázni, de egyszerre végtelen számú valóság játszódik le. Bár a rendszer nem mindig tökéletes. Időnként keletkeznek apró ellentmondások, amik csak azok számára észrevehetőek, akik abban az időben vagy azon a helyen honosak, amelyik az aktuális valóság. Sokan egyszerűen átsiklanak minden furcsaság felett, amit észrevesznek; az igazságot sokkal nehezebb megemészteniük, ezért inkább elkerülik. A mágia és a tudomány egyaránt keményen dolgozik, és biztosítja, hogy egyik idősík sem olvad össze teljesen egy másikkal.

És ezért tartott olyan sokáig Haragnak, hogy ránk bukkanjon. Olyan helyet kellett keresnie, ami bármikor és bárhol lehetett. Hihetetlen teljesítmény volt, hogy sikerült egyáltalán megtalálnia minket…

– Te voltál. – Az ikertestvérem felé kaptam a fejem. – Megidéztél egy démont, ami Harag tudomására hozta, hogy hol vagyunk. – Visszagondoltam az üzenetre, amit Harag asztalán találtam. – Kapzsiság. Megidézted Kapzsiságot azzal az ürüggyel, hogy szövetséget akarsz kötni. Aztán hátrahagytad nekem az idézővarázslatot, biztos, ami biztos. – Remény kezdett ébredezni a mellkasomban. A testvérem nem lehetett a velejéig rossz. – Miért?

Vittoria megragadta a kezem, és gyengéden megszorította, aztán elengedett.

– Mert egyikünk megérdemli a mesébe illő befejezést.

A karomba zártam az ikertestvéremet, és szorosan magamhoz öleltem.

– Ez nem hangzik túl Bosszú házasan tőled.

Vittoria is megölelt, hirtelen feltörő nevetését a szomorúság árnyalta.

– Ha bárkinek is elárulod, megölöm az elsőszülötted! Ráadásul aligha állíthatnám, hogy pusztán önzetlenségből akartam a Kapzsiság házát megnyerni az ügyemhez.

Az ajkam sarka felfelé görbült, hisz jól tudtam, a halál istennője sosem ölné meg az elsőszülöttemet. Azt kívántam, bár megállíthatnám az időt, és itt maradhatnék ebben a pillanatban az ikertestvéremmel. De ezen a helyen nem léteztek kívánságok, csak gyötrelem és szívfájdalom. Picit szorosabban öleltem magamhoz Vittoriát, aztán végül elengedtem. A szeme egy egészen rövidke pillanatra újra melegbarna lett.

– Ugye valójában nem ölted meg Kapzsiság parancsnokát?

Nagyot sóhajtott.

– Nem, bár nagyon szerettem volna. Nem azért, mert nem kedvelem őt, hanem csak hogy egy kicsit még jobban megforgassam Kapzsiságban a tőrt.

– Talán jobb lenne, ha ezt a véleményedet megtartanád magadnak, ha legközelebb találkozol Kapzsisággal vagy bármelyik másik herceggel. – Kifújtam a levegőt. Annak ellenére, hogy megtudtam, az egész életem egy hazugságra épült, mégis hatalmas súly gördült le a vállamról. Mélyen legbelül tudtam, a testvérem nem lehet az a jégkirálynő, akinek tetteti magát. Túl melegszívű volt, túlságosan élettel teli ahhoz, hogy mindezt csak úgy elveszítse, amikor újra halhatatlanná vált. – Vestát nem szúrták le. Őt… felfalták.

Vittoria felvonta a szemöldökét, félig elismerően, félig megdöbbenve.

– Borzasztó módja a halálnak.

– Okom van azt feltételezni, hogy igazából nem halt meg. És azt hiszem, ezzel te is tökéletesen tisztában vagy. Azt is hiszem, hogy te tudod, ki halt meg abban a szobában. – Figyeltem az ikertestvéremet, akinek az arckifejezése kifürkészhetetlenné vált. – Mindent el kell mondanod nekem! Hogy Vesta miért akart elmenni. Hogy ki vette át a helyét. Hogy hol van most. Kapzsiság vérbosszút követelt. És Harag megadta neki. Ha nem vallasz hamarosan az ártatlanságodról Harag előtt, és nem szolgálsz neki bizonyítékkal, a többi herceg előbb-utóbb le fog vadászni.

– Az élet meglehetősen unalmas lenne, ha soha senki nem fenyegetőzne egy rivális ház megsemmisítésével. – A testvérem elvigyorodott, kikerülve, hogy további válaszokat kelljen adnia Vesta eltűnéséről és arról, hogy kinek a holttestét találták meg helyette. Néhány információmorzsával azért szolgált, aminek egyelőre elégnek kellett lennie. – Örömmel hallom, hogy ilyen erős érzelmeket sikerült kiváltanom Kapzsiságból. Tényleg jól felbosszanthatta, hogy ilyesmit merészeltem tenni, miután szövetséget kötöttünk. – Játékosan oldalba bökött. Mindketten tudtuk, hogy gyűlöli a herceget, olyan okokból, amiket még mindig nem árult el. – Talán ez az igaz szerelem.

– És mi van Kevélységgel? Csak játék maradt számodra, vagy komolyabbra fordult?

Vittoria gerince kiegyenesedett, és sötétté vált az arckifejezése.

– Az a démon hálát adhat a pokolnak, hogy még nem tettem nála látogatást.

A szemem sarkából fürkésztem a testvéremet. Egyszer valamikor ugyanilyen erős volt a vágyam, hogy leszúrjam Haragot, és most másra sem tudtam gondolni, csak arra a bajkeverő szájára és a sok gonoszul élvezetes dologra, amire képes volt vele. Vittoria ferde pillantást vetett rám.

– Eszedbe se jusson! Látom, min gondolkodsz, és esküszöm, addig lassítom a szíved, amíg el nem veszíted az eszméleted!

– Tudod – karoltam belé, és elindultam a macskaköves úton, ami nem volt több illúziónál –, valaki egyszer azt mondta nekem, hogy a gyűlölet a szenvedélyben gyökerezik. Talán meg kellene látogatnod Kevélységet, hogy megbeszélhessétek a problémáitokat.

– Inkább fürödnék disznóürülékben.

– Mmh-hmm. Ha már a disznóknál tartunk, ha valóban azt szeretnéd, hogy elérjem a mesébe illő befejezést, miért intesz óva folyton Haragtól?

Vittoria tekintete a messzeségbe révedt, bár az volt a benyomásom, hogy valójában önmagába néz.

– Ha a házának tagja leszel, nem uralkodhatsz velem a sajátunk felett. Annyi minden megváltozott, és nem szeretnék még egy ismerős dolgot elveszíteni. Ettől függetlenül azt akartam, hogy megtudd a teljes igazságot, mielőtt teljesen hozzákötöd magad, hogy az összes tény ismeretében tudj igaz döntést hozni a szerelem és a házad között.

Hát itt volt a halandó lelkű testvérem.

– A változás félelmetes, de mi vagyunk a Rettegettek. Vagy legalábbis te váltig ezt állítod.

Vittoria felhorkant.

– Ezzel azt mondod, hogy legyen egy kis méltóságom?

– Te mondtad, drága testvérkém. Nem én. – A szemét forgatta, mire elmosolyodtam. – Tudod, Harag azt mondta, hogy ha helyre akarom állítani a házunkat, gond nélkül megtehetem.

Vittoria felém kapta a fejét.

– Valóban?

Bólintottam.

– Ha felhagysz a küldetéseddel, hogy mindenhol bajt keversz és konfliktust szítasz, akkor ez talán olyasmi lenne, ami engem is érdekel. De nem fogok segíteni, ha továbbra is mindenkit egymás ellen uszítasz. Én már nem olyan életre vágyom.

Elértünk az egykori utcánk végére; a csönd megnyugtató volt, de a gondolataim ismét sürgetőbb dolgokra terelődtek. Olyanokra, amiket meg kellett oldani, mielőtt elhagynánk ezt a fantáziavilágot, és visszatérnénk a Hét körbe. Az ikertestvéremet körözték a démonbirodalomban, ezért gondoskodnunk kellett a biztonságáról.

Megálltunk a következő utcánál, és az ég felé emeltem az arcom. A levegő balzsamos volt, a sós tengeri szellő kellemes. A testemen mégis végigfutott a hideg.

Elengedtem Vittoria karját, és szembefordultam vele.

– Ha rejtegeted Vestát vagy Marcellát, vagy akárhogy is nevezi most magát, el kell mondanod Haragnak. Ő meg fogja érezni a szavaid igazságát, és minden vád alól tisztázni fogja a neved. Kérlek! Nem veszíthetlek el téged is. Mindezek után nem. – A minket körülvevő világ felé intettem. – Kérlek, Vittoria! Csak annyit mondj, hogy él és jól van, és hogy átkozottul jó okod van arra, hogy ilyen hatalmas ellenséget szerezz magadnak.

Vittoria összepréselte az ajkát, és félrenézett. Ha igazam volt, és Vesta életben van – amiről mostanra teljes mértékben hittem, hogy igaz –, a testvérem nem fog nekem semmit sem elárulni. Bíznom kellett benne, hogy megvolt rá az oka, valami a bosszúnál is erősebb, ami hajtotta.

– Ki a valódi gonosztevő ebben a szörnyű történetben? – kérdeztem helyette. – Mi? A démonok? A boszorkányok?

Vittoria alaposan megfontolta a választ.

– Attól függően, hogy kinek az oldalán állsz, azt hiszem, mindannyian azok lehetünk. Bár én a boszorkányokat és a démonokat hibáztatom leginkább. Az egymás iránti ellenszenvük időtlen idők óta tart már, és nem kellett volna minket is belerángatniuk a problémáikba.

Hosszan kifújtam a levegőt.

– Nem csoda, hogy nem volt egy egyszerű út, ami elvezetett a rejtély megfejtéséhez. Te és én Kevélység és Harag ellen szövetkeztünk. Kevélység gondatlanul bánt a hitvese szívével. Ez felbőszítette az első boszorkányt. Sursea megátkozta Haragot, amikor az nem akarta elragadni a lányát Kevélységtől, mire Harag hasonlóképp válaszolt, és a csillagboszorkányok eleget tettek a kötelességüknek, hogy a Rettegetteket és a Gonoszokat bezárva tartsák, még ha ez a sajátjaik feláldozásával is járt.

– És a vádaskodás egyre csak folytatódik – fejezte be Vittoria. – Nem hiszem, hogy számít, ki a legelső gonosztevő, vagy ki volt az… mindannyian követtünk már el szörnyű dolgokat.

– De valaki akkor is segített Vestának megszökni Kapzsiság udvarából. És valaki valóban meghalt.

Vittoria egy pillanatra megint a távolba révedt.

– Azt hallottam, hogy a vámpírok eljöttek, és megpróbáltak elrabolni téged. Talán egy új fenyegetés van kialakulóban, ami az alatt surran be, hogy tombol a káosz.

– Te voltál az, aki azt a bizonyos tüzet szította.

– Nem gondoltam, hogy érted jönnek. Azt hittem, a Kapzsiság házát fogják kiszemelni.

– Miért? Mi történt Kapzsisággal, ami ilyen iszonyatos dolgokra késztet?

– Nem műveltem iszonyatos dolgokat! – ellenkezett. – Csak azt tettem vele, amit ő tett másokkal. Talán a vámpíroknak megvannak a saját háborús céljaik, és én véletlenül reményt adtam nekik a győzelemre.

Egyre nőtt bennem a frusztráltság érzése. Ha a testvérem megbízna bennem, és elárulná az igazságot, minden rendbe jöhetne.

– Bár nem kétlem, hogy a vámpírok szívesen kirobbantanának egy belső háborút a démonok között, hogy eltereljék a figyelmet a saját mesterkedéseikről, mégsem hiszem, hogy ők a felelősek.

– Mmh. – Vittoria arcára ismét kiült az a távoli tekintet. – Akkor talán a boszorkányok voltak. Valószínűleg a fülükbe jutott a Kapzsisággal kötött szövetségem híre, és célba vették a házát, hogy viszályt szítsanak. Biztosan azt remélik, hogy a démonok egyszer s mindenkorra lesöpörnek minket a játéktábláról.

– Vittoria – figyelmeztettem. – Hagyd abba! Tudom, hogy nem a boszorkányok vagy a démonok vagy a farkasok voltak. Csak áruld el az igazat! Miért rejtegetsz ennyi titkot?

– Talán kénytelen leszel egyszerűen csak bízni bennem.

– Azok után, amit tettél? A sok hazugság, féligazság és játék után?

Az ikertestvérem arcán düh villant fel.

– Az elejétől kezdve próbáltam az átkot megkerülve cselekedni, felszabadítani a mágiádat, helyreállítani a kapcsolatunkat ezzel a birodalommal, és megtettem minden tőlem telhetőt! Ha ez hazugságnak és manipulációnak tűnik számodra, őszintén sajnálom, Emilia! De megvan rá az okom. És neked egyszerűen tiszteletben kell tartanod ezt, vagy folytathatod ellenem a harcot. Ha a boszorkányok nem tették volna velünk azt, amit tettek, akkor ez az egész meg sem történt volna. És ha azt hiszed, hogy karba tett kézzel fogják nézni, ahogy visszanyerjük a teljes erőnket anélkül, hogy újra megpróbálnának megkötni minket, akkor elment az eszed. – Vittoria felém fordult, az arckifejezése számító volt. – Egy módunk van biztosítani, hogy ne járjanak sikerrel.

Egyik kezemet a mellkasomra szorítottam, a szívem annál gyorsabban kalapált, minél tovább álltam a testvérem tekintetét.

– Nincs rá más mód, hogy megtörjük a bűbájlakatot?

– Nem találtam egyet sem. És hidd el, alaposan utánanéztem, mielőtt a sajátomat kitépték volna.

– Ki tépte ki a szívedet? – kérdeztem. – Domenico?

– Az alvilág számos teremtménye szíves örömest elvállalta volna a feladatot. Egyelőre maradjunk ennyiben. – Vittoria tekintete egy pillanatra fagyos lett, majd újra megenyhült. – De neked emiatt nem kell aggódnod. Én itt veled leszek.

Arrébb sétáltam, és a testvérem szó nélkül, türelmesen nézte, ahogy fel-alá járkálok, miközben az agyam és a szívem zakatolt. A boszorkányok megkötöttek minket. És mégis, nem tudtam kiverni a fejemből Irigység reakcióját, amikor Vittoria először közölte, hogy el kívánja távolítani rólam a bűbájlakatot. Nagyon ellenezte.

Harag pedig szinte egyáltalán nem is beszélt róla. Tudtam, hogy bizonytalan ezzel kapcsolatban, de a testvérem mégis túlélte. Visszatért teljes istennői énjéhez. Ami ismét elgondolkodtatott, vajon van-e más oka is annak, hogy Harag nem mondott többet. A viperidatámadásra gondoltam – hogy miután a kígyószerű démon megmart, Harag olyan mágiát használt, amin keresztül a saját testébe vette át a mérget.

Emlékeztem valami émelyítően édesre is, amit megitatott velem…

– Jóságos istennő! Nektárt adott nekem.

Ambróziát. Az istenek eledelét.

Abbahagytam a járkálást, és a semmibe révedtem. Akkor is valami édeset adott inni, amikor egész testemben kihűltem. Még több nektárt. Még több istennőgyógyító erősítőt. Harag nem aggódhatott amiatt, hogy meghalok. Akkor mi más motiválhatta volna, hogy ilyen elővigyázatosan járjon el? Folytattam a járkálást, és hagytam, hogy az agyam egyik elméletet gyártsa a másik után, amíg végül egy kivált a többi közül.

Irigység megrémült aznap a cellánkban. Ahogy Bujaság és Restség is, sőt még Kapzsiság is, amikor kijöttem a sodromból, és felgyújtottam azt a festményt. És Harag… ő talán nem félt tőlem, de a pokol összes hercege a Rettegetteknek nevezett minket. A férjem nem az én életemet féltette, hanem a birodalmát. Félt attól, hogy teljesen szabadjára engedje az erőmet. Harag nem akadályozott benne közvetlenül, de nem is segített különösebben. Ez a döntés az enyém volt, és csakis az enyém.

Megpördültem, és találkoztam a testvérem türelmes tekintetével.

– Készen állok! – jelentettem ki, és komolyan gondoltam.

Az elmúlt hetekben Harag megmutatta nekem, hogyan uralkodjak az érzelmeim felett. Hogy lássak tovább a dühömön. Ezt a leckét tanította meg nekem azon az éjszakán, amikor arra kényszerített, hogy leszúrjam, azon az éjszakán, amikor azt mondta, más bűnöket kell megéreznem és leküzdenem. Igen, azt is fontos volt megtanulnom, hogyan acélozzam meg magam a kevélység, a kapzsiság és a bujaság ellen. De Harag mindvégig tudta, melyik bűn háza felett uralkodom, tudta, milyen hatalmasra tud nőni a bosszúvágyam.

Ha nem szúrtam volna őt le azon az éjszakán, csak tovább jártam volna azon az úton, amit követve vérre szomjaztam. És igaza volt – akkor nem akartam beismerni, de abban a pillanatban gyűlöltem bántani őt. Gyűlöltem, hogy elveszítettem az irányítás, és azt a fojtogató érzést, hogy egyedül a dühöm vezérel. Én uralkodom ezen az érzésen, és nem engedem, hogy az uralkodjon rajtam.

Amikor a trónteremben a vámpírkövettel és Surseaval néztem szembe, akkor is majdnem eluralkodott rajtam a düh. De nem fajultak addig a dolgok. Nem számíthattam folyton arra, hogy majd Harag vagy bárki más újra kihúz arról a sötét helyről. Magamnak kellett segítenem. Ha tovább húzom az időt, és nem engedem szabadjára a teljes erőmet, azzal csak egy dolgot biztosíthatok: hogy kudarcot vallok, mert meg sem próbálom.

A félelem visszatartana. Míg az önmagamba vetett hit felszabadítana.

– Te képes lennél… ha én… – Mély levegőt vettem. – Nem akarom elveszíteni az irányítást.

– Teljesen érthető. – Vittoria bólintott. – Én itt leszek veled. Egy cseppet sem kell félned a változástól. Elsőre össze leszel zavarodva, de olyan érzés lesz, mintha nagy levegőt vennél, miután elmerültél a tengerben.

Kifújtam a levegőt és bólintottam.

– Rendben. Most már készen állok, hogy megtörjem a bűbájlakatot.

Vittoria visszavezetett minket a gyermekkori otthonunk felé. A lehámlott illúziófoszlány ismét biztonságosan a helyén volt, így az épület úgy nézett ki, mint ahogy egész életemben. Felsétáltunk a lépcsőn, és beléptünk a bejárati ajtón; ami valaha egy kis lakótér volt, most katedrális mennyezetbe nyúlt fölfelé, és fényűzően volt berendezve. Méz és vadvirágok illata lengte be.

Az első terem túlsó falánál könyvespolcok álltak; egy másik sarokban pedig szívekkel teli üvegedények sorakoztak. Elkaptam a tekintetem, és az egyik oltár felé sétáltam, ami oldalra helyezkedett el. A két oldalán óriási tüzes tálak ropogtak, és a lángok gyönyörű, csillogó fekete színben játszottak.

Vittoria csettintett az ujjával, és hirtelen egy vérfarkas jelent meg, kezében egy levendulaszínű ruhával. A fiatal nő a húszas évei közepén járhatott, és volt valami ismerős a szemszínének árnyalatában meg az arcformájában. Gyorsan elfordította a fejét, és hátrébb húzódott. Az ikertestvérem intett, hogy lépjek fel az emelvényre.

– Ezt vedd fel! Aztán feküdj az oltárra, hogy a karod lazán az oldalad mellett legyen, a lábad pedig egyenesen kinyújtva.

Nem gondoltam, hogy képes lennék a lazításra, de óvatosan elvettem tőle a kelmét, amiről kiderült, hogy egy hosszú, lenge ruha. Gyorsan levetkőztem, és belebújtam.

A felső részt két széles pánt alkotta, amik a vállamon átvetve tovább folytatódtak elöl. A derekánál ezüstszínű öv fogta össze a ruhát, és a szoknyán két hasíték futott fel combközépig. A mély V alakú kivágás hozzáférést biztosított a bűbájlakat zárta szívemhez, a halandó szívemet pedig vad dobogásra késztette. Nem voltam hajlandó arra gondolni, hogy hamarosan egyáltalán nem fog dobogni.

Pillanatnyi nyugalom suhant át rajtam, szinte mintha mágikus szél hajtotta volna. Minden rendben lesz. A vérfarkasra pillantottam, aki a ruhát hozta, és eltűnődtem, vajon ő változtatta-e meg valahogy a hangulatomat. Ez ritka és hőn áhított mágia. A pokol hercegei képesek befolyásolni a bűnöket, de az öröm befolyásolása valami egészen más volt.

Elengedtem ezt a furcsaságot, kihúztam a vállamat, és felmásztam az oltárra, aztán lefeküdtem, ahogy arra a testvérem utasított. Vittoria megállt mellettem, aztán végignézett a kamrán, ahol az alakváltó egymagában várakozott – őrködve, amint arra rájöttem.

– Senki ne zavarjon minket! – Lepillantott rám, levendulaszínű szeme felizzott, ahogy megidézte az erejét. – Hamar vége lesz.

Mielőtt még időm lett volna megadni magam a növekvő pániknak, Vittoria ujjai megnyúltak, és a karmai a mellkasomba döftek. Egy pillanatra alig hittem el, hogy megtette.

Aztán sikításra nyitottam a szám, de a torkomon nem jött ki egy hang sem. A mellkasom égetett. Hevesen. Olyan érzés volt, mintha féltucatnyi kést tűzbe tettek volna, aztán mindet a testembe döfnék. A fájdalom olyan kínzó volt, olyan elsöprő, hogy semmi mást nem éreztem. Az elmémet és az emlékeimet tartó gát, az egész bűbájlakat úgy megrepedt, mint egy tojás, és egyszerre minden megrohant.

Az életem.

A házam.

Az erőm. Lelki szemeim előtt láttam magamat és Haragot, amint szeretkezünk, edzünk és harcolunk ésszel és akarattal. Egy másik emlék: az ikertestvérem és én, ahogy terveket szövünk a tróntermünkben. Láttam Surseat, amint eljön hozzánk a tervével, és a bosszúvágya táplálta a bűnömet. Aztán a kertben voltam, és láttam a kifejezést Harag arcán, közvetlenül azelőtt, hogy mindent elszakítottak tőlünk.

A sikoly, amit korábban nem tudtam kiadni magamból, most visszhangot vert a templomban. Formát öltött düh és gyötrelem volt. Hallottam, ahogy az alakváltók szétszéledtek onnan, ahol eddig rejtőzködtek. És én csak sikoltoztam és sikoltoztam, amíg az emlékek elapadtak.

A sötétség olyan gyorsan kebelezett be, mint a fájdalom, aztán már nem éreztem vagy gondoltam semmit sem.

Miután elmúlt a fájdalom, és a sötétség szertefoszlott, mozdulatlanul feküdtem, mint egy szobor, és füleltem. Néhány szobával arrébb meghallottam egy szoknya suhogását, topánok puha lépteit. Fojtott hangokat. Közelebbről éles lélegzetvétel hallatszott, mintha valaki hirtelen felébredt volna.

Csukva tartottam a szemem, miközben hozzászoktam a jobb hallásomhoz. Az élesebb érzékeimhez. Egy dolog azonnal feltűnt. A pulzusom nem lüktetett. Mélyen belélegeztem, majd lassan kifújtam a levegőt.

A szívverésem hiánya nem volt olyan zavaró, mint korábban gondoltam. Bár ez talán annak is volt köszönhető, hogy a félelmet nem ugyanúgy éreztem, mint előtte. Kinyitottam az egyik szemem, és meglepődve láttam, hogy vörös és aranyszínű csíkok kúsznak be az ablakokon és az ajtó alatt. Meghasadt a hajnal. Tovább lehettem eszméletlen, mint képzeltem.

Felültem, és majdnem átvetettem magam a termen, mert tökéletesen helyreállított halhatatlan testemet hihetetlen erő töltötte meg. Azt már tudtam, hogy senki sincs velem a helyiségben, de most új szemmel néztem körbe. Vittoria igazat szólt; olyan érzés volt, mintha eddig víz alá merültem volna, és a fejem végre kibukkant a felszínre. A színek élénkebbek voltak, intenzívebbek. Láttam a ruhám egyes szövetszálait. A templom túlsó végében porszemek csillogtak a napfényben.

Úgy éreztem, tele vagyok energiával, teljesen felfrissültem. Egy ugrással máris az oltár tetején termettem, majd a levegőbe vetődtem, és kecsesen földet értem a terem túloldalán. Furcsa, ismerős érzés ébredezett a középpontomban. A szívem helyett az erőm egyenletes lüktetésére találtam rá. Olyan érzés volt, mintha hazatérnék, miután túl sokáig távol voltam.

– Fiat lux.

Rózsák és vadvirágok lobbantak lángra a teremben mindenhol. A tűz dühösen ropogott, szikrát vetve a saját dühömre, és felszítva azt. Ez az erő, ez tett engem a Rettegettek egyikévé. Végtelen volt, és csak a vágyam, hogy elzárjam, tartotta kordában. Maria nonnára gondoltam. Felidéztem a hazugságait. A fájdalmat. És a virágok még fényesebben égtek. Oldalra billentettem a fejem, amikor ismerős hangra lettem figyelmes.

Felismertem az ikertestvérem lépteit, még mielőtt felé fordultam volna.

– Van kedved egy kis bosszúálláshoz, mielőtt elmegyek?

A szája sarkai lassan felfelé görbültek.

– Jó, hogy újra itt vagy, Düh!

TIZENKILENC

A Harag házában egyszerre számtalan dolgot érzékeltem. Szolgák nyüzsögtek az alsóbb szinteken, démonkatonák gyakorlatoztak valahol egy létesítményben, amit még nem látogattam meg. A nemesség néhány mérges tagja egymással vitatkozott – a haragjuk apró parázsként szikrázott a tudatom szélén.

Aki viszont szinte minden figyelmemet lekötötte, a férjem volt. Az energiája mint egy tomboló pokol, amit jégtornyok vettek körbe. Elképesztő volt. Akárcsak a luccicaréját, a mágiáját is a fekete árnyalataiban játszó ragyogásnak láttam, arannyal meghintve. Csillogó és veszélyes. Mint a herceg maga.

Harag még mindig a Gödörnél tartózkodott – messziről is éreztem kegyetlen erejének lüktetését, és bárhol felismertem volna. Valami gyengéden felé vonzott, de a találkozásunknak még várnia kellett. Bár, ha én éreztem a mágiáját, nem volt kétségem afelől, hogy ő is érzi az enyémet. Nem fog sok időbe telni, hogy eljöjjön, és megkeresse frissen helyreállított királynéját.

A figyelmem ezután a boszorkánytorony felé terelődött, ahol tudtam, Fauna még mindig szorgosan dolgozik, és nyomban odaindultam. Az idő másképp folyt a pokol dimenzióiban, így nem voltam benne biztos, mennyi ideig voltam távol, de a látogatásom nem tarthatott olyan sokáig, különben Harag már a keresésemre indult volna. Nem akartam megijeszteni a barátomat, ezért óvatosan kopogtattam – legalábbis én azt hittem –, és az ajtó kivágódott.

– Fauna?

A barátom összerezzent a zajra, és az ajtó felé fordult.

– Emilia! Hála az ördögnek, hogy itt vagy, megtaláltam… – Fauna olyan hirtelen pattant fel, hogy a széke felborult. Végigpásztázta az arcomat, feltehetően az ismerős vonások után kutatva, és lenyelte, amit mondani akart. – A szemed…

– Tudom. – Már nem melegbarnán csillogtak. Hanem a mágiám rózsaarany színével.

A tekintete a mellkasomra siklott. Nem látszott rajta változás. Nem volt heg, nem volt nyoma annak, amit a testvérem eltávolított. Semmi nyoma annak, hogy bűbájlakat zárt ketrecbe. Bár, tekintve Fauna démoni érzékeit, valószínűleg már nem hallotta a halandó szívem dobogását.

Valami szomorúsághoz hasonló ült ki lassan az arcára, bár esküdni mertem volna, hogy rémületet érzékeltem. Olyan érzés társult hozzá, mintha apró tűk szurkálnának, ami elvonta a figyelmemet. Ha Harag így érzékelte az érzelmeket, elég kellemetlen egy dolog, és időbe fog telni, hogy megszokjam. Már el is felejtettem, milyen ez. Újra kellett tanítanom magam, hogy csak akkor koncentráljak az érzelmek érzékelésére, amikor én úgy akarom, különben beleőrülök.

– Erőszakkal kényszerítették rád? – kérdezte halkan.

A szemöldököm felszaladt a homlokomra. Aligha volt átok, hogy visszakaptam az igazi formámat. A barátom mégis úgy viselkedett, mintha egy halottal beszélgetne. Megkíséreltem egy mosolyt, amitől még nagyobbat nyelt. Felsóhajtottam.

– Nem. Senki sem kényszerített semmire. Kivéve talán a boszorkányokat, amikor rávettek, hogy bábu legyek a játékaikban.

Hangtalan léptekkel sétáltam be a szobába, és az érzés, ami Faunából sugárzott, felfokozódott. Félelem. Ezt érezte most a barátom a jelenlétemben.

Végigsimítottam a nyitott grimoárokon. A papír érdesebbnek tűnt, a tinta illatát erősebbnek éreztem.

– Tudtad, hogy bezártak az igaz pokolba? A Változó-szigeteken. Ötletes név egy mágikus szigetnek, ami képes időt és teret változtatni. Megfelelő helynek tűnt, hogy itt térjek vissza az igaz énemhez.

Pillanatnyi csend állt be. Majd egy újabb követte. Fauna ismét végignézett rajtam, és alaposan szemügyre vett. Ki tudtam venni a füst illatának jegyeit a ruhámon, a hajamban. Ő is érezte. A hangjában gyanakvás bujkált.

– Megtámadtad őket?

Az ajkam felfelé görbült.

– Lehet, hogy meglátogattam őket.

– Őfelsége…

– Az árulóim ellen tett lépés jogos volt! Mit találtál?

– Én… – Fauna követte a tekintetemet, ami azon a grimoáron állapodott meg, amit az előbb olvasott. Korábbi izgatottsága valamelyest kezdett lassan visszatérni, ahogy a lapra mutatott. – Azt hiszem, találtam egy megoldást az átok megtörésére.

– Amivel Haragot sújtották?

– Igen, de ez még nem minden. – A mosolya nem egészen érte el a szemét, de a korábbihoz képest sokkal őszintébb lett. A félelme is enyhült kissé, bár még mindig ott lappangott kellemetlenül. – A Pusztítás pengéje maga nem egyszerűen egy elátkozott tárgy; valahogyan képes átkok és bűbájok elpusztítására. Azt nem tudom pontosan, hogyan működik, de találtam még valamit, ami talán többet is mond erről.

Felkapott egy másik jegyzetet, és felém tolta. Egy bonyolult térkép volt a Harag házáról, ami felszín alatt megbúvó rejtett alagutakat, templomokat és barlangokat ábrázolt, föld alatti városok és falvak látszatát keltve.

– Van egy hely a kastély területén, amit az Emlékezet kútjának neveznek – folytatta Fauna. És azt hiszem, ez a kulcs ahhoz, hogy többet is megtudjunk a Pusztítás pengéjéről. – A térképen rámutatott a KERTEK feliratú területre. – Tizedet kell fizetned az istennőnek, hogy beléphess az Emlékezet kútjának kamrájába. Kellemetlen élmény; a kútnak először méltónak kell találnia, és az emlékek, amiket megmutat, gyakran olyan rémálmok, amit mások kivetettek magukból. Vagy olyan dolgok, amiket el akartak felejteni.

– Ez minden?

– Nem olyan könnyű, mint amilyennek hangzik. – Fauna az ajkába harapott. – A kút képes elhitetni veled, hogy valóban abban az emlékben vagy, amit mutat neked. Azt mondják, néhányan ott ragadtak az örökkévalóságig, és újra és újra átélik egy emlék legrosszabb pillanatait, ami még csak nem is a sajátjuk.

Ezen nem aggódtam különösebben, de tudtam, hogy a bűbájlakattal megkötött Emilia így érzett volna. Faunának mostanra sikerült lenyűgözően jól palástolnia a félelmét, de még mindig éreztem a felszín alatti pislákolását.

A rémület teljes hiánya nem igazán ijesztette meg, de elég kényelmetlenül érezte magát tőle. Nem engedhettük meg magunknak, hogy bármi elterelje a figyelmünket, amikor annyi minden forgott kockán – le kellett csillapítanom az aggodalmát, hogy képes legyen fókuszálni.

– Ezt hogy kerülhetem el? – kérdeztem.

Fauna szeme összeszűkült, de látszólag úgy döntött, nem kezdi vitatni, valóban aggódom-e, vagy csak az ő megnyugtatására kérdezem. Lepillantott az előtte nyitva álló könyvre.

– E szerint a szöveg szerint, ha a kérdésedre összpontosítasz, és nem veszíted szem elől, képes leszel addig válogatni az emlékek között, amíg meg nem találod a választ, amit keresel. Az emlékek többnyire tiszta kvarckristályba, hematitba, ametisztbe vagy lazurkőbe vannak oltva. Egyszerre egy kristályt tarts a kezedben, és közben koncentrálj a kérdésedre; állítólag odavonzza hozzád a megfelelő emléket, vagy téged az emlékhez.

Bólintottam, és a kérdésre gondoltam, amire a leginkább választ akartam kapni.

– Biztos vagy benne, hogy a kút tudni fogja a Pusztítás pengéjének pontos helyét, ha megkérem, hogy mutassa meg, hol van?

– Elméletileg meg kellene mutassa. Valakinek tudnia kell, hogy hol van, vagy legalábbis ismernie kell valakit, aki egy ponton kapcsolatba került vele. Még ha közvetlenül nem is beszélnek róla, felbukkanhat egy kivetett emlékben. Lehet, hogy ez nem vezet el közvetlenül a tőrhöz, de adhat egy kiindulópontot. – Fauna kifújta a levegőt. – De én személy szerint nem ismerek senkit, aki valaha sikeresen használta volna a kutat.

Ez felkeltette az érdeklődésemet.

– Még a pokol hercegei sem?

– Ők nem képesek rá. Senki sem tudja, miért. Őfelsége mindent megpróbált, miután az átok beteljesült. Még Irigységnek is megengedte, hogy megkísérelje használni. Mindkettőjük próbálkozásai kudarcba fulladtak. Nem tudtak hozzáférni egyetlen emlékhez sem. Sem halandóktól, sem démonoktól, sem természetfelettiektől.

Milyen különös.

– A kút már azelőtt itt állt, hogy a démonhercegek uralma megkezdődött, igaz?

– Igen. – Fauna bólintott. – Az istennő szobra új, de a feljegyzések szerint maga a kút már jóval a bűn házainak megalakulása előtt itt volt. De…

– Nem előttem.

– Nem, Lady Emilia. A Vénasszonyon és a Hét nővéren kívül nem sok olyan lény van, aki megelőzött volna téged és az ikertestvéredet az alvilágban.

Ha a bűbájlakatom még mindig a helyén lett volna, a hosszadalmas létezésem gondolata eléggé nyugtalanítana. Ehelyett visszanyúltam újonnan felszabadult emlékeimben, és elérkeztem a hatalmas barlangba, ami mintha évezredeknek tűnő időt foglalt volna magában. Felidéztem a pokol hercegei előtti időket, és az unalom érzését találtam ott. Züllöttséget. Mielőtt az ördög elfoglalta volna trónját, Vittoria és én üdvözöltük itt a lelkeket.

És nem élvezték a fogadtatást.

Kegyetlen, gonosz teremtmények voltunk. És élvezetünket leltük benne.

Az a határozott benyomásom támadt, hogy anyánk ezért babrált az emlékekkel, és ezért hozta létre a fátylat a hegyek között, ami elválasztja a Bosszú házát a Hét kör többi részétől. Celestia nem akarta, hogy bárki is emlékezzen a démonok uralma előtti időkre. Amikor még annál is gonoszabb teremtmények uralkodtak.

Harag ereje hirtelen megváltozott, és a jelenbe vonzott; eltűnt onnan, ahol eddig volt, és hirtelen közelebb jelent meg újra. Erőteljesebben. Úgy égetett, mint a nap melege. Dühös volt. Kegyetlenül dühös.

Hatalmas Isten a mennyben, a férjem haragja dalra fakasztotta a dühömet, és mintha harci himnuszt zengett volna. A figyelme kinyúlt felém, és tudtam, hogy érzi az erőmet, és már követi is a forrásáig. A torony előtt lépések dübörögtek a folyosón. Fauna gyorsan elköszönt, és kirohant az ajtón. Az érzelmei vadul tomboltak. Királyunk kegyetlenül rossz hangulatban volt.

És jó tippem volt rá, hogy miért.

Hátradőltem az asztalnak, és így vártam a találkozásunkat, ami az érzelmek robbanásszerű megnyilvánulásának ígérkezett. Az érkezése nem okozott csalódást. Harag kirántotta az ajtót a zsanérjaiból, és úgy hajította el, mintha nem is lenne súlya. Aranyszínű szempár lángolt a bűnétől, ahogy megállapodott az enyémen. Ha egy pillanatra fel is villant benne a megkönnyebbülés, azt azonnal felváltotta a harag keménysége.

– Az ajtó semmi olyat nem tett, amivel ezt kiérdemelte volna – mondtam.

– Meg is halhattál volna!

Színpadiasan végignéztem magamon.

– Irigységnek igaza volt. A halhatatlanság győzött.

– Kockázat volt.

– De megfontolt. – Elmosolyodtam. Ezúttal nem váltott ki félelmet. Harag szilárd tekintete egy pillanatra sem hagyta el az arcomat, az indulata még mindig elevenen lángolt közöttünk. – Tudom, miért nem akartad, hogy megtörjük a bűbájlakatot. – Keresztbe fonta a karját a mellkasán, és felvonta az egyik szemöldökét. Csábító, arrogáns démon. – Képes vagyok uralkodni a dühömön. Az alattvalóidnak nincs mitől félniük.

– Így lenne? – Harag megrázta a fejét. – A ruhádba kapaszkodó füstszagnak semmi köze a bosszúhoz? Valahogy nem tudom elképzelni, ahogy a testvéreddel a tűz körül ültök, és a régi szép időkről beszélgettek, mint két civilizált istennő.

– Egy aprócska kis bosszú jól megérdemelt volt, és ezt te is tudod! – Kemény pillantást vetettem rá, és az erőm feltámadt, hogy szembenézzen a démonéval, de aztán erős kézzel megragadtam. – A boszorkányok hálásak lehetnek, hogy csak az éttermüket vettem el tőlük, és nem az életüket. Azt újjáépíthetik. És most kétszer is meggondolják, mielőtt még egyszer keresztbe tesznek nekem.

– Igazad van. – Harag felsóhajtott. – Meggondolják, hogy közvetlenül támadjanak rád. De ez nem fogja megakadályozni őket abban, hogy a saját tüzükkel válaszoljanak. – Állta a tekintetem, és a sajátja olyan jegessé vált, mint a hangja. – Kapzsiságot elszólították a Gödörből, hogy térjen vissza a házába. A kémei boszorkányokat jelentettek, akik a köre mögötti hegyekben gyülekeznek. Támadni fognak. És aztán téged fognak hibáztatni érte.

Hát ez volt a férjem haragjának forrása.

Kapzsiság vérbosszút követelne ellenem is, ahogy Vittoria ellen, és a hercegem kénytelen lenne olyan döntést hozni, ami biztosan vérontásba torkollna. Most nem lenne olyan csel, amit Haraggal megkísérelhetnénk, hogy ezt elkerüljük; Kapzsiság kezdett egyre inkább problémává válni. Már semmi kétségem nem volt afelől, hogy ő állt a megbűvölt koponya mögött, így akarva gyanúba keverni az ikertestvéremet. Hogy tudta vagy sejtette-e, hogy Vesta életben van, úgy tűnt, nem számított. Bosszúra szomjazott. És a támadást tökéletes ürügyként használhatná fel, hogy némileg csillapítsa a szomját.

A kezem ökölbe szorult.

– Küldj üzenetet a Kapzsiság házának, azonnali látogatást kérve! Megtámadjuk a boszorkányokat, mielőtt ők csapnának le. És ezúttal nem leszek kegyes. Hadd lássák a boszorkányok és a fivéred, hogy mire vagyok képes!

Sarkon pördültem, és a lakosztályom felé vettem az irányt, levendulaszínű ruhám viharfelhőként lobogott körülöttem. Itt volt az ideje, hogy háborúhoz öltözzek.

HÚSZ

A havas eső jeges karmokkal dobolt a Kapzsiság házának mellvédjén. Csendben álltunk a keskeny ösvényen, tekintetünk egyenesen a távolban álló fák sorára szegeződött, nem törődve a harci öltözetünket ostromló fagyos vízzel. Egy őr pislákoló fényt vett észre északnyugati irányban. Nem lehetett tudni, hogy figyelemelterelésnek szánták-e, vagy véletlen volt. Nem gondoltam, hogy a boszorkányok ennyire óvatlanok lennének, tekintve, mennyire számítóak, de furcsább dolgok is történtek már, amikor az érzelmek tetőztek. Ami elgondolkodtatott…

A mozdulatlanul elterülő terepet vizsgálgattam, készenlétben tartva a mágiámat. Még a hevesen zuhogó havas eső ellenére sem neszeztek a madarak vagy az állatok az erdőben. Úgy tűnt, mintha az egész kör várakozással telve visszatartaná a lélegzetét. Egyelőre nem érzékeltem félelmet. Kapzsiság pázsitos udvara több száz méterre nyúlt minden irányban, ami agyafúrt módon kiiktatott mindenfajta fedezéket a barátságtalan vagy nemkívánatos látogatók számára. Mint például a boszorkányok.

Megfeszítettem, majd ellazítottam a kezem az oldalamnál. Amikor a boszorkányok jártak a fejemben, lehetetlen volt nem gondolnom nonnára. Ha most itt van a boszorkányok között, nem fogok habozni megvédeni a démonokat. Még akkor sem, ha ez azt jelentené, hogy meg kell küzdenem vele. Imádkoztam, hogy erre ne kerüljön sor, de már tényleg nem lehetett tudni, mire is képes a „nagymamám”.

Harag karja az enyémet súrolta, testének melegsége ellentétet képezett a téli viharral. A szél halkan morogva süvített végig a várfal mentén. Sötét felhők kezdtek gyülekezni a Harag háza fölött nem sokkal azután, hogy a tervünk megszületett. A jelenlegi időjárás kétségkívül a férjem feszült hangulatának volt köszönhető.

Az első kérése, hogy bebocsátást nyerjünk a fivére körébe, nem talált kedvező fogadtatásra. A játékteremben történt incidens után a kapzsiság hercege nem szívesen látott volna újra vendégül a rezidenciáján. Devon grófja is erősen kampányolt ellenem, és azt tanácsolta a hercegének, hogy ne engedjen be újra egy bosszúszomjas boszorkányt a bűnük házába. Nem tájékoztatták, hogy az a bosszúálló boszorkány valójában az alvilág istennője, és vigyáznia kellene, mit mond.

Egy második, szigorúan fogalmazott üzenet hatására Kapzsiság vonakodva, de megnyitotta előttem nemesi házának kapuit, különösen a segítségnyújtás ígéretével. És egy fenyegetéssel Harag frissen helyreállított feleségétől.

A tarkómon hirtelen felálltak a finom pihék, aminek semmi köze nem volt a jeges szélhez. Az íjász démonok nyilat helyeztek a húrra, a félelmük apró tűszúrásokkal bizsergette a bőrömet. Harag nem mozdult, de éreztem, hogy figyelme az alattunk lévő gyepre terelődik. Ő is érezte, amit én.

Kapzsiság jelzett az egyik őrnek, aki kilesett a perem fölött. Előreléptem, mert a bizsergető érzés egyre erősebbé vált. És rájöttem, hogy nem az őrök félelmét érzékelem. Hanem az ellenségeinkét. A boszorkányok már itt voltak.

A szemem összeszűkült, és hunyorogva kémleltem a látszólag üres gyepet, aztán észrevettem a nyomokat a jéggel borított fűben. A fűszálak megtörve lelapultak, letaposták őket.

– Várj! – kiáltottam fel.

Az őr nem hallgatott a figyelmeztetésemre. Áthajolt a párkányon, és egy másodperccel később vette észre, amit én az imént, de ennyi is elég volt. Mielőtt bárki bármit tehetett volna, a szeméből ömleni kezdett a vér, és megtántorodva átbillent a mellvéden, majd a hóba zuhant alattunk. Kiáltások törtek fel végig a sorban, az őrök nyilakat lőttek ki az ellenségre, akit nem láttak, és így nem is tudtak eltalálni. Ha így folytatják, a boszorkányok sikerrel járnak.

És ezt nem engedem megtörténni.

– Húzódjanak hátrébb! – kiáltottam oda Kapzsiságnak. – A boszorkányok mágiát használnak!

– Nem többek szánalmas halandóknál! Mi pedig fegyvereket használunk. – Kapzsiság jelzett a következő sor katonának.

Ostoba bolond. A halálba vezeti őket.

A nyomorúságos téli vihar ellenére a mágiám beragyogta az égboltot, és úgy zuhant le sugarakban a földre, mint tomboló, bosszúálló csillagok. A rózsaarany tűzgömbök olyan sebességgel csapódtak be, hogy krátereket hagytak a földben. Sikolyok hasítottak bele a csöndbe, mintha állatokat vittek volna a vágóhídra.

Még több mágiát idéztem meg, még több tüzet, és érzelemmentes arccal figyeltem, ahogy a megelevenedett dühöt zúdítom rájuk.

Bármiféle varázslatot is használtak a boszorkányok ahhoz, hogy láthatatlanná tegyék magukat, most megtört. Pont, ahogy sejtettem. A mágia ellen csak mágiával lehetett harcolni, és az övék nem volt más, mint az enyém hígított utánzata. Ideje volt emlékeztetni őket erre.

– Fiat lux!

Csuklyás boszorkányok kaptak egyszerre lángra, a húsuk égett és leolvadt a csontjaikról – az émelyítően édes illat az ég felé szállt. Visszatámadtak ők is, a maguk lenyűgöző erejével. Mágikus nyilakat zúdítottak ránk, amik süvítve szelték át a levegőt, és olyan erővel csapódtak a démonokba, hogy azok ledőltek a lábukról. Véget vethetnék ennek most azonnal, véget vethetnék nekik most rögtön, de kényszerítettem magam a tisztességes harcra. Azt akartam, hogy Harag kétségeket kizáróan tudja, bízhat bennem, még olyan helyzetekben is, amikor az érzelmek magasra hágnak.

Egy mágikus nyílvessző hasította fel a karom, és a boszorkányra terelte a figyelmemet, aki kilőtte. Nonna hátravetette a csuklyáját, arckifejezése kemény volt. A tekintete jelezte, az én döntésem volt, hogy az ellenségévé válok, abban a minutumban, hogy megtörtem a bűbájlakatot.

Egy pillanatig csak bámultam rá, hogy magamban teljesen megemésszem, ő lőtte ki a nyilat. Most azonnal megölhetném. Igazságot szolgáltathatnék és bosszút állhatnék azért, amit velem és a testvéremmel tett. És mégis…

– Fuss! – tátogtam neki némán.

Ez volt az egyetlen figyelmeztetés, amit kap tőlem. És több volt, mint amit megérdemelt.

Nem néztem újra felé, nem voltam benne biztos, hogy hallgatott-e rám. Végül is ő is meghozta a döntését, ahogy én is az enyémet.

Jobbra is, és balra is démonok estek el, és nem tudtam, hogy halottak vagy súlyosan megsérültek. Tovább lőttem a mágiámat az arcvonalukra összpontosítva, és mindent megtettem, hogy visszaszorítsam a boszorkányokat az erdőbe, hogy elijesszem őket a Kapzsiság házától. Hamarosan kénytelenek lesznek feladni; a mágiájuk nem volt végtelen. Csak meg kellett akadályoznunk, hogy komolyabb kárt okozzanak, amíg kimerítik a forrásaikat. Ez nem lehetett túl nehéz feladat.

Éreztem Harag jégmágiáját, majd a fülemet megütötte egy fájdalmas szisszenés. Azonnal felé kaptam a fejem, és megláttam, hogy egy mágikus nyílvessző átfúrta a vállát.

– Jól vagy? – kiáltottam a hirtelen lezúduló felhőszakadás és a szél üvöltésén át.

Összeszorította a fogát, és kirántotta a nyilat.

– Sárkányméregbe mártották őket.

Egy második nyíl süvített felénk a levegőben, egyenesen a torkát célozva meg, de én röptében elkaptam, és kettétörtem a markomban. Még két égető szerrel bekent nyílvessző röppent Harag felé.

Nonna bizonyára utasította a boszorkányokat, hogy őt célozzák meg, vagy azért, hogy eltereljék vele a figyelmemet, vagy hogy megbüntessenek, amiért őt választottam. Fehéren izzó, mindent felemésztő düh söpört rajtam végig. A férjemet vették célba, és itt véget ért számomra a civilizáltság minden látszata. A pokolba a tervünkkel!

– Elég! – A hangom alig volt több suttogásnál, mégis elérte az őröket és a boszorkányokat. Olyan volt, mint egy hurrikán széllökései, és a boszorkányok megérezték a közeledő veszélyt. Abbahagyták a mágikus nyilak kilövését, megragadták egymás kezét, és kántálni kezdtek. Mintha valaha is remélhetnék, hogy a mágiájuk felülmúlhatja az enyémet, különösen most, hogy valóban feldühítettek.

Belélegeztem, és magamba szívtam a középpontomban lüktető erőt, két kézzel lenyúlva a Forrásba.

Ez a kút soha véget nem érő volt. Végtelen. A bűbájlakattal az erőm csak a felszínét súrolta annak, amire valójában képes voltam. És a boszorkányok haragja, a mérgük a Bosszú házának újbóli felemelkedése miatt, a Tenger & szőlő elleni támadás és a félelem, amit most hullámokban éreztem belőlük áradni, mind csak feltüzeltek. Minden gonosz történet, amit csak meséltek, most én lettem. Elfogadtam és magamra öltöttem a valódi énemet.

Most már én voltam a hús-vér Düh, és a boszorkányok nem fogják elfelejteni, mit jelent megtámadni egy istennőt.

A boszorkánykörben történeteket mesélnek majd erről a csatáról. Halkan suttogott figyelmeztetéseket mormolnak, miközben fél szemüket az égen tartják, az előjelét fürkészve, hogy felszították-e a bűnömet azzal, hogy egyáltalán beszélni mertek erről a napról. Harag élni fog, de róluk ugyanez nem lesz elmondható.

Még több erőt, még több tüzet, még több dühöt hívtam elő, ahogy a boszorkányok ellen fordítottam a mágiámat. Kéttucatnyian voltak. Nonnán kívül egyiküket sem ismertem fel azonnal, bár nem is néztem meg őket különösebben. Nem számított volna, hogy személyesen ismerem őket, vagy sem. Harcolni jöttek, ölni, és én hasonlóképp fogok válaszolni nekik. Ezúttal nem hagyom, hogy bárki közém és Harag közé álljon.

Fájdalmat okoztak neki, és bár a démon meggyógyult, nálam betelt a pohár.

Megidéztem minden cseppnyi dühöt, ami csak rendelkezésemre állt, minden apró lángját, amit a hazugságok, a manipuláció és az árulás miatt éreztem. A hosszú évek, ameddig megfosztottak a mágiámtól, most pokoli tűzben szabadultak fel, amit teljes mértékben én irányítottam. Egyik test a másik után esett össze, és az elszenesedett hamut elfújták a széllökések. Bosszúálló istenként zúdítottam rájuk a tüzet, még jóval azután is, hogy az utolsó boszorkány is elesett – teljes megelégedéssel néztem, ahogy az egész kör lángol.

Meleg ujjak fonódtak az enyémek köré, és visszarántottak a jelenbe.

Az első dolog, amit észrevettem, a kísérteties csend volt. Már nem ropogott és pattogott a tűz. A téli vihar is elcsendesedett. Alig hallottam a mellettem álló démonok lélegzését.

Haragra néztem, akinek az arckifejezése feszült, de büszke volt.

– Meghaltak, úrnőm. Az utolsó szálig.

A testemet mintha tűk kezdték volna ismét szurkálni. Elszakítottam a tekintetemet a férjemtől, és körbenéztem. Az összes katona nyíltan bámult, arcukra egyértelműen kiült a félelem.

Nos, nem az összes katona. Rengeteg démon a földet vizsgálgatta, és egyáltalán nem voltak hajlandók a szemembe nézni. Végigpillantottam az őrök és katonák során, amíg a figyelmem meg nem állapodott a hercegükön. Kapzsiság nem félt, de éreztem benne némi tartózkodást, ahogy meghajtotta a fejét. A keze még mindig a kardja markolatán pihent.

– A Kapzsiság háza megköszöni a Harag házának a támogatást!

Támogatást. Véget vetettem a csatának, mielőtt kitörhetett volna egy igazi háború. Ránéztem a sértetlen katonákra – az első őrön kívül, aki átnézett a párkányon, senki sem vesztette el az életét. A dühöm még nem csillapodott le teljesen, és a félelem szurkáló tűi, meg a bosszantó férfiarrogancia szító hatására elszabadítottam még egy kis poklot.

– Miért kerül folyamatosan célkeresztbe a Kapzsiság háza? Furcsának találom, hogy a boszorkányok és a vérfarkasok is úgy döntöttek, megtámadják a körödet. Nem számít, az ikertestvérem melyik gyufákat gyújtja meg, mindenki ellened indul. Nem a Harag, az Irigység vagy a Kevélység háza ellen. Csak ellened. Mit tettél, hogy ennyi ellenséget szereztél magadnak?

Kapzsiság megvonta a vállát.

– Talán a vagyonomra fáj a foguk. Egyetlen játéktermem érméi egy egész háborút finanszírozni tudnának. – Üres mosolyt villantott rám. – Kérlek, fáradjatok a vendéglakosztályotokba. Hanyag házigazda lennék, ha nem rendeznék ünnepi bált a kettőtök tiszteletére.

Ezzel Kapzsiság fogta magát, és visszaindult a kastélyba a katonáival. Megfordult a fejemben, hogy a lábuk alá dobok néhány tüzes rügyet, mert elég mulatságosnak találtam a gondolatot, hogy az ajtóig ugrándoznak, de visszafogtam magam. Harag még mindig engem figyelt, mintha még esély lenne arra, hogy elveszítem az önuralmamat, és porig égetem a démonbirodalmat.

– Mondtam már – szólaltam meg halkan –, nincs miért félned tőlem.

– Tudom jól. – Harag tekintete az udvarra siklott. – De te tudod?

Átpillantottam a mellvéden, és lebámultam a parázsló gyepre, ahol az ellenségeink tetemei már nem voltak többek hamunál.

Zavarnia kellett volna, hogy olyan mértékű erővel rendelkezem, amivel könnyűszerrel elpusztíthatok két tucat boszorkányt, és még csak meg sem erőltetem magam. Nonna talán ott volt lent a holtak között. Mégsem éreztem semmit. Kivéve talán az elégedettséget, amiért megvédtem azt, akit szeretek. Most megértettem, a férjem miért habozhatott felszabadítani a bennem lakozó bosszúistennőt.

Visszafordultam Harag felé.

– Szeretném lemosni magamról a füst illatát, mielőtt felöltözünk az estélyhez.

Nem meglepően, Kapzsiság bálterme maga volt a bronzba borított pompa. Ahogy a játéktermeiben, itt is minden gazdagnak, fényűzőnek tűnt, a legjobbnak, amit pénzen venni lehetett. Kápráztató színek, rengeteg nemesfém, selyem és bársony, valamint megszámolhatatlanul sok művészi alkotás, mind gyönyörű keretekbe foglalva. A helyiség a herceg anyagi gazdagság iránti kapzsiságát volt hivatott bemutatni.

Haraggal ráérősen sétálgattunk a tágas tánctéren. Korábban többnyire hallgatag volt, mialatt megfürödtünk, majd alkalomhoz illő ruhába öltöztünk, és a hangulatát szinte lehetetlen volt megfejteni.

De nem voltam bolond. Megértettem, hogy nyugtalanító volt látni engem a teljes dicsőségemben, ahogy hagyom, hogy a dühöm féktelenül tomboljon. De tudta, mi volt a stratégiánk; ő segített megtervezni, mielőtt elhagytuk a Harag házát. Kapzsisággal és a seregével ellentétben Haragot nem érte meglepetésként, ami az este történt. Tudta, hogy ha úgy érzem, bármelyikünket is veszély fenyeget, kíméletlenül szabadjára engedem az erőmet. Megfogadtam, hogy soha többé nem szakíthatnak el minket egymástól.

És komolyan gondoltam.

Mégis, nem tudtam megállni, hogy eltűnődjek, vajon megbánta-e a tervünk bármelyik részletét. Ha a hadvezér inkább a szó szorosabb értelmében vett, kézitusával vívott csatát részesítette előnyben, a saját hajlandóságom, hogy félredobjam a civilizáltságot, és megsemmisítsem az ellenségeinket, talán zavarta őt.

Harag a saját mágiáját kiegészítő fegyverként használta, amikor a farkasok ellen küzdöttünk, de a tőrét is ugyanolyan mértékben forgatta. Némi nyugtalanság futott végig rajtam. Lehetetlenség volt megmondani, hogy ezt a halandó lelkiismeretem felszínre törése okozta-e, vagy a közelünkben álló urak és hölgyek félelmének bizsergető tűszúrásai.

– Lady Emilia. – Egy inas közeledett tálcával a kezében, amiről halvány arany, rózsaszín és szilvakék borok közül lehetett választani. Minden pohárban aranypelyhek kavarogtak, a kapzsiság egy újabb formáját kifejezve. Én egy halvány rózsaszín bort választottam, és óvatosan belekortyoltam. Harag választása egy szilvakék italra esett, aztán folytattuk lassú sétánkat a bálteremben.

A karomon egyre erősödött a bizsergés, ahogy elhaladtunk a nemes urak és hölgyek csoportjai mellett. A bátrabb démonok meghajtották a fejüket, és udvariasan odamormogtak nekünk, hogy „Harag herceg, Lady Emilia”, mielőtt gyorsan másfelé kerestek elfoglaltságot. Valamiféle kellemetlen érzés ékelődött a bordáim közé.

Nem számítottam a köszönetükre, de az elkapott tekintetek és a félelem tüskéi megdöbbentettek. És nemkívánatos meglepetés volt. Nehéz volt eldönteni, hogy a félelmük kizárólag felém irányul-e, vagy Haragtól is tartanak. Legutóbb, amikor itt járt, tagadhatatlan volt, hogy megsemmisített egy játéktermet a legendás dühével. Talán mindketten a félelem célpontjai voltunk.

Bár a férjemnek nem okozott gondot, hogy más férfiakat odavonzzon magához. Néhány lord udvariasan csevegett a csatáról, ami ki sem tört, és közben az italukat kortyolgatták, okot adva maguknak, hogy elsiessenek, amint Harag emlékeztette őket, hogy a tűzmágiám mentette meg mindannyiukat.

Harag gyöngéden megszorította a kezem.

– Szabad egy táncra, úrnőm?

– Igen.

A férjem a táncparkettre vezetett minket; csillogó bronzpadló terült el alattunk, ami homályosan, torzítva tükrözte a képünket. Pontos mása volt annak, ahogy belül éreztem magam: torznak és homályosnak. Nem voltam hozzászokva, hogy halandó érzelmeket próbáljak beleépíteni a halhatatlan világszemléletembe. Úgy éreztem, mintha a két felem próbálna összekapcsolódni, de az egyik olaj volt, míg a másik víz. Bármennyire is igyekeztem összevegyíteni őket, szétválasztva maradtak, és szinte harcoltak egymással.

Harag illetlenül szorosan ölelt magához, miközben a zenészek belekezdtek egy keringőbe, és a keze olyannyira lecsúszott a derekamon, hogy mézsűrű melegség lobbant tőle az ereimben. Ha a figyelmemet próbálta meg elterelni a termet átható nyugtalanság tűszúrásairól, majdnem sikerrel járt.

Egészen addig, amíg a pillantásom Devon grófjára nem esett, és meg nem éreztem dühének forróságát. Azonnal a férfi felé fordult, akivel táncolt, és mondott valamit, amitől a démon felkacagott. Valószínűleg az én káromra. Bár nem voltam hajlandó hagyni, hogy ez belém marjon. Én is felhúztam volna magam, ha előkapott farokkal ér el Harag bűnös vihara, és még össze is vizelem magam.

Párok, akik látszólag észre sem vették a külvilágot, egyszerre megmerevedtek, ahogy elhaladtunk mellettük. Ezúttal hallottam a pusmogást. A Rettegettek felemelkedéséről beszéltek. Arról, hogy a halál istennőjét gyilkosság vádjával körözik, és hogy Düh eljött, hogy rendezze az ikertestvére adósságát. Nem haragvó férjemtől féltek – hanem tőlem.

Harag vállának támasztottam a fejem, és igyekeztem tudomást sem venni a duruzsolásukról. Beszélhettek és pletykálhattak, amennyit csak akartak; egyikük sem ismert engem vagy azt, amit éreztem. Hogy szerettem volna mindannyiuknak segíteni azzal, hogy megtalálom a Pusztítás pengéjét, és megtöröm az átkot. De egyeseknek valószínűleg semmi sem lenne elég jó, mindegy, mit teszek. Mindig találnának okot arra, hogy gyűlöljenek vagy féljenek tőlem, ha ezt az utat választják. A pusmogás egyre élesebbé, kegyetlenebbé vált.

Magasan felszegtem a fejem, miközben tovább táncoltunk a bálteremben. Hamarosan a zsúfolt táncparkett szinte kiürült, és a félelmet jelző bizsergés fájón szúróssá vált. Megfeszítettem az állkapcsom, és közömbös arckifejezést erőltettem magamra. Talán a közel húszévnyi halandó lét és az emberként élt élet volt az oka, de többé már nem akartam ilyen rettegést kelteni másokban.

A hatalom egy dolog volt – nem fogok bocsánatot kérni azért, hogy képes vagyok megvédeni magamat és azokat, akiket szerettem, de ez? Én egyáltalán nem ezt akartam. Egy emlék ötlött fel bennem az azelőtti életemből. A tűzmágia ellenére, amit egy szempillantás alatt megidézhettem, belül hideg voltam, és teljesen egyedül, az ikertestvéremet leszámítva.

Már elfelejtettem, milyen elszigetelve éreztem magam, mert rettegtek tőlem. Nem ismertem semmi mást, nem volt mihez hasonlítanom. De most már megtapasztaltam a barátság melegét. A nevetés örömét és a megnyugvást, amit az… elfogadásban találtam.

Haragot tisztelték az erejéért, nem pedig büntették érte. A démonok, sőt még a fivérei is meggondolták kétszer is, hogy keresztbe tegyenek neki, rám viszont úgy néztek, mintha hóhér lennék, aki kész porig égetni őket bármiféle vélt sérelemért.

Nem volt igazságos, hogy engem ugyanazért kárhoztattak, amiért a férjemet tisztelték. Bár lehet, hogy az ő szemszögükből nézve én valami olyan voltam, ami valódi félelmet keltett. A Bosszú házát nem egyetlen bűn uralta, mint a többi házat. Bárkiért eljöhetett, és ez olyasmi volt, amitől a démonok rettegtek.

– …rászedte a herceget a házasságra.

Egy pár csúnya pillantást vetett rám, mire megmerevedtem. Egyáltalán nem ez történt!

– Ne törődj velük. – Harag hangja selymesen szólt a fülemben. – Nem szedtél rá semmire. És ma káprázatos voltál! Megállítottál egy csatát, mielőtt háborút robbanthatott volna ki. A mágiád békét hozott. Szükséges stratégiai lépés volt. Soha ne kételkedj ebben!

– Úgy tűnik, ez az udvar ezt egyáltalán nem így gondolja – feleltem halkan. – Azon töprengtem, hogy te megbántad-e a taktikánkat.

– Én bízom benned, úrnőm. És bíztam az ítélőképességedben is az este folyamán. – Végigsiklottunk a táncparketten, az érintése megnyugtatott. – A boszorkányok nem vívtak volna tisztességes csatát. Csak még több varázslatot és trükköt alkalmaztak volna. Ebben az esetben kiállok a döntésünk mellett, hogy úgy harcoljunk, ahogyan harcoltunk. Ma fegyverként használtad a mágiádat. Nem pedig a mágiád használt fel téged, Emilia. Igazi győzelem volt, és büszke vagyok arra, amit elértél! Ezek közül az udvaroncok közül senki sem állna ki és harcolna a saját udvaráért.

– Leginkább a saját érdekemben cselekedtem – vallottam be. – Nem akartam, hogy Kapzsiság újabb vérbosszút követeljen. És amikor téged vettek célba, meg akartam ölni minden egyes boszorkányt.

Harag a fülemhez hajolt, és éreztem, hogy elmosolyodik.

– Ezt csak még vonzóbbnak találom, úrnőm!

– Hazug. – Hálásan szorítottam meg a kezét, ahogy továbblibbentünk a táncparketten. Tudtam, hogy igaz, amit mondott, és mégis, a rettegő démonokkal teli bálterem ezt másképp éreztette velem.

Az ellenséget élve elégetve megsemmisíteni egyáltalán nem tűnt hősiesnek. Inkább érzéketlennek. Legalábbis én ezt éreztem volna, mielőtt a bűbájlakat rajtam megtört. Most minden zavarossá vált, furcsává. Istennő voltam, akinek nem kellene ilyen mélyen éreznie, akinek ítélkezés nélkül kellene cselekednie, de egy tényről bizonyossággal tudtam, hogy igaz: csak azért, mert megvan hozzá a hatalmam, még nem jelenti azt, hogy meg is kellene tennem.

Milyen precedenst teremtene ez a birodalom alattvalói számára? Mindannyian a helytelen cselekedetek végtelen körforgásának csapdájába estünk. Sursea kihasznált minket. Vittoria és én becsaptuk Haragot és Kevélységet. A boszorkányok megkötöttek minket. Vittoriával visszavágtunk. Ők megtámadták a Kapzsiság házát. Ez a békétlenség közöttünk az örökkévalóságig mehetne, ha nem vetünk neki véget. Valakinek fel kellett állnia és azt mondani, hogy most már elég. Az erőnek nincs mindig igaza. Máskülönben egyszerűen felbukkanhat a következő hatalmas teremtmény, és azt tehet, amit csak akar mindenkivel, akinek kevesebb nála az ereje.

– Egy csókot a gondolataidért? – kérdezte Harag. Elmosolyodtam a váratlan kérésen, és felemeltem a fejem, hogy az ajkunk finoman összeérjen. – Most pedig áruld el!

– Már nem úgy érzek, ahogyan annak előtte. – A beismerésemet csak suttogni mertem, hogy egyedül a démonherceg hallja. – Örülök, hogy visszakaptam a teljes erőmet, az emlékeimet. De… ilyen félelmet ébreszteni másokban, én nem erre vágyom. Nem akarok úgy belépni egy terembe, hogy arra rögtön néma csend borul. Óvatosan. Nem akarom, hogy ennyire rettegjenek tőlem. Elfelejtettem, milyen magányos voltam, mielőtt veled találkoztam. Hogy mennyire rideggé tett, hogy félelem és káosz járt a nyomomban melegség és szeretet helyett.

Harag egy pillanatra elhallgatott.

– Akkor mit szeretnél?

Elgondolkodtam a jóslaton, és bár lehet, hogy nem kizárólag rólunk szólt, egy részletét nagyon erősen éreztem. Ahogy fent, úgy lent. Egyensúly. Most, hogy szinte teljesen biztos voltam benne, hogy Vesta életben van, és önszántából bujkál, új célom lett, amire minden porcikámmal rákoncentrálhattam.

– Helyre akarom hozni ezt a hibát. Nemcsak az átkot akarom megtörni, hanem mindannyiunknak valódi esélyt akarok adni a békés egymás mellett élésre.

– Elképzelhető, hogy a béke nem lehetséges.

– Tudom. De legalább egyvalamit helyesen akarok csinálni. Túl sok volt már a düh és a neheztelés. Úgy akarok felébredni, hogy nem kell azon aggódnom, aznap ki támadhat ránk. Féltékenységből, haragból vagy kapzsiságból… én a jóra akarok koncentrálni. Szeretettel akarom körülvenni magam. És ez soha nem lesz lehetséges, ha mindannyiunkon átok ül. – Mély levegőt vettem, aztán kifújtam. – El akarok menni az Emlékezet kútjához. És véget akarok vetni ennek a végtelen körforgásnak, még ma.

Harag előrehajolt, és lágy csókot nyomott az ajkamra.

– Kapaszkodj erősen, úrnőm!

Anélkül, hogy elbúcsúzott volna a fivérétől vagy Kapzsiság udvarának bármely tagjától, Harag mágiája elragadott minket a táncparkett közepéről, mire néhányan szitkozódva felkiáltottak, de mi rájuk sem hederítettünk.

HUSZONEGY

„Tizedet kell fizetned az istennőnek, hogy beléphess az Emlékezet kútjának kamrájába.” Elismételtem magamban Fauna korábbi instrukcióját, miközben az istennő és a kígyó szobrát tanulmányoztam Harag kastélyának kertjében.

Az arcára nem véstek vonásokat, de a hajában virágok voltak, hasonlóan ahhoz, ahogy én szoktam viselni a saját frizurámat. Ívelt pengéjű tőrei elég élesnek tűntek ahhoz, hogy akár vért is ontsanak, ezért felmásztam a medence szélére, és hozzányomtam az ujjbegyemet az egyik éléhez. Egyetlen vércsepp buggyant ki, mielőtt a seb rögtön begyógyult, nyomát sem hagyva, hogy az imént felsértettem a kezem. Furcsa volt felidézni, hogy ez az azonnali gyógyulási képesség két estével ezelőtt még sehol sem volt. A bűbájlakat tényleg jócskán megváltoztatott. De jelen pillanatban nem akartam ezen rágódni.

A szobrot vizsgálgattam, hátha meglátom bármiféle jelét az átalakulásnak a véráldozatot követően. Semmi ilyesmit nem vettem észre. Túl szép lett volna, ha a szobor varázslatos módon életre kel, és felfedi, hogy a kezében lévő ívelt tőr maga a Pusztítás pengéje. De igazán örültem volna neki. Harag figyelmeztetett, mielőtt elindultam, hogy tudomása szerint a szobor nem rejtegeti a legendás tőrt. Énem egy része hitt benne, hogy istennői vérem majd felold valamiféle varázslatot a szobron, amiről még a démonok sem tudtak. Sajnos nem így történt.

A kezemet a tükröződő felületű medence mozdulatlan vize fölé tartottam, és néztem, ahogy az egyetlen kis vércsepp belehullik. Elméletileg szét kellett volna oszlania, amint a vízbe ér, de itt mágia játszott közre. A vércsepp dagadni kezdett, egyre nagyobbra nőtt. Körbeúszott a medencében, és egyre szorosabban megcsavarodott, ahogy a közepe felé áramlott.

A kialakult csigaformában rubinszínű lépcsők jelentek meg, amik levezettek a talajszint alá süllyedő, tátongó sötétségbe. Minden pontosan Harag elmondása szerint történt. Ő nem jöhetett velem – ez olyasmi volt, amit egyedül kellett megtennem –, de ez nem akadályozta meg abban, hogy minden lehetséges részletet megosszon velem, amiről csak tudomása volt, akár egy katonáját ütközetre felkészítő hadvezér.

Az egyik kezemmel megragadtam a szoknyámat, és ráléptem a karmazsinvörös lépcsőre. Félelem nélkül követtem a lépcsősort, ahogy megkezdtem utazásomat a föld alá. A tükröződő medence vize nem ért hozzám; minden egyes lépésemnél szétvált, amint egyre mélyebbre ereszkedtem a felszín alatt. Miután teljesen alámerültem, magam mögött hagyva a hűvös téli éjszakát, néhány percig még tovább vitt lefelé az utam, és a levegő annál csípősebbé vált, minél mélyebbre értem. A hőmérséklet már nem zavart úgy, mint egykoron. Nem volt kellemes, de többé nem vacogott a fogam, és nem lettem egész testemben libabőrös.

Itt nem volt semmi fény, csak végtelen sötétség, ami minden egyes megtett méterrel mintha egyre sűrűbbé, egyre áthatóbbá vált volna. De halhatatlan testemmel és érzékeimmel majdnem olyan tisztán láttam, mintha egy napsütéses délutánon sétálgattam volna a tengerparton. Néhány percnyi tempós gyaloglás után a lépcsőnek hirtelen vége szakadt. Megálltam a kavicsos talajon, és körbenéztem a kis barlangban.

Természetellenes, kékes fénysugár világított meg egy látszólag rózsakvarc téglákból épített kutat, ami a lépcső aljától nem messze állt. Az Emlékezet kútja. Közelebb merészkedtem, és észrevettem, hogy a peremén lévő néhány drágakőbe bűvös jeleket és latin szavakat véstek. Végigsimítottam a rovátkákon, és éreztem, ahogy az érintésem alatt felzümmög a kútban rejlő erő.

Belenéztem a mágikus kútba; a vize hihetetlenül tiszta volt, és az alján kristályok talán ezreit pillantottam meg. Minden egyes drágakő egy-egy emléket vagy rémálmot jelképezett. Valami elég szörnyűségeset ahhoz, hogy bárki is vetette ki azt az elméjéből, egyáltalán nem hiányolta.

Azon tűnődtem, vajon Harag azért jött-e el ide, hogy megtaláljon egy emléket, vagy hogy elhagyjon egyet. De nem volt fontos. Most csak az számított, hogy minél többet megtudjak erről a bizonyos tőrről, ami Fauna kutatásai szerint véget vethet a férjem átkának. Ezt nem veszíthettem szem elől, különben reményem sem lehetett a sikerre.

Átmásztam az alacsony peremen, és elmerültem a vízben, oda sem figyelve a hideg enyhe marására, ami a ruhámba szivárgott.

– Hol van a Pusztítás pengéje?

Lehunytam a szemem, és a fejemet a kútnak támasztottam, hagytam, hogy elmém kizárólag a keresett válaszra összpontosítson. Az ujjaim több kristályon is végigsiklottak, mielőtt megálltam egy olyannál, amit a többinél kicsit melegebbnek éreztem. Fauna erről nem említett semmit, de ez talán pozitív jele volt annak, hogy a megfelelő emléket vonzottam magamhoz. Csak egy módon deríthettem ki. A markomba zártam a kristályt, és magamba szívtam az emléket, mintha csak a sajátom lett volna.

Félelem mardosta a fiatal farkast, és sikolyokat szakított ki már amúgy is felsebzett torkából. Még csak kölyök volt, de megérezte a férfi sötét mágiáját. Démon. A szája kegyetlen vonala vékonyra préselődött, amikor érmeszínű tekintete visszasiklott a farkaslányra. Hallotta, amikor a férfi belépett az otthonukba, hallotta a halk szavakat, amiket a papájával váltottak, és azonnal átváltozott. Ez olyasvalami volt, amiről a papája azt mondta neki, hogy nem lenne szabad lehetségesnek lennie. És olyan hiba volt, amit azonnal megbánt, amint a démon megragadta a nyakánál fogva, és a magasba emelte.

– Ez az elsőszülötted? A hibrid harcos?

A hangjából hitetlenkedés csendült. A kölyök morogva vicsorította ki apró szemfogait.

Papa szeme elkerekedett.

– Igen, felség. Már a neve is azt jelenti, hogy „Marsnak, a háború istenének szentelt”, ahogy te…

– Nem érdekelnek a halandó istenek! Tisztességes démonnevet fog kapni, amint visszatérünk az udvaromba.

A kölyök ijedten vonaglott az idegen szorításában. Nem tudta, mi az az udvar, és nem is akarta megtudni. Papa nagyot nyelt; a farkaskölyök némán könyörgött neki, hogy vegye őt vissza, hogy szabadítsa ki ennek az idegennek a karmai közül. Az anyja, az asszony, aki valamiért sosem szerette őt, már elment aludni. Ha papa nem menti meg, senki sem fogja.

– Felség – papa kihúzta magát, és a fiatal kölyökben remény éledt –, talán törleszthetném az adósságomat valami mással. Ő még csak kölyök. Vézna és jelentéktelen. Hadd szedjek össze helyette elég pénzt! Vagy talán… talán sikerül megtalálnom a Pusztítás pengéjét!

– Eddig még nem találtad meg a pengét, és valószínűleg soha nem is fogod. – Az idegen ismét az arca elé emelte a kölyköt, és vizsgálódva méregette. – Átváltozott, körülbelül húsz évvel korábban, mint a fajtádnál szokás, a saját történelmetek szerint. Ez elég figyelemre méltónak tűnik nekem. És mi a helyzet a démoni képességeivel? Milyen mágiával rendelkezik ezen a téren?

– Én… nem tudom biztosan, felség.

A démon szeme összeszűkült.

– Hazudj még egyszer, és eltávolítom azt a szemtelen nyelvedet!

– Kérem! – Papa hangja alig volt több suttogásnál, csak egy megtört ember megtört könyörgése. Bár figyelmeztették, ne tegye, a farkaskölyök használt egy cseppet a mágiájából, hogy megnyugtassa a férfit. – Kérlek, felség! Kérj tőlem bármi mást. De kérlek, ne vedd el a lányomat!

– Hogy érzi magát a feleséged, hogy nevelheti a démon fattyát, akit ágyba vittél?

– Idővel megszereti a gyermeket! Az én bűneimért nem a lányomnak kellene megfizetnie. Kérem! Kérem, felség, kössünk egy másik alkut!

A démon szája bosszús vonallá préselődött, amikor a farkaslány kisöccse felsírt a bölcsőjében.

– A fiad is idő előtt átváltozott?

Papa a bölcsőre pillantott, és nagyot nyelt.

– Nem, felség. Semmi jelét nem mutatja a korai átváltozásnak.

– Akkor az üzletünk ezennel itt befejeződött. Add át a lányodat, és állj félre!

Az idegen megrántotta az állát, mire egy szarvasbundás, csillogó barna szemű férfi kilépett az árnyékból. A kölyök nyüszített, amikor a szörny – démon – kinyúlt felé, és megragadta. A nyüszítés visítássá változott, amikor a férfi beletuszkolta egy zsákba, majd jól összehúzta a száját.

Fülsértő vonyításán át hallotta, ahogy az idegen még visszaszól:

– Elég balga voltál ahhoz, hogy a Kapzsiság házával köss alkut. Javaslom, legközelebb gondold végig a következményeit annak, ha ilyen értékes dolgot játszol el!

Könnyek patakzottak az arcomon, és összeszorítottam a fogam a még mindig a fülemben csengő gyászos üvöltéstől, amit a fiatal farkas hallatott, amikor elhurcolták a családjától. Sajátomként éreztem a bánatát, a kétségbeesését, a rettegését, amit átélt, de nem tehettem semmit, hogy segítsek a kölykön. Elkeseredetten kutattam az emlékben bármiféle nyom után, ami elvezethetne hozzá, hogy megtalálhassam, ha itt már elvégeztem a feladatomat.

Az apa egészen ismerősnek tűnt, de vonásait elpalástolta mind a szoba félhomálya, mind a farkaskölyök könnyei. Szinte biztos voltam benne, hogy az akcentusa az általam ismert Változó-szigetekről származott, de semmi sem utalt arra, hogy ettől az emléktől milyen régen szabadultak meg. Hónapokkal vagy évtizedekkel ezelőtt is történhetett. Talán akár száz éve is. És mégis, szörnyen tehetetlennek éreztem magam. És egy kicsit még jobban gyűlöltem Kapzsiságot.

Hogyan tudta elvenni valakinek a gyermekét, bármit is tett fel az illető a játékra…

– Egy hibrid gyermek. – Egy farkas és egy démon nászának eredménye. Ahogyan Vestáról gyanítottam. Ha még mindig életben van, ahogyan én hittem, akkor ez az emlék bizonyította, hogy igazak voltak az udvari pletykák, amiket a gróf osztott meg velem: Vesta boldogtalan volt az udvarban.

Ha emlékezett az igazi családjával töltött időre, arra, hogy elszakították tőlük… pokoli lett volna számára a fogvatartójával élni. A parancsnokaként szolgálni. Imádkoztam, hogy igaz legyen a gyanúm, és a lány megszökött, hogy a testvérem segítette őt valamilyen módon.

Legszívesebben rögvest kipattantam volna a kútból, hogy látogatást tegyek a Kapzsiság házában, és némileg bosszút álljak a farkaskölyökért, de most kizárólag a saját kérdésemre kellett koncentrálnom. Nehezebb volt, mint gondoltam, köszönhetően az ereimben tomboló dühnek.

– Hol van a Pusztítás pengéje?

Félredobtam a farkaskölyök emlékkövét, és ujjaimat egy másik köré zártam, mire azonnal magába szippantott egy új emlék…

Sursea hallotta, ahogy a király a trónterme felé közeledik, léptei olyan hangosak voltak, mint a mennydörgés. Rosszkedvében volt, és csak egyre komorabb lett, minél közelebb ért hozzá. Helyes. Ideje volt, hogy a férfi odafigyeljen a kérésére, és komolyan vegye. Csak annyit kellett tennie, hogy utasítja Kevélységet, mondjon le a lányáról, és megtiltsa nekik, hogy összeházasodjanak. Bizonyára megvolt rá a hatalma, hogy megakadályozzon egy ilyen szentségtelen frigyet.

Ha a király azt akarta, hogy Sursea végleg eltűnjön a birodalmából, ez a megállapodás mindkettejük számára megfelelő volt. Csak annyi volt a boszorkány dolga, hogy addig szítsa a démon gyűlöletét, amíg olyan hatalmas nem lesz, mint a sajátja. Fontolóra vette, hogy elhozza hírhedt, elátkozott pengéjét, arra az esetre, ha a férfi visszautasítaná, de élve volt rá szüksége. Egyelőre.

Az ördög belökte a kétszárnyú ajtót, és Sursea megérezte dicsőséges szárnyainak forróságát, ahogy teljes valójukban széttárultak. Nem pillantott fel, nem volt hajlandó megadni neki azt az elégtételt, hogy a szárnyait bámulja, mint oly sokan mások. Korábban már látta őket, amikor a király a déli udvarba száműzte a vámpírokat, az istennők hegyeit megkerülve, mintha azokon átok ülne. A szárnyai ezüstös végű fehér lángok voltak, halálosak, gyönyörűek. És Sursea kémei szerint a legdrágább fegyverei. Semmit sem szeretett náluk jobban.

A háború hadvezére bizonyára sok mindent megtenne egy ilyen kincs megtartása érdekében.

Nem volt hajlandó a férfi irányába nézni, inkább végigsimított a combja külső részének csupasz bőrén. Tudta, hogy nem fog tőle felizgulni; a mozdulatnak nem annyira a csábítás, mint inkább a feldühítés volt a célja.

– Kifelé! – Az ördög hangja kemény volt, brutális. Ez rettenetesen bosszantotta, bár pontosan ez volt, amit akart.

Sursea pillantása a férfira siklott.

– Semmi haszna nem volt a veled való beszédnek. Ahogy a logika és az észérvek sem működtek. De most van egy meglehetősen csábító új ajánlatom számodra. – A ruhája vékony anyagán keresztül lassan végigsimított mellének csúcsán. A démon még csak lefelé sem pillantott, de névadó bűne jelentősen lehűtötte a szobát. – Vedd le a nadrágod!

A férfi keresztbe fonta a karját, az arckifejezése vészjósló volt. Aranyszínű szemében düh lobbant.

– Kifelé! – ismételte meg. – Takarodj, mielőtt én magam raklak ki.

– Próbáld meg. – Egyetlen emberfelettien kecses mozdulattal álló helyzetbe lendítette magát, hosszú ezüstruhája úgy csillogott, mint egy kard, amely a mennyekbe váj. Itt volt az ideje, hogy kezdetét vegye az igazi csatájuk. A férfit szépen felhergelte, és egy dolgot biztosan tudott: az indulatok bárki fölébe tudnak kerekedni, még a démonnak is, aki a harag felett uralkodik. – Érj hozzám, és elpusztítok mindent, ami kedves neked! Felség.

Sursea hangja gúnyossá vált, hogy tovább ingerelje a királyt.

A férfi ekkor elnevette magát, és a hang éppoly fenyegető volt, mint a tőr, ami már kecses torkának szegeződött.

– Attól tartok, tévedsz – mondta szinte morogva. – Nincs semmi, ami nekem kedves lenne. Azt akarom, hogy még sötétedés előtt hagyd el a birodalmat! Ha addig nem tűnsz el, szabadon eresztem a pokolkutyáimat. Miután végeztek, ha megmaradt még belőled valami, azt a Tűz tavába hajíttatom.

Elég sok időt eltöltött már a pokol hercegei között ahhoz, hogy tudja, a démon csak arra várt, hogy megérezze a félelmét. Ha nem érez meg semmit, gyanakodni kezdene, és a boszorkánynak meg kellett őriznie a fölényét.

Előrelendült, és egyetlen brutális mozdulattal elvágta a torkát a pengén. Vér patakzott le a csillogó ruhájára, szétfröccsent a sima márványpadlón, és bemocskolta a férfi mandzsettáját. Tudta, hogy ez lesz a végső sértés.

Nem zavartatta magát új, pokoli nyakláncától, egyszerűen ellépett a férfitól, és a mosolya gonoszabb volt, mint az ördög fivérei közül a legmegátalkodottabbak. Ő már csak tudja. Kevélység kivételével mindegyiküket megpróbálta elcsábítani, mindhiába. Ahhoz képest, hogy milyen egy cselszövő, önző démonbanda voltak, rendíthetetlenül megvédték egymást, ha szívügyekről volt szó. A seb magától beforrt a király rideg, éber tekintete alatt.

– Biztos vagy ebben? Nincs semmi, amire vágysz?

Amikor a férfi nem felelt, a bosszúsága fellángolt. Elege volt abból, hogy egy ilyen egyszerű kérést is megtagadnak tőle. Nem bíztak meg jobban a boszorkányokban, mint a boszorkányok a démonokban. Mindenki számára az lenne a legjobb, ha a lányát száműznék. Kizárt dolog volt, hogy örülnének neki, ha egy boszorkány társuralkodóvá válna az egyik drágalátos kis házuk fölött.

– Talán a pletykák mégiscsak igazak. Nem dobog szív abban a páncélozott mellkasodban. – Tett egy kört a démon körül, a szoknyája vércsíkot festett az egykor makulátlan padlóra. – Talán fel kellene vágnunk, hogy megnézzük!

Hagyta elidőzni a pillantását a szokatlan, ezüstös-fehér lángszárnyakon, és a mosolya egyszerre vad lett. Épp csak annyi időt engedett, hogy a férfi homloka összeráncolódjon. Aztán lecsapott. Ujjainak egy gyors csettintésével a király nagy hatalmú fegyverei hamuszínűvé váltak, majd eltűntek.

Sursea elégedetten figyelte, ahogy pánik fogja el a férfit. Ritka érzelmi megnyilvánulás egy olyan démontól, aki hűvös természetéről ismert. Többször is megpróbálta megidézni a szárnyakat – sikertelenül.

– Íme, egy trükk, ami olyan aljas, mint maga az ördög! – A hangja egyszerre volt fiatal lányé és öregasszonyé, ahogy életre szólította a varázslatát. A démon szitkozódott. – Ettől a naptól kezdve átok sújtja ezt a birodalmat. Elfelejtesz mindent, csakis a gyűlöleted marad. Szeretet, kedvesség és minden jóság megszűnik az életedben. Egy nap ez majd megváltozik. Amikor rátalálsz az igaz boldogságra, megesküszöm, hogy amit megszerettél, azt is elveszem tőled!

Sursea figyelte, ahogy a király hiába igyekezett újra és újra megidézni a szárnyait, és remélte, hogy eléggé kétségbeesetten akarja őket ahhoz, hogy eleget tegyen a kérésének, különösen most, hogy átok ül rajta. Egyszerűen csak meg akarta szabadítani a lányát attól a nőcsábász részeges hercegtől. Hogy biztosítsa számára a valódi boldogságot. És hogy megóvja őt ettől a nyomorúságos birodalomtól. Sursea túl sokáig nézte tétlenül, ahogy a lánya fénye elhomályosul. Kevélység csak önmagával törődött, képtelen volt egyetlen szeretőnek szentelni magát. Ami nem lenne gond, ha a lánya is hasonló természetű lenne.

Sursea csalódottan csettintett a nyelvével, amiért a démon nem eresztette szabadjára a benne lakozó szörnyeteget, hogy visszavágjon, és elfordult, hogy távozzon. A király ahelyett, hogy utánavetette volna magát, olyan hangon szólalt meg, mint a bérgyilkos, mielőtt elvágta valakinek a torkát az éjszaka leple alatt.

– Tévedsz.

Sursea megtorpant, és hátrapillantott a válla fölött. Nem sokan merték ezt a szemébe mondani. Különösen azután, hogy megtagadták tőle a szívességet. Erős szövetséges volt, és még ádázabb ellenség.

– Valóban?

– Az ördög talán aljas, de nem él trükkökkel. – A mosolya lassú volt, gúnyos. – Ő alkut köt. – Sursea óvatosan figyelte, érezte, hogy a mágiája megmoccan a férfi csendes fenyegetésére. A levegő kettejük között gyűlölettől vibrált. A démon gondolkodás nélkül megölné, ha nem lenne a birtokában valami, amit kétségbeesetten vissza akar kapni. – Szeretnél kötni egy alkut?

Eredetileg azért jött ide, hogy alkut kössön. Most azonban a szárnyavesztett király látványára sötét öröm töltötte el. Gyűlölte Kevélységet. Gyűlölte a pokol hercegeit. És ez a kis bosszú sokkal kielégítőbb érzés volt, mint gondolta volna. Mégis, hanyagságra vallott volna a részéről, ha nem hallgatja meg az ajánlatát. A lánya boldogsága volt az, ami igazán számított. Végigfuttatta a pillantását a férfin.

– Tegyünk úgy, mintha hajlandó lennék eljátszani egy alku gondolatával, adni egyetlen csekély esélyt, hogy megtörd az átkot, és visszaszerezd a szárnyaid. Mik a feltételeid? – kérdezte Sursea.

– Hat év, hat hónap és hat nap. – A démonok királyának hangja halk volt, veszélyes. Nem habozott a válasszal, ami arra utalt, hogy átgondolta, mielőtt felajánlotta volna. Nem mintha bármi másra számított volna a harci stratégától. Mielőtt beleegyezhetett volna, vagy feltehetett volna egy újabb kérdést, a férfi hozzátette: – Az időt a Hét kör szerint mérjük. Nem pedig bármelyik más pokoli dimenzió szerint. Ez alatt az idő alatt nem teszed be a lábadat sem az én, sem a fivéreim bűnének házába, hacsak nem hívnak meg. Ha megteszed, megkockáztatod, hogy téged is megátkoznak. És ezt az átkot addig nem fogom felfedni, amíg már túl késő nem lesz.

Sursea tűnődve méregette az ördögöt. Az alku viszonylag egyszerű volt, de felismerte a sötét csillogást a démon szemében. Tudta, milyen csalárdságra utal. Harag nem volt ostoba. De ő sem volt az. Nagy kockázattal járt, ha beleegyezik, de a még nagyobb jutalom lehetősége túl csábító volt ahhoz, hogy kihagyja.

– Garanciát akarok, hogy senki, aki kapcsolatban áll veled vagy a fivéreiddel, nem próbál meg az életemre törni, vagy bármilyen módon ártani nekem. És ha nem sikerül megtörnöd az átkot a meghatározott időn belül, akkor azt soha nem lehet majd semmissé tenni. Sem varázslat, sem trükk, sem alku nem fog számítani. Az örökkévalóságig nem lehet a tiéd, amit a legjobban szeretsz.

– Amikor megtöröm az átkot, és amikor úgy döntök, hogy nem viselem el tovább, hogy a jelenléted beszennyezze a birodalmamat, száműzlek a Hét körből. Neked pedig ki kell törölnöd ennek a beszélgetésnek az emlékét.

A boszorkány minden szempontot figyelembe vett. Nem igazán számított, hogy a férfi nyer-e, vagy sem, amíg Sursea megkapja, amit mindvégig akart. Hat év, hat hónap és hat nap elég időt kellett hogy adjon neki a terve véghezvitelére. Bár más birodalmakban ez az idő közelebb lehetett a húsz évhez. Függetlenül attól, hogy mennyi időt kellett kibírnia, ha soha többé nem lesz szerencsétlensége a pokol hercegeivel foglalkozni, csekély ár volt az örökkévalóságért.

Nem kellett emlékeznie a beszélgetés egészére, elég volt csak a célját tudnia, hogy megvédje a lányát. Egy ötlet kezdett formát ölteni a fejében. Hallotta a pletykákat, miszerint a Vénasszony mágiával módosítja mindazok emlékeit, akik megpróbálnak átkelni egy bizonyos hegyvonulaton délre. De a beavatkozása egyedül egy bizonyos, rejtélyes bűn háza ellen irányult, ami az összes többitől elkülönült. Nem démonok uralták, hanem náluk valami sokkal rosszabb. És ez volt az egyetlen kikötés, amit a démonok királya elfelejtett belevenni az alkuba.

Talán itt volt az ideje, hogy meglátogassa a Bosszú házát.

– Mi a helyzet a Változó-szigetekkel? – kérdezte. – Gyakorlatilag a saját dimenziójában létezik.

A király úgy tűnt, ezen elgondolkodik. Sursea hallott olyan pletykákat, hogy nem kedveli a szigeteket, de megerősítést akart szerezni.

– Ha szeretnéd, hogy oda száműzzenek, az igaz pokolba, csak nyugodtan!

– Tudod – mondta unottságot szőve a hangjába –, egyesek szerint a hat-hat-hat a fenevad jele. Ha kivetem ezt az emléket, hogyan bízhatok meg abban, hogy nem szeged meg a szavad?

– Te is nagyon jól tudod, hogy az egyensúlyt szimbolizálja. A természetes rendet. Ne színlelj tudatlanságot, Sursea! Érzem a hazugságaidat, és a szarságodtól bűzlenek. – Szolgát hívatott, majd előhúzott egy tiszta, sima kvarcdarabot a zakója zsebéből. Sursea mindent megtett, hogy ne látszódjon rajta a meglepettség. Az ördög harcra készen érkezett. Egy pillanattal később ugyanaz a szolga újra megjelent egy szerződéssel és két vértollal. Nyugtalanság csorgott végig a gerincén, amikor a király átnyújtotta neki a követ. – Vesd ki az emléket, és aláírjuk az esküt!

Az emlék váratlanul véget ért, én pedig visszazuhantam a jelenbe. A ruhám teljesen átázott, a víz fagyos volt. Ennek ellenére belső tűz emésztett, aminek hirtelen forróságától megremegett a levegő. A kezemre pillantottam, a benne tartott szétporladt kristályra. Az emlék nem ért véget, én zúztam össze a markomban.

Hat év, hat hónap és hat nap. Harag sohasem említette a fejünk felett ketyegő órát, ami visszaszámolja az átok megtörésére maradt időnket. De azt akarta, hogy tegyek véresküt neki, hat hónapra. És utána Anir is megemlítette, hogy hat hónapja maradt, hogy visszaszerezze a teljes erejét. Aztán persze ott volt Sursea gúnyos megjegyzése a trónteremben arról, hogy gyorsan telik az idő.

Hosszan szitkozódtam, felidézve minden csúnya szót és kifejezést, amit csak ismertem. A boszorkány derűjét tekintve, valószínűleg nem sok időnk maradt.

Legszívesebben felrohantam volna a kastélyba, és követeltem volna, hogy árulják el, mennyi időnk van még hátra, de ezzel várnom kellett. Még mindig nem találtam meg azt, ami után kutattam. És most sürgetőbben, mint eddig valaha, rá kellett jönnöm, hol van a Pusztítás pengéje, hogy megtörhessem az átkot, mielőtt túl késő lesz.

– Hol van a Pusztítás pengéje? – A kérdésemre összpontosítottam, megtöltöttem a saját dühömmel és a saját mágiámmal, és újra a víz alá nyomtam a kezem. Megragadtam egy maréknyi kristályt, és minden egyes követ, amelyik megpróbált beszippantani egy rémálomba, porrá zúztam. Sem időm, sem türelmem nem volt ahhoz, hogy mások félelmével vesztegessem az időt. Én voltam a félelem. És képes voltam rémálommá válni. Az Emlékezet kútja úgy vibrált, mintha a feltámadó nyers indulataimtól reszketne. – Mutasd meg, ki látta utoljára a Pusztítás pengéjét! Most!

Az ujjaim egy érdes kristály köré fonódtak, ami kiserkentette a vérem. Fájdalmas szisszenés hagyta el az ajkam, mielőtt a következő emlék magába rántott volna.

Ahogy a jelenet megelevenedett körülöttem, lenyeltem a meglepetésemet. Úgy tűnt, a titkok, amiket az életemben lévő emberek őriztek, még nem kerültek teljesen napvilágra.

Egészen mostanáig.

HUSZONKETTŐ

– A démonok nem képesek szeretni! Már számtalanszor elmondtam neked.

Anyja felsőbbrendű hangneme felingerelte Luciát. Évek óta azon mesterkedett, hogy véget vessen a lány kapcsolatának, és nem rejtette véka alá, hogy örömmel töltötték el a közelmúlt eseményei. Lucia legszívesebben összegömbölyödött volna, és sírva fakad, de nem volt hajlandó beismerni az anyja előtt, hogy igaza volt.

A boszorkány megmondta, hogy a kevélység hercege a legnagyobb kurafi a pokol hét hercege közül. Hogy újra és újra elcsavarja a fejét egy románc, és egyre összetört szíveket hagy maga mögött. És nem lesz ez másképp akkor sem, amikor a figyelme végül elkalandozik a lányról, egy halhatatlan boszorkányról, akivel semmi közük sem kellene hogy legyen egymáshoz. És nem is akármilyen boszorkányról volt szó, ahogy arra az anyja gyakran emlékeztette, hanem az első boszorkány, a hatalmas, napistennőtől származó Sursea elsőszülött lányáról.

Az anyja éveken keresztül dorgálta Luciát, hogy jobban oda kellett volna figyelnie arra, hogy jobb példát mutasson. Hogy ne tűnjék bolondnak a többi boszorkány előtt, akik tőle várták az útmutatást, hogy hogyan viselkedjenek a Hét kör lakói között. Elfogadni egy démon udvarlását – és ami még rosszabb, a házassági ajánlatát – a lehető legrosszabb példát állította, különösen, ha az a démon olyan hírhedt volt, mint Kevélység.

Lucia nem volt olyan naiv, hogy azt higgye, a férfi megváltozik, és nem is kívánta, hogy az ő kedvéért megtegye, de semmi sem készítette fel arra a fájdalomra, amit az okozott, hogy végignézte, ahogy a szerelme egy másik nő bűvkörébe kerül. A herceg nem kegyetlenségből tette, amit tett; Lucia ezt saját összetört szíve minden egyes darabkájával hitte. Látta a kedvességét, tudta, hogy az iránta érzett szeretete nem megjátszott. Az anyja bolondnak tartotta érte, de Lucia már jóval azelőtt hallotta a pletykákat, hogy elfogadta volna a férfi udvarlását. Tudta, hogy aznap lehet, bele volt bolondulva a lányba, de a másnap bármit hozhatott. Olyan szüksége volt a figyelemre és a rajongásra, mint egy virágnak a napsütésre és az esőre, hogy szirmot bontson. Borzasztóan izgalmasnak találta a démon szeszélyeit, mert soha nem vált kiszámíthatóvá vagy rutinszerűvé. Luciának a birodalmak közti őrzőként rengeteg rutinmunkában volt része, és utálta a monotonitást.

Amikor először találkoztak, a megnyerő hercegnek különösen megtetszett a lány neve. A Lucia név a lux szóból származik, ami latinul fényt jelent. Kevélység, Lucifer, volt a hajnalcsillag. A fényhozó. Rossz csillagzat alatt született sorsnak nevezte a kettejük életét, kijelentve, hogy két ellentétes oldalról származnak, akiknek gyűlölniük kellene egymást, de helyette képtelenek megtagadni végzetes szerelmüket. Lucia nem hitt a sorsban, de annál jobban élvezte a herceggel való csipkelődést. A legimádnivalóbb módon ráncolta mindig az orrát, amikor a lány jóindulatúan ugratta. A maga részéről úgy hitte, Kevélység imádja őt érte.

Eleinte minden menthetetlenül romantikusnak tűnt. Megragadni egy ilyen férfi figyelmét. Valakinek, akivel soha nem is lett volna szabad szóba állnia, nemhogy beleszeretnie. Kevélységnek egy dologban igaza volt. A szerelmük tiltott volt. És mint minden tiltott dolog, ez is különösen ellenállhatatlan volt. A veszély érzése lebegett felettük, valahányszor elosontak valamelyik titkos találkozójukra. Bármelyik pillanatban lebukhattak, botrányt okozva boszorkányok és démonok között egyaránt.

A legelső csillagboszorkányként Luciát bízták meg a birodalmak őrzésével, és hogy biztosítsa, a démonhercegek viselkedjenek. Az egyetlen és legfontosabb feladata az volt, hogy gondoskodjon arról, hogy a Hét körben maradjanak, és gonosz udvaraikban játsszák bűnnel teli játékaikat, a halandókat pedig békén hagyják. De aztán Lucia találkozott vele. Mint a hajnalcsillag, aki volt, Kevélység tűzcsóvaként hullott az életébe, lángra lobbantotta a szenvedélyét, és felébresztette őt hétköznapi, kötelességekkel teli életéből, ami ehhez képest teljesen elhalványult.

Már akkor is tudta, amikor Kevélység megkérte a kezét, hogy a dolgok nem lesznek mindig olyanok, mint akkor. A herceg túl fényesen, túl hevesen égett ahhoz, hogy a tüzét valaha is meg lehessen fékezni. Az igazat megvallva, soha nem akarta, hogy megváltozzon. De rá kellett ébredjen, hogy ő maga viszont megváltozott. És ez volt a probléma. Az elégedetlensége apróságként kezdődött, mint a legtöbb gond, egy aprócska magként, ami idővel valami hatalmasabbá nőtt. Olyasmit akart, amit Kevélység soha nem adhatott meg neki, és amivé sohasem válhatott. Legalábbis Lucia mellett nem. És ebben gyökerezett a szívfájdalma.

Kevélység mindig hű maradt önmagához; Lucia volt az, aki nem volt őszinte sem magához, sem a herceghez a vágyait illetően. A férfi szóvá tette a hazugságokat, könyörgött neki, hogy mondja el az igazat, de Lucia nem volt hajlandó.

Valójában aznap este is vitatkoztak. Kevélység újra és újra kérte, hogy legyen őszinte vele, hogy mondja el, mi zaklatta fel. Megfogadta, bármit megtesz, hogy boldoggá tegye. Megígérte, hogy kihagyja a lakomát, hogy mellette marad, és hajlandó megoldani, akármi bántja. De Lucia úgy hitte, a boldogság nem származhat máshonnan, az embernek először önmagában kell rátalálnia. Tudta, hogy Kevélység bármit megtenne érte; soha többé nem beszélne senki mással romantikusnak vélhető módon. És akkor előbb-utóbb ugyanolyan boldogtalan lenne, mint ő most. Bármennyire is szerették egymást, Lucia rájött, hogy vannak emberek, akiket egyszerűen nem egymásnak teremtettek.

Visszafojtott könnyek égették a szemét, de nem volt hajlandó engedni, hogy kicsorduljanak. Az anyja figyelmesen nézte, halhatatlan arcán eltéveszthetetlen volt a rosszallás.

– Az első és egyetlen szerelme ő maga. Ez a bűne természete. Így volt a legjobb, hogy eljöttél, Lucia. És idővel nemcsak elhiszed, hanem igaznak is fogod érezni.

– Persze hogy így volt.

Az anyja úgy beszélt, mintha nem Lucia lett volna az, aki úgy döntött, hogy elhagyja a herceget. Fájt, jobban, mint bármi, amit eddig átélt, de megtette. Míg Kevélység nyíltan udvarolt a Bosszú házából való Nicolettának a ma esti lakomán, Lucia fejfájásra panaszkodva az udvarukban maradt. Miután a férje végül eleget tett a követelésének, és elment, ő felkapta a korábban összepakolt bőröndjét, és a földjeiken álló portálhoz sietett.

Az anyja a Változó-szigeteken tartózkodott, ezért mielőtt meggyőzhette volna magát, hogy ez rossz ötlet, Lucia elképzelte az anyja otthonát – a bájos, nádtetős házikót, ami magasan a sziklaszirteken állt a szigetek Írországában –, és átlépett a kapun.

Most, ahogy a kis ebédlőasztalnál ült, és egy csésze gyógyteát kortyolgatott, félig-meddig megbánta, hogy idejött. Az énje egy része azon tűnődött, vajon a saját büszkesége elhomályosította-e az ítélőképességét.

Talán meg kellett volna találja magában a bátorságot, hogy megossza a férjével minden félelmét és aggodalmát. De ez a kétely nem fog sokáig tartani, emlékeztette magát, miközben összeszedte a bátorságát, hogy megkérje az anyját arra, amiért idejött. Remélhetőleg bármit megadna neki, csak hogy vissza ne térjen a Hét körbe.

– Felejteni akarok. – Lucia egyenesen az anyja szemébe nézett. – Tudom, hogy van egy varázslatod a Vénasszonytól. Azt akarom. És azt is, hogy békén hagyjanak, amíg készen nem állok a visszatérésre. Ha egyáltalán készen állok rá valaha.

Becsületére legyen mondva, az anyjának a szeme sem rebbent.

– Hová szeretnél menni?

Lucia kifújta a levegőt, hálát adva, amiért nem kell túlesnie veszekedésen vagy ellenkezésen. Sokat gondolkodott azon, hogy hová indulna, ahol a szíve meggyógyulhat, és olyan életet élhet, amilyenre vágyik.

– Szicíliába.

Az anyja arckifejezése számítóvá vált. Lucia tudta, ez azt jelenti, hogy titokban már megint terveket szövöget, de nem érdekelte. Amíg megkapta, amit akart, az anyja olyan játékokat játszhatott, amilyenekhez csak kedve támadt. A nő felállt, és elővett egy kicsi erszényt egy rejtett panel mögül a falban. Letette Lucia elé az asztalra, és megkocogtatta a csatot, ami összezárta a száját.

– Ebben a zsákban mindent megtalálsz, amire a felejtéshez szükséged van. Nemcsak a szívfájdalmadra, hanem mindenre, amit magad mögött szeretnél hagyni.

– És ez csak úgy, véletlenül itt volt nálad?

– Azóta készültem erre a napra, hogy először megpillantottad azt a démont, és ő belemélyesztette a karmait a drága szívedbe.

Tudva, hogy ez a beszélgetés úgysem vezet sehová, Lucia kioldotta a bőrszíjat, és széthúzta az erszény száját, majd szemügyre vette a furcsa tárgyakat. Egy érdes felületű, ritka kék kvarc a déli féltekéről. Egy feltekert pergamen – rajta a felejtés varázsigéjével. És egy tőr. Amit Lucia azonnal felismert.

Legendás penge volt, az anyja által elátkozott tárgy, ami bármilyen teremtményt képes volt megölni, még a pokol hercegét is. A tőrről az a hír járta, hogy képes megtörni az átkokat, de Lucia tudott róla egy titkot, amit senki más nem, kivéve az anyját. Egy titkot, ami vagy aktiválja a pengét, vagy örökre elpusztítja, ha rosszul járnak el.

– A Pusztítás pengéje? Erre miért lesz szükségem?

– Ne légy buta, gyermekem! – Az anyja csettintett a nyelvével. – Hogy megvédd magad. Azt hiszed, a büszkesége megengedi, hogy ölbe tett kézzel végignézze, ahogy a felesége bolondot csinál belőle? Nem gondolod, hogy bosszút akar majd állni?

– Sosem bántana engem, és nem kívánna nekem rosszat! – Lucia elborzadva meredt az anyjára. – Tényleg ilyen kevésre tartod, még ennyi év után is?

– Lehet, hogy nem ártana neked, Lucia, de kétlem, hogy csak úgy hagyná eltűnni a feleségét, anélkül, hogy egyáltalán a keresésére indulna. Hagytál hátra levelet, amiben megmagyaráztad? Tudja, hogy nem mész vissza?

Lucia behunyta a szemét, az arcára kiült a szégyen pírja. Megpróbált levelet hagyni. Ott ült az íróasztalánál, az előkészített tintatartóval és a tollal a kezében, de nem találta a megfelelő szavakat. Egyetlen egyet sem. Gyáva dolog volt. Sőt, egészen kegyetlen. De ahelyett, hogy a nem megfelelő dolgot mondja, vagy leírja minden vágyát, aggodalmát és félelmét, hogy aztán a férfi végül így is elutasítsa, inkább egyszerűen elment.

– Egy nap meg fog találni téged. – Az anyja hangja éppolyan acélos volt, mint az arckifejezése. – Mindenre emlékezni fog, amire te nem. És ígérem, semmi sem állhat majd az útjába, hogy visszaszerezzen téged. A büszkesége gondoskodni fog róla. Csakhogy te hátrányban leszel, mivel elfelejtetted őt. Gondolod, hogy mindezek után odaadó férjként fog viselkedni? Megszégyenítetted őt, nyíltan megsértetted a legendás egóját az egész udvara előtt. Az egész birodalom előtt. És te még csak nem is emlékszel rá.

Lucia megrázta a fejét. Értette, mi az, amit az anyja nem mond ki – nem helyeselte, hogy Lucia megigya a főzetet, és mindent elfelejtsen. Nem volt okos harci taktika, és az anyja azt tartotta, hogy a boszorkányok és a démonok állandó háborúban állnak egymással. De a fájdalom Lucia mellkasában, a heves, mindent elsöprő gyász túl hatalmas volt ahhoz, hogy legyőzze; nem tudná elhagyni Kevélységet, hacsak el nem felejti.

– Elviszem a tőrt. Csak bizonyosodj meg róla, hogy soha többé ne szeressek bele a pokol egyik hercegébe sem.

Az anyja tekintete megkeményedett, mint a pokolban kovácsolt acél Lucia kezében.

– Miután végeztem a démonokkal, gondoskodom róla, hogy egyetlen boszorkány se dőljön be többé a hazugságaiknak. Cserébe gyűlölni fognak minket, olyan szenvedélyesen, hogy még véletlenül sem fordul meg a fejükben, hogy beleszeressenek egy boszorkányba. Erre megesküszöm az életem vérére, lányom! – Elsuttogott egy idézővarázslatot, és pillanatokon belül ott állt mellettük egy másik boszorkány. Lucia homályosan felismerni vélte az egyik hatalmasabb boszorkánykörből. – Maria, van egy megbízásom számodra. Te a változó-szigeteki Palermóban élsz, ugye?

Amíg az anyja Mariával fondorlatoskodott, Lucia végigolvasta a varázslatot. Igazából nem volt több egy gyógyteakeveréknél. Könnyű lesz elkészíteni. Még azután is össze tudja szedni a hozzávalókat, miután elfelejtette, miért készíti. Ahogy félretette a varázsigét, és kézbe vette a csiszolatlan kristályt, egy gőzölgő bögre jelent meg előtte az asztalon. Felnézve a pillantása a másik boszorkány kedves tekintetével találkozott.

– Idd meg! Segíteni fog enyhíteni a fájdalmat, bambina.

Lucia tudta, hogy a megbűvölt tea első adagja. Tudta, hogy amint az ajkához emeli a porcelánt, a dolgok közte és Kevélység között valóban véget érnek. Az anyja nem szólt egy szót sem, de Lucia érezte, hogy a figyelme rá szegeződik, szinte kihívással. Felemelte a csészét, egy pillanatra megtorpanva, mielőtt megitta volna a végzetes első kortyot, ami egyszerre jelentette számára a véget és az új kezdetet.

– Új nevet akarok. Egy új családot. Mindent el akarok felejteni, kivéve azt, hogy boszorkány vagyok. – Lucia végezetül az anyja felé fordult. – És nem akarlak látni, amíg magam nem hívatlak.

A nő arcán felvillant valami, ami megbántottságnak tűnt, de a következő pillanatban már ott sem volt.

– Legyen hát. Maria távolról fogja figyelni a dolgok alakulását, és egy olyan családhoz visz el, ami egy sötét boszorkánykör tagja.

A másik boszorkány bólintott.

– Rendesen gondodat viselik majd.

– Jól van. – Lucia is bólintott, az állát gyorsan megrántva, aztán egyetlen, égető hörpintéssel kiitta a teát. Beletelt némi időbe, de a mellkasára nehezedő súlyos nyomás elkezdett felengedni. Az izmai ellazultak. A szomorúság és a reménytelenség enyhült. Ha az imént nyugtalanította is valami, Lucia nem emlékezett rá, mi volt az. Talán csak egy rossz álom. A kezében tartott kristályra és az asztalon előtte heverő tőrre pislogott, és összevonta a szemöldökét. – Ezek mire valók?

Maria szomorúan mosolygott rá.

– Soha senkinek nem mutathatod meg ezt a tőrt. Soha meg se említsd! Csakis a Gonoszok ellen szabad használni.

– Gonoszok? – Lucia szíve vadul kalapált. Ha nem tudná jobban, azt hitte volna, hogy valaki manipulálja az érzelmeit. De az ilyesfajta hatalom elvileg tiltott volt. – Ők kicsodák?

Egy ismeretlen boszorkány különös csillagfényű szemmel lassan megkerülte a kis asztalt. Erő sugárzott belőle, és Lucia leküzdötte a hátán végigfutó borzongást.

– A Gonoszok vérszomjas teremtmények, akiket a pokol hercegeiként ismernek. Arra törekszenek, hogy elpusztítsanak téged. Hogy elpusztítsanak minden boszorkányt.

– Ha meglátsz egyet közülük – tette hozzá Maria –, el kell bújnod! És ha érted jönnek…

Lucia lenézett a halálosnak látszó pengére.

– Meg kell védenem magam. – Mélyet lélegzett, érezte, ahogy az igazság megtelepszik benne. A Gonoszok. A halálos ellenségei. Imádkozott az istennőhöz, hogy soha ne találkozzon közülük eggyel sem, de hálás volt a tőrért, hogy a biztonság kedvéért nála van. Lucia felvette a ritka kék kristályt. – Ez egy emlékkő?

A csillagfényes szemű boszorkány bólintott.

– A biztonságod érdekében most ki kell vetned magadból minden emléket a ma éjszakáról. Készítek neked egy altató főzetet, és mire felébredsz, Maria már haza is vitt téged.

– Veszélyben vagyok? – kérdezte Lucia a boszorkányt, és utálta a hangjában csendülő félelmet.

– Többé már nem.

Ahogy Lucia kezében tartotta a mágikus kristályt, és elkezdte az éjszaka emlékeivel táplálni, a kő elvett tőle valamit, amiről nem tudta felidézni, hogy el akarta-e veszíteni, vagy sem. Újra összevonta a szemöldökét, miközben a kő felmelegedett, és egyre több gondolatát szívta magába az elmúlt órákból.

– Ki… mi a nevem?

Csillagfényszem nem tűnt meglepettnek, hogy fogalma sincs róla, ami azt jelezte, hogy bizonyára el akarta felejteni. Legalábbis a névtelen boszorkány így vélekedett.

– A neved Claudia. Palermóból származol. Erős boszorkány vagy, akinek kitűnő érzéke van a sötét mágiához, és meg vagy áldva a jövendölés képességével. Tehetségesen forgatod a pengét, és nem viszolyogsz a halottak körül lenni. És a családod már várja az érkezésedet.

Claudia. A lány bólintott; a név illett rá. Bár a történet többi része nem hangzott ugyanannyira igaznak. Claudiának szemet szúrt, hogy a boszorkány nem azt mondta, a családja várja a visszatérését. Csak az érkezését. Nem emlékezett rá, hogy megitta volna az altatót, de a szemhéja hirtelen túl nehéznek érződött ahhoz, hogy nyitva tartsa. Sikerült még egy utolsó kérdést feltennie, mielőtt elnyomta az álom.

– Te ki vagy?

– Egyesek számára erős szövetséges. Mások számára rémálom.

Ahogy Claudia nyugtalan álomba merült, imádkozott, hogy soha többet ne találkozzon a furcsa szemű boszorkánnyal.

HUSZONHÁROM

Visszatérve az Emlékezet kútjához, a tenyeremben lévő csiszolatlan kristályt bámultam. Mióta újra halhatatlanná váltam, most először éreztem egy emberi szív fantomdobogását, ami már nem vert a mellkasomban. Nem tudtam elhinni! Megtaláltam, amit kerestem, de a tőr megszerzése nem lesz könnyű feladat. Claudia, a legkedvesebb barátom, az első boszorkány lánya. Lucia. Kevélység eltűnt felesége, akit még Harag is halottnak vél. És Claudia ebből semmire sem emlékszik.

Velem ellentétben ő maga döntött úgy, hogy elfelejti a hercegét. Olyan döntés volt, ami szétszaggatta a lelkét, de rátalált hozzá az erőre. Mert úgy érezte, számára ez a legjobb. Vér és csont. Nem akartam én lenni az a szörnyeteg, aki miatt újra emlékezni fog a szívfájdalmára, és nem akartam a démonhercegeket sem a barátnőmhöz vezetni, miután sikerült nyom nélkül eltűnnie. Csoda volt, hogy egyikük sem futott össze vele, amíg a Változó-szigetek azon verzióját rótták, ahol mi éltünk.

Claudia nyilvánvalóan nem akarta, hogy megtalálják, különösen nem a férje, és már továbblépett. Boldog volt, elégedett az új életével, amit magának kialakított.

De a választási lehetőségeim korlátozottak voltak. Claudiánál volt a Pusztítás pengéje, az egyetlen fegyver, ami képes megtörni az átkot, és az elméjében rejtőzött a titok arról, hogyan lehet a tőrt működésre bírni anélkül, hogy megsemmisülne. Gondosan újrajátszottam magamban az emlékének ezt a részét, kétségbeesetten keresve bármi más módot, hogy megszerezzem az információt, miközben a barátnőm békéjét sem dúlom fel, amire rátalált.

A tőrről az a hír járta, hogy képes megtörni az átkokat, de Lucia tudott róla egy titkot, amit senki más nem, kivéve az anyját. Egy titkot, ami vagy aktiválja a pengét, vagy örökre elpusztítja, ha rosszul járnak el.

Nem volt kétségem afelől, hogy odaadná a tőrt, ha kérném, de ahhoz, hogy megfelelően használhassam, Claudiának vissza kellett kapnia az emlékezetét. Nem voltam benne biztos, hogy van-e határa annak, hányszor lehet egy emléket kivetni az elmédből. Ha most visszaveszi annak az éjszakának az emlékét, lehet, hogy soha többé nem szabadulhat meg tőle. A mi világunkban már majdnem két évtizede tartott a felejtés, a múlt magunk mögött hagyása. És nem láttam más lehetőséget, amivel elkerülhetném, hogy ne okozzak neki fájdalmat. Rettenetes ár volt, amit valaki mástól kellene kérnem, és bármit megtettem volna, hogy én magam legyek, aki megfizeti.

– Hatalmas istennő az égben! Lennie kell…

Lucia tudott róla egy titkot, amit senki más nem, kivéve az anyját.

– Áldott legyen a gonosz!

Az ajkam felfelé görbült. Az ördög valóban a részletekben rejlik, ahogy az emberek szeretik mondogatni. Harag, a legapróbb részletek királya, örülhetett, hogy a híre megelőzte. Volt még egy valaki, aki ismerte a tőr titkát. Valaki, aki esetében nem bántam, ha fájdalmat kellett okoznom, hogy információt szerezzek.

Sőt mi több, égtem a vágytól, hogy bosszút álljak a férjemért és a barátnőmért. Óvatosan eldugtam az emlékkövet a míderembe, és a börtön felé vettem az irányt. Ideje volt kiolvasztani Surseat, és kideríteni, milyen érdekes dolgokat tud mondani a Pusztítás pengéjéről.

Vér vagy fájdalom árán, vagy a szabad akaratából, de el fogja árulni nekem, amit tudni akarok.

Égő vadvirágok lebegtek Sursea fagyott szobra felett, és a mágiám által kibocsátott hő felmelegítette az egyébként fagyos szobát. Leültem a zsámolyra, amit egy őr hozott be, és szenvtelen arccal figyeltem, ahogy a jég olvadásnak indul, és a kőpadlóra csöpög.

A kiolvasztása fárasztó folyamat volt, ami tovább tartott, mint gondoltam, de muszáj volt megfelelően eljárni, különben „rosszul” éledhet fel, a férjem elmondása szerint.

Normális esetben nem törődnék az őt érő kedvezőtlen mellékhatásokkal, de szükségem volt a boszorkányra, hogy elmondja, hogyan aktiváljam a tőrt, és sosem kockáztatnám meg egy ilyen lehetőség elvesztését a kicsinyes bosszú miatt. A testvérem a szemét forgatná, ha most látna, de reméltem, hogy a bűnünk háza így fogja majd kezelni a hasonló ügyeket, miután helyreállítódott a hatalma.

Harag belépett a kis föld alatti kamrába, és Sursea láttán összepréselte az ajkát. Szinte kézzelfogható volt a boszorkány iránti gyűlölete. Ha a nő nem lenne halhatatlan, és ha a herceg nem akarná visszakapni a szárnyait, már réges-rég megölte volna. A hőmérséklet néhány fokkal lezuhant, ami nem tett jót az olvadásnak.

– Ha már eléggé kiolvadt ahhoz, hogy beszélni tudjon, szem előtt kell tartanom egy bizonyos időtartamot, ami alatt be kellene fejeznem a kihallgatást? – kérdeztem, sikeresen elterelve Harag figyelmét arról a sötét helyről, ami felé megindult. A hőmérséklet visszatért a megszokott hideghez, ami ilyen mélyen a föld alatt csípőssé tette a levegőt.

– Annyi időd van, amennyi csak szükséges. Ha végeztél a kihallgatással, küldess értem. Nem szabad magára hagyni, amíg újra vissza nem fagyott.

Gyors mosolyt küldtem a férjem felé. Amikor elmondtam neki, mire van szükségem, nem habozott, hogy megvalósítsa. Még akkor sem, amikor megkértem, ő ne legyen jelen, és ne tegyen fel kérdéseket. Most, hogy már én is képes voltam az érzelmek érzékelésére, bizonyossággal tudtam, hogy pillanatnyi kétség vagy habozás sem ébredt benne.

– Köszönöm, hogy megbízol bennem!

– Próbáld meg nem túlságosan megcsonkítani. – Megpuszilta a homlokomat, és az ajtó felé indult.

Anir hirtelen lefékezve megállt a várbörtön előtt, odabiccentett nekem, majd követte Haragot, és a fejüket lehajtva halkan beszélgettek, miközben elhagyták a termet. A bűn mindegyik háza továbbra is nagyfokú készültségben volt a Kapzsiság köre elleni sikertelen támadási kísérlet után. A folyamatosan érkező levelek és a mindent félbeszakító követek és haditanácsülések miatt még nem kérdeztem meg Haragtól, hogy mennyi időnk maradt az átok megtörésére. Nem mintha két percnél több időt töltöttünk volna együtt azóta, hogy visszatértem az Emlékezet kútjából. A kérésemet követően azonnal ide siettem.

Arra az esetre, ha valami rosszul sülne el Sursea kikérdezése során, nem akartam reményeket ébreszteni benne, és elmondani neki, hogy mit tudtam meg. De beszélnünk kellett. És hamarosan.

Már ha a makacs boszorkány hajlandó lenne még ebben az évszázadban felolvadni. Esküdni mertem volna, hogy direkt nem sieti el, minden adandó alkalommal csak még inkább megforgatva bennünk a pengéjét. Az ujjaim az alkaromon doboltak. A Surseat körülvevő vastag jégfalból lassan csurgott a víz. Csöpp. Csöpp. Csöpp.

Előhívtam még egy égő virágot, és hozzáadtam a boszorkány fölött lebegő lángoló csokorhoz, majd a figyelmemet ismét az arcára fordítottam, és ezúttal alaposan szemügyre vettem. A hasonlóság közte és Claudia közt nem volt minden kétséget kizáró, de észre lehetett venni, ha az ember tudta, mit keres. Ugyanolyan volt az arcuk formája, és a szemöldökük íve. Sursea sötét haja hullámokban omlott a vállára, míg Claudiáé kicsit göndörebb volt, de ugyanaz a gyönyörű barna árnyalat.

Ismét birtokában a régi emlékeimnek, tudtam, hogy soha nem találkoztam Claudiával, amikor még Lucia volt, én pedig Düh. Az Emlékezet kútjában teljes sokként ért a felfedezés.

Visszanyúltam az emlékezetemben a bűbájlakat előtti időkre, hogy felidézzem, amit csak tudok. A cselszövésünk kezdetétől fogva Vittoria és én soha nem tűntünk fel ugyanazon a partin, míg „Nicoletta” szerepét játszottuk. Ő Kevélység oldalán jelent meg a találkozókon és összejöveteleken, én pedig Haragén. Sursea ragaszkodott hozzá, hogy addig nem fülelhetnek le minket, amíg nem jön el az ideje, mivel biztosra akart menni, hogy mindkét hercegnek lesz elég ideje igazán belénk szeretni.

A számos parti és esemény között Claudiára egyetlen rendezvényről sem emlékeztem, amin én részt vettem. De még mélyebbre lemerültem az emlékeimben. Felidéztem, hogy Vittoriával minden héten felváltva uralkodtunk a házunk felett, hogy Kevélység és Harag megkérdőjelezhesse, hol tartózkodik a nő – Nicoletta –, akinek a kilétén osztoztunk, amikor nem velük voltunk. Persze részben igazat mondtunk nekik. Visszatértünk a Bosszú házába, amiről csak igen keveset tudtak, köszönhetően anyánk mágiájának és a titkolózásunknak.

Felidéztem, hogyan gondoskodtunk minden apró részletről, ahogy azt Sursea kérte – még a házaknál tett látogatásainkat is úgy időzítettük, hogy meggyőzzük a hercegeket, volt elég idő arra, hogy „Nicoletta” meglátogassa a másikukat, amikor nem az egyikükkel volt, éket verve a fivérek közé, amikor kiderül, hogy ugyanannak a nőnek udvarolnak.

Az egyetlen esemény, amin Vittoriával mindketten részt vettünk, az a végzetes éjszaka volt, amikor az első boszorkány kérésére meg kellett tennünk a kulcsfontosságú lépést – a Farkas lakomájának éjszakája. Azon az estén, az egyetlen éjszakán, amikor mind a hét herceg összegyűlik, a bosszújának terve egyszerű volt: Vittoriának maga után kellett csalnia Haragot, hogy „rajtakapja” őt, miközben elcsábítja Kevélységet. Amikor a herceg rájuk nyit, kitör a botrány, és arra számítottunk, hogy a dühe feltámad, és megküzd a fivérével. Kevélység elveszítené a feleségét és talán az udvarát is, ha Harag szabadjára engedi a saját háza erejét. Ezzel biztosítva az első boszorkány végső bosszúját Kevélység ellen.

Bár én nem találkoztam soha Claudiával ez alatt az idő alatt, Vittoriának tudnia kellett, hogy ki is ő valójában. Végül is a testvérem volt az, akit Kevélység elcsábítására küldtek. Ennek ellenére az ikertestvérem soha nem említette, soha nem árulta el a barátnőnk titkát. Nem voltam benne biztos, hogy ez jószívűség volt-e Vittoria részéről, vagy megvolt rá a saját oka, ami miatt nem akarta riasztani a hercegeket. Ha igazam volt abban, hogy a testvérem érzéseket táplál Kevélység iránt, akkor nem akarta volna, hogy bárki is felfedezze Claudia titkát. Talán még maga Claudia sem.

De amikor a Vestával kapcsolatos elméletemre gondoltam – hogy Vittoria segített neki elmenekülni egy olyan udvarból, ami annyira boldogtalanná tette –, nem tudtam elképzelni, hogy az ikertestvérem valóban olyan önző vagy szörnyű lenne, mint amilyennek szeretné, hogy a démonbirodalom higgye őt. Kétségtelenül elkövetett sötét tetteket ő is, például meggyilkolta azoknak a boszorkányoknak a lányait, akik a bűbájlakattal megkötöttek minket, de eddig ez volt az egyetlen igazi bosszú, amit magának követelt.

Antoniót is megölte, de kezdtem gyanítani, a férfi közel állhatott ahhoz, hogy információkat fedjen fel Vestáról. Ez nem volt mentség arra, amit tett, de talán azt jelezte, hogy nem ok nélkül követett el szörnyűséges tetteket, ahogyan azt velem és a démonhercegekkel túlságosan is szívesen elhitette volna.

Egy jégdarab megrepedt és lecsúszott Sursea arcáról, visszairányítva a figyelmemet a jelenre. Az első boszorkány mostanra teljesen kiolvadt a homlokától az álláig. Lassan pislogni kezdett, amíg a szempilláit már nem borította többé jég, és lenyűgözően metsző pillantást vetett rám.

– Düh. – Az igazi nevemet köpte felém. – Mindig is te voltál, aki legjobban hasonlít…

Sursea szája hallható kattanással csukódott be. Elmosolyodtam.

– A legjobban hasonlít Luciára?

– Fogalmam sincs, kire gondolsz. Haragot készültem mondani, de nem akartam a már amúgy is rossz hangulatomat keserűbbé tenni az átkozott nevével.

Ahelyett, hogy rámutattam volna a nyilvánvaló hazugságra, felálltam, és megkerültem a jégtömböt, ami a boszorkány megfagyott testének többi részét magába zárta.

– Tudtad, hogy Claudia és én a legjobb barátnők voltunk, amíg a bűbájlakat megkötött? Vittoria is. Most azonnal elmehetnék hozzá, és ő boldogan behívna az otthonába. Még csak nem is habozna, ha Vittoria felbukkanna, feltámadva a halálból. – Sursea tekintete dühösen villant, de befogta bajkeverő száját. – A Pusztítás pengéjét akarom! És bármit megteszek, hogy megszerezzem. Hajlandó vagyok még egy kedves barátomnak is fájdalmat okozni azzal, hogy egy nagyon érdekes történetet mesélek neki. Hacsak nem döntesz úgy, hogy segítesz nekem és a lányodnak.

Sursea arckifejezése nem változott, de éreztem, hogy számító elméje azonnal forogni kezd.

– Nem áll érdekemben, hogy segítsek neked.

– Elérted a végső célodat, és megkaptad, amit akartál. Kevélység és Lucia különváltak. A bosszúd Haraggal szemben itt véget ér. Elég hosszan fizette már az átkod árát. Ahogy én is. És ez sosem volt része a mi alkunknak.

– Harag átka teljesen világos volt. Amint megismeri az igazi boldogságot és szeretetet, elragadják tőle, és helyébe a gyűlölet lép. Soha nem lett volna szabad beengedned őt a szívedbe. Az a te problémád.

– Biztos vagy benne? – Megidéztem egy óriási narancsvirágot, és a tenyeremben tartottam az égő szirmokat. Oldalra billentettem a fejem, és úgy csodáltam a mágikus rózsaarany lángokat. – Nem vagyok benne biztos, hogy bölcs dolog felszítani a dühömet. Viseltess egy kis tisztelettel az isteneid iránt!

Az első boszorkány arcába fújtam a virágot, és leégettem a szemöldökét. Felsikoltott, ahogy a lángok a bőre felett lebegtek, elég közel ahhoz, hogy érezze a marásukat, de a húsa ne olvadjon le a csontjáról. Egyelőre.

Bemutató volt arról, milyen tökéletesen uralom a mágiámat, és milyen precízen tudok bánni a mágikus lánggal.

– Sem időm, sem türelmem nincs ahhoz, hogy tovább húzzam ezt a találkozót. Ha nem árulod el, amit tudni akarok, felgyújtom az egész fejed! Addig fogsz sikoltozni és fuldokolni a saját égő húsod szagától, amíg a hangszálaid meg nem adják magukat. Aztán meglátogatom Claudiát, és odaadom neki ezt. – Előhúztam az emlékkövet a ruhámból, és feltartottam. A kínzással való fenyegetéstől nem tűnt el a szín a boszorkány arcáról, de az emlékkövet megpillantva igen. – Hogyan aktiválom a tőrt, hogy megtörjem az átkot?

Sursea állkapcsán megrándult egy izom. Még mindig nem akarta, hogy az átkot megtörjék, még azután sem, hogy ő már megkapta, amit akart: elválasztani a lányát Kevélységtől. Ennyire gyűlölte Haragot, amiért nem adta meg neki, amit kért. Kicsinyes és sértődött viselkedés volt. Egy elkényeztetett, előkelő származású halhatatlan hisztizése. Megcsóváltam a fejem.

– Bosszú. Csúf elfoglaltság, ami sok bűnt magában foglal. Vigyázz – suttogtam, egészen közel hajolva hozzá –, különben a büszkeséged lesz a veszted, Sursea! Kissé ironikus, ha engem kérdezel. Hogy behódolsz a bűnnek, amit a legjobban gyűlölsz, csak azért, hogy megbüntesd Haragot, amiért nemet mondott a szeszélyeidre. Amiért tiszteletben tartotta a fivére és a felesége döntését. Beleártottad magad mások dolgába, és ármánykodásra adtad a fejed. A gyűlöletet választottad, amikor egyszerűen annyit kellett volna tenned, hogy feltétel nélkül szereted a gyermekedet. Hagyod, hogy meghozza a saját döntéseit. Hogy önmagává válhasson.

Sursea fújtatott, az arca eltorzult a dühtől.

– A lányom vére, és csakis az ő vére, aktiválja a pengét. De önként kell felkínálnia neked. Mint minden mágiát, ezt sem lehet kikényszeríteni, sem elvenni, sem megtévesztéssel megszerezni. – Valami bennem, ami még mindig emberinek érződött, összeszorult a mellkasomban. Sursea figyelmét nem kerülte el az apró változás, az ajka gúnyos mosolyra húzódott. – Függetlenül a beleavatkozásomtól, Lucia nem érdemli meg, hogy visszahozzák ebbe a bűnös világba. Remélem, együtt tudsz élni a döntéseddel, hogy tönkreteszed a boldogságot, amiért olyan keményen küzdött.

Harag szótlanul kísért vissza a saját lakrészébe, érzékelve, hogy át kell magamban gondolnom a lehetőségeimet. Megállt az ajtaja előtt, és végignézett rajtam.

– Nem sok alkalmunk volt még beszélni erről, és az időzítés most sem a legideálisabb, de szeretném, ha együtt élnénk. Mindegy, hogy melyikünk lakosztályában, vagy akár az őket elválasztó falat is lebonthatjuk, és a teljes emeletet átalakíthatjuk a privát lakrészünkké. Egy kis konyhát is hozzáépítünk, ha szeretnéd.

Napok óta először hagyta abba a pörgést az agyam. Csak bámultam a férjemre, aki újra és újra megdöbbentett a figyelmességével. A szeretetének végtelen megnyilvánulásaival. Lábujjhegyre álltam, és magamhoz húztam az arcát.

– Építsük hozzá a konyhát, és bontsuk le a falat. Rendkívül csábítóan hangzik a gondolat, hogy ez az egész emelet a saját privát lakrészünk legyen, ahol elbújhatunk az udvar szeme elől. És egyáltalán nem értek egyet. Szerintem ez volt a tökéletes alkalom, hogy ezt megbeszéljük!

– Tekintsd elintézettnek, úrnőm! – Harag gyengéden megcsókolt, majd kinyitotta az ajtót. Követtem a szobába, és leroskadtam az egyik hatalmas fotelba a kandalló előtt. A pillanatnyi vidámság elmúlt, helyét az elkövetkezendő teendőim komolysága vette át. Harag végignézett rajtam, az arca elkomorult. – Megkaptad a válaszokat, amiket szerettél volna?

– Többnyire. – A kandallóban táncoltak a lángok, és az jutott róla eszembe, ahogy izgatott kölyökkutyák a farkukat csóválják. A férjemhez fordultam. – Az alku, amit Surseaval kötöttél, hat évre, hat hónapra és hat napra szólt. – Harag lehuppant a mellettem lévő székre, és méricskélő pillantást vetett rám. Mielőtt bármit kérdezhetett volna, hozzátettem: – Mennyi idő van még hátra?

A tűzbe bámult, a lángok meleg fénnyel aranyozták be az arcát.

– Egy nap.

– Egy nap! – Nem gondoltam, hogy sok időnk maradt volna, de egy nap nevetséges volt. Elismerésre érdemes önuralommal visszafogtam a dühömet, és megőriztem a józanságomat. – Ha holnapig nem törjük meg az átkot, akkor soha többé nem lehet megtörni.

– Működött nálad az Emlékezet kútja. – Harag hangjából nem derült ki, hogyan érez ezzel kapcsolatban. Az arckifejezését pedig még nehezebb volt megfejteni. Felkelt a székéből, és töltött egy italt a kandalló mellett álló tálalón tartott kínálóüvegből. Visszafordult felém, és feltartotta a levendulaszínű folyadékot. – Ez majd biztosítja, hogy nem veszítelek el újra. Átok ide vagy oda, ezúttal megbirkózunk vele.

Belekortyolt a főzetbe, ami megakadályozta, hogy szerelmet érezzen, és a düh, amit a körülményeink és az első boszorkány miatt éreztem, a felszínre tört.

– Nem fogunk így megbirkózni vele. A szívedet akarom, Szamáel! A szerelmedet akarom, varázslatok és főzetek nélkül, amik elzárva tartják. Az is átok, hogy csak a lelked fele lehet az enyém. Ennél mindketten többet érdemlünk. Megérdemeljük a valódi boldogságot. Olyan boldogságot, ami nincs megláncolva, nincs korlátozva, és nincs semmihez sem kötve. Nem számít, milyen bűnöket követtünk el a múltban, nem érdemeljük meg, hogy az örökkévalóságig bűnhődjünk értük. Az egyetlen bűnöd az volt, hogy engedted a fivérednek és a feleségének, hogy a saját döntésük szerint éljenek. És most le kellene mondanod a szerelemről? Miért? Egy gyűlölködő boszorkány bosszúja miatt? Ezt nem vagyok hajlandó elfogadni! Nem tehetem. Annak kellene odaadnod a szívedet, akinek akarod, akkor és ahogyan te akarod odaadni.

– Lehet, hogy ez sosem fog megtörténni. – Harag hangja nem volt szívtelen vagy rideg. A szemében szomorúság csillogott. – Szóval most döntsd el, mielőtt még véglegesítjük a kötelékünket, hogy ez, ami jelenleg köztünk van, elég lesz-e neked. Ha nem tudlak szeretni, ha én nem tudom viszont felajánlani a szívemet, el kell döntened, hogy ez olyasmi-e, amivel együtt tudsz élni. Ha nem tudsz…

Harag elengedne; akkor is felszabadítana, ha őt ez összetörné.

– Ezért nem hoztad eddig szóba a házassági kötelékünk véglegesítését.

Sóhajtott, és végigsimított a haján.

– Reméltem, hogy találok egy módot az átok megtörésére, mielőtt meg kell ejtenünk ezt a beszélgetést.

Ismét csend állt be köztünk.

A tűz ropogott, a közös dühünk miatt érzett izgalma táplálta a lángokat. Nem voltam mérges Haragra. Megértettem, miért dolgozott ki egy másodlagos stratégiát arra az esetre, ha az átok érintetlen maradna. A szeretetéről tanúskodott, még akkor is, ha ő maga nem fejezhette ki. De én mohó voltam. Mindent akartam. Az egész lényét. A jót és a rosszat, és minden mást a kettő között.

Mindkettőnk számára gyötrelmes sors volt, ha csak félig szerethetett engem.

Felálltam, és az ölébe ültem, fejemet a szívén pihentetve.

– Az Emlékezet kútjában… megtaláltam a módját, hogyan törhetjük meg az átkot. – Harag megmerevedett alattam. – Ahhoz, hogy ezt megtegyem, el kell mennem, neked pedig itt kell maradnod.

Fel-le cirógatta a gerincemet.

– Nem hangzol boldognak.

Éreztem, hogy többet is akar kérdezni, de megértette, hogy mindent elmondtam, amit tudtam. Hozzásimultam, és elfogadtam a vigaszt, amit nyújtott, és bebugyoláltam magam vele, mintha a legédesebb ölelés lenne.

– Lehet, hogy fájdalmat kell okoznom valakinek, aki fontos nekem. Valakinek, aki jottányi fájdalmat sem érdemel.

Harag megpuszilta a fejem búbját.

– Sajnálom.

Nem mondta, hogy keressek másik megoldást, mert nem létezett. Nem ajánlotta fel, hogy elmegy helyettem, mert tudta, hogy ezt nekem kell megtennem. Nem mormolt vigasztaló szavakat, mert olyasvalamit kellett cselekednem, amit gyűlöltem, hogy kettőnket felszabadíthassam.

Harag óvatosan felfelé billentette az arcom, a tekintete olyan átható volt, hogy a lelkembe láthatott volna, ha engedem. Amikor az ajkát az enyémre tapasztotta, szabadjára engedte mindazt, amit felesleges volt kimondani, és szavak nélkül fejezte ki minden reményünket és bánatunkat.

Mielőtt még felfogtam volna, mi történik, Harag a természetfeletti erejét és gyorsaságát kihasználva a plüss szőnyegre manőverezett minket. Alattam feküdt, az arca fölé tartott, és olyan ördögi vigyort villantott rám, hogy a lábujjaim is begörbültek a bűnös szándéktól. Lehet, hogy én voltam felül, és lenéztem a csábító szempárba, de az ő kezében volt az irányítás.

– Mit csinálsz? – kérdeztem. – Nincs időnk…

– A világ véget érhet, mielőtt ráeszmélnénk. És nekem is megvannak a saját fantáziáim, amiket valóra szeretnék váltani, úrnőm. Ha hajlandó vagy teljesíteni a kívánságom.

Megértettem, hogy szüksége van a testi kapcsolatra. Hogy érezzen valami mást is a félelmen vagy a bűneinken kívül, miközben a célvonal felé száguldunk, amiről fogalmunk sincs, hogy egyáltalán közel van-e. Nekem is szükségem volt rá. Talán nem tudta kimondani, hogy szeret, de annak nem volt akadálya, hogy megmutassa. Bólintottam.

– Örömmel megteszem.

– Hála az égnek! Lassan leengedett, amíg a térdeim a feje két oldalán pihentek, és közben hüvelykujjaival lusta köröket rajzolt a csípőmön. Felemelte a szoknyámat, és félrehúzta a csipkés alsóneműmet, majd lassan végighúzta az ujját a rá váró sikamlós nedvességen.

– Ez a lecke a hódításról vagy a megadásról szól? – Sikerült kinyögnöm a kérdést, miközben az egyik ujja belém csúszott, majd gyengéden begörbült. Szitkozódtam egyet, amikor a mozdulatot megismételte egy második hozzáadásával, még jobban kitágítva. Kihúzta az ujjait, majd visszacsúsztatta őket, és lassan mozgatni kezdte bennem őket.

– Te mondd meg, úrnőm!

– Én… az istennő átkára!

Harag letépte rólam az alsóneműmet, majd felemelte a fejét, és keményen, mélyen megnyalt. Egész testemben megrándultam, és megragadtam a széket, mert nyelvének minden egyes simítása azzal fenyegetett, hogy ledönt a térdemről. Előrébb húzta a csípőmet, majd visszatolta, egy pillanatra sem véve le rólam a száját.

Tekintetét az enyémbe fúrva megismételte a mozdulatot, és szavak nélkül is megértettem, mire kér. És ki voltam én, hogy megtagadjam tőle vagy magamtól a gyönyört?

Előreringattam az ölem, mire a démon elégedett morgással jutalmazott, ami végiglüktetett a legérzékenyebb pontomon. Az átkozott szoknyám leomlott, és eltakarta őt előlem.

Lassan elengedtem a széket, és gyors mozdulattal letéptem a ruha alsó részét, ami derűs pillantást váltott ki a férjemből. Egyik kezemmel megtámasztottam magam a combján, a másikkal pedig beletúrtam a hajába, és addig húztam, amíg Harag feje tökéletes szögbe nem került. Most, hogy a szoknyám eltűnt az útból, sokkal jobban láttam a démonherceget és gonoszul csillogó tekintetét.

Leplezetlen éhség futott át a vonásain.

– Húzd erősebben, úrnőm!

– Elfajzott démon.

– Az én sötét angyalom. – Harag átkarolt, és nyalogatott, kóstolt és ízlelt, mint aki lakomán vesz részt, miközben én választhattam meg a tempót. A nyelve magának követelt, amitől a testem összeszorult körülötte, amíg már azt hittem, az őrületbe kerget az érzés. Még erősebben megrántottam a haját, és hátravetett fejjel mozgattam az ölemet. Harag egy ujját is becsúsztatta ügyes nyelve mellé, és olyan ritmust diktált, hogy attól csillagokat láttam. Vad önfeledtséggel élveztem el, a valódi nevét nyögve, ahogy a gyönyör sokkja átcikázott rajtam. Mielőtt teljesen magamhoz tértem volna, újra darabjaimra hullottam, és könyörgésként vagy átokként kiáltottam a nevét. Csak amikor a lábam remegni kezdett a gyönyör utóhullámaitól, a démon akkor fordította el a fejét, hogy lágy csókot leheljen a belső combomra. A könnyed cirógatás újra felpezsdítette a véremet.

Amit most együtt tettünk, közel sem volt még elég. De az idő az ellenségünk volt, és én már így is túl sok mindent elveszítettem. A férjem látta a határozatlanságot az arcomon, én pedig a vágyakozást az övén. Szükségünk volt erre. Még ha ez azt is jelentette, hogy kevesebb időm marad a tőr megszerzésére, akkor is megoldom majd valahogy. Lejjebb csúsztam a testén, és magamba vezettem vastag keménységét.

Harag összefűzte az ujjainkat, és együtt hamarosan átbuktunk azon a fenséges csúcson, emlékeztetve magunkat arra, amiért olyan keményen küzdöttünk. A szerelemre.

HUSZONNÉGY

Domenico vicsorogva meredt rám, amikor megidéztem.

– Úgy nézek én ki, mint a személyes hintód?

– Nem, de hamar úgy fogsz kinézni, mint egy új szőrmeszőnyeg, ha nem hagyod abba a panaszkodást – mondtam bájosan.

– Nem vagy olyan szórakoztató, mint a testvéred.

– Számodra talán nem. De ugyanolyan halálos vagyok, és Vittoriával ellentétben, ha én megöllek, nem jössz vissza. Nekem nem megy az a démonkéz trükk. – Megmozgattam az ujjaimat az arca előtt. – Induljunk!

A vérfarkas undorodó hangot hallatott, ami gyanúsan úgy hangzott, mint egy elfojtott nevetés, aztán a két karomba mélyesztette a karmait, és átlépett a csillogó átjárón. A pokol kapuja továbbra is zárva volt kívülről, de az alakváltók asszisztálta utazás valójában még jobb is volt. Harag nem tudott transvenio által utazni, de még ha meg is tehette volna, nem akartam, hogy megtudja, hová megyek. Talán gyanította, hogy a Változó-szigetekre tartok, oda, ahol korábban éltünk, de nem akartam semmit sem megerősíteni.

Ha Kevélység megtudja, hogy Lucia életben van, nem volt kétségem afelől, hogy eljönne érte. Az, hogy beleláthattam Lucia emlékeibe, a történetüknek csupán egyik oldalát mutatta meg, de mint a legtöbb mesében, gyanítottam, ennél sokkal többről volt szó. Ha Kevélység csak feleannyira törődött vele, mint Harag velem, akkor darabjaira szaggatta volna a birodalmat, hogy megbizonyosodjon róla, Lucia épségben van.

És ha Haragnak igaza volt, ha Kevélység soha nem szeretett bele senki másba, egyedül a feleségébe – és az egész csak egy szörnyű félreértés volt, ami a büszkeségükben gyökerezett –, akkor el tudtam képzelni, milyen keményen küzdene, hogy visszaszerezze őt.

Amikor először találkoztam Kevélységgel a Farkas lakomája előtt, álomgyökeret termesztett, és olyan sereggel járőrözött a birtokain, amiről egyik fivérének sincs tudomása. Akkor aggódtam, hogy Harag ellen szervezkedik, de most eltűnődtem, hogy talán más célokra képzi ki a katonáit. Talán azóta az eltűnt feleségéért készül harcolni, hogy a nő eltűnt.

Nonnának egy dologban igaza volt a démonhercegekkel kapcsolatban: semmi sem állhat az útjukba, ha valamit meg akarnak kapni, különösen, ha a szívükről van szó. És ha az, akit a legjobban szeretnek, lehetséges, hogy veszélyben van? Akkor elszabadítják az egész poklot, hogy megmentsék őt.

Domenico az istennőkről morgolódott magában, ahogy belépett a sikátorba a gyermekkori otthonunk mellett, ami egy álcával elvarázsolt templom volt, és kikukucskált a csendes utcára. Felemelte a fejét, és belélegezte a levegőt, a szimata segítségével ellenőrizve, hogy van-e a közelben bárki halandó vagy természetfeletti.

– Tiszta a levegő.

Ezt a saját érzékszerveim is elárulták, de örültem a megerősítésnek. Az ő szaglása sokkal kifinomultabb volt az enyémnél.

– Te maradj itt. Visszatérek, amint tudok. A lehető leggyorsabbnak kell lennünk.

Domenico keresztbe fonta a karját, és rám meredt. Eddig is tudtam, hogy magas, de úgy tűnt, az elmúlt napokban még magasabbra nőtt. Szélesebb is volt, az izmai kidolgozottabbak. Bizonyára ez is egy vérfarkas-tulajdonság lehetett.

– Ha a testvéred rákérdez, nem fogok hazudni neki.

– Ezért is nem tudod, hová megyek. – Megpaskoltam a mellkasát, mire vágott egy grimaszt. – Győződj meg róla, hogy nem követtek minket démonok. Vagy boszorkányok.

– Nem tetszik ez nekem.

– Tudom. Köszönöm, hogy mégis megteszed!

Az arcáról lerítt az elégedetlenség, de nem vitatkozott. Alakváltóként az érzelmei könnyen leolvashatók voltak. Nem rejtette el az érzéseit, mint a démonok. A farkasok túl közel álltak a természethez az ilyesfajta udvari intrikákhoz.

Azok után, amin keresztülmentünk, már értettem, az ikertestvérem mit lát bennük. A vámpírokkal, boszorkányokkal és démonhercegekkel ellentétben szinte üdítő volt pontosan tudni, hányadán állsz egy vérfarkassal. Nem ez volt a megfelelő alkalom, hogy felhozzam a dolgot, de látnom kellett, hogyan reagál.

– Te találkoztál Vestával, Kapzsiság parancsnokával.

– Mire akarsz kilyukadni, istennő?

– Hallottam egy pletykát, hogy talán félig vérfarkas volt. Ha ez igaz lenne, és úgy döntött, elszökik, harcolnál érte, ha ő ezt szeretné? Még akkor is, ha Kapzsiság tudomást szerezne róla, hogy életben van?

A szeme halványlilán felizzott, ami azt jelezte, közel áll az alakváltáshoz. És hogy fel is dühödött.

– Kitépném a torkát bárkinek, aki a családomat fenyegeti. És nem törődöm annyira a démonokkal, hogy bármiféle módon segítséget nyújtsak nekik, különösen, ha az egyikük úgy dönt, hogy távozik.

– Minden falkatag családtagnak számít?

Domenico felszegte a fejét, és mélyet lélegzett.

– Menj! Mindjárt társaságunk érkezik.

Egy lélegzetvételig haboztam. Új elmélet kezdett formát ölteni az agyamban, de nem szalaszthattam el az esélyt az átok megtörésére azzal, hogy követem ezt a szálat. Hamarosan nem fog a fejem fölött ketyegni az óra, és egyszer s mindenkorra megoldom a rejtélyt.

Végigsiettem a sikátoron és belevetettem magam az éjszakába, végig az árnyékban maradva és minden neszre fülelve, hogy követnek-e. Elég késő volt már ahhoz, hogy a legtöbb házban, ami előtt elhaladtam, már kialudjanak a fények. Senki sem járt az utcákon, kivéve egy-két kóbor lelket, akik igencsak felöntöttek a garatra. Claudia már ágyban kellett hogy legyen, de biztosan felébred, ha kopogtatok az ajtaján. Vagy megdobálom az ablakát kaviccsal.

Épp befordultam a sarkon, és közben azon gondolkodtam, mitévő legyek, ha a nagynénje, Carolina még ébren van, amikor megláttam, hogy a nő sötét csuklyát viselve kisurrant a házból. Egyenesen egy alak felé vette az irányt, aki az utca túlsó végében lődörgött, hozzá hasonlóan sötét köpenyben. A Kapzsiság házában elszenvedett vereségük után nem lepett meg, hogy ilyen öltözetben látom őket.

Rögtön megtorpantam, és hozzásimultam a legközelebbi épülethez. Carolina megállt, míg a másik nő körbekémlelt, akaratlanul is lehetőséget adva a hold fényének, hogy felfedje a vonásait. Maria nonna. Nem döbbentett meg, hogy egy sötét boszorkánnyal szűrte össze a levet. Nonna volt az a boszorkány, akit Sursea megidézett abban az emlékben, amit Claudia kivetett. Az, aki idehozta Claudiát, és új családot talált a számára. A nagyanyám végig szorosan együttműködött az első boszorkánnyal, és már csak ezért is gyűlölnöm kellett volna őt.

Én… nem mondhattam, hogy megkönnyebbültem, de nem bántam, hogy megúszta a vérfürdőt, ami a Kapzsiság házánál történt. Sokaknak ártott, de mégsem kívántam, hogy meghaljon. Mindentől függetlenül, még mindig a nagymamámnak éreztem, és hittem benne, hogy az irántunk érzett szeretete végül valódivá vált. Nonna gyöngéden bánt velünk, gondoskodott rólunk, és ott volt mellettünk a legsötétebb napjainkon.

Erőlködtem, hogy halljam a hangját, de a két boszorkány biztosan varázsigét mormolt, vagy védőpajzsot állított maguk köré, hogy a suttogásuk senki fülébe ne juthasson el. Bármennyire is igyekeztem meghallani őket, semmilyen hang nem szűrődött felém. Nem voltam képes semmire sem ráérezni nonna és Sursea kapcsolatát illetően, amíg átéltem azt az emléket, de újabb megsemmisítő csapást mért volna a lelkemre, ha még mindig halandó lettem volna.

Nonnának sosem tetszett, hogy Vittoria, Claudia és én olyan közeli barátnők voltunk. Azzal indokolta, hogy Claudia családja sötét mágiát gyakorol, de most már tudtam az igazságot. Amiatt próbáltak minket szándékosan távol tartani egymástól, hogy kik voltunk valójában.

Ezt legalább megértettem. Kedvesség lett volna Claudia felé, ha távol tartják tőle a Bosszú házát, miután mi segítettük Surseat gonosz tervének megvalósításában.

Milyen naivak voltunk mind, ahogy munka után kihasználtuk az értékes szabad perceinket, hogy a tengerparton borozzunk, és megosszuk egymással a reményeinket és az álmainkat. Annyiszor sírtunk együtt, ahányszor nevettünk. Megosztottuk egymással az összetört szívünket és a titkos vágyainkat. Mi hárman testvérek voltunk, nem vér szerint, hanem választásból. Egyikünk sem tudta, hogy eredetileg valami sokkal sötétebb dolog kötött össze minket.

Nonna még egyszer utoljára körülnézett, mielőtt Carolinával együtt elsiettek. Énem egy része követni akarta őket, megnézni, hová tartanak, mit tervezhetnek, de nem volt vesztegetni való időnk. Még néhány percig az árnyékban maradtam, csak hogy megbizonyosodjak róla, nem fordulnak vissza, és próbálkoznak meg valami aljas dologgal. Kiélesedett érzékszerveim segítségével erősen füleltem, de nem hallottam senkit a közelben sétálni. Bárhová is igyekeztek a boszorkányok, már messze jártak.

Gyorsan felléptem a lépcsőre, és az ajtóhoz emeltem az öklömet. Elég hangosan dörömböltem ahhoz, hogy felébresszem Claudiát, de nem annyira, hogy a szomszédok meghallják vagy megrémüljenek tőle. Egy pillanattal később gyertya pislákolt fel az emeleten. Óvatosan újra végigpillantottam az utcán. Nem érzékeltem egyetlen umbradémont sem, és egyedül a szomszédban alvó halandók tompa lélegzetvételét hallottam.

Újabb pillanat telt el, majd elhúzták a reteszt, és az ajtó nyikorogva kinyílt. A barátom jelent meg mögötte, és a szája tátva maradt, ahogy végignézett rajtam.

– Emilia! Csillagok az égben, úgy nézel ki… neked más színű a szemed? – Megrázta a fejét, és félreállt az útból. – Gyere be! A nonnád azt mondta, eltűntél. Jól vagy? Hol voltál? Annyira aggódtam! Azt hittem, téged is elkapott, bármi is ölte meg azokat a boszorkákat, és csak nem akarták elárulni nekem.

Beléptem az otthonába, és amint becsukta az ajtót, már mindketten szorosan öleltük egymást. Mindazok után, ami történt, mindazok után, amit megtudtam, és hogy mennyit változtam, megkönnyebbülést éreztem, hogy még mindig van egyvalaki, aki őszintén törődik velem.

Még ha a dolgok nem is voltak egészen olyanok, mint amilyennek látszottak, a barátságunk valódi volt. Talán az egyetlen valóságos dolog ebben az egész fantáziavilágban. És talán még ez sem marad így, ha vissza akarja kapni az emlékeit.

– Bárcsak elmondhatnék mindent! – feleltem, és minden szavamat komolyan gondoltam. – De nem maradhatok sokáig. Te pedig senkinek nem mondhatod el, hogy láttál engem.

– Mi az ördög folyik itt, Emilia? A boszorkánykör újra összeállt, de a tanácstagokon kívül senkit sem engednek be a gyűlésekre. Próbáltam jósolni, de mintha elzárták volna a mágiámat. Még álmodni sem tudok!

Már majdnem elfelejtettem, hogy Claudiát megáldotta a látomások és előjelek istennője; olyan látomásai voltak, amiket nem mindig sikerült megfejtenünk.

Túl jól ismertem a sorsát, hogy elzárták tőle a mágiáját, és gyűlöltem, hogy lemetszették mágikus szárnyait. Azon tűnődtem, vajon mit vehettek még el tőle, milyen erők szunnyadhatnak benne, amikre nem emlékszik. Az anyja szüntelenül ármánykodott és tervezgetett, és úgy tűnt, valamiféle játékot még most is játszott.

– És tudod, mi a legszokatlanabb? – kérdezte, mire megráztam a fejem. – Képesek voltak felszabadítani az öreg Sofia Santorini elméjét az átok alól. A nagynéném épp hozzá indult, hogy kiderítse, mire emlékszik, ha egyáltalán emlékszik valamire.

Gyöngéden megszorítottam, majd hátraléptem. Legalább már tudtam, Carolina és nonna mire készülnek.

– Ne higgy el mindent, amit a boszorkányok mondanak! Nem feltétlenül rossz emberek, de hátsó szándékuk van.

– A boszorkányok? – Claudia összevonta a szemöldökét. – Úgy beszélsz, mintha te nem tartoznál közénk.

Mélyet lélegeztem, majd felemeltem a kezem, és megidéztem egy égő virágot. Néztem, ahogy a barátnőm arckifejezése zavarodottból álmélkodóvá változik. A virágért nyúlt, de sebtében visszarántotta a kezét az égető lángjától, és az arcomat kezdte fürkészni.

– Szent istennő az égben! Az nem lehet. – A hangja suttogásig halkult. – Hogyan?

– Ez egy nagyon hosszú és csúf történet.

Rám bámult, aztán az égő virágra még egy néma pillanatig. Áhítat ült ki a vonásaira, és úgy tűnt, szinte felrobban a sok kikívánkozó kérdéstől.

– Tekintettel a tűzmágiádra és arra, hogy istennő vagy, elhiszem, hogy így van. – Megfordult, és intett, hogy kövessem. – Gyere, üljünk le!

Igyekeztem nem sürgetni őt, próbáltam nem a fejem fölött ketyegő órára koncentrálni, és követtem az aprócska konyhába. Kinyitotta a szekrényt, és nekilátott, hogy italokat töltsön nekünk a személyes készletéből. Észrevettem a gyógynövényeket, amik a felejtéshez szükséges főzethez száradtak, és nagyot nyeltem. Letette elém az italomat, majd felvonta a szemöldökét.

– Mondd el! Tudnom kell, mi folyik itt.

– A rövid változat az, hogy a boszorkányok bűbájlakattal kötöttek meg minket Vittoriával, ami visszatartotta a mágiánkat és a halhatatlanságunkat, lényegében halandó boszorkányokká téve minket. Az az átok, amit említettél? Az ördög átka? Több más lényre is kihatott. Engem és Vittoriát is beleértve.

Claudia a pultnak nyomta a csípőjét, és lehajtotta az italát.

– A legjobb barátaim istennők. Hát, ezt nem könnyű megemészteni. Azt sem tudom, hogy most meg kellene hajolnom vagy imádkoznom kellene-e. – Rémület futott át az arcán. – Állítsak fel egy oltárt? Csillagok az égben, Em! Ez nagyon furcsa.

Minden sötét dolog ellenére az életemben, elnevettem magam. Őszinte, boldog hang volt. A kérdései nem szarkazmussal voltak tele, csupán aggodalommal.

– Kérlek, soha eszedbe se jusson imádkozni vagy meghajolni! Főleg Vittoria előtt. Tudod, milyen elviselhetetlen tud lenni!

Könnyek szöktek a szemébe.

– Vittoria életben van?

A reménykedés, ami a vonásain végigvonult, összeszorította a mellkasom. Bólintottam.

– Igen. A halála volt a kezdete annak, hogy megtörjön a bűbájlakat. Rájött, mi történt, mert meghallotta a titkokat, amiket egy varázskönyv súgott neki. Megrendezte a saját „meggyilkolását”, hogy kiszabadítsa magát, és kitervelje a bosszúnkat. – Nem akartam túlterhelni a barátnőmet, ezért gyorsan továbbléptem. – Létezik egy tőr, amit a Pusztítás pengéjének hívnak. Ez az egyetlen olyan fegyver, ami képes megtörni az átkokat.

– Emilia, ne! – Claudia élesen beszívta a levegőt. – Az elátkozott tárgyaknak súlyos ára van.

– Tudom. – Figyelmesen néztem az arcát. – Kérlek! Szeretném, ha aktiválnád nekem. És ha elmondanád, mit kell tennem, hogy használni tudjam, és megtörjem az átkot. Fogytán az idő. Kevesebb mint egy napom van.

A barátnőm megrázta a fejét.

– Én… nem tehetem. Te is tudod, hogy bármit megtennék érted, de kérlek, ezt ne kérd tőlem!

– Nem emlékszel, hogyan kell?

Szomorúan mosolygott rám.

– A nagynéném alaposan belém nevelte, mióta csak ideköltöztem hozzá. De nem hiszem, hogy felfogod, mi lesz az ára. Számodra.

Kifújtam a levegőt.

– Bármit hajlandó vagyok odaadni érte. Csak mondd meg, mit kell tennem!

A bizonytalansága háborúzott a segíteni akarásával.

– A penge egyenlő cserét vár el – mondta végül. – Ha meg kívánsz törni egy átkot, a te erődet akarja majd használni hozzá. Az egészet. – Claudia lehajolt, és felemelt egy travertínó padlócsempét, ami alól kihúzott egy kendőbe csomagolt tőrt. – Annak kell használnia, akit megátkoztak. Önszántából.

Elfogott a rettegés.

– Ezt hogy érted?

– Az átkozottnak addig kell táplálnia a pengét a mágiáddal, amíg az minden cseppjét összegyűjti.

Bámultam a kezében tartott pengét. Úgy nézett ki, mint egy átlagos tőr; az acél csillogott a gyertyafényben, a markolata fakó ónixfekete bőrből készült. Ahhoz képest, hogy micsoda erő lakozott benne, meglehetősen jellegtelen volt. Nem úgy tűnt, hogy képes lenne olyan ördögi dologra, mint a pokol hercegeinek megölése vagy egy átok megtörése. És éppen ezért – amellett, hogy a barátnőm padlója alatt rejtőzött – valószínűleg évtizedekig nem bukkant rá senki.

– Az ár mágia a mágiáért – ismételtem meg. Claudia bólintott. – Amikor azt mondtad, hogy „táplálni a pengét”, úgy értetted, le kell szúrjon?

– Igen.

– És csak az sújthat le vele, aki meg van átkozva?

– Igen. Az átok megtörése összetett folyamat. – Claudia súlyosan fújta ki a levegőt. – A vérem aktiválja, de minden, ami utána következik, a szabályok pontos betartásán múlik. Annak, aki az áldozatot hozza, önként kell felajánlania. És annak, aki a csapást méri, szintén a saját akaratából kell megtennie.

Haragnak önszántából kellene leszúrnia engem, és nem hittem, hogy a férjemet könnyedén rá lehetne erre venni. Aztán ott volt még az a dolog is, amivel egyelőre még nem foglalkoztam. Azzal a részével, hogy le kellett mondanom a teljes erőmről. Örökre. Még csak nemrég kaptam vissza, és egy örökkévalóságnak tűnő idő óta most először éreztem magam teljes egésznek. És most az istenek gúnyolódtak velem, arra kényszerítve, hogy újra lemondjak róla. A saját akaratomból. Habozás és megbánás nélkül.

Ez is csak újabb módja volt, hogy az első boszorkány elvegyen tőlem valamit, és gyűlöltem.

– Van még egy bökkenő – mondta Claudia. Ezen a ponton már nem volt, ami meglepjen. Az elátkozott tárgy egy ocsmány eszköz volt, amit egy bosszúszomjas boszorkány készített, hát persze, hogy volt még egy kellemetlen kikötés hozzá. Sursea nem ismerte a „könnyű” vagy az „adakozó” fogalmát. Lélekben felkészültem. – Amint aktiválom a véremmel, csak egy órád van, hogy végrehajtsd az erőcsere többi részét. A penge csupán egyetlen lehetőséget ad egy bizonyos átok megtörésére.

– Hogyan tudná megállapítani?

– Miután táplálom a véremmel, neked is így kell tenned. És akkor megkezdődik az órád.

Ami azt jelentette, egy órám volt arra, hogy visszaérjek a Hét körbe, eldöntsem, valóban hajlandó vagyok-e lemondani a hatalmamról, meggyőzzem a férjemet, hogy szúrjon le, és megtörjem az átkot, mielőtt örökre elveszik számunkra a lehetősége. Hacsak… vér és csont… Nem. Nem voltam hajlandó visszavinni magammal Claudiát.

– Veled mehetnék – ajánlotta, olvasva a gondolataimban és az arcomra valószínűleg kiülő aggodalomban. – Bárhol is voltál. Elmehetnék, hogy biztosan legyen egy teljes órád.

Barátnőm komoly arckifejezése mögött nem bujkált megtévesztés. Semmi hátsó szándék. Egyszerűen csak jó barát volt. Egy tisztességes ember. Valaki, aki hajlandó volt segíteni egy rászoruló szerettének.

Én pedig soha nem lennék hajlandó olyan helyzetbe hozni, ahol akaratlanul is leleplezhetné valódi kilétét saját maga vagy azok előtt, akik keresik őt. Lehet, hogy korábban összeesküdtem ellene, de ezt a hibát még egyszer nem követem el. Ha a hatalmam feladása segíthet jóvátenni akár csak a legapróbb fájdalmat is, amit az első boszorkánynak segédkezéssel okoztam, akkor nem is volt választás kérdése.

Helyrehoznám ezeket a hibákat, és megfizetném az árát.

Előhúztam az emlékkövet a ruhámból, és letettem magam elé az asztalra. Claudia pillantása rásiklott, és elsápadt az arca.

– Ez az emlékkő magában hordozza az okot, amiért soha nem foglak megkérni, hogy velem gyere. Ez a tiéd. Olyasvalami, amiről te döntöttél úgy, hogy kiveted magadból, és örökre elfelejted. Itt hagyom, ha valaha is válaszokat akarsz kapni. – Azt kívántam, bár többet adhatnék neki, de ennyi elég kellett legyen. Lerántottam az övemről egy kis bőrzacskót, és óvatosan beletettem a követ, hogy Claudia eldönthesse, mit szeretne tenni anélkül, hogy hozzá kelljen érnie. – Valaki, akiben megbízom, azt mondta nekem, hogy ha egyszer megtudod az igazságot, soha többé nem térhetsz vissza abba az időbe, amikor még nem tudtad. Válassz bölcsen! Számodra nincs sürgetés, nincs ítélkezés.

– Megbántad? – kérdezte halk, kissé szomorú hangon. – Hogy felfedezted az igazságot?

A szívfájdalomra gondoltam. A megtévesztésre. A sok árulásra.

– Az élet egyszerűbb lenne, ha nem tudnám. Ismerős is, mondhatni. De nem, nem mennék vissza az időben, ha választhatnék. Ezt a döntést azonban csak te hozhatod meg. Ha most boldog vagy, elégedett, semmi más nem számít.

Tekintetét az emlékkőre szegezve, suttogva megszólalt.

– Néha álmodom. Egy olyan életről, amit talán egyszer éltem. Egy férfiról, akit talán szerettem. De mindig rémálomba torkollik. Azzal, hogy kitépi a szívemet. Máskor én vagyok az, aki kitépi a saját mellkasomból. És néha az övéből. – Amikor végre felpillantott, az arckifejezéséből a hála, ha nem a megkönnyebbülés sütött. – Köszönöm a követ, a választást. Készen állsz a penge aktiválására?

Nem álltam, de muszáj volt készen lennem. Bólintottam. – Köszönöm, Claudia! Hogy mindig a legigazibb barátom voltál.

A vigyora csupa huncutság volt.

– Biztos vagyok benne, hogy a jövőben még bőven lesz alkalmunk a kalandokra. Most pedig add a tenyered, istennő! A létezésed legfontosabb órája mindjárt megkezdődik.

HUSZONÖT

Harag a legendás tőrre meredt. Egészen addig lenyűgözte, hogy visszaszereztem a Pusztítás pengéjét, amíg el nem mondtam neki, mit kell tennünk, hogy megtörjük az átkot. Azóta úgy viselkedett, mintha egy viperát hoztam volna a privát könyvtárába, és az ölébe tettem volna. Belevágta a tőrt az íróasztalba, olyan erővel, hogy a fegyver ott rezgett kiállva belőle.

– Nem!

– Az én döntésem, hogy lemondok a mágiámról. És nem tudok jobb okot elképzelni rá ennél.

A démon keresztbe fonta a karját, az arckifejezése sötétebb lett, mint egyre viharosabb hangulata.

– Ezt tiszteletben tartom, de az pedig az én döntésem, hogy nem szúrom le a feleségemet!

Egymásra meredtünk, egyikünk sem hátrált meg. Bármikor máskor, bármilyen más esetben nem vitatkoznék vele. Minden joga megvolt, hogy beleszólás nélkül hozza meg a döntését. Ez azonban nagyobb volt nála. Nagyobb kettőnknél. És azonnal cselekednünk kellett.

– Kifutunk az időből és a lehetőségekből. Szó szerint. Kevesebb mint egy óránk van az aktiválás befejezésére, különben ez az opció örökre elveszik. Kérlek! Ne harcolj velem ezzel kapcsolatban. Ez a legjobb esélyünk, hogy megtörjük az átkot, és ezt te is tudod!

– És ha a boszorkányok hazudnak, akkor mi lesz? Te tényleg hiszel Surseanak? – Felállt az óriási íróasztaltól, és a penge felé bökött, amihez nem volt hajlandó hozzáérni. Valószínűleg ez volt az egyetlen tőr, amit a háború hadvezére sosem fog a kezében forgatni. És ironikus módon épp erre a tőrre volt a legnagyobb szüksége. Sursea remekül felállította a játszmát. – Újra és újra bebizonyították, hogy csak hazudnak és manipulálnak. Hol van a garancia arra, hogy ha leszúrlak vele, és elveszi az összes erődet, te nem halsz meg? Honnan tudjuk, hogy a pengének valóban szüksége van a mágiádra, és nem csak ők akarják megszerezni maguknak? Nincs elég információ a birtokunkban, és én nem fogom megkockáztatni, hogy te vagy a mágiád az ellenség kezébe kerüljön, különösen így, hogy Sursea is érintett.

Összepréseltem az ajkam. Nem mondhattam el neki, kitől kaptam az információt, vagy ki segített nekem.

– Bízom a forrásomban. Neked pedig bennem kell bíznod.

– Nem azzal van a probléma, hogy megbízom-e benned. – Harag arrébb sétált, a kezét megfeszítette, majd ellazította az oldalán. – A forrásod is lehet, hogy megbízható, de nincs rá garancia, hogy az információját nem csak elültették-e a fejében. Lehet, nem is tud róla, hogy téves. Ha tudnám, kitől szerezted, tovább nyomozhatnék.

Én már fontolóra vettem, hogy Claudia memóriájával esetleg babráltak, de úgy döntöttem, ennek ellenére továbbhaladok ezen az úton. A kandalló melletti órára pillantottam. Nem voltam benne biztos, mennyi időt vesz igénybe a mágiám eltávolítása, és nem akartam tovább vitatkozni. Szerettem a férjemet, de soha nem árulnám el a barátomat másodszor is. Claudiának joga volt a választáshoz, hogy újra az életében akarja-e tudni a pokol hercegeit, vagy sem.

És Haragot sem akartam abba a helyzetbe hozni, hogy ezt titokban kelljen tartania a fivére előtt. Ha Kevélység rájönne, hogy Haragnak tudomása volt arról, hogy a felesége életben van, és hogy hol lehet megtalálni, azt nem lehetne könnyen elnézni vagy megbocsátani. Teljesen érthetően.

Könyörögve nyújtottam felé a kezem.

– Lehet, hogy a tőr megöl engem, de az is lehet, hogy pontosan azt teszi, amit te, a fivéreid, Sursea és a forrásom is állít: megtöri az átkot. Amikor először megidéztelek, azt mondtad nekem: „Egy nap Halálnak nevezel majd.” Tudnod kellett, hogy fennáll ennek a lehetősége. És ez nem állított volna meg akkor. Ne lágyulj el pont most, démon! Amikor a legnagyobb szükségünk van a bűnödre.

Harag tekintete tiszta arany tűz volt, amikor összeütközött az enyémmel.

– Hagyd abba!

– Nem! – Éreztem, ahogy a bűne feltámad, és odasétáltam hozzá, miközben tetőtől talpig végigmértem. – Amikor én szúrtalak le, gyűlöltem. Gyűlöltem, hogy ilyen erőszakos dologra kényszerítettél. De szükséges volt. Nem akarok csak bosszút és gyűlöletet hozni a világra! Jóvá akarok tenni egy szörnyű hibát. Így a helyes, és tudom, hogy fontos számodra a jogos igazságszolgáltatás, az igazságos ítélet. Még akkor is, ha az nehéz, vagy személyesen érint téged. És amikor már képes leszel teljes szíveddel szeretni engem, félelem nélkül kimondhatod. – Lábujjhegyre álltam, és a füléhez hajoltam. – És aztán itt helyben a magadévá teszel. Az asztalodon. És megmutatod nekem.

Harag olyan erősen összepréselte az állkapcsát, csoda volt, hogy nem tört le egy fogából sem. Hátrébb hajolt, és az arcán furcsa érzelmek keveredtek, miközben úgy nézett rám, mintha egyszerre próbálná az emlékezetébe vésni a vonásaimat, és kétségbeesetten keresné a kiutat az egész helyzetből. De a háború nagy hatalmú démona tudta, hogy igazam van.

– Nálad van a cornicellóm? – kérdeztem. – Meg Vittoriáé?

A hőmérséklet lezuhant.

– Gondolod, a szárnyaim megkísértenek? – Harag hangja mély volt, és veszélyes, ahogy körbejárt a szobában. – Hogy kockáztatnám az életedet, hogy visszaszerezzem őket?

– Nem. De biztosra akarom tudni, hogy valóban sikerrel jártunk, amikor az átok megtörik. Ha visszakapod a szárnyaid, az kézzelfogható bizonyíték lesz rá. – A lélegzetem apró fehér pamacsokban szállt, ahogy a levegő egyre hidegebb lett. Fagy borította a felettünk lógó vascsillárt. – Túl fogunk jutni ezen, Szamáel! – Új gondolat futott át az agyamon. A férjem egyenrangú társat akart, ezért talán a mágiám elvesztésére újabb teherként tekintett, amit nem akart magára venni. – Veled minden rendben lesz, ha nem lesz mágiám?

Hitetlenkedő pillantást vetett rám.

– Húsz évig nem férhettél hozzá a teljes erődhöz, legalábbis a Változó-szigetek időszámítása szerint, és árnyékboszorkányként csak kisebb varázslatokra voltál képes. A dühömön kívül, amiért ezt tették veled, és te nem szerezhettél tudomást az igazságról, ez a legkevésbé sem számított nekem.

– De ez most más lesz. Soha többé nem fogok ilyen mértékű mágiát vagy hatalmat birtokolni. Ez aggaszt téged? Az udvarod miatt? Biztos vagyok benne, hogy többen is vannak, akik Lord Makadenhez hasonlóan indulatokat szítanának és pletykálnának. Gyengének neveznének. Pusztulást hozhat a házadra, ha a szívedet követed?

A dühe fellángolt, ahogy nagy léptekkel visszajött hozzám.

– Szentséges magasból teszek az udvaromra, úrnőm! Nem a mágia tesz hatalmassá. A bátorságod. A szíved. Az elméd. A lelked tesz téged olyan erővé, amivel számolni kell. Az egyetlen aggodalmam az, hogy túl fogod-e élni. Mágia nélkül is akarlak. Vagy átkozott nemesi címek nélkül. Semmi mással nem törődöm, csak a boldogságoddal. Amint visszanyertem a teljes erőmet, mindkettőnknek elég mágiám lesz. Ebben bízhatsz!

És bár megoszthatná velem! A keze után nyúltam, a hüvelykujjammal nyugtató köröket dörzsölgettem a bőrébe.

– Kifutunk az időből. Álljak az asztal mellé, vagy könnyebb, ha leülök?

Megrázta a fejét.

– Elküldetek a Vénasszonyért. Kell lennie valami más megoldásnak.

– Nem tudjuk, hol van. – Gyöngéden megszorítottam a kezét. – És ha tovább várunk, lehet, soha többet nem lesz ilyen lehetőségünk. Kérlek. Ne zárd el előlem félelemből a szívedet.

Elengedtem a kezét, és odaléptem az íróasztalhoz, majd egy mozdulattal kirántottam a Pusztítás pengéjét onnan, ahová korábban döfte, és markolatával előre felé nyújtottam.

– Fogd meg! – Fagy csókolta meg a fát, bevonta a démonházak krónikáit. Nem vettem róla tudomást. A hőmérséklet nem enyhült, de Harag végre odajött hozzám, és elfogadta a pengét. Túl korai volt még fellélegezni, de az első akadályt sikerült legyűrnöm. – Hozd az amuletteket, és akaszd őket a nyakadba. Amint készen állsz, hozzákezdünk.

Harag némán kivett egy erszényt egy titkos rekeszből a kandalló mellett, és a tenyerébe rázta a tartalmát. Ezüst és arany csillant meg a tűz fényében. Az amulettjeink.

Semmit sem éreztem, amikor rájuk néztem. Semmiféle nosztalgikus érzelem nem tört rám. Semmiféle kedves emlék arról, ahogy Vittoriával megáldjuk őket minden teliholdkor, miközben nonna utasításokat ad. Annak láttam őket, amik voltak: tárgyaknak, amik éveken át fájdalmat és kínt okoztak a férjemnek. Tárgyaknak, amik összezavarták az emlékeinket Vittoriával, arra kényszerítve minket, hogy tudatlanságban maradjunk. Itt volt az ideje, hogy visszatérjenek oda, ahová tartoznak. Harag a nyakába akasztotta a láncokat, majd megfeszített állkapoccsal visszatért oda, ahol várakoztam.

Megállt előttem, tőrrel a kézben, és lenézett rám. Az arckifejezése olyan hideg volt, mint körülöttünk a levegő. A férjem újra magára öltötte a maszkját, és azzá a királlyá vált, akire a birodalmának szüksége volt, túl az udvarán is. Azzá a társsá vált, akire nekem szükségem volt.

Szó szerint megjártuk a poklot, és ez helyre fogja billenteni a világunkat. Visszafogtam a saját érzelmeimet, nem voltam hajlandó utat engedni egy másodpercnyi kételkedésnek sem. Ha egy csepp félelmet is megérez, örök életre elkárhoztat minket.

Harag tekintete végül a míderemre esett. Egyszerű, rózsaarany színű ruha volt, amire levendulaszín, halványkék és zöld virágokat hímeztek. Miután visszatértem Claudiától, gyorsan átöltöztem. Nem akartam, hogy bármiféle nyoma maradjon annak, hol jártam, és nem sokat gondolkodtam azon, mit rántok ki a szekrényemből.

Most jöttem rá a hibámra, hogy fekete helyett halvány rózsaszínt viseltem. A férjem látni fogja, ahogy a véremet ontja, amikor megforgatja a tőrt. Ahogy én is végignéztem, amint a fehér inge vörösre változott, amikor leszúrtam. Nem olyan szívesség volt, amit viszonozni szerettem volna.

Fürge ujjakkal kifűztem a ruhám elejét, és kissé szétnyitottam a felsőt – épp csak annyira, hogy felfedjem a szívem fölötti csupasz bőrt. Álltam a tekintetét, és a pillantásomat megtöltöttem az iránta érzett minden szeretetemmel és érzésemmel. Elképzeltem, milyen érzés megcsókolni őt, milyen hihetetlen érzés szeretkezni vele, és érezni, ahogy a testünk összeforr, mintha egyek lennénk.

A gyűlölet, a félelem és a bosszú elszakítottak minket egymástól. A szeretet pedig be fogja gyógyítani a sebeinket.

Maria nonna egyszer azt mondta nekem, hogy kövessem a szívemet, és bár korábban hazudott – ráadásul már nem volt halandó szívem sem –, most mégis éreztem az igazát. A szeretet volt a legerősebb mágia. Nem számított, hány kanyaron és bukkanón kellett átküzdenem magam az utam során, végre rátaláltam az otthonomra. És senki, semmiféle átok, semmiféle erő ebben a birodalomban vagy a következőben, nem vehette el tőlem még egyszer.

– Szeretlek!

Harag nem mondhatta ki, de a fagyos ridegség eltűnt az arcáról. A fejét lehajtva a szája rátalált az enyémre, csókja tele volt szenvedéllyel és vágyakozással. Érezte az érzelmeket, amiket a csókunkon keresztül belé tápláltam, tudta, hogy átkozott lelkem minden porcikájával akarom ezt.

Ugyanolyan hevesen, ugyanolyan szabadon csókoltam őt. A nyelve behatolást követelt, és ahogy az ajkaim szétváltak, megéreztem a mellkasomba fúródó fém marását. Harag az ajkamba harapott, elterelve a figyelmem a fájdalomról, ahogy a Pusztítás pengéje egyre mélyebbre hatolt a testemben.

– Incipio. – Az ajkamnak suttogta az aktiváló varázsigét, miközben én felkiáltottam, de a hangot elnyelte, ahogy a férjem kétségbeesett hevességgel csókolt meg újra. Mintha összekapcsolódott ajkunk és nyelvünk hozzáköthetne. Megakadályozhatná, hogy a Halál birodalmába vesszek.

Amint Harag aktiválta a varázslatot, a mágiám fellángolt, megérezve, hogy egy új hatalom veszi át az irányítást. A Pusztítás pengéje. Az erőm nem kért belőle; nem akart új gazdának engedelmeskedni. Tomboló pokolként tépték ki belőlem, miközben egyre küzdött a penge vonzása ellen, de én szabad akaratomból, önként adtam át. És a megidézést nem volt képes legyőzni.

Sikoltoztam, ahogy a testem égett és a penge felhevült. A fém megperzselte a bensőmet, és soha nem éreztem még olyan kínzó gyötrelmet, mint abban a pillanatban. Harag végigsimított az ajkával az állkapcsomon, végig az arcomon, fel a halántékomig, míg a karja úgy fonódott körém, mintha el tudná ragadni tőlem a fájdalmamat.

– Cssss. – Csókot nyomott a halántékomra. – Semmi baj. Hamarosan vége.

Próbáltam gyöngéd csókjaira koncentrálni, próbáltam belekapaszkodni abba a kevéske fénybe, amit nyújtott. De nem használt. A fájdalom felemelkedett és lezuhant, magával rántva engem is. Rosszabb volt, mint amikor Vittoria eltávolította a halandó szívemet. Végeláthatatlan volt, és minden időérzékemet elveszítettem, ahogy a tőr tovább szaggatta belőlem a mágiámat.

Rózsaarany tűz robbant fel közöttünk, és a penge mohón nyelte magába a lángokat, mielőtt azok Haraghoz érhettek volna. Összeszorítottam a szemem, összepréseltem az állkapcsom, miközben a forróság elviselhetetlenre nőtt. Izzadság gyöngyözött a homlokomon, lecsöpögött a mellkasomra, és a pengéhez érve felsistergett.

Könnyek csorogtak végig az arcomon, megnedvesítve Harag ujjait, amik még mindig szorosan a Pusztítás pengéjének markolatára fonódtak. A túlélési ösztönöm, az ösztön, hogy megőrizzem az erőmet, arra késztetett, hogy küzdjek ellene. Olyan erőfeszítésembe került, hogy az oldalamhoz szorítsam a karom, és elküldjem magamtól a mágiámat, aminek a létezéséről eddig nem is tudtam. A gyötrelmes mágikus csere hosszú percekig tartott, amit én óráknak éreztem.

Egy lyuk tátongott a középpontomban, és a helyet, ahol valaha erő hömpölygött, most lassan a semmi töltötte meg. Egyre gyengültem minden egyes csepp mágiával, ami elhagyott, és vele együtt a harci ösztön is kiszivárgott megfeszült testemből. A sikolyaim lassan elhalkultak, míg a térdem hevesen remegett, és a tőrt egyszerre kirántották a testemből. Nagyot csattanva esett a padlóra, miközben Harag felnyalábolt, és a mellkasához szorított. A szíve vadul vert, és a véremet a lüktetése keringette.

Nem haltam meg, de úgy éreztem, mintha egy nem is olyan kis részem elpusztult volna. A torkomból zokogás tört fel, és nem tudtam eldönteni, hogy megkönnyebbülés volt-e azért, amit tettünk, vagy bánat amiatt, amit elveszítettem. Talán mindkettő. Összeszorítottam a szemem, mintha ez megakadályozhatná, hogy a könnyek tovább hulljanak.

Harag szorosabban ölelt magához, és hosszú percekig ringatott, amíg a veszteség minden mást elnyomó érzése kissé alábbhagyott. Nem akartam, hogy megbánja a döntésünket, és igyekeztem összeszedni magam.

A hőség továbbra is körülvett minket, mire végül sikerült kinyitnom az egyik szemem. Gyönyörű, égő lángszárnyak magasodtak Harag mögött. Vadul szépségesek voltak, a csúcsuk ezüstbe mártott. Újabb könnycsepp gördült végig az arcomon. Ezúttal nem a szomorúságtól vagy a gyásztól, hanem attól, hogy ilyen közelről szemlélhettem az isteni dicsőség valóját. Vittoria és én az alvilágból származó istennők voltunk, de Harag igazi istenség volt, és elöntött a szeretet ereje, ami belőle sugárzott.

A hatalmas veszteség üressége, a mágiámról való lemondás okozta gyász nem szűnt meg, de hagytam, hogy az áhítat érzése megtisztítsa a szomorúságomat. Hogy emlékeztessen mindarra, amit nyertem. Mindenre, amit mi nyertünk. Az átok valóban megtört. A rémálmunknak ez a része véget ért.

Ahogy fent, úgy lent. Együtt elértük az egyensúlyt. Győztünk. És mégis…

– Káprázatosak – suttogtam, és csak pislogtam, ahogy a szárnyak hihetetlen méretűre nőttek. Soha életemben nem láttam még semmit, ami ilyen lenyűgöző és halálos volt. Harag már elveszítette a szárnyait, mire mi korábban megismertük egymást. De előtte is olyan fegyver volt, amit rejtve tartott.

– Te vagy káprázatos.

Harag szorosabban ölelt, az álla most már a fejem tetején pihent. A feszültség még nem hagyta el a testét – sőt, inkább még merevebb volt, mint korábban.

És egyetlen szót sem szólt, mióta megtörtük az átkot.

Egy izzadságcsepp gördült le a hajamtól a nyakamra, és megborzongtam. Harag enyhén megrázkódott, arcát a hajamba temette, és akkor rájöttem, hogy nem izzadságcsepp volt, hanem könny. Összeszedtem annyi erőt, hogy átkaroljam, és erősen magamhoz szorítottam, miközben zokogott.

– Minden rendben van – suttogtam rekedten. – Minden rendben. Már vége.

Hatalmas szárnyai csapkodni kezdtek, és a belső tollak lángjaiban ezernyi apró aranyló pöttyöt vettem észre. Ezután a tekintetem az aranypöttyökről az ezüstös csúcsokra siklott. Az amulettjeink színei Harag szárnyának sajátosságai voltak. Ezen már korábban is többször eltűnődtem. Egykor azt hittem, a különböző színek azt jelentették, hogy az egyiket a napistennő, a másikat a holdistennő áldotta meg. De mekkorát tévedtem!

Harag egyszer mélyen belélegzett, majd lassan kifújta a levegőt. A homlokomhoz nyomta az ajkát, majd leengedett a földre. Képtelen voltam levenni a szemem a tüzes szárnyakról. A mágiámra emlékeztettek, de ugyanakkor nem volt bennük semmi ismerős. Ízig-vérig a saját mágiája volt, és mégis úgy vonzott magához, mint lepkét a láng. Meg akartam érinteni egy tollat, de visszahúztam a kezem, és félénk pillantást vetettem Haragra.

– Elfelejtettem, hogy a tűz most már valószínűleg megégetne.

Ismét maga alá temetett a szomorúság hulláma, ahogy akaratlanul is a mágiám felé nyúltam. A középpontomban lévő lyuk továbbhasadt az ott tátongó ürességtől; ez volt az a hely, ahol a Forrás egykor összegömbölyödve várakozott, hogy merítsek belőle. Most nem volt ott semmi. Úgy éreztem, mintha egy végtagomat veszítettem volna el – a testem még mindig érte nyúlt, összezavarodva, amikor csak a semmi válaszolt. Addig pislogtam, amíg képes voltam legyűrni a feltoluló könnyeket. A veszteségem ellenére tényleg boldog voltam, hogy megtörtem az átkot. Megváltást akartam nyerni a bosszú istennőjeként játszott szerepemért. De a jó cselekedet ellenére is gyászoltam a hiányt. Fájón éreztem. Soha többé nem fogom megtapasztalni, milyen érzés megidézni a tűzmágiát.

– Érintsd meg őket. – Harag odaadón figyelt, és érzékelte a hangulatomat. – Tudom irányítani a szárnyaimat. És még ha nem is tudnám, te a feleségem vagy. Nem fognak megégetni; egyszerűen csak melegnek érzed majd őket.

Óvatosan kinyújtottam a kezem, ujjaimat végigfuttattam a mágikus lángtollakon. Haragnak igaza volt – nem égettek. Olyan volt, mintha a kezemet egy meleg napfényfoltba tenném, magamba szíva a napsugarakat. Vagy mintha belemártanám az ujjaimat a nyári tenger vizébe.

Ez legalább olyan volt, mint a saját mágiám. Megnyugtató, mégis hatalmas pusztításra képes. Bár az erő nem az enyém volt, mégis úgy éreztem, mintha egy kis részem tovább élne benne.

– A tróntermedben ábrázolt szárnyak ébenfeketék – jegyeztem meg. – Nem ezekre számítottam.

– Az ólomüvegeket kicseréltettem arra, amilyennek utoljára láttam őket.

Arra a jelenetre gondoltam, aminek Sursea emlékkövén keresztül voltam szemtanúja, ahogy a szárnyak hamuszínűvé váltak, amikor a boszorkány ellopta a mágiáját. Örültem, hogy győztünk. Hogy a szerelmünk erejével felülkerekedtünk valakin, akit ennyire hajtott a gyűlölet.

Az ajkam felfelé görbült, ahogy megsimogattam egy másik tollat, és a lángok incselkedve nyaldosták a bőrömet. Egy másik ujjamat végighúztam a szárnya külső szélén, mire hasonló érzés táncolt végig a hátamon. A férjem arcára kaptam a tekintetem, azonnal észrevéve az ördögi kifejezést, ami kiült a vonásaira.

– Ez mi volt? – kérdeztem, miközben melegség simított végig a gerincemen, mintha csak egy toll cirógatott volna lágyan. A bőröm még néhány másodpercig kellemesen bizsergett, ahol a mágikus toll hozzáért.

– Lehet, hogy elfelejtettem megemlíteni egy képességet, amit elvesztettem, amikor elvették a tűzmágiámat.

A mézsűrű forróság újabb tolla vándorolt végig a nyakamon, végigsiklott a kulcscsontomon, majd lejjebb ereszkedett, és szeretetteljesen megcirógatta a sebet, amit a Pusztítás pengéje ejtett.

A toll lassan elmozdult, és köröket kezdett rajzolni a mellemen. Minden visszamaradt üresség vagy bánat szertefoszlott, ahogy a bizsergő melegség végiggördült a megkeményedett bimbón, amitől újféle forróság éledt a hasamban, és szétáradt az ölem felé.

– Az ördög átkára! – A körmöm Harag vállába vájt, ahogy a gonosz gyönyörnyaláb a csípőmre vándorolt, majd a combom köré tekeredett.

– Azt inkább ne, úrnőm! Elegem van az átkokból. – Harag kuncogása mély és érzéki volt, ahogy a mágikus toll a combomnál pulzált, én pedig halkan szitkozódtam. – Nem Bujaság az egyetlen, aki képes megeleveníteni a vágyat. Annyi a különbség, hogy ez nem a tiéd. – Megharapdálta a fülcimpámat, aztán csókkal enyhítette a csípését. – Hanem az enyém.

Ami gyöngéd, tollszerű cirógatásként indult, most forró ujjá változott. Harag elvigyorodott, miközben a hátammal egy könyvekkel teli polc felé irányított, ahol lassan felemelte mindkét karomat, és a fejem fölé szögezte őket. Pompás szárnyai szétterültek, saját fehéren izzó szenvedélyünk tüzes takaróját vonva körénk.

Lehajolt hozzám, amíg az ajka a fülemet súrolta.

– Szeretnéd látni, milyen bűnös dolgokra vagyok képes vele, úrnőm?

HUSZONHAT

Hőség lüktetett a combom között. Harag mágiája bársonyosan puha volt, ahogy gyengéden simogatott, és a válaszomra várt. A mellkasomba szúrt tőr emléke gyorsan kitörlődött az elmémből, részben a halhatatlanságomból fakadó gyors gyógyulásnak, részben a hercegem finom cirógatásának köszönhetően. Ahelyett, hogy a mágiám elvesztésén őrlődtem volna, inkább a férjemre és a szeme gonosz csillogására koncentráltam, a rosszra csábító magányunkra, amit a szárnyakból formált függöny nyújtott, és mindarra, amit itt és most megtehettünk.

A pillantásom telt ajkaira siklott, miközben élénken elképzeltem az összes érdekes helyet, ahol szeretkezhetnénk, minden pozíciót. A mágiám elvesztése kínzón fájt, de a lelki szemeim előtt hirtelen megjelenő kép, ahogy Haraggal eggyé leszünk magasan a birodalmunk felett, a hold és a csillagok között, némileg enyhítette a fájdalmamat.

Ha elég erősen keresem, még mindig rátalálhatok a varázslatra a mindennapi dolgokban. És a démonok királyával szerelmeskedni a csillagok között aligha nevezhető átlagosnak. Az átok megtört, és nem voltak határai annak, amit együtt elérhetünk. Az alkóv mennyezetéről lógó bilincseket méricskéltem, és számos új, rafinált ötletem támadt.

– Nem tudom pontosan megmondani, mire gondolsz, de azt érzékelem, hogy mit érzel épp. – Felfelé haladva végigcsókolta a torkomat, és a szemem lecsukódott. Harag pontosan tudta, hol érintsen meg, hogy teljesen megvadítson. – Ha akarsz engem, csak ki kell mondanod, úrnőm. – Végigsimított a csupasz bőrömön a felsőm mentén, simogatása maga volt a csábítás. – Királynőm. – Lehajtotta a fejét, és ahol az imént még ügyes ujjai cirógattak, most a nyelve ingerelt. – Szerelmem.

Az ajka összezárult a mellem körül, és a lélegzetem elakadt a szavaitól és attól, ahogy a szájába szívott, szopogatva és izgatva a ruhámon keresztül.

– Akarlak, Szamáel!

Épp csak befejeztem a beleegyezésem elsuttogását, Harag felhevült mágiája máris elszabadult. Az a gyöngéd, kényeztető, tollszerű simogatás végighaladt a combom között, és addig ingerelte érzékeny húsomat, amíg hajszolni kezdtem a bennem egyre növekvő érzést. Harag száját felváltva egy másik forróságból álló tollacska a mellemet nyaldosta, miközben a férjem lustán engem csókolt.

Mindkét kezemmel a fejem fölött és Harag nyelvével a számban, a mágiája egyszerre simogatott mindenhol. Végigszáguldott rajtam a gyönyör, minden idegvégződésemet felizzítva, ahogy a démon egyre fokozta a mágiáját, és még több erőt küldött az extázist okozó fantomujjakba.

Harag egyszer az Ellenállhatatlan Vágy Urának nevezte magát, és azt hittem, már belekóstoltam a csábításnak ebbe a szintjébe. De semmi, semmi sem volt ehhez fogható.

Sem Bujaság mágiája, sem Kapzsiságé. Sem Torkosság bűnöktől fűtött partija, vagy a színtiszta eksztázist átélő párok látványa – egyik sem ért fel Harag… szerelmének erejéhez.

Nem egyszerűen a mágia volt az, amivel a gyönyörömet fokozta, és nem is a hatalmas ereje. Hanem a figyelmessége és az odaadása, a véget nem érő vágya, hogy gyönyört okozzon nekem, hogy minden elképzelhető módon kielégítse azt a személyt, akit szeret – ez fokozta az élményt. Harag vágya, hogy kimutassa az irántam érzett szerelmét, messze felülmúlta a testem bármilyen alantasabb ösztönből eredő vágyát. A férjem akarta azt is, de mindenekelőtt a szívemre vágyott. Az elmémre és a lelkemre. Ahogy én is az övére.

Harag mágiája belém csusszant, az érzés forró csókok és mély lökések észveszejtő keveréke volt, ami kitöltött és tágított, tökéletes szinkronban mozogva a nyelvének minden egyes, az enyémhez simuló csapásával. Mindeközben a mágikus forróság addig nyaldosta a melleimet, amíg megfeszültek és elnehezültek a vágytól. Harag hevesebben kezdett csókolni, az ölét az enyémhez dörzsölte, és az erekciója a legfinomabb helyeken dörgölőzött hozzám. A teste alatt vonaglottam, beteljesülést keresve.

– Harag!

Ennél többet nem kellett mondanom. A férjem egy izgalmat kiváltó mozdulattal átkarolta a derekamat, és repülve tette meg a rövid utat az íróasztaláig. Egyik szárnyával lesöpörte róla a könyveket és tintásüvegeket, majd lefektetett rá. Egy szemvillanással később eltűnt a nadrágja, és úgy tornyosult fölém, mint egy kegyetlenül jóképű isten. A démonherceg nem tépte le rólam a ruhát, ahogy azt az arckifejezéséből ítélve szerette volna; helyette lassan felcsúsztatta a testemen, miközben fölém hajolt.

Úgy itta magába a bőröm minden egyes centiméterének látványát, mintha egyedül erre lenne szüksége az életben. Valami kiolvashatatlan dolog cikázott át a vonásain, de rögtön elnyomta a kétséget vagy aggodalmat, amit érzett.

Amikor erekciójának tompa hegyét a nyílásomhoz irányította, és lassan belém hatolt, az ajkával az ajkamhoz hajolt, és azt suttogta:

– Szeretlek!

Könnyek szúrták a szememet. Szorosan átöleltem, emlékezetembe vésve ezt a pillanatot. Bár már ezelőtt is megmutatta nekem, hogy szeret, de most hallani ezt… valahogy elviselhetőbbé tette az átélt borzalmakat. Amikor utoljára mondta azokat a végzetes szavakat, azonnal elfelejtettem őket.

– Szeretlek! – A tenyerembe fogtam az arcát, és gyöngéden megcsókoltam, kiélvezve a pillanat boldogságát, amikor eggyé lettünk. Harag hátrébb húzódott, a tekintete az enyémbe fúródott. Egy pillanatig nem mozdult. Az ökleit keményen az asztalnak nyomta a két oldalamon, és a teste is ugyanolyan feszült volt.

Arra próbálta felkészíteni magát, hogy az átok ismét kifejti a bosszúját. Hogy elragad engem, csakhogy ezúttal örök időkre.

Az ördög átkára, Sursea! Átkozott legyek, ha hagyom, hogy tönkretegye ezt a pillanatot. Nem azért mondtam le a mágiámról, hogy ezt az üldözött pillantást lássam a férjem szemében, a pislákoló bizonytalanságot, amikor végre bevallotta, hogyan érez irántam, anélkül, hogy főzettel tompította volna az érzelmeit. Azt sem engedem, hogy minden egyes alkalommal, amikor kimondja ezt a becses szót, kétségek merüljenek fel benne.

Felfelé ringattam az ölem, magamhoz húzva őt a jelenbe, és mélyebbre vonva a testemben. Itt voltunk. Együtt. És ezen semmi sem változtathatott. Hacsak nem döntünk úgy, hogy megöljük egymást, ő az enyém volt. Én pedig az övé. Az idők végezetéig.

– Kérlek, mondd ki még egyszer! – Fel és le simogattam mindkét karját, megnyugtatóan, könyörgőn. A szárnyai széttárultak, mint egy gyönyörű fegyver, és a forróságtól megremegett körülöttünk a levegő. Harag, a démonok királya, aki semmitől sem fél – kivéve attól, hogy engem elveszít –, habozott.

– Még mindig itt vagyok. Minden rendben.

A tekintetével végigkövette az arcom vonásait.

– Szeretlek.

– Én is szeretlek. Démon. – Kinyúltam, és megsimogattam egy meleg tollat, csodálkozva az egész testemet hirtelen elöntő bizsergésen. Abbahagytam a játékot a szárnyaival, és magamhoz húztam egy hosszú csókra. Csak egy pillanatig tétovázott, aztán a szája mohón rátalált az enyémre. Hála az istennőnek, hogy végre kellemesebb dolgokon járt az esze. – Most, hogy ezen túl vagyunk, mutasd meg az összes új trükködet! Azt akarom, hogy a szoba minden létező felületén és minden átkozott falánál magadévá tégy!

A feszültség utolsó maradványai is elillantak belőle, és helyüket gyorsan felváltotta a szemében felvillanó huncut csillogás.

– Egyelőre próbálkozzunk meg a felületek felével, szerelmem. Még a halhatatlan testeddel is kétlem, hogy elbírnál a teljes erejével a… hatalmamnak.

A pokol öntelt hercege! Felfelé löktem az ölem, mire a démon torkából meglepett káromkodás szakadt fel, amit rögtön a gyönyör nyögése követett, amikor megismételtem a mozdulatot.

– Tégy próbára, démon!

– Ne feledd, én figyelmeztettelek, feleségem.

A démon szárnyai káprázatos ezüstösen felragyogtak, ahogy körénk zárta őket. A mágikus forróság visszatért, és úgy áramlott lefelé a testemen, mint a meleg méz, körbetáncolva ott, ahol Harag és én már eggyé forrtunk. A forróság egy percig ott lüktetett, addig ajzotta a testemet, amíg már szinte szétvetett a vágy. Aztán a férjem a legédesebbféle háborút kezdte vívni ellenem – lassan kicsúszott a testemből, majd újra belém hatolt, és a mágikus melegség olyan intenzíven bizsergetett, hogy már azelőtt elélveztem, hogy igazán elkezdte volna.

– A szentségit – szitkozódtam. Többször is. Csak egyetlen szóra vagy összefüggő gondolatra voltam képes.

Harag halk nevetése, kombinálva az ostromló mély lökéseivel, felemelt az asztalról, ahogy a hátam keményen ívbe feszült, miközben a testem újra és újra felrobbant a gyönyörtől.

– Lassan a testtel, szerelmem – szólalt meg. – Még el sem hagytuk az íróasztalt!

– Gyűlöllek! – kiáltottam, de a hang azt bizonyította, hogy épp az ellenkezőjét éreztem, mivel nyomban átváltozott egy kéjes nyögésbe. – A legsötétebb módon gyűlöllek!

– Ezt már korábban is mondtad. – Harag széthúzta a fűzőmet, és egy pillanatra a szívemhez dörgölőzött, majd a figyelmét a ziháló mellkasomra irányította. – Lássuk, most mennyire gyűlölsz!

A férjem teljesen szabadjára engedte magát és a mágiáját, és hamarosan még a szárnyaira sem volt szüksége ahhoz, hogy mindkettőnket szárnyaló magasságokba repítsen. Együtt élveztünk el, a tőlünk ellopott szavakat mormolva újra és újra, amíg a csillagokig repültünk, ahol átzuhantunk a csúcson egyszer, kétszer, aztán még fél tucatszor.

HUSZONHÉT

Harag az utolsó csepp nedvességet is kicsavarta a mosdókendőből, szappanos vizet és buborékokat csöpögtetve végig a testemen. A mellkasának dőltem, és behunytam a szemem, élvezve az első igazi alkalmat a lazításra, amiben eddig részünk volt.

Miután mindössze két felületen sikerült megvalósítanunk a szeretkezést a privát könyvtárában, a démon nem kis mulatságára, mágiájával a saját fürdőjébe vitt minket egy frissítő mártózásra. A szárnyait eltüntette, de megesküdtem volna, hogy még mindig érzem a fantommeleget, ami körülöttünk lebegett.

Harag erőteljes lábai közé fészkelődtem, fejemet a vállának hátradöntve, miközben a démon lustán húzogatta a vásznat a testemen, és a maradék feszültség is feloldódott bennem, amit az elmúlt hónapokban magamban hordoztam. Még mindig voltak feladatok, amiket el kellett intéznünk – például eldönteni, hogy mi legyen az első boszorkánnyal, vagy tisztázni a testvérem nevét. Bizonyítani, hogy Vesta él és jól van, és szabad akaratából távozott, Vittoriának pedig semmi köze a „meggyilkolásához”. És bármiféle galibát is terveztek még okozni a csillagboszorkányok, annak is pontot tenni a végére. Reméltem, a kis bemutatóm a mágiámmal elég volt ahhoz, hogy egy időre a Változó-szigeteken tartsa őket. Ami pedig a vámpírokat illette, Harag brutális eljárása után nem hittem, hogy kimerészkednének a régiójukból, és inkább újragondolják a háborús ábrándjaikat.

De most, hogy az átok végre megtört, adódott egy szabad pillanatunk, hogy egyszerűen csak fellélegezzünk, hogy élvezzük egymás társaságát, anélkül, hogy bárki közbeavatkozna, vagy hogy az óra a fejünk fölött visszaszámolná az időt, amit együtt tölthetünk. Semmit sem szerettem volna jobban, mint félretenni az összes maradék problémánkat egy teljes hónapra. Hívogatott az álom, és én engedtem csábító vonzásának. Hosszú, kimerítő utat jártam meg. A boszorkányok fenyegetésének elhárításával kezdve, amikor betörtek Kapzsiság körébe, majd az ünnepi bálon való részvételig, ahonnan aztán eljutottam az Emlékezet kútjához; azt követően megfenyegettem Surseat, meglátogattam Claudiát, hogy visszaszerezzem a tőrt, és megtörtem az átkot.

A pihenés még sosem volt ilyen édes.

– Egy órán belül ki kell küldenünk a meghívókat. – Harag mély hangja rázott fel. – A koronázásra. Ha lehetséges, még sötétedés előtt meg kell ejtenünk. Most, hogy az átok megtört, és a mágiád odalett, ez a legjobb alkalom arra, hogy valaki támadást intézzen.

És ezzel el is szállt a nyugalom. Hátrafordultam a karjában.

– Emlékeztess, hogy ne kövessem el azt a hibát, hogy elhiszem, egy fürdő veled valaha is békés lehet. Először a vallomás a Pusztítás pengéjéről, most meg ez. – A fejemet csóválva elmosolyodtam. – Még szerencse, hogy szeretlek, különben szívesen a víz alá nyomnám a fejed néhány másodpercig.

Nyomott egy puszit az orrom hegyére.

– Legalább nem azt mondtad, hogy néhány perc. Ez már haladás, úrnőm!

– Talán egyszerűen csak túlságosan is élvezem bizonyos részeidet ahhoz, hogy végleg lemondjak róluk.

Vizet fröcskölt rám.

– Gondoskodom róla, hogy azok a részek naponta gondoskodjanak az igényeidről, nehogy a végén a pengéd rossz végén találjam magam.

– Okos démon. – Szeretetteljesen megpaskoltam az arcát. Komolyság váltotta fel a könnyedséget. – Kiről hiszed, hogy támadni fog? A boszorkányok?

– Sursea fogságban van, de kétlem, hogy titokban maradt volna a holléte. A boszorkánykör tervezhet valamit, tekintve, hogy újra összeállt. A Kapzsiság háza ellen már indítottak támadást. Most, hogy nem kell tartaniuk a mágiádtól, elképzelhető, hogy legközelebb itt csapnak le.

– Hogy kiszabadítsák Surseat.

Harag komor arckifejezéssel bólintott.

– Ha tökéletesen időzítenek, és valahogy sikerül átcsusszanniuk a védelmemen, akkor kiszabadíthatják, amíg mi a koronázáson vagyunk.

– Ideális figyelemelterelés lenne. Egy jó lehetőség. De tényleg megpróbálkoznának valamivel újra, ráadásul ilyen hamar, miután annyi embert vesztettek?

– Szeretném azt gondolni, hogy elég okosak ahhoz, hogy békén hagyjanak minket, főleg miután ekkora csapást mértünk az erőikre, de sosem lehetünk benne biztosak.

A férjem arcát fürkésztem.

– Még ha valószínűtlen is, akkor is úgy tervezel, hogy a támadás megtörténik.

– Ha csábító lehetőség kínálkozik fel, a legtöbben nem hagyják ki. Még akkor sem, ha úgy vélik, csapda lehet. Mindig megvan az esélye, hogy mégsem az. Vagy hogy ennek ellenére nagyobb esélyük van a sikerre, mint a kudarcra.

– Ami igaz is lenne. Mivel mindketten elfoglaltak lennénk.

– Nem csak elfoglaltak. A koronázásra a Bűn-folyosón kerül sor, mindegyik fivérem előtt.

Nem a félelemtől rándult görcsbe a gyomrom, hanem a nyugtalanságtól.

– A bűn mind a hét házát megtámadhatják, amíg a hercegek nincsenek otthon.

– Vagy az erőiket összpontosíthatják a Bűn-folyosóra.

És ha sikerülne kiszabadítaniuk Surseat, akkor nem kellene aggódniuk amiatt, hogy mekkora létszámot vesztettek. Kétségkívül bosszúra szomjaztak, és meglenne rá az esélyük, hogy minden démonherceget és legalább egy istennőt elpusztítsanak, ha megkockáztatják. Nem tetszett, még a pokol hét hercegének egyesített erejével is túl nagy kockázatnak tűnt.

– Miért nem tartjuk itt a szertartást? – kérdeztem.

– A hercegi vagy hercegnői hitves megkoronázására abban a bűn házában kerülne sor, ami felett uralkodni fog. De ahhoz, hogy királynévá koronázzanak, a szertartásnak a Bűn-folyosón kell megtörténnie. Ez azt fejezi ki, hogy igazságosan és méltányosan fogsz uralkodni a bűn minden egyes háza felett, ha bármelyik herceg segítséget kérne. Ilyen még nem történt; a fivéreim nagyon is alkalmasak a saját köreik igazgatására, de a törvény továbbra is érvényben marad.

Harag szemében enyhe izgatottság csillogott, ami a vérfarkasokkal vívott csatánkra emlékeztetett. A férjem elbűvölő egy gazember volt. Nem aggódott az esetleges támadás miatt; előre várta. Az ellenségei kijátszása kihívás volt, és lehetőséget adott, hogy stratégiát dolgozzon ki, és használja a bűnét.

És ha egy kicsit is ismertem a férjemet, már rég megszületett a fejében egy terv.

– Ha úgy gondolják, hogy itt van az első boszorkány, le fognak csapni. Ezért elviszed Surseat valahova máshova. – Eltűnődve néztem rá. – Ahelyett, hogy az alkutok szerint száműzöd, a Kevélység házába fogod küldeni, ugye?

Csodálat csillogott a szemében.

– A fivérem különösen készséges volt a kérésem teljesítését illetően. Sursea sosem egyezett bele, hogy mikor száműzzem. Csak abba, hogy ez lesz a sorsa. Azok után, amire vetemedett, hogy tönkretette a házasságát és ellopta a feleségét, Kevélység már várta a kínálkozó alkalmat.

Claudia emléke suhant át az agyamon, amikor még Lucia volt. Átültem a kád másik végébe, hogy szembekerüljek a démonnal.

– A fivéred még mindig szereti őt?

– Luciát? – kérdezte Harag. Bólintottam. Az ölébe húzta a lábam, és elgondolkodva masszírozni kezdte a talpamat. – Erre csak ő tud válaszolni. Azt tudom, hogy sosem hagyott fel a keresésével. Hisz abban, hogy életben van, valahol. Hogy talán az anyja rá is bűbájlakatot tett. – Pillantása a mellkasomra siklott, ahol korábban a halandó szívem dobogott. – Most, hogy te és Vittoria visszataláltatok régi énetekhez, elszántabb, mint valaha, hogy megtalálja Luciát, és kiderítse, igaz-e az elmélete.

– De szerette-e valaha is igazán, vagy csak a büszkesége és az egója miatt vágyott rá? Feltételezem, az első boszorkány lányaként igen nagy hódításnak számított. Az egyetlen boszorkány, akinek a feladata volt, hogy a többieket vezesse a birodalmak őrzésében, és kordában tartsa a pokol hercegeit.

Harag hátradőlt, arckifejezése elgondolkodóvá vált.

– A fivérem mindig is széles körben ismert volt a viszonyairól, ahogyan még most is az. Leginkább azért, mert ezt a képet akarja mutatni. De egyszer sem fordult elő, hogy megkérte volna egy szeretője kezét. És Lucia óta nem töltött senkivel sem egyetlen éjszakánál többet.

– Biztos vagy benne, hogy soha nem feküdt le Vittoriával? – kérdeztem, az előző beszélgetésünkre visszagondolva.

Harag szájának egyik sarka felfelé görbült.

– A testvéred az egyetlen olyan lény, aki sok mindenben méltó párja, ezért is sértette meg olyan mélyen Kevélységet az árulása. De ennek ellenére továbbra sem hiszem, hogy beteljesítették volna a kapcsolatukat. Akkorra már igyekezett megoldani a házasságában felmerülő problémákat, de Lucia eltávolodott tőle. Ha engem kérdezel? Szerintem Lucia ugyanúgy szerette őt, mint ő Luciát, de talán túlságosan is különbözőek voltak ahhoz, hogy a kapcsolat hosszú távon működhessen. Ha a dolgok másképp alakultak volna, ha előbb találkozott volna Vittoriával… – Lassan megvonta az egyik vállát. – De tudom, hogy mindez nem számít, amíg ki nem deríti, mi történt Luciával. Függetlenül attól, mit gondolnak mások, Kevélység hűséges.

– Ha Lucia megkérte volna, hogy hagyjon fel a hódításaival, szerinted megtette volna?

Harag egy percig tűnődött ezen.

– Akkoriban, azt hiszem, már fel is hagyott velük. De ha nem is lett volna így, akkor is megtett volna bármit, amit a felesége kért tőle. Az ő udvarában a szerelmi kalandok nem számítanak botrányosnak, és nem néznek rá rossz szemmel, mint a halandók világában. Ha ez volt, ami Luciát boldogtalanná tette, Kevélységben valószínűleg még csak fel sem merült ennek a gondolata. Nem érzéketlenségből, hanem tudatlanságból.

Alaposan végigmértem a hercegemet.

– Te is így érzel a szeretők tartásával kapcsolatban?

Lassú, ördögi vigyorral nézett vissza rám.

– Nem, úrnőm. Én tökéletesen elégedett vagyok a feleségemmel.

– Jó válasz, férjem. – Visszagondoltam a barátnőm emlékeire, hogy mennyire megviselte a döntése, hogy búcsúlevél írása nélkül távozott. – Te úgy véled, Luciát meggyilkolták?

– Soha nem találtam semmi nyomát, amikor kerestem. És amikor folytatódtak az új gyilkosságok, azt hittem, talán Kevélység egyik ellensége rábukkant. – Megvonta a vállát. – Így, hogy újra rád találtam, azt hiszem, talán ő is él és jól van. Kevélység olyan boszorkányok után kutatott, akiknek a legerősebb, Luciáéval megegyező a vérvonala, olyanok után, akik a legtöbb istennői mágiával rendelkeznek, de nem talált egyetlen közvetlen leszármazottat sem. Van egy egész kamrája, amit grimoároknak és a boszorkánytörténelemnek szentelt. Azt remélte, ha megtalálja a megfelelő vérvonalat, akkor visszafelé haladva előbb-utóbb elér Luciához.

Harag tovább masszírozta a lábamat, mialatt a gondolataim végigvándoroltak a hazugságok, megtévesztések és cselszövések szövevényén, amikben mindannyian részt vettünk, együtt és külön-külön is. Nem csoda, hogy olyan nehéz volt kibogozni. Amikor Vittoria azt mondta, az ördög menyasszonyt keres, az igaz volt. Mint ahogy az átok megtörése is, a maga tekervényes módján, úgy történhetett meg, hogy az ördög egy bizonyos időn belül feleséget talált. A démonbirodalomban Haragnak mindössze hat év, hat hónap és hat nap állt rendelkezésére, mielőtt minden elveszett volna, míg a Változó-szigeteken addig közel húsz év telt el.

A kötelékünk és az azt követő áldozatom valóban megtörte az átkot. A boszorkányok meggyilkolása azonban sajnos összekeveredett Kevélység Lucia megtalálására irányuló törekvéseivel – ő csillagboszorkányoktól származó nők után kutatott, abban a reményben, hogy így megtalálhatja egykori feleségét.

A démonherceg tudta nélkül Vittoria is a csillagboszorkányokat vette célba, de a saját érdekében – ő azért vadászott rájuk, mert az elöljáróik annak idején bűbájlakattal kötöttek meg minket.

Harag pedig minden egyes gyilkosságnál nyomozott, hogy kiderítse, ki öldösi mindazokat, akikről akár csak feltételezhető, hogy Lucia családfájának tagjai. Visszagondoltam arra az éjszakára, amikor megidéztem Kevélységet – ellentétben azzal, amikor Haragot idéztem meg, Kevélység nem tudott megjelenni előttem.

Harag keze felcsúszott a vádlimra, és gyengéden megszorította.

– Most min gondolkodsz?

– Végre megértettem, miért próbáltad megakadályozni a gyilkosságokat – vallottam be. – Az átok tőled elvette a szárnyaidat, Kevélységet pedig bezárta a Hét körbe, igaz?

– Igen. Amikor életbe lépett, mindegyikünktől elvett valamit. Kevélység elvesztette a képességét, hogy a birodalmunkon kívülre utazzon, így akadályozva őt a Lucia felkutatására tett kísérleteiben.

Azok után, amit mostanra megtudtam arról az éjszakáról, amikor a felesége elhagyta, ez szörnyűséges lehetett. Hazasietni, miután Harag majdnem elpusztította a fivéreit, csak hogy ott azt találja, a felesége nyomtalanul eltűnt. Aztán bezártságra ítéltetni a Hét körben, és arra, hogy még csak a keresésére sem indulhat sehogy… ez is egyfajta pokol volt. Különösen, ha valóban nem tette meg azokat a dolgokat, amikről Lucia meg volt győződve. Tragikus volt, mindkettőjük számára.

– És a többi fivéred? Tőlük mit vettek el?

Harag megrázta a fejét.

– Erről soha nem beszéltek velem.

– Ez furcsa, nem?

– Nem igazán. Beismerni, hogy elvesztettél valamit, még ha csak egy parányi hatalmat is, az sebezhetőséget jelezne. Nem kockáztatnák az udvarukat. Csak azért szereztem tudomást arról, hogy Kevélység mivel fizetett, mert ő megértette, milyen érzés volt, amikor téged elveszítettelek. Félretette a bűnét, abban a reményben, hogy ha megtalállak, talán Lucia sem lesz messze.

Most, hogy az átok már nem jelentett problémát, azt kívántam, bár mindent helyrehozhatnék, de néhány választás nem az én jogosultságom volt. Claudia már az átok beteljesedése előtt meghozta a döntését. És míg Vittoria és én szörnyű játékot játszottunk, amire a Bosszú házát felkérték, a barátnőm már az ármánykodásunk előtt rádöbbent, hogy nem boldog. Repedések jelentek meg a kapcsolatában, még jóval azelőtt, hogy az anyja szétválasztotta volna őket. Néha a szeretetet úgy mutathatjuk ki, hogy elengedünk valakit, nem pedig úgy, hogy szorosabban öleljük magunkhoz. Bár nem tudtam nem elmerengeni azon, vajon mi lett volna a történetük vége, ha egyszerűen csak beszélnek egymással.

– Jól vagy? – Harag magához húzott a kád másik végéből, és az ölébe emelt. – A mágiád elvesztéséről van szó?

– Részben. – A vállát dörzsölgettem, és észrevettem, hogy velem ellentétben belőle már kiszállt a feszültség. – Én is segíteni akarok a fivéreidnek. Gyűlölöm, hogy ezt az egész káoszt csak részben oldottuk meg. Még nagyon sok a tennivaló.

Harag végigsimított az állkapcsomon.

– Már segítettél nekik.

– Tudom, hogy az átok megtörése segített valamennyire. A többi viszont már rajtuk múlik, igaz?

– Tenni egy lépést hátra, hogy valaki egyedül járhassa végig az útja hátralévő részét, gyakran a legnehezebb az egészben, különösen, ha törődsz az illetővel. – Harag előrehajolt, és gyengéd csókot lehelt a szívem fölé. Amikor ismét rám nézett, az arckifejezése elgondolkodó volt. – Akarsz királynő lenni?

A kérdése váratlanul ért. Átgondoltam.

– Melletted akarok állni. És bár az uralkodásnak vannak kellemetlen árnyoldalai, a terhek közös viselése, az egyesült erővé válás mind olyasmi, amit igenis akarok. – Szomorúan elmosolyodtam. – Lehet, hogy már nem rendelkezem Düh mágiájával, de még mindig én uralkodom felette. Örömmel csatlakozom a házadhoz. Helyesnek érzem.

Harag egy ideig nem szólt semmit; egyszerűen csak tanulmányozott azon az intenzív módon, ami azt jelezte, sokkal többet lát, mint amennyit én meg akartam osztani.

A pillantásom a kulcscsontján lévő halvány tetoválásra esett: Acta non verba. Lehet, hogy nem hitte el, hogy valóban királyné akarok lenni, de talán bebizonyíthattam neki valahogy másképp. Az ajkam felfelé görbült.

– Most azonnal el kell küldenünk a meghívókat, vagy van még egy kis időnk?

Harag tekintete olvadt arannyá vált, ahogy megérezte a valódi kérdésemet. Megkeményedett alattam, az elfajzott démon.

– Mire gondoltál, úrnőm?

– Mintha nem jöttél volna már rá. – A testembe vezettem, nevetve, amikor halkan szitkozódott, és addig lovagoltam rajta, amíg mindketten a szánkra nem vettük a régi és az új istenek nevét is.

HUSZONNYOLC

– Innentől átveszem. – Egy pillanatra Kevélység büszke, züllött nemesi álarca lehullott, és felfedte az udvari báj mögött megbúvó számító démont. Főbűnének szinte minden nyoma eltűnt; olyan könnyedén rázta le magáról a mágiát és az egót, mint ahogy az ember leveti a télikabátját. A démon, aki ezúttal itt állt velünk a teremben, kiérdemelte a sebhelyet, ami az ajkán húzódott keresztül, és úgy tűnt, büszke rá.

Anir a kérésre félreállt, de továbbra sem hagyta el a helyét Sursea mellől. Nem Harag adta ki a parancsot, és Anir hűsége a királyához és az udvarához páratlan volt. Én a férjem oldalán álltam, és figyeltem, ahogy Kevélység lassan végigméri a fagyos cellát, ahol az első boszorkányt tartották fogva.

A fivére érkezése előtt Harag elmondta, ez lesz az első alkalom, hogy a kevélység hercege találkozik az anyósával a felesége eltűnése óta. A föld alatti börtönben igencsak feszült volt most a hangulat – mintha gyufát gyújtottak volna egy nyitott petróleumtartály mellett, és a halál tüzes pokla bármelyik pillanatban kitörhetett volna.

Kevélység egyetlen kérése az volt, hogy senki ne beszéljen arról, ami ma este ebben a cellában történik. A tekintete végül megállapodott Sursean, és többé nem mozdult róla, hidegen és kifürkészhetetlenül meredt rá.

Ha a boszorkány nem lett volna még mindig fagyba zárva, a démonherceg talán szabadjára engedi a szörnyeteget, amit a bőre alatt éreztem feszengeni, mert szétvetette a vágy, hogy előbújjon játszani. Nem volt közönsége, csak mi és egy csapat a legmegbízhatóbb őrei közül. Nem voltak udvaroncok, akik előtt felvághatott volna. Nem voltak urak vagy hölgyek, akik tanúi lehettek volna, hogy egy másik bűnnek hódol. Pontosan ezért kért titoktartást mindenkitől, aki itt ma jelen volt. Kevélység engedni akart a dühének, a haragjának.

A herceg felgyűrte az ingujját a könyökéig, és oldalra billentette a fejét. Arckifejezése egyre viharosabbá, vadabbá vált, minél tovább nézte a megfagyasztott boszorkányt. A keze megfeszült, majd elengedett, készen arra, hogy lecsapjon, ha Sursea bármiféle életjelet ad magáról. Összeszorította az állkapcsát, ahogy figyelmét a boszorkányt még mindig körülálló őrökre fordította. Azok egyenesen előre néztek, de a kezük megfeszült a fegyverük markolatán.

– Most komolyan, te hívtál ide engem – szólalt meg bosszúsan, és Harag felé fordult. – Hagyni fogod, hogy elvigyem a foglyot, vagy muszáj előtte megcsókolnom a segged, és könyörögnöm egy kicsit?

Harag egy hosszú pillanatig csak állta a fivére tekintetét, majd meghajtotta a fejét.

– Ne feledkezz meg a végső célodról! Sursea mindent el fog követni, hogy kényszerhelyzetbe hozzon, ha kiolvasztod.

– Más egyéb bölcsesség, drága testvérem?

– A büszkeséged egyszer már átkozottul kicseszett veled. Ezt tartsd észben, bármiféle játékba is kezdesz legközelebb. Döntsd el, mi az, ami igazán számít, és ennek megfelelően tervezz támadást.

Harag megrántotta az állát, ezzel elbocsátva mind a fivérét, mind az árnyak közt várakozó őreit. A Kevélység házának színeit viselő démonok beléptek a cellába, éles jégcsákányokkal a kezükben. Felkészülten érkeztek, hogy magukkal vigyék a fagyott szobrot, aki a legnagyobb ellenségünk volt. Helyes. Megkönnyebbülés volt, hogy elkerül a házunkból, és valaki más problémája lesz. Ha soha többé nem látom az első boszorkányt, az is túl korai lenne. Ha szerencsénk van, az örökkévalóságig fagybörtönében tartják.

Harag a karját nyújtotta nekem, majd még utoljára visszafordult a fivéréhez.

– Két órád van a koronázás kezdetéig. Nem javaslom, hogy késve érkezz!

A hatalmas falitükör előtt álltam újonnan berendezett öltözőmben, és jobbra-balra forgolódtam, hogy jobban megcsodálhassam a koronázási ruhát, amit a királyi szabó készített nekem. Nem egyszerűen csak ruha volt, hanem egy valódi mestermű. Festékek és ecsetek helyett tüll, vékony aranyláncok, fazettált ónixgyöngyök és csillogó gyémántok voltak a szabó eszközei. Olyan nehéz volt, mint a páncél, de volt benne valami olyan finomság, amire a bőr és a láncos páncéling sosem lenne képes.

Végigsimítottam az aprólékosan kidolgozott részleteken. A ruhát úgy tervezték, hogy minden egyes bűn házának elemei megjelenjenek rajta, valamint hódoljon a saját virágok iránti affinitásom előtt is. Ez a démonok és köztem létrejövő tökéletes házasság volt, jelezve elfogulatlan uralkodásomat mind a hét udvar felett. Illetve nyolc, ha minden a terv szerint alakul. A kisasztalon lévő órára pillantottam, majd a boltíves ablakra. A démonbirodalomban a szürkület volt az általános állapot, de az ég besötétedett. Teljesen beköszöntött az éjszaka.

Fauna rontott be a szobába, és a szemébe könnyek szöktek, amikor meglátott. Megtorpant, és a szájához kapta a kezét.

– Istennőien festesz, Lady Emilia!

Abbahagytam az ideges babrálást, és magamhoz húztam egy ölelésre.

– Köszönöm, hogy eljöttél!

– Természetesen, úrnőm. – Fauna még egyszer megszorított, majd a szeme sarkát törölgetve hátralépett. – Mire volna szükséged?

Odasétáltam az ékszerekkel teli kis asztalhoz, amire kikészítették a választási lehetőségeimet ma estére, és előhúztam a lepecsételt levelet, amit elrejtettem ott.

– Ezt elvinnéd az ikertestvéremnek?

Fauna pillantása a viaszpecsétre ugrott. Egy lefelé mutató tőr, égő virágokkal. A Bosszú házának jelképe. Egy hasonló minta volt a férjem combjára tetoválva, mert ily módon akart örökké emlékezni a nyolcadik bűn házára, ami több szempontból is feldúlta az életét.

Aggódtam, hogy Fauna megrémül majd, de ehelyett féloldalas mosolyra húzódott az ajka. Könnyű volt elfelejteni, hogy nem véletlenül ennek a háznak a tagja. A háború, a csata és a düh kiváltása a legkevésbé sem nyugtalanítja. Egyenesen kivirágzik tőle.

– Irigység, Kapzsiság és Kevélység hercegeknek nagy meglepetésben lesz részük ma este.

Ideges nevetés tört fel belőlem.

– Haragnak is.

Fauna vigyora kiszélesedett.

– Ti ketten valóban jól összeilletek! Őfelsége szerencsés, hogy újra rád talált. És hogy hajlandó vagy elviselni őt az örökkévalóságig.

– Fauna! Te most gúnyolódtál a királyodon? – Megrökönyödést színleltem. – Ha nem kedvelnélek már így is, ez megpecsételte volna a barátságunkat! – Egy barátságot, amiről rádöbbentem, hogy rettenetesen elhanyagoltam mostanában. – Hogy állnak a dolgok Anirral?

Hirtelen roppant érdekfeszítőnek találta az órát.

– Muszáj indulnom, ha még el akarom vinni ezt a meghívót, és időben vissza akarok érni a koronázásra. Őfelsége egyértelműen kijelentette, hogy nem késhetünk!

Mardosott a kíváncsiság, de nem erőltettem a témát. Amikor mindkettőnknek kicsit több időnk lesz, sort kerítek egy rendes beszélgetésre, és mindent bepótolunk.

Utáltam, hogy a dolgok ilyen kaotikusan alakultak, és alig volt időnk arra, hogy egyszerűen csak élvezzük egymás társaságát. Úgy tűnt, a barátomnak szüksége van a csevegésre és arra, hogy letisztázza az érzelmeket, amik most végigvonultak az arcán. Megfogadtam, hogy ez lesz az egyik első magánjellegű rendeletem újdonsült királynőként: időt szakítani Faunára.

– Köszönöm, Lady Fauna! Hamarosan találkozunk a Bűn-folyosón.

Röviden pukedlizett, majd kisietett az öltözőből, ismét egyedül hagyva engem. Visszatértem a drágakövekkel és ékszerekkel teli asztalhoz, és a figyelmem egy gyűrűn akadt meg. Rózsaarany tüskés indák alkották a karikát, és körbefontak egy óriási levendulaszínű követ.

– Azt én készíttettem.

A férjem váratlan hangjára megmerevedtem, és megfordulva láttam, hogy besétál a szobába. Elakadt a lélegzetem, ahogy magamba ittam a látványát.

A fején egyszerű, halvány aranykorona ült. Tetőtől talpig feketét viselt, arany díszítésekkel, mint az udvarának színei, de az egyik hajtókájára rózsaarany virágokat varrtak. Olyan benyomást keltett, mintha királyi vállszalagot viselne – kiegészítve egy kígyót mintázó brosstűvel.

A nadrágját mesterien szabták, és ha nem lett volna jelenésünk valahol, szívesen megmutattam volna neki, mennyire tetszik nekem csinos öltözékében.

Vigyor terült szét az arcán.

– Később, szerelmem. Ígérem, semmi sem fog megakadályozni abban, hogy megcsodáljam a ruhád minden részletét. És mindent, ami alatta van.

Szemérmesen mosolyogtam rá.

– Nincs alatta semmi, királyom.

– Emilia. – Behunyta a szemét, mintha megpróbálná elűzni a lelki szemei előtt megjelenő képet, és leküzdeni a késztetést, hogy ott helyben magáévá tegyen.

– Gyere! – Átfűztem a karomat az övén. – Valami makacs démon kijelentette, hogy senki sem érkezhet késve.

– Meg kellene ölnöm azt az idiótát.

– Inkább ne, kérlek! Igazán kedvelem őt. – Megpusziltam az arcát.

Sikerült valahogy megállnunk, hogy ne tépjük le egymásról a ruhát, amíg elértünk a főbejárathoz, ahol meglepetés várt. Azonnal elengedtem a férjem karját, megragadtam a szoknyámat, és odarohantam a gyönyörű halványlila kancához.

– Tanzi! Szépséges kicsikém.

Megsimogattam a lovam sörényét, és megcsodáltam a virágokat, amiket valaki belefont. Tanzi szerette, ha kényeztetik, és a lábával kapálta a földet, miközben én gügyögtem neki. A férjem felé fordultam, aki leplezetlen derűvel nézett rám.

– Torkosság biztos volt benne, hogy a bűbájlakat ellenére is emlékezni fogsz rá. Régen mindig…

– Mindig beosontam a birtokára, és addig lovagoltam Tanzin, amíg bébi jégsárkányokat nem küldött utánunk. – Elnevettem magam az emlékre. – El is felejtettem, mennyire szerettem bosszantani!

– Hiányoztál neki. – Harag füttyentett egyet, majd visszafordult felém. – Nem érdekelte, hogy a házad milyen szerepet játszott az egészben. Torkosság mindig egyedül Surseat hibáztatta, és jogosan.

– Elutasíthattuk volna a kérését.

– Nem, nem tehettétek volna meg. – Harag megrázta a fejét. – Te a bosszú istennője vagy. Ahogyan én a harag hercege.

Mielőtt tovább vitatkozhattunk volna ezen, megremegett a föld. Megint. Lépések. Hatalmas, mennydörgő léptek dübörögtek fel a közelben. Egész testemben megfeszültem, a kezem a tőröm felé rándult, amit elrejtettem a ruhám alatt. A tőlünk jobbra magasodó hótorlasz felől Harag egyik pokolkutyája bukkant elő. A háromfejű eb odasétált a gazdájához, és a farkát csóválta, miközben Harag mindegyik füle tövét megvakargatta.

A lovamról a kutyájára néztem, és megcsóváltam a fejem. Hát persze hogy a férjem egy óriási pokolkutya hátán érkezik a koronázásomra. Máris elképzeltem a féltékenységet Irigység arcán, és el kellett fojtanom egy újabb kuncogást.

– Készen állsz, királynőm?

Anir és Fauna lépett ki a kastélyból, mindketten kifogástalanul voltak öltözve. Fauna aprót biccentett, tudtomra adva, hogy a meghívót – és a kérést – átadták. Kifújtam a levegőt. Ha szerencsém van, a testvérem megteszi, amire megkértem.

Miután Kevélység elvitte Surseat, volt egy kis időm egyedül, és sokat gondolkodtam a Domenicóval folytatott utolsó beszélgetésemen. Meg az ikertestvéremen. Szinte teljesen biztos voltam benne, hogy végre összeillesztettem a Vesta rejtélyét övező összes kirakós darabkát. És ma este meg fogom osztani a felfedezésemet mind a hét démonherceg előtt. Még ha a boszorkányok nem is intéznek támadást, a koronázáson kívül biztosan lesz még némi izgalom.

A férjemre néztem, és hagytam, hogy a jelenléte megnyugtasson.

– Készen állok.

Elfogadtam, hogy Harag felsegítsen a lovamra – a ruha gyönyörű volt, de nem igazán tudtam fellendíteni benne a lábamat. Erről a részletről majd még váltanom kell pár szót a szabóval a jövőbeli ruháimat illetően.

Két ébenfekete pokolparipa trappolt oda Anirhoz és Faunához, és miután ők is nyeregbe ültek, Harag felpattant a pokolkutyája hátára, és lassan megkezdtük az utunkat a Bűn-folyosó felé. Amikor elértünk az aljához, és elindultunk felfelé a meredek emelkedőn, ismét megéreztem minden egyes bűn nem túl finom bökdösését.

A hegyen átvezető út, majd a feljutás a hófödte hágóra meglepően gyorsan telt, mégis egyre inkább eluralkodott rajtam az idegesség a lovak és a kutyák minden lépésével, ami közelebb vitt az úti célunkhoz. Sok múlott azon, hogy a testvérem eljön-e. Nyugtalan izgatottsággal vártam, hogy kiderüljön, helyes-e az elméletem. És ha az volt, hogyan reagál majd Kapzsiság arra, hogy felfedem a szerepét.

Harag néhányszor aggódó pillantást vetett rám, de remélhetőleg azt hitte, az idegességemet kizárólag az okozza, hogy a fivérei előtt koronáznak meg. Épp elég gondja volt az esetleges boszorkánytámadással, és nem akartam elterelni a figyelmét a saját feladatáról.

Remélhetőleg minden a terv szerint alakul.

Kis menetünk felért a következő emelkedő tetejére, és nyomban felismertem az istennőfát, bár a helye megváltozott, pont, ahogyan azt Irigység állította. Éreztem, hogy a Hét nővér valahol a közelben tartózkodik. Celestia sem jött még el a varázskönyvéért, és némán fohászkodtam, hogy ne ezt a pillanatot válassza a visszakövetelésére. Már így is elég feszült lesz a helyzet, ha a testvérem megjelenik, és követi az utasításaimat.

– Úrnőm? – Harag Tanzi közelébe irányította a pokolkutyát, és a ló megszaglászta az ördögi fenevadat.

– Készen állok.

Harag úgy nézett rám, mintha megpróbálna a gondolataimban olvasni, de végül nem erőltette a dolgot. A gyanakvása végigsiklott rajtam, mire olyan pillantást küldtem felé, ami, reméltem, megnyugtatja. A hat herceg már jelen volt, és sztoikus arccal várakoztak az érkezésünkre. Harag lesegített a lovamról, és amint a lábam földet ért, a hercegek felsorakoztak, hárman-hárman mindkét oldalon, ezzel folyosót alkotva, amin végigsétálhattunk.

Egy kis emelvényt készítettek oda, ami épp csak akkora volt, hogy Haraggal felállhattunk rá. Mögötte, a távolban, a pokol kapuja tornyosult, szárnyai mint a félelem két oszlopa meredtek az ég felé. A tekintetem a hóval borított talajt fürkészte. Kis gyülekezetünkén kívül nem voltak más friss nyomok. Semmi jelét nem láttam, hogy a boszorkányok vagy bárki más a közelben leselkedne. Ezt jó ómennek vettem.

Ezen kívül nem láttam a…

Mennydörgésszerű reccsenés hasított át a levegőn, amit vicsorgás hangja követett. Megpördültem, és elöntött a megkönnyebbülés. Az ikertestvérem lépett keresztül egy átjárón, és úgy festett, mint egy valódi királynő. Vittoria bosszús pillantást vetett az oldalán a birodalomba érkező vérfarkasra.

– Domenico, viselkedj illendően! Ha tönkreteszed a testvérem estéjét, a kezem megint utat talál a mellkasodba.

Harag ferde pillantást vetett rám, de nem szólt semmit. Kevélység és Kapzsiság azonban mindketten felrobbantak a méregtől.

– Ő meg mit keres itt?

Kifújtam a levegőt. Még meg sem koronáztak királynénak, máris el kellett simítanom egy udvarok közti civakodást.

– Ő a halál istennője, a leendő királynéd ikertestvére. És az újonnan helyreállított Bosszú házának egyedüli uralkodója.

– Ő egy gyilkos! – köpte Kapzsiság.

– Egy cím, amiben mindannyian osztozunk – vágtam vissza.

Kevélység tekintete tetőtől talpig végigmérte az ikertestvéremet. Gyűlölet lángolt a furcsa szempárban, de megesküdtem volna, hogy valami mást is láttam ott. Valamit, ami gyanúsan fájdalomnak tűnt. Feltartotta a kezét, és hátralépett.

– Csak tartsd őt távol tőlem.

Kapzsiság előkapta a háza tőrét, a pengét Vittoria felé irányítva.

– Köszönöm ezt az ajándékot, testvérem! Ahogy azt elrendelted, jogomban áll beváltani a vérbosszút.

– Kapzsiság – szólt Harag figyelmeztetőn. – Ne mozdulj!

Áttolakodtam a hercegek között, és felnéztem Domenicóra.

– Hol van a nővéred?

Már eddig is csend volt, de megesküdtem volna, hogy erre minden nesz megszűnt. Még a szél is elhallgatott. Domenico állkapcsa megfeszült.

– Esküt akarok a hercegedtől, hogy szabadon elsétálhat innen, ha ő úgy dönt.

Meghajtottam a fejem, és Haragra néztem.

– Teljesíted a kérését?

A férjem az arcomat fürkészte, majd a vérfarkas felé fordult. Harag igen nagyfokú bizalmat vetett belém. Ez olyan gesztus volt, amit a többi herceg biztosan megjegyez.

– A nővéredet akarata ellenére egyik bűn háza sem fogja elfogni.

Vittoria Domenico karja után nyúlt, és a férfi hagyta, hogy belé kapaszkodjon. A mozdulat nem kerülte el Kevélység figyelmét. Ahogy Kapzsiságét sem. Előrelépett, és a háza tőrét Haragra szegezte.

– Megadtad nekem a vérbosszút! Minden jogom megvan megtámadni.

– A vérbosszút a parancsnokod meggyilkolásáért engedélyezték – mondtam fagyos hangon. – Egy olyan gyilkosságért, ami nem történt meg. Ezért senki nem tartozik neked semmivel. Tedd el a tőröd! Most.

Kapzsiság tekintete köztem és Harag között ugrált.

– Vesta meghalt. Láttad a maradványait.

– Vesta falkatag – feleltem. – Alkut kötöttél a családjával, mert szövetségre vágytál a farkasokkal. A mágiájára fájt a fogad. A hatalmára. A kapzsiságod megakadályozott, hogy észrevedd, milyen boldogtalan. Hogy mennyire vágyott arra, hogy újra egyesüljön a családjával.

Felidéztem az Emlékezet kútjában látott fiatal farkast, a rémületét, hogy kölyökként elszakították a családjától. A vonyítását, a félelmét – igazi rémálom volt. Aztán ott volt az is, ahogy a farkaskölyök megnyugtató energiát küldött a papájának, amiről az ismeretlen vérfarkas jutott eszembe a Változó-szigeteken, aki odahozta a ruhámat, mielőtt Vittoria eltávolította rólam a bűbájlakatot. Az a farkas is képes volt megváltoztatni az érzelmeket. Megnyugtatott, amikor a legjobban féltem.

– Mondj el mindent, amit megtudtál! – Harag bátorítóan bólintott, én pedig belekezdtem a csúf történetbe, és a kirakós minden darabkáját kiterítettem Kapzsiság és a fivérei elé.

Eltartott egy ideig, amíg összeállt a kép, mert bár a férfinak az arcát nem láttam tisztán az Emlékezet kútjában, a hangja ismerős volt, és miután alaposan megvizsgáltam az emléket a fejemben, rátaláltam a gazdájára – Domenico apjára. A kisfiú a bölcsőben Domenico volt, Vesta féltestvére. Ezután mindennek sokkal több értelme lett, mint Vesta „meggyilkolásának” valaha volt.

Miközben eredetileg a testvérem gyilkosa után kutattam Szicíliában, az idősebb Domenicóra Kapzsiság játéktermében találtam rá, ahol részegen szerencsejátékozott. Úgy éreztem, mintha egy emberöltővel ezelőtt történt volna, mégis könnyen fel tudtam idézni a szeméből sugárzó fájdalmat. Úgy tűnt, a szerencsejáték inkább saját maga büntetéséről szólt, nem az élvezetről.

A szomorúsága oka nem lehetett egyszerűen csak annyi, hogy a fia először változott át. De ha ifjabb Domenico átváltozása felidézte benne az elsőszülöttje, Marcella emlékét, akkor az ivásba és szerencsejátékba temetkezése értelmet nyert. Idősebb Domenico önmagát büntette a kölyökért, akit eljátszott. Soha nem bocsátott meg magának, és felkereste Kapzsiság játékbarlangját, valószínűleg abban a reményben, hogy láthatja a lányát. Vagy talán hogy visszalopja őt. De az, hogy Kapzsiság parancsnoka volt, kellően lefoglalta Vestát, és távol tartotta őt a Változó-szigetektől és a falkájától.

Amíg a testvérem meg nem érkezett, és szövetséget nem akart kötni a herceggel és a farkasokkal.

Bármibe lefogadtam volna, hogy a holttest, amit Kapzsiság a kastélyában talált a Vestáéra hasonlító vérrel, az idősebb Domenico volt. A „falka magánügye” miatt halt meg, ahogy Domenico állította – így szabadította ki a lányát. Biztosan megtámadták őket a menekülési kísérletük során, és melyik szülő ne tenné meg a gyermekéért, hogy feláldozza érte saját magát?

– Nem tudom, mi más történt még Kapzsiság és Domenico falkája között – mondtam –, de gyanítom, ennél még sokkal többről van szó. Mindenesetre, amikor Vesta és Domenico részt vettek a kezdeti találkozókon, hogy kidolgozzák a Vittoria által kezdeményezett szövetséget, felismerték egymást.

Harag odalépett mellém, és keményen a vérfarkasra nézett.

– Igaz ez, alfa?

– Igen. – Domenico úgy festett, mint aki kész kitépni mindannyiunk torkát. – És ez a mi ügyünk.

A testvéremre néztem.

– Kérlek. Mondd meg Marcellának, hogy nyugodtan előjöhet.

Vittoria tekintete Domenicóra siklott, és kurtán biccentett a férfinak. A farkas hirtelen eltűnt, majd rögtön elő is bukkant ismét, immáron egy másik farkassal az oldalán. Vestával. Marcellával. Magas volt, és karcsú, de a szemében volt valami halálos csillogás, ami hiányzott aznap este, amikor eltávolították a bűbájlakatomat. Itt veszély fenyegette a biztonságát, és úgy tűnt, készen áll a harcra, ha arra kerül a sor.

Ahogy egymás mellett álltak Domenicóval, lehetetlen volt tagadni, hogy rokonok. Marcella tekintete körbejárt a kis társaságon, és végül megállapodott Kapzsiságon.

– Egy nap megfizetsz azért, amit a családommal tettél!

A kapzsiság hercege a parancsnokára meredt.

– Otthont adtam neked! Egy címet! Hatalmi pozíciót! Nem volt jogod bolondot csinálni belőlem.

– Te elraboltál! Ne keverd össze a kettőt úgy, hogy ezt igazolni próbálod mindazzal, ami utána következett. – Vittoriára nézett. – Tisztelettel, most már szeretnék távozni, úrnőm.

Vittoria oldalra billentette a fejét, és felemelte a kezét, amikor Kapzsiság előrelépett.

– Én nem tenném, felség! Marcella meghozta a döntését. Te pedig tiszteletben fogod tartani!

Odamentem, ahol az ikertestvérem és Marcella álltak.

– Mivel nem történt gyilkosság, kérelmezem, hogy a Vittoria elleni vérbosszút ezennel tekintsék semmisnek.

– Legyen hát. – Harag undorodva nézett a fivérére. – Ezen információ fényében Vittoria Nicoletta többé nem ellensége a Hét körnek. Nincs érvényben vérbosszú ellene. És ha bárki – a tekintete egyedül Kapzsiságra szegeződött –, bárki úgy dönt, hogy megtámadja őt vagy a farkasokat vagy Marcellát; ha bármiféle megtorlást követ el valaki ellenük, személyesen előttem fog felelni érte. Most pedig, ha vége a sok felesleges ostobaságnak, szeretném megkoronázni a királynémat.

Kapzsiság keze megfeszült a tőrön, amit nem tett el, de leengedett. Egy feszült pillanat telt el, ami alatt visszatartott lélegzettel várakoztam. Végül visszacsúsztatta a pengét a hüvelyébe.

– Jól van.

Halkan kifújtam a levegőt, hálát adva az égnek, hogy nem kerül sor harcra. Bár a Kapzsiság szemében lángoló düh sötét csillogása elgondolkodtatott, vajon tényleg vége-e ennek az egésznek. Vagy csak egy időre fújt visszavonulót, és máris tervezgeti a következő lépését.

Vittoria gúnyos mosolyt villantott Kapzsiságra, majd odasétált Irigység mellé. Mindkét herceg némán fortyogott, de nem csináltak jelenetet. Hála a Mindenhatónak, talán vérontás nélkül túljutunk ezen a koronázáson.

Marcella sietve köszönetet mondott nekünk, majd Domenicóval együtt eltűntek az árnyékbirodalomban, bizonyítva az elméletemet, miszerint a nő nem tud egyedül utazni. Domenico egy pillanattal később visszatért, és megállt az ikertestvérem mellett.

Miután ezen túl voltunk, Haraggal az emelvényhez sétáltunk, és szembefordultunk egymással.

A férjem levette a koronát a fejéről, feltartotta, és megmutatta a mögöttünk összegyűlt kis csoportnak.

– Közös uralmunk jelképeként felajánlom koronámat a királynőmnek.

Olyan erőfitogtatással, amitől legszívesebben ájulásig csókoltam volna, Harag a puszta kezével kettétörte a koronát. Istennő az égben, milyen csábító egy démon volt!

Az ajka a másodperc töredékéig felfelé görbült, aztán felém nyújtotta a törött koronát, és bátorítóan bólintott, amikor az ujjaim a kettévált arany diadém köré kulcsolódtak.

– E két féllel egyesítjük erőnket. Egyesítjük szívünket, lelkünket és hatalmunkat a birodalmunk javára. – Harag a korona felét a fejére tette. – Emilia, a düh istennője, a Bosszú házának társuralkodója, térdelj le, szerelmem!

Tekintetemet a királyoméra szegezve lassan térdre ereszkedtem, és eszembe sem jutott elrejteni a mosolyomat, ahogy felidéztem, amikor utoljára voltam ilyen pozícióban. A hatalmat, amit akkor éreztem, a kezemben tartott irányítást.

Haragnak ugyanez juthatott az eszébe, mert hűvös királyi maszkja lehullott az arcáról. A pillantása végigsiklott rajtam, és hagyta, hogy a Bűn-folyosó felerősítse a vágyát. Egy másodperccel azelőtt vettem észre az enyhe dudort a nadrágjában, hogy valaki nagyot füttyentett az egybegyűltek között.

Még időben a hang irányába kaptam a fejem, hogy lássam, ahogy Irigység sípcsonton rúgja Bujaságot. Visszafordultam a királyomhoz, a szerelmemhez, a megváltásomhoz. Mindenben egyenrangú társamhoz. Csak hogy hallhassam, ahogy a szerelmének nevez, hogy nyíltan megoszthassuk szívünket és lelkünket, újra és újra átküzdeném magam a poklon.

Harag szemében vágy és büszkeség égett.

– Tedd a korona felét a fejedre, és állj fel, minden itt megjelent tanú előtt, mint a Hét kör Királynéja, a Harag házának hercegnője, az alvilág és az árnyékbirodalom istennője.

A fejemre tettem a koronát, és felálltam. Harag az egybegyűltekre nézett.

– Testvéreim, Vittoria, itt az ideje, hogy birodalmunk minden udvara áldását adja.

Mindenki előrántotta a háza tőrét, és az ujját megszúrva egy-egy vércseppet hullajtott a hóval borított földre. A testvérem volt az utolsó, és a tekintetét egyedül rám szegezte, miközben hagyta, hogy a vére kibuggyanjon és lecsöppenjen. Vér, aminek kiontásától mindig óva intettek minket.

Az ajka némán mozgott, és én feszülten szívtam be a levegőt. Aztán kifújtam, amint leolvastam, mit mondott. „Szeretlek.”

Én is elismételtem némán, aztán a föld felmorajlott alattunk. Mágikus szálak törtek elő az egyes démonházak színeiben, a testvérem levendulaszínével együtt, és felcsaptak körülöttem és Harag körül, majd egyre szorosabbra és szorosabbra tekeredtek, ahogy a szálak felkúsztak a testünkön, és a fejünk köré fonódtak.

Erő villant fel csillogva, és mindkettőnk félbetört koronája egésszé vált. Felnyúltam, és végigsimítottam a hűvös fémen. A koronám tökéletesen illeszkedett a fejemre. Kiáltások törtek fel a családtagjaink torkából, ezzel jelezve a koronázási szertartás végét. Alig tudtam elhinni! Valóban királyné lettem.

– Felség. – Harag a szájához emelte a kezem, és csókot nyomott a kézfejemre.

Torkosság előrelépett, és megveregette a fivére vállát, nekem pedig mindkét oldalról megcsókolta az arcom.

– Üdvözöllek a családban, Emilia királynő! Remélem, készen állsz a leghalálosabb lakomára, amit a világ valaha látott!

Egy fiatal démonnő világos, jégkékszín hajjal végighaladt a hercegek között, és a szemét forgatta erre. Az a riporternő volt, akit a Farkas lakomáján is láttam. Eddig észre sem vettem; talán a meg-nem-történt gyilkosság felfedése közben érkezett. Mézesmázos mosolyt villantott Torkosságra.

– Torkosság hercegnek egy dologban igaza van: a lakoma vendégei azt kívánják majd, bár meghalnának inkább.

Torkosság könnyed mosolya leolvadt az arcáról.

– Kedvesem, ha a partijaim ölni tudnának, személyesen adnám át a meghívódat!

– Ez majdnem olyan briliáns volt, mint az ötleted, hogy álomgyökérrel fűszerezd a bort, mire azonnal kiütöd az összes vendéged. De legalább kivételesen nem a puszta unalom altatta el őket! – A nő borotvaéles mosolyt küldött a herceg felé, majd előttünk megállva mélyen pukedlizett. – Miután felségetek megkezdi a társuralkodást, szívesen készítenék interjút kettőtökkel közösen. A démonudvarok minden lakója kíváncsi az átokra és arra, hogy kell-e aggódniuk a visszatérése miatt. És azt is szeretnék megtudni, hogy a szerelemnek valóban van-e hatalma legyőzni mindent.

– Hidd el, a démonok nem csak az átok visszatérése miatt aggodalmaskodnak. Mindennap félelemben élnek, hogy egy sznobizmusra hajlamos, felsőbbrendűségben szenvedő riporter tönkreteszi a szórakozásukat! – Torkosság elhessegette a nőt, ezzel kiérdemelve egy gyilkos pillantást. A herceg mosolya őszinte volt, amikor visszafordult felénk. – A koronázási ünnepséget a Bujaság házában tartjuk. Úgy döntöttünk, egyesítjük erőinket.

Harag megcsóválta a fejét, és kedélyesen felsóhajtott.

– Ott találkozunk.

Torkosság összedörzsölte a kezét, arcára ravasz kifejezés ült ki.

– Tudod, az a vipera nagyszerű ötletet adott… azt hiszem, megkínálom egy pohár álomgyökérrel megspékelt borral, és kirúgom az asszisztensével együtt! Aztán meglátjuk, ki hiszi, hogy nem vagyok briliáns. Legalább nem kell majd azon aggódnunk, hogy a koronázási ünnepségetek bekerül a pletykalapokba.

– Megható, hogy így aggódsz a magánéletünk miatt – mondta Harag faarccal.

– Igen, nos – Torkosság láthatatlan szöszöket söpört le a hajtókájáról –, ha úgy kapna rajta titeket, mint Bujaság, kétlem, hogy hasonlóan diszkrét lenne.

– Bujaság! – Keresni kezdtem a hitvány démont, de már nyoma sem volt a Bűn-folyosón. És én még azt hittem, nem járt el a szája a Kapzsiság házában történt csónakos incidensről. Vagy talán a Harag házának konyhájában történt esetről. Pletykás démonhercegek! Torkosság kuncogott, én pedig a szememet forgattam. – Rajta, nevess csak! Mindannyian csináltatok és láttatok már rosszabbat is. Sőt, biztos vagyok benne, hogy én is látok ma még rosszabbat!

– Csak ha mindannyian nagyon szerencsések vagyunk. – Torkosság kacsintott egyet, aztán megpördült, és kezét a szája köré illesztve túlkiabálta a duruzsoló beszélgetések zaját. – Egy kis figyelmet kérnék! Egy órán belül találkozunk a Bujaság házában!

– Várjatok! – szólalt meg Harag halk hangon, mégis mindenki hallotta. – Van még egy dolog, amit el kell intéznünk. – Kérdő pillantást vetettem rá. – Szeretnél véresküt tenni, és hivatalosan is a Harag házának társuralkodójává válni?

Az ikertestvéremre pillantottam, aki apró mosollyal az ajkán bólintott. Vittoria egyedül is nagyszerűen irányítja majd a házunkat. Izgatottság lett úrrá rajtam, mikor újra szembefordultam a férjemmel, és előhúztam a ruhám alá rejtett tőrt.

– Igen. Készen állok, hogy a harag hercegnője legyek. Hivatalosan is.

HUSZONKILENC

– Isteni az ízed! – Összezártam az ajkaim a tompa csúcsán, és beszívtam a számba, amennyire csak tudtam. Próbáltam megőrizni a méltóság némi látszatát, de az ördög átkára, annyira jó volt! Elhúzódtam, a jutalmamat még mindig a kezemben tartva, és megcsodáltam a művemet. – Minden egyes centidet végig akarom nyalni!

– Én is – mormogta Harag az ajtóból.

Elejtettem a kanálnyi cannolikrémet, amit az imént összedobtam, és nevetésben törtem ki, amikor észrevettem, merre kalandozott a tekintete. A gazember egyértelműen a kedvenc desszertjéről beszélt, nem pedig a feleségéről. Vidám nevetésem széles vigyort váltott ki a férjemből, ahogy beljebb sétált a konyhába. Alig egy óránk volt, amíg meg kellett jelennünk Bujaságnál, de Harag és Irigység szerint a díszvendég párnak illett stílusos késéssel megérkezni.

Úgy döntöttünk, hazajövünk, és amíg Harag ellátta a pokolkutyákat, én a konyhába jöttem, hogy készítsek valami finomságot a győzelmünk megünneplésére. Megoldottuk Vesta „meggyilkolásának” ügyét, tisztára mostuk az ikertestvérem nevét, és megtörtük az átkot. Nem is lehettem volna boldogabb.

– Torkosság öt démont küldött értünk. Ha nem bukkanunk fel hamarosan a partin, megfenyegetett, hogy idejön. Az egész vendégsereggel. És megesküdött, hogy személyesen kíséri ide a riporternőt.

Harag arckifejezése arról árulkodott, hogy inkább küzdene meg megint egy horda vérfarkassal, mint hogy partit rendezzen, és meghívja az összes züllött fivérét a bűnünk házába. Átnyújtottam neki a tál édes ricottát.

– Azért annyi időd még van, hogy bekapj egy kis kóstolót.

– Igazad van. Arra ráérek. – Félretette a tálat, és magához húzott egy csókra. A karjába olvadtam, teljesen átadva magam a meghitt ölelésnek. Sokkal hamarabb, mint bármelyikünk is szerette volna, végül elhúzódott, a tekintete sötét volt az ősi vágytól, ami az enyémet tükrözte. – Bármennyire is fáj, hogy nem fektethetlek fel az asztalra, hogy ebben a minutumban végigkóstoljam minden porcikádat, sajnos indulnunk kellene.

A hangja mély volt, bársonyos. Mindenféle fantáziákat és vágyakat sugallt.

Olyanokat, amiket szívesen valóra váltottam volna.

Vágyakozó pillantást vetettem a pultra, felidézve a legutóbbi alkalmat, amikor megzavartak minket, aztán elléptem az öleléséből, hogy legyen köztünk némi távolság.

– Határozottan elfogadhatatlan lenne, ha a bűnök és vétkek királya és királynője udvariatlanul későn érkeznének meg.

Harag végigkövetett a konyhán, a tekintete egy pillanatra sem szakadt el az enyémtől, miközben lassan az asztalhoz szorított, és lenyúlva megmarkolta a szoknyám szegélyét, majd gyors mozdulattal felrántotta.

Széttárta a lábamat, hogy közé álljon.

– Azt mondtam, el kellene indulnunk, úrnőm. Egy szóval sem mondtam, hogy el is megyünk. – Harag ügyes ujjai felfedezték, hogy nem hazudtam az alsóneműmet illetően, és a figyelme arra a titkos pontra összpontosult, ami csak rá vágyott. Addig dörzsölgette felizgultságomtól sikamlós testemet, amíg nyöszörögni kezdtem a növekvő szükségtől. – Legalábbis egyelőre nem.

A királyom letérdelt előttem, tekintete sötét és gonosz volt, ahogy beváltotta az ígéretét, és minden porcikámat végigkóstolta.

A bujaság hercege a gyönyör minden formája felett uralkodott, de bűnének házát kívülről annak az egynek szentelte, amiről a leghíresebb volt: a kéjvágynak. Alig állt meg a hintónk a kör alakban vezető felhajtón, máris világossá vált, melyik herceg uralkodik e fölött az udvar fölött.

Szenvedélyes légyottokat megelevenítő márványszobrok sorakoztak a hatalmas lépcsősor két oldalán, ami egy túlméretezett kétszárnyú faajtóhoz vezetett. A pillantásom a bejárat fölött elhelyezett, orgiát ábrázoló frízre vándorolt, amire a TÁRVA MINDENKI ELŐTT feliratot vésték.

Halványan elmosolyodtam a kettős értelmén. A finomkodás olyan művészet volt, amit Bujaság nem volt hajlandó elsajátítani.

Haraggal bevezettek minket, és azonnal be is jelentettek az udvar előtt. Beléptünk a hatalmas bálterembe, ahol az urak és hölgyek mélyen meghajoltak – az első és utolsó alkalom, hogy egy rivális démonudvar ezt megtette, mikor saját uralkodó hercegük is jelen volt.

– Álljatok fel! – szólalt meg Harag. – Ma este őfelsége Emilia királynét ünnepeljük. Köszönöm a testvéremnek, a bujaság hercegének, hogy kegyesen vendégül lát mindannyiunkat.

Rákezdett egy vonósnégyes, és a mulatozók visszatértek az előbbi elfoglaltságaikhoz.

A bálterem nem tükrözte a kastélyt kívülről jellemző kéjvágy közönséges megnyilvánulását; helyette a helyiség az ízléses érzékiség mintapéldája volt. A brokát tapéta mély szilvakék árnyalatától kezdve a tapintható élvezetet nyújtó bársony- és selyemszövetekig, könnyű volt beazonosítani a herceg bűnének minden létező ráhatását. A sarkokban túltömött párnákat halmoztak fel, felkínálva e kör urainak és hölgyeinek, hogy hátradőlve heverésszenek. Hogy átadják magukat az olyan egyszerű örömöknek, mint az étel, a bor és a beszélgetés.

Természetesen nem lenne a bűn és züllöttség háza, ha nem lettek volna jelen a kéjvágy a szó legszorosabb értelmében vett megnyilvánulásai is.

Párok mind elvonulva, mind a nyilvánosság előtt élvezték egymás társaságát, és alávetették magukat a testi örömöknek. A mennyezetről hinták lógtak, és a kalandvágyóbb démonok a kockás mészkő- és márványpadlón forgolódó táncosok fölött lovagoltak egymáson.

Nem jártam még ebben a körben a bűbájlakat előtt sem, így minden újdonság volt számomra.

Ellentétben a Torkosság kastélyában látott eltúlzott élvezetekkel, Bujaság bálterme és udvarának minden démona ugyanazt a fajta érzékiséget sugározta magából, ami ezt a termet is áthatotta.

A herceg által kiválasztott műalkotásoktól kezdve a ruhákon át a csábító pillantásokig, a rebegő szempillákig és… a vadászatig. Udvarának tagjai majdnem annyira izgalomba jöttek a csábítás táncától, mint amennyire a tényleges gyönyört élvezték. A hölgyek átlátszó ruhákat viseltek, amik épp csak következtetni engedtek a meztelenségükre. Az urak ruhái is ugyanebből az anyagból készültek – az utolsó részletig mindent úgy terveztek, hogy kéjvágyat, sóvárgást ébresszenek.

Végigvonultunk az udvariasan társalgó démonokkal teli termen, szemügyre véve a parti teljes pompáját. Egy rész el volt függönyözve, és kíváncsiságból bekukucskáltam mögé. Rátaláltam a mulatság merészebb oldalára. Az urak és hölgyek csupán maszkot viseltek, miközben táncoltak.

Egy férfi pár ölelte egymást, elmerülve a másik tekintetében. Az elválasztott szekció külső részén matracok sorakoztak a padlón. A párok a táncparkettről szabadon a fekhelyekre költözhettek, hogy ott folytassák a csábítást.

– Ha szeretnél egy maszkot, felség, könnyen megoldható. – Bujaság elvigyorodott, ahogy gyorsan visszaengedtem a függönyt. – Egy jelszó is szükséges a beleegyezés jelzésére. Szeretné valamelyikőtök?

Harag belekortyolt az italába, amit korábban felkapott egy arra járó tálcáról, és lazán megjegyezte:

– Én azt szeretném, ha otthon lehetnék a királynőmmel, ahelyett, hogy el kell viselnem a siralmas, szurkálódó megjegyzéseidet.

– Ó, értem. – Bujaság hangja gúnyossá vált. – Azért vagy dühös, mert szívesebben lennél otthon, és szurkálnád a feleséged.

– Talán a téves elképzelésed, hogy bárki is élvezné a „szurkálást”, az oka annak, hogy egyedülálló vagy, drága testvérem.

Irigységet pillantottam meg a tömegben, aki megemelte felém a poharát. A segítség néha a legváratlanabb helyekről érkezik, de nem érdekelt.

– Ha most megbocsátotok!

Elsiettem, magukra hagyva a vitatkozó fivéreket, és útközben felkaptam egy pohár démonbogyóbort. Megállva mellette, hozzákoccintottam Irigység poharához.

– Köszönöm, hogy megmentettél attól a marakodástól.

– Feltételeztem, megint kamaszos civakodást folytatnak, aminek a farkukhoz van köze.

– Nem tévedtél.

Erre elvigyorodott.

– Ritkán szoktam.

– És alázatos is vagy.

– Herceg vagyok. A nemesek nem foglalkoznak olyan földhözragadt dolgokkal, mint az alázatosság.

Kuncogni kezdtem, ami újabb vigyort csalt a herceg ajkára. Nehéz volt elhinni – mindazok után, amin keresztülmentünk –, hogy most itt álltunk, önszántunkból, együtt viccelődve.

– Csak óvatosan, ne mutass túl sok érzelmet, különben még valaki azt hiheti, hogy kedveled a királynédat.

– Nem feccölnék bele fölös energiát, hogy leszúrjalak – felelte. – Ez azért már haladás.

Most rajtam volt a sor, hogy elmosolyodjak.

– Én sem feccölnék bele fölös energiát, hogy elhamvasszalak.

– Persze, te már nem tudod használni a tűzmágiádat, de azért értékelem a gesztust. – A szemöldöke a homlokára szaladt. – Mi most… barátok vagyunk?

Irigység döbbentnek tűnt és hangzott, de valahogy az volt az érzésem, a válaszom igenis számít. Jobban, mint mutatta. Undorodva néztem rá, egyáltalán nem érezve undort.

– Nagyon úgy tűnik.

– Milyen tragikus!

– Valóban. Igazán kellemetlen helyzet – füllentettem.

Irigység fintora nem egészen illett az újonnan a szemébe költözött csillogáshoz. Nem egészen boldogság volt – bármiféle sötét dolgon ment is keresztül, még nem gyógyult fel belőle teljesen –, de gyanúsan közelinek tűnt a megelégedettséghez. Csak egy pillanatra láttam felvillanni, mielőtt eltűnt volna, és talán rosszul értelmeztem, de a herceg érdekében reméltem, hogy nem. Harag minden egyes fivére, a testvérem és az összes barátunk megérdemelte, hogy megtalálja a saját boldogságát, bármilyen formában is vágytak rá.

A tömegben egyszerre néma csend támadt, amikor kivágódott az ajtó.

– Vittoria, a halál istennője, a Bosszú házának hercegnője!

Az udvari kikiáltó hangja körbezengte a termet, és egy pillanatra még a zene is elhallgatott.

Vittoria belépett a bálterembe, és tetőtől talpig úgy festett, mint a rettegett istennő, aki volt. Fekete ruhája teljesen átlátszó volt, leszámítva a gondosan elhelyezett drágaköveket és csipkehímzést rajta.

Minden tekintet rá szegeződött, és ott is maradt. Lenyűgözően nézett ki – sötét haja lágy hullámokban omlott a hátára, ajkát ragyogó vörösre festette, és egy olyan nő magabiztossága áradt belőle, aki felvállalta azt, aki, és a legkevésbé sem érdekelte, mások mit gondolnak róla.

Az ajkam mosolyra húzódott. A Bosszú háza biztosan beleütközik még nehézségekbe, amíg ismét helyreáll a hatalma, de ha van valaki, aki képes átlendülni a megpróbáltatásokon, és csak még erősebb lesz tőlük, az az ikertestvérem.

– Felség. – Irigység a kezem fölé hajolt, és ajkát a kézfejemhez érintette, majd újra kiegyenesedett. – Gondolom, azért előnyös lesz, ha a magaménak tudhatom a Hét kör királynőjének kegyét.

Alaposan szemügyre vettem.

– Ez baljósan hangzik.

– Ó, nézd! Van itt egy másik vendég, akivel foglalkoznod kell! – Irigység maga elé rántotta Kevélységet, és megvillantotta a gödröcskéit. – Élvezd az ünnepséget, Lady Emilia!

Irigység kihörpintette a borát, aztán kimenekült a bálteremből, alig kerülve el a Vittoriával való találkozást. Kevélység keresztbe fonta a karját a mellkasán, és nézte, ahogy a testvérem elfogadja egy meglehetősen daliás démon felkérését a táncra. A herceg arckifejezése gondosan kifejezéstelen maszkba volt rendezve, de újabb pohár csillogó borért kiáltott, jóval azelőtt, hogy megitta volna, amit épp a kezében tartott.

– Remélem, tudod, mit csinálsz – szólalt meg, a tekintetét továbbra sem véve le az ikertestvéremről. – Nicoletta – a foga megcsikordult, ahogy kijavította magát –, Vittoria imádja keverni a bajt.

– Úgy tűnik, te is élvezed a kihívást. Legalább annyira, hogy képtelen légy visszautasítani.

Kevélység elszakította a pillantását Vittoriáról, és egyenesen rám nézett.

– A testvéreddel sok közös vonásunk van. Vagy legalábbis az a személy, akinek kiadta magát, osztozott az érdeklődési köreimben. Nem tudom, ki ő valójában, de már nem is számít. Nicoletta sosem volt igazi. A feleségem viszont igen. És én elbaltáztam. Átkozottul, ahogy a fivérem oly kedvesen rámutatott korábban. Nagyobb erőfeszítést kellett volna tennem, hogy megértsem őt. Mindketten tudtuk, hogy más fából faragtak minket. A mi felelősségünk volt, hogy megpróbáljuk áthidalni a neveltetésünk és a kultúránk közötti szakadékot.

A következő szavaimat gondosan választottam meg.

– Úgy gondolod, hogy azon kívül, hogy szerettétek egymást, te és Lucia jól összeillettetek?

Kevélység pillantása átsiklott a vállam fölött. Oda sem kellett néznem, anélkül is tudtam, hogy megint Vittoriát figyeli. Hogy gyűlölettel telve vagy valami mással, nem mertem rákérdezni.

Megrázta a fejét, és felhajtotta a maradék borát.

– Bocsáss meg, felség! Ez az este rólad szól, és nekem valahogy megint sikerült magamra terelnem a szót. Ha most megbocsátasz. Nem vagyok túl jó társaság. – Irigységhez hasonlóan Kevélység is a kezem fölé hajolt, és megcsókolta. – Bánj jól a fivéremmel!

Kiegyenesedett és meghajolt, majd a borral roskadásig megpakolt asztal felé vette az irányt. Úgy látszott, ma este nem kell majd színlelnie a részegséget. Szomorúság öntött el, de nem tehettem semmit. Vittoriának, Kevélységnek és Luciának maguknak kellett rendezniük az érzéseiket. És aztán őszintének lenni velük kapcsolatban. Ha Lucia egyáltalán újra bele akart keveredni a démonok dolgaiba.

Restség indult meg lassan felém; a herceg ugyanolyan jóképű volt, mint a fivérei, bár úgy tűnt, ő legszívesebben bekuckózná magát valamelyik sarokba, és olvasni kezdené a könyvét, amiről szinte biztos voltam, hogy a zakója zsebében rejtegeti. Bujaság halálra cukkolná, ha meglátná.

– Restség herceg! – üdvözöltem szívélyesen. – Köszönöm, hogy eljöttél!

Lassú mosolyra húzódott a szája széle.

– Az ember nem hagyja figyelmen kívül Harag követeléseit. De örülök, hogy kinyilváníthattam a támogatásomat. A múltban történtektől függetlenül tudom, hogy igazságos és méltányos királynő leszel. Lehet, hogy egyik testvérem sem mondja ki, de mindannyian nagyra értékeljük az áldozatot, amit az átok megtörése érdekében hoztál.

Ezúttal csak kissé fájt, hogy emlékeztettek a mágiám elvesztésére.

– Köszönöm. Igazán. – A kezembe fogtam a kezét, és megszorítottam. – Mik a terveid most, hogy az átok megtört?

Körbepillantott a zsúfolt teremben, és a tekintete megtorpant ott, ahol Torkosság és a riporternő álltak nem egészen fél méterre egymástól, látványosan nem beszélve a másikkal.

– A tervem az, hogy nem tervezek semmit. Egyszerre csak egy nappal foglalkozom. A Hét körben élünk, és a dolgok itt gyorsan változnak. Szeretem figyelni, mi történik, miután összeállt a kirakós. Mi történik az utolsó fejezet után? Ez a történetnek az a része, ami mindig a legjobban érdekel. Ki emelkedik fel legközelebb, egy hős vagy egy gonosz? Kétségkívül sok még az olyan történet, ami csak az elmesélésre vár. – Meghajolt, és megcsókolta a kézfejem. – Felség!

Miután ezzel a furcsa, de baljóslatú megjegyzéssel távozott, bemutattak több magas rangú démonnak is a Bujaság házából. Az urakkal és hölgyekkel, grófokkal és grófnékkal való ismerkedések szünetében sikerült megpillantanom Faunát. Épp Anir felé fordult, és jó pénzt fizettem volna azért, hogy megtudjam, mit mondhatott, amitől a férfi szemöldöke a hajáig szaladt.

Anir gyorsan letette a borospoharát, és a lefüggönyözött teremrész felé kísérte a démonlányt. Jó szórakozást, kedves barátom! Elvigyorodtam. A halandó elég precíz és alapos volt ahhoz, hogy Harag parancsnokhelyettese legyen, magasan képzett volt a harcban és háborúzásban, de a csábítás finom művészete kimaradt a repertoárjából. Bolondok, mindketten! Büszke voltam Faunára, amiért a kezébe vette az irányítást, és utánament annak, amit akart. Reméltem, hogy a ma este egy csodálatos dolog kezdete lesz mindkettőjük számára.

Valami, amit mintha évmilliók óta nem éreztem volna, melegséggel töltötte el a lelkemet. A boldogság. Nonna és a csillagboszorkányok talán még mindig ellenünk ármánykodnak valamiféle módon, ami valószínűleg sosem fog megváltozni, és a vámpírok is egy nap talán fellázadnak. De egyelőre Sursea eltűnt az életemből. Az ikertestvérem visszakapta a bűnünk házát, Harag és én végre együtt voltunk, és az emlékeim újra a sajátjaim voltak. A mágiámról való lemondás megérte mindazt a jót, ami származott belőle.

Bűnösen elbűvölő férjem lépett mellém, és a fülemhez hajolt.

– Szeretnél valami meghittebb helyre menni, szerelmem?

Felvillant előttem a legutóbbi ünnepség emléke, amin részt vettünk. Elosontunk egy üres szobába, hogy szerelmeskedjünk. Ezúttal nem csak töredékekre emlékeztem. Élénk részletességgel fel tudtam idézni, hogyan telt az az éjszaka.

Harag szeme megcsillant, ahogy kézen fogtam, és ördögi mosolyt villantottam rá.

– Már tudom is, hogy hova, királyom!

HARMINC

A Bosszú háza egy gótikus kastély volt, ami a délen magasodó, hófödte hegycsúcsok szívében feküdt, amik elrejtették az északra fekvő hét démonudvar elől.

Ahogy a testvérem mutatta a mágikusan megelevenedő térképen, a távoli elhelyezkedése és az emlékezetvesztés mágikus fátyla segített abban, hogy teljes rejtély maradjon a démonhercegek és alattvalóik számára. Csak egy meghívás biztosíthatta a hercegeknek az átjárást a bosszú istennői által uralt birodalomba, de Vittoriával soha senkinek nem ajánlottuk ezt fel. A birodalomba, ahol a szóbeszéd szerint a Szűz, az Anya és a Vénasszony élnek.

Most, hogy visszakaptam az emlékeimet, fel tudtam idézni, milyen magányos volt az életem. Amit aztán azzal töltöttünk meg, hogy dőzsöltünk az élvezetekben, ami ránk aggatta a Rettegettek címet.

A koronázási ünnepséget követő reggel a Bosszú házában talált, amint a kastély keleti kertekre néző teraszán állok, és jeges szél korbácsolta kibontott hajamat, ahogy végignéztem az ismerős tájon. Évszázadokig ez volt az otthonom. A hatalmam székhelye. Ez volt az a birodalom, ahol a halál és düh hatalmas istennői bosszúálló játékaikkal múlatták az idejüket.

És most nemcsak hogy mágiájától megfosztott istennőként tértem vissza, hanem egy rivális bűn házának uralkodójaként. Lehet, hogy a mágiámat elveszítettem, de cserébe szívet nyertem, egy lelket. Olyasmiket, amik már fontosabbak voltak nekem, mint a rideg, személytelen bosszú. Egyszer régen ez igazságszolgáltatásnak tűnt. És talán a mi bűnökkel és vétkekkel teli világunkban az is volt. De az után, hogy halandók közt éltem, már láttam, mekkorát tévedtem. Az élet lehetett több is, mint a bosszú és a megtorlás. Ha mindenkit meg akarnánk büntetni, aki valaha megbántott minket vagy rosszat tett velünk, soha nem tudnánk értékelni azt, ami jó az életünkben.

Miután mindezt megtanultam, mert megtapasztaltam, milyen érzés az élet napos oldalára összpontosítani, és valódi békét érezni, soha nem akartam visszatérni ahhoz, aki korábban voltam. Lehet, hogy az életem hosszúra nyúlik, de ennek ellenére minden egyes napsütéses pillanatot ki akartam élvezni, amiben csak részem van.

– Csendes vagy – szólalt meg Vittoria, csatlakozva hozzám. – Csendes itt nélküled.

Lenéztem a hóval borított udvaron küzdő farkasokra. Domenico újonnan átváltozott vérfarkasokat edzett, és akárcsak az átkozott démonok, ő is megszabadult az ingétől a brutális időjárás ellenére.

– Úgy tűnik, nem lesz nehezedre a változás.

Vittoria figyelte, ahogy az alfa végrehajt egy sor rúgást és ütést, és az arckifejezését szándékosan érzelemmentes maszkba rendezte.

– Nem maradhatnak itt. A falkának a Változó-szigeteken kell lennie, a családjuk többi tagjával. Biztosítaniuk kell, hogy a csillagboszorkányok megtartsák az egyensúlyt, és egyedül a börtönt őrizzék. Itt az ideje, hogy békén hagyják a birodalmunkat.

– Velük mehetnél.

– Keményen küzdöttem azért, hogy visszajussunk ide, a jogos otthonunkba. – Vittoria végignézett rajtam. – Nekem a Bosszú házában a helyem. Itt maradok. – Apró mosoly suhant át az arcán. – Ráadásul a közelben kell lennem, ha a testvéremnek szüksége lenne rám. A királyodnak talán nem fűlik majd a foga az uralkodás mocskosabb részeihez. Arra leszek itt neked én.

Az ujjaival integetett, én pedig a fejemet csóváltam.

– Az istennő segítse meg a démonokat!

– Meg a boszorkányokat. – Vittoria ismét lepillantott a farkasokra. – Köszönöm, hogy megtaláltad a bizonyítékot, amire a nevem tisztázásához volt szükségem. És hogy bíztál bennem, még úgy is, hogy nem könnyítettem meg a dolgod.

– Sokkal hamarabb sikerült volna, ha egyszerűen elmondod az igazat.

– Nem az én titkom volt, nem oszthattam meg. Ráadásul eleinte nem voltam benne biztos, hogy Vesta, vagyis Marcella falkatag-e, de azt tudtam, hogy Domenico rejteget valamit. Miután rábeszéltem, hogy tartson velem Kapzsiság udvarába a szövetség megkötése érdekében, az első találkozónk során abban a pillanatban megmerevedett, hogy mindketten a szobába érkeztek. Aznap este csak négyen voltunk jelen, és nem rám vagy Kapzsiságra reagált így. Gyanítottam, hogy Domenico kieszelt egy tervet, és végre is hajtotta, Vesta „meggyilkolásának” és Marcella érkezésének alapján, de nem akartam felhívni rá a figyelmet.

– És nem ismerted fel?

– Kezdetben meggyőző bűbájt vont maga köré. Ehhez még hozzájött a képessége, amivel meg tudja változtatni a körülötte lévők érzelmeit, és a kettő hatása egy ideig megakadályozott abban, hogy megkérdőjelezzem a kilétét. Miután rájöttem az igazságra, és Marcella felhagyott a személyazonossága rejtegetésével, én nem kényszeríthettem a visszatérésre, hisz nem rám tartozott. Különben is, nem árultam volna el Domenicót. Még akkor sem, ha ez azt jelentette, hogy el kellett hallgatnom előled az igazságot.

Ahhoz képest, hogy a testvérem elvileg egy bosszúálló istennő, akit egyedül a megtorlás vezérel, szó nélkül magára vállalta a vádakat, pedig könnyen Kapzsiság kezére adhatta volna Domenicót.

– Kedveled az alakváltót?

– Nem igazán számít, hogy kedvelem-e, vagy sem. – Megvonta az egyik vállát. – Tovább fog élni, mint a legtöbben, de nem halhatatlan. Egy nap, számos hold elteltével, rá fog ébredni, hogy ő változik, én pedig nem. Domenicónak olyasvalakire van szüksége, aki vele együtt öregszik meg. Nekem pedig olyasvalakivel kell lennem, akit az örökkévalóságig bosszanthatok. Legalábbis ha társat választanék, ahelyett, hogy egyszerűen csak élvezem az életet a saját feltételeim szerint.

– És ez a különleges személy az irigység vagy a kapzsiság bűne felett uralkodik?

Vittoria felhorkant.

– Irigység csak szeretné, ha az örökkévalóságig le tudná kötni a figyelmem! Az ágyban nyújtott tehetségéről hallott pletykák talán felkeltették az érdeklődésemet, de csupán múló hóbort lenne. – A szeme csillogott, miközben én összeszorítottam a sajátom, ugyanis egyáltalán nem akartam Irigység tehetségére gondolni. – Hallottam, hogy az…

– Kérlek, semmiféle pletykát nem akarok Irigységről hallani! Már volt szerencsém tudomást szerezni az ágya fölé festett portréról, ami jól szemlélteti a méreteit.

– Az ördög vigye el! – Vittoria hátravetette a fejét, és nevetni kezdett. Ez volt az első alkalom, hogy hasonlított régi, halandó önmagára, és ez reményt adott nekem a jövőre nézve. – Azt hittem, csak viccel azzal a festménnyel kapcsolatban. El kellett volna fogadnom az ajánlatát, hogy a hálószobájában töltsem az éjszakát.

Nem kerülte el a figyelmemet, hogy Kevélységről nem mondott semmit, de nem tettem szóvá. Ez olyan seb volt, ami még nem forrt be teljesen. Még ha a herceg nem is vágyott rá romantikus értelemben, gyanítottam, Vittoria másképp érez. Hirtelen valami más is felötlött bennem, amire kíváncsi voltam.

– Amikor visszakaptad az istennőmágiádat, felismerted Luciát?

Szinte észrevehetetlenül, de a testvérem megfeszült.

– Elmondtad neki?

– Nem, de az emlékkövét visszaadtam. Joga van a saját jövőjéről dönteni.

Csend állt be köztünk, amit csak az udvaron alattunk zajló gyakorlatozás halk visszhangjai törtek meg. Fémkardok csattanása helyett a kőbe és húsba tépő karmok hangja szállt fel hozzánk. Amikor a testvérem továbbra sem szólalt meg, folytattam.

– Ha valóban kialakult köztetek valami Kevélységgel, és ha Lucia tényleg nem akar vele lenni, akkor le kellene ülnöd vele, és elmondani neki az igazat. Játszmák és hazugságok nélkül.

– Én nem akarok a felesége lenni.

– Senki sem mondta, hogy az akarnál lenni – feleltem. – De mire vágynál? Most, hogy visszakaptad a házunkat.

A testvérem egy pillanatig némán gondolkodott, nem véve le a tekintetét az alattunk küzdő alfáról.

– A házunk újjáépítésére akarok koncentrálni. Szeretném felállítani az udvarunkat, és visszanyerni az alattvalóink bizalmát. És nem akarok több kérdésre válaszolni azzal a nyomorult herceggel kapcsolatban! Ha Kevélységre gondolok, feltámad bennem a vágy, hogy kitépjek néhány szívet, és jól megtapossam őket. – Mindketten elvigyorodtunk a kirohanásán, de nem erőltettem a dolgot. – És mi a helyzet veled, drága testvérkém? Mi a jóságos és átkozott ég vitt rá téged arra, hogy lemondj a mágiádról?

– Nem volt más választásom; vagy ez, vagy az átok örökre a birodalmon marad.

– Nem! – vágta rá Vittoria, és hangja ritka dühvel telt meg. – Sursea megölése is lehetséges opció volt. Amit a hercegednek meg kellett volna említenie.

– Ő halhatatlan.

– Én pedig a halál istennője vagyok. Még a te hatalmas férjed sem tudott ellenállni a Halál mérgének. Amíg aztán anyánk bele nem avatkozott a főzeteivel. – Vittoria ajka kegyetlen vigyorra húzódott. – Különben is, a Vénasszony az anyánk. Tényleg azt gondolod, hogy nem tudott volna segíteni nekünk egyetlen boszorkány meggyilkolásában, még ha halhatatlansággal is áldották meg?

– Az unokahúgáról beszélsz – emlékeztettem a testvéremet. – Celestia nem ölte volna meg egy családtagját.

– Elfelejted, hogy anyánknak is meggyűlik a baja a büszkeséggel. Soha nem hagyná, hogy valaki elpusztítsa a kedvenc alkotásait. Mi ketten, ez a birodalom, mindannyian az általa teremtett világban élünk. Hatalmasabb dologról van szó, mint te és én. – Vittoria levendulaszín szeme megvillant. – És te lemondtál a hatalmadról a démonért.

Meglepett, hogy így érez, de ez távol állt az igazságtól. Adtam magamnak néhány másodpercet, hogy összeszedjem a gondolataimat, és megértessem vele, miért ruházott fel a választásom engem erővel.

Lepillantottam a farkasokra. Mostanra teljesen átváltoztak, és farkasformában hajtották végre a gyakorlataikat.

– Úgy döntöttem, hogy véget vetek egy olyan átoknak, ami az idők végezetéig ketrecben tartott volna. A szabadságért mondtam le az erőmről, és hogy helyrehozzak egy olyan hibát, aminek a létrejöttében nekem is részem volt, akaratlanul, vagy sem. Nem egyetlen démonért mondtam le a mágiámról. Bár az volt a helyes út, hogy a szívemet követtem, legalábbis számomra. Amikor végiggondoltam az előttem nyitva álló utakat, arra jutottam, hogy a mágiám nélkül tudok élni, de nem tudtam elképzelni, hogy cserébe feladjak minden mást, amit szeretek, csak hogy megtarthassam. Azt az utat választottam, ami azt az életet kínálta, amit élni szeretnék.

A testvérem megcsóválta a fejét, de nem vitatkozott tovább. Engem nem zavart, ha ő másképp érez, vagy más utat választ. Nem kellett minden döntésével egyetértenem, ahogy neki sem kellett egyetértenie az én döntéseimmel. Ez még nem jelentette, hogy nem szeretjük és tiszteljük egymást tiszta szívünkből. Ikrek vagyunk, de a saját magunk istennői.

– A boldogságot választottam a félelem helyett – mondtam végül. – És újra ezt választanám, megbánás nélkül.

Vittoria hosszan kifújta a levegőt, ami a hidegben fehér pamacsokként gomolygott előtte.

– Akkor igazán örülök neked, Emilia! – Rám szegezte huncut tekintetét. – És ha bármire szükséged lenne, nem számít, mi az, rám mindig számíthatsz.

HARMINCEGY

Harag lángszárnyai fényesen égtek az alkonyi égbolt előtt. Egymással szemben álltunk a Harag házának kertjében, nem messze a szobortól, ami – gyanúm szerint, és végül be is bizonyosodva – egy rettegett istennőt ábrázolt, akit Harag nem volt hajlandó elfelejteni. A bal kezünk össze volt kulcsolva, tenyér a tenyéren, hogy egyforma SEMPER TVVS tetoválásunk egy vonalba került, mintha csak arra akartak volna emlékeztetni, hogy örökre egymásnak adtuk a szívünket.

A démonok királya fekete öltönyt viselt, bár a hajtókájába beletűzött egy narancsvirágot, tükrözve a virágokat, amiket ezúttal is kibontott hajamba fűztem.

Gyöngyházszínű ruhám ujjatlan volt, és gyönyörű selyemből készült, amit a legfinomabb csipkével szegélyeztek, de a fagyos hideg egyáltalán nem bántotta a bőrömet. Csodás előnye annak, ha az embernek ilyen szokatlan szárnyakkal rendelkező férje van. Olyan érzés volt, mintha egy kandalló utazott volna velünk, még a legádázabb viharban is.

Szerencsére a havazás elállt a házassági szertartásunk idejére, bár sötét felhők gyülekeztek a fejünk fölött, figyelmeztetésként, hogy a szélcsend nem fog örökké tartani.

Anir és Fauna, akik a tanúink voltak az ősi istenek előtt, előreléptek egy tüskés inda egy-egy végét tartva a kezükben. Inkább zsineghez volt hasonlatos, nem merev indához, amit lassan összekulcsolt kezünk köré tekertek, fel egészen a csuklónkig, összekötve minket, szó szerint és jelképesen is.

Miután a csomókat ellenőrizték és megszorították, barátaink visszatértek a helyükre. Fauna szeme könnyektől volt fátyolos, és Anir is szaporán pislogott. A két szentimentális bolondtól az én szemem is könnybe lábadt.

Harag megvárta, amíg a tekintetem találkozott az övével.

– Amikor először láttalak újra, gyűlöltelek.

Kitört belőlem a nevetés, és megcsóváltam a fejem.

– Micsoda romantikus alkat vagy, drága férjem! Akárcsak a kedvenc szentimentális regényeim hősei, te is pontosan tudod, hogyan nyerd meg magadnak vonzalmad tárgyát.

– Most már tudod, miért a tettek démona, nem a szavaké, Em! – rikkantotta Anir.

A démon ajka megrándult.

– Gyűlöltelek, mert abban a pillanatban minden eszembe jutott. Pontosan, ahogy a boszorkány mondta, hogy történni fog. Évek óta először visszatértek az emlékeim rólad. De felismerés vagy megkönnyebbülés helyett a félelmedet, majd a dühödet éreztem, és rádöbbentem, az átok nem tört meg. Csak hajszálvékony repedés keletkezett rajta. Gyűlöltelek, mert egyike lettél azoknak a lényeknek, akik elszakítottak minket egymástól. Átvetted a szokásaikat. Megvetettél engem; éreztem minden alkalommal, amikor a közelemben voltál. Megfogadtam, hogy nem befolyásollak a döntéseidben, hogy félreállok, amíg te rátalálsz a saját utadra, még akkor is, ha ez azt jelenti, hogy a csillagboszorkányságot választod.

A férjem arcán sötét árny vonult át.

– Amikor találkoztam azzal az emberfiúval a monostorban, Antonióval, kész voltam, hogy örökre elhagyjalak. De aztán kimondtad a valódi nevem, ami elgondolkodtatott. Talán mégis emlékeztél, valahol mélyen legbelül. Talán volt ott valami, amit az átok nem rontott meg. – Az arckifejezése ismét megváltozott, mintha a beismerés nehezére esett volna. – Megparancsoltam, hogy soha többé ne nevezz Szamáelnek, de nem azért, mert kimondtad a nevem, hanem mert nem akartam, hogy a boszorkánycsaládod felhasználja ellenünk. Ha tudomást szereztek volna róla, hogy a lehetetlen esélyek ellenére újra egymásra találtunk, bele sem akartam gondolni, mit tennének, hogy újra elszakítsanak minket.

– Felötlött bennem is, hogy erről lehetett szó.

– Mint azt tudod, az átok miatt nem mondhattam el bizonyos dolgokat. Ami végül lehetőséget adott arra, hogy újra megismerjük egymást. Bizonyos szempontból mindketten mások voltunk már. Nem voltam benne biztos, hogy még mindig összeillünk-e úgy, mint régen. De lassan, apránként, befészkelted magad a szívembe.

Ezen elmosolyodtam.

– Amikor behatoltam az elmédbe a viperidatámadás után, éreztem a félelmed. Az volt a benyomásom, hogy olyan vagyok, mint egy szálka, ami a bőröd alá fúródik.

– Valóban így éreztem. – Harag mély kuncogása váratlan és szívet melengető volt. – Bosszút akartam állni Sursean, és mindennél jobban vissza akartam kapni a szárnyaimat. – Csodálatos szárnyai csaptak egyet, nyomatékosítva a kijelentést. – De valahol menet közben lett valami, amit jobban kezdtem akarni. Téged. Nem egyszerűen a testedre vágytam. A szívedet akartam. Az elmédet. Egy társra vágytam. Egy bizalmasra. Valakire, akivel együtt járhatom meg a poklot, és valakit, aki megmutatja nekem a mennyországot is. Valakit, aki nem fél kihívni, aki nem hagyja szó nélkül az ostobaságaimat. Az egyenrangú társamat akartam. Dühöt.

A tekintetem a tüzes szárnyakra ugrott, amik mintha lángban és hőségben is megnőttek volna, amikor kimondta a valódi nevem.

– Még mindig Düh vagyok, csak egy kicsit kevesebb tűzzel.

Titkos mosoly játszadozott az ajkán.

– Mikor a köteléket mindkét fél teljes mértékben elfogadja, az életben minden dolgon megosztoznak. Elfogadom a kötelékünket. Neked adom a szívemet, a lelkemet, az erőmet.

Az inda Harag kezén a bőrébe olvadt, a mágia akkorát villant, mint egy csillag, ami keresztülhasít az univerzumon. Nem volt más dolgom, csak kimondani ugyanezeket a szavakat, és örökre összeköttettünk. Ezúttal mindkettőnk szabad döntéséből. Nem a mágia hatására.

– Lassan szerettem beléd, bár mindig is frusztrálóan vonzónak találtalak. – Anir és Fauna kuncogni kezdtek a vallomásomon. – Biztos vagyok benne, hogy ezt te is megérezted. Amikor a démonbirodalomba érkeztem, és felfedeztem a Bűn-folyosót és ennek a világnak a finom mágiáját, feléledt bennem az izgalom. Még nem voltam kész beismerni magamnak sem, nemhogy neked, de hálás voltam a lehetőségért, hogy végre szabad utat engedhettem olyan érzéseknek, amikről addig kétségbeesetten próbáltam tudomást sem venni. – Mély levegőt vettem. – Lehet, hogy gyávaság volt, de időre volt szükségem, hogy mindent elrendezzek magamban. Te sosem siettettél. Vagy próbáltál rákényszeríteni valamire. Már elkezdtem beléd szeretni, de akkor tudtam igazán biztosan, hogy ez valami különleges, miután leszúrtalak.

– Micsoda romantikus alkat vagy, szerelmem – visszhangozta a korábbi szavaimat Harag faarccal.

– Ez volt az első alkalom, hogy határokat szabtunk egymással. És ez nagyon fontos volt nekem. Látni akartam, miként reagálsz, hogy megismétled-e valaha ezt a tettet. Nem tetted. Még akkor sem, amikor nálam több információval rendelkeztél, akkor sem, amikor olyan lehetséges kanyarokat láttál az úton, amiket én nem, egyszer sem lépted át újra a határt. Végig tiszteletben tartottad, hogy hol húztam meg, tiszteletben tartottál egy közös szabályt, és tudtam, hogy igazi társ lesz mellettem, ha úgy döntök, veled akarok lenni. Nem egy tökéletes társ, hanem olyasvalaki, aki felvállalja az ostobaságait, és nem megpróbál kárpótolni érte, hanem onnantól kezdve célul tűzi ki, hogy helyrehozza a dolgokat. Hogy megmutassa, bízhatok benne a jövőben.

– Még mindkettőtöknek van mit dolgoznia a szerelmi vallomásokat illetően – mondta Anir, nem rosszindulatúan. Fauna oldalba könyökölte, mire azonnal becsukta a száját.

– Szeretlek, Szamáel! A jót, a rosszat és mindent, ami közte van. Minden egyes zűrös részedet… – Harag felvonta a szemöldökét a „zűrös” szó hallatán, mire én a szememet forgattam. – Téged választalak ma, holnap és minden elkövetkező napon. Elfogadom a kötelékünket. Neked adom a szívemet, a lelkemet, az erőmet.

Az indák a kezemen ugyanolyan fényesen villantak, mint Haragnál, és a bőrömbe süllyedtek. Mostantól mindketten újabb tetoválást viseltünk – a tövises indák örökre jelezték, hogy össze vagyunk kötve, jobban, mint férj és feleség. A lelkünk a másikéhoz köttetett. Mert ezt választottuk.

Harag magához húzott, és mélyen megcsókolt, majd még mindig az ajkamhoz érve elmosolyodott.

– Emlékszel, amikor azt mondtam, hogy mindent megosztunk majd egymással?

– Igen. – Összeszűkített szemmel néztem rá, ahogy a vigyora egyre jobban kiszélesedett. – Mégis min fondorlatoskodsz?

Ősi nyelven kezdett suttogni, amit nem ismertem, de tudtam, hogy angyali. Miután befejezte és elhallgatott, odahajolt hozzám, és azt suttogta:

– Ahogy fent, úgy lent. Most már minden tekintetben valódi egyensúlyban vagyunk. Az én jegem és a te tüzed.

– De nekem már nem…

Harag szárnyai ragyogva fellobbantak, a tüzük olyan forrón égett, hogy a levegő körülöttünk remegni kezdett a hőségtől. Az arany- és ezüstpöttyök a tollak között lüktettek, és én némán figyeltem, ahogy pislákolnak, mint a csillagok. Gyönyörű volt és…

Egy szemvillanás alatt a tűz és a színek hirtelen eltűntek a szárnyaiból. Olyan volt, mintha valaki megfordított volna egy tintásüveget, és az ébenfekete folyadék lassan lecsöpögött volna a tollakon, sötétséggel helyettesítve a tüzet. Miközben a tűz halványult, észrevettem valamit, valami furcsán ismerőset, ami apró rezzenésként kezdődött a középpontomban. Pont ott, ahol egykor a mágiám lakozott.

– Mi… – A hasamra szorítottam a kezem, ahogy a rezgés egyre nőtt.

Még egyszer felvillant a mágia, egy fénycsík, ami átszelte a viharos égboltot, és Harag szárnyainak tüze teljesen kialudt. A térdem megroggyant, ahogy az erő áramlani kezdett belém, és betöltött. A férjem szorosan átölelt, amíg az ereje utolsó foszlányai is megtelepedtek bennem.

Könnyek nedvesítették be a hajtókáját, amikről észre sem vettem, hogy hullani kezdtek a szememből. A középpontomban, ahol előtte a Forrás élt, mágiát éreztem. Hátrahúzódtam, és a szárnyaira meredtem. Ott, ahol egykor fehér és ezüstös lángok voltak, most csak csillogó feketét láttam. Úgy nézett ki, mint a luccicaréja.

– Mit tettél? – kérdeztem, a hangom alig volt több suttogásnál.

Harag csókot nyomott a fejem búbjára.

– Ami az enyém, az a tiéd is, szerelmem. Mondtam, hogy mindkettőnk számára elég mágiám van. – És a felét most nekem adta. A könnyeim sűrűbben patakzottak, és ő mindet lecsókolta az orcámról. – Szólítsd magadhoz az erőd, Düh!

Letöröltem a könnyeimet, és próbaképpen lenyúltam a mágia új, örvénylő kútjába.

– Fiat lux.

Égő virágok lobbantak fel fölöttünk az égen, nagyobbak és erőteljesebbek, mint előtte valaha. Arra számítottam, hogy a mágia ezüst és arany és fehér lesz. De még mindig a saját rózsaarany színemmel égett. A mágia talán a férjemtől származott, de valóban az enyém volt.

– Köszönöm! – suttogtam. Harag magához ölelt, és az eget betöltő lángoló virágokat bámulta. Olyanok voltak, mint a mi saját csillagaink. – Köszönöm, hogy lemondtál értem a szárnyaidról.

Egyszerre széttárultak a démonherceg szárnyai, és olyan erősen csapkodtak, hogy a hó felkavarodott.

– Nem mondtam le semmiről. Megvannak a szárnyaim. Megvan a feleségem. És van néhány nagyon érdekes ötletem is a hálószobánk átrendezésével kapcsolatban. Bár előbb szeretném kipróbálni őket.

– Mi pedig ezen a ponton úgy vesszük, hogy ideje távoznunk – szólt közbe Anir. – Gratulálunk mindkettőtöknek!

Engem mindkét oldalról megpuszilt, a királyát pedig hátba veregette, mire Harag átkarolta, és tisztességesen megölelte. Fauna pukedlizni akart, de helyette magamhoz húztam egy szoros ölelésre. Hevesen magához szorított ő is.

– Hamarosan beszélnünk kell, úrnőm!

– Holnap szabad vagy? – kérdeztem. Fauna bólintott. – Akkor találkozzunk. Mindent hallani akarok, ami a koronázási ünnepségen történt!

Fauna szeme csillogott.

– Addigra kikészítem a teát és a brandys süteményt.

Miután a barátaink elsiettek a kertből, újra szembefordultam Haraggal. Fondorlatos, cselszövő egy démon volt! És el sem tudtam volna képzelni, hogy jobban szeressem.

– A hálószobaterveidben szerepel a szárnyaid adta lehetőségek kihasználása?

A tekintetében gonosz fény csillant.

– Nem egészen. De ezt is hozzáadhatjuk a követelmények listájához.

– És milyen egyéb dolgok találhatók még a listádon?

Kinyújtotta felém a kezét.

– Mit szólnál hozzá, úrnőm, ha inkább megmutatnám?

Abban a pillanatban, ahogy a tenyerébe helyeztem a kezem, Harag a mágiájával a privát könyvtárába vitt minket. Körbenéztem az üres szobában. A tűz kellemesen pattogott; a csillárban lévő gyertyák közül a legtöbb kialudt, és a halvány fény lágy érzéki hangulatot kölcsönzött a helyiségnek. Először nem voltam benne biztos, miért ezt a szobát választotta, de aztán megakadt a figyelmem az alkóvon, aminek mennyezetéről egy pár bilincs lógott. Forróság gyűlt az ölemben, ahogy éledezni kezdett bennem a várakozás izgalma. Nem gondolhatta komolyan, hogy…

Harag mögém lépett, és gyengéden végigsimított mindkét karomon, majd lassan felcsúsztatta a kezét vissza a vállamig. Minden egyes simítás varázslatos volt, és a testem még többet akart.

– Emlékszel, amikor megkérdezted, hogy hajlandó lennék-e kikötözni téged?

Az istennő átkára, persze hogy emlékeztem…

– Igen. Épp készültél halálra fagyasztani mindkettőnket. Valahogy el kellett terelnem a gondolataidat.

Csókot nyomott a tarkómra, aminek hatására a mellbimbóm sajogni kezdett, az érintésére vágyott.

– Nem a kérésed keltette fel az érdeklődésemet, hanem az izgalmad, amit megéreztem. – A keze lassan lefelé kezdte húzni a fűzőmet. – Hasonló volt ahhoz, amit most is érzek.

A hüvelykujja végigsimított a mellem apró csúcsán. Hátranyúltam, és beletúrtam a hajába, miközben ő lehajolt, hogy csókokkal borítsa be a nyakamat és a vállamat. A testéhez nyomtam magam, és a fenekemnél megéreztem saját izgatottságának kemény bizonyítékát. Elvetemült démon!

– Vigyázz, mit kívánsz, feleségem! A férjed meglehet, elég romlott ahhoz, hogy teljesítse.

Megfordultam a karjában, és megnyaltam az ajkam, pontosan oda vonzva a hatalmas vadász tekintetét, ahová akartam.

– Remélem, hogy így van! Nem szeretném, ha a dolgok unalmassá vagy kiszámíthatóvá válnának köztünk.

Harag sötéten kuncogott, az arckifejezése azt ígérte, hogy a legédesebb módon fog megkínozni ezért a pimasz megjegyzésért.

– Ez a száj… – A pillantása az ajkamra siklott, mintha csakugyan nagyon gonosz ötletei támadtak volna vele kapcsolatban. – Biztosítani fogja, hogy a dolgok érdekesek maradnak. Még nagyon sokáig.

Mágikus védőpajzsot vont a privát könyvtára köré, majd ismét rám irányította vad és mohó tekintetét. Senki sem hallja majd a gyönyöröm sikolyait. Vagy az ő nyögéseit. Mert magamban megfogadtam, hogy addig nem elégszem meg, amíg olyan hangosan nem kiáltozik, hogy azt a bűn mindegyik házában meghallhassák.

Halhatatlan szívem a mellkasomban dobogásból átváltott a kalapálásba, ahogy lépésről lépésre beterelt az alkóvba. A szelíden parázsló forróság most futótűzként terjedt szét a testemben. Az ajka apró, kaján mosolyra görbült.

– Te szemérmetlen, sötét angyal! Még hozzád sem értem, és máris jobban fel vagy ajzva, mint valaha.

A tekintetem lesiklott a megfeszülő nadrágjára.

– Úgy tűnik, ezen a problémán osztozunk, drága férjem.

– Igazán szerencsések vagyunk. – Harag egy pillanatig csak gyönyörködött bennem, a pillantása végigvándorolt az arcomon, majd megállapodott a csupasz mellemen. Lehajtotta a fejét, és a szájába szívta az egyik bimbót, a nyelvével addig pöccintgetve, amíg már vonaglottam alatta. – Mindent megadok neked, amire csak vágysz!

– Veszélyes kijelentés. – Hosszú órákra el akartam merülni minden rafinált, züllött cselekedetben, amire a férjemtől vágytam.

– Mennyire szeretnéd, hogy veszélyes legyek? – Végighúzta az ujját a mellem között, majd követte a hasam vonalát. Istennő átkozta démon, megállt épp csak a köldököm alatt.

– Amennyire csak képes vagy rá, felség! Készen állok minden romlott, sötét dologra, amit csak meg tudsz álmodni.

Csuklójának egy mozdulatával eltűnt a ruhám. A sajátja is hamar követte. Nyers, férfias érzékiségétől perzselő forróság áramlott végig a testemen, ahogy tetőtől talpig újra végignézett rajtam; ezúttal rafinált stratégiával a szemében. Mintha személyes kihívásnak vette volna a kérést.

– Egy dolgot megígérhetek neked. – Harag előrelépett, és a csuklóm köré zárta az egyik bilincset. Lehajolt, hogy a fülembe suttogjon, a leheletétől kellemes libabőr borította be a testem, miközben lassan a kezébe vette a másik csuklómat. – Én nagyon, nagyon gonosz tudok lenni, szerelmem.

Ebben egyáltalán nem kételkedtem.

A tekintetem a kulcscsontjára tetovált halvány betűkre vándorolt. Acta non verba. Tökéletes emlékeztető volt, hogy most a tettek ideje jött el, nem a szavaké. Megcsörgettem a láncaimat, és élvezettel töltött el, ahogy a pillantása megakadt a testemen, közvetlenül azelőtt, hogy felemelte a lábamat.

Mosoly játszadozott a szám sarkában.

– Legfőbb ideje, hogy megmutasd nekem, démon!

Harag ébenfekete szárnyai előbukkantak és teljesen széttárultak. Úgy festett, mint a megtestesült bűn, és ahogy a mágiája körbeölelt, hálát adtam az istennőnek, hogy az enyém.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Ez a trilógia teljes egészében egy világjárvány idején indult el, íródott meg és fejeződött be, és mégis megtalálta a helyét a világban, MIATTAD! Köszönöm, kedves olvasó, hogy ennyire szeretted ezeket a karaktereket és ezt a bűnnel teli világot! A szívemnek rendkívül kedves a Hét kör, és nagyon hálás vagyok, amiért követted Haragot és Emiliát ezen a veszélyes utazáson az alvilágon át. Ezerszer, milliószor köszönöm a támogatásotokat és azt, hogy felkaroltátok ezt a sorozatot. Annyira örülök, hogy képesek voltak kiragadni benneteket a világ kaotikus állapotából néhány órára!

Hálás köszönet a kiadói csapatomnak, amiért valóra váltották az álmaimat. Barbara Poelle, ügynök, barát és különleges istennő, köszönöm a sok szerepet, amit betöltesz, és mindazt, amit a színfalak mögött teszel. Az egész Irene Goodman Literary Agency-csapatnak. Heather Baror-Shapirónak, hogy ezeket a könyveket több nyelvre fordították le, mint amennyiről valaha álmodni mertem volna. Sean Berardnak a Grandview-nál.

Bajnokaimnak a Little, Brown Books for Young Readersnél, hatalmas köszönet a szerkesztőmnek, Alexandra Hightowernek, aki éjjel-nappal fáradozott velem, hogy ez a könyv az olvasók kezébe kerüljön, az ellátási lánc körül adódott komplikációk és a rendkívül szoros ütemterv ellenére. A jegyzetei tették ezt a könyvet pontosan olyanná, amilyenné reméltem, hogy válhat, és még annál is többé. Éljen a csodálatos csapatmunka, Alex! Alvina Ling, Cassie Malmo, Savannah Kennelly, Stefanie Hoffman, Emilie Polster, Victoria Stapleton, Marisa Finkelstein, Tracy Koontz, Tracy Shaw, Virginia Lawther, Danielle Cantarella, Shawn Foster, Claire Gamble, Karen Torres, Barbara Blasucci, Carol Meadows, Janelle DeLuise, Siena Koncsol és a kiadóm vezetői, Megan Tingley és Jackie Engel. Köszönöm a sok házon belüli támogatást és izgalmat!

Brigádomnak az Egyesült Királyságban a Hodder & Stoughtonnál – Molly Powell, Kate Keehan, Laura Bartholomew, Natasha Qureshi, Callie Robertson, Sarah Clay, Iman Khabl: mindannyian igazi kincsek vagytok, akikkel fantasztikus együtt dolgozni! Remélem, elég pikánsra sikerült. :)

A családomnak – nehéz elhinni, hogy ez már a hetedik alkalom, hogy köszönetnyilvánítást írhatok. Jobban szeretlek titeket, mint azt szavakkal ki lehetne fejezni. Mint mindig, külön köszönet a nővéremnek, Kellinek és a butikjának (Dogwood Lane Boutique) az inspirációért. (És a vásárlásterápiáért.)

Könyvárusok, könyvtárosok, független könyvesboltok, könyves boxok és minden kis és nagy könyves vállalkozás – köszönöm a véget nem érő támogatásotokat! BookTok – imádlak benneteket! Külön köszönet Ayman Chaudharynak (@Aymansbooks) és Pauline-nak (@thebooksiveloved) a csodálatos videóikért és a sorozat korai támogatásáért.

Stephanie Garber, Isabel Ibañez, Samira Ahmed – mindannyian rocksztár szerzők vagytok, és ami a legfontosabb, hihetetlen emberek. Anissa de Gomery – a barátságod feldobja a napjaimat! Annyira boldog vagyok, hogy mindannyiótokat kedves barátomnak hívhatlak. Köszönöm az összes üzenetet, telefonhívást és szeretetet. Határidőkön, világjárványokon és a hétköznapi életen keresztül is, ti vagytok a legjobbak!

Köszönöm, hogy elolvastad ezt egészen a végéig! Alig várom, hogy lássam, miféle gonosz kaland következik ezután… xoxo.

A SZERZŐRŐL

Kerri Maniscalco New York City közelében, egy félig kísértetjárta házban nőtt fel, ezért is rajong annyira a gótikus háttérvilágokért. Szabadidejében pikáns szerelmes regényeket olvas, különféle ételeket főz a családjával és a barátaival, és túl sok tea kíséretében megvitatja az élet nagy kérdéseit a macskáival. #1 New York Times és USA Today bestseller-szerző, a Stalking Jack the Ripper és a Kingdom of the Wicked – Gonoszok királysága sorozatok írója. Mindig szívesen oszt meg korai részleteket és előzeteseket az Instagramon, @KerriManiscalco felhasználónév alatt. A legfrissebb hírekért és újdonságokért keresd fel a kerrimaniscalco.com honlapot!