Első kiadás

Könyvmolyképző Kiadó,
Szeged, 2024

Írta: Kerri Maniscalco

A mű eredeti címe: Kingdom of the Cursed (Kingdom of the Wicked 2.)

Copyright © 2021 Kerri Maniscalco.

A

Map by Virginia Allyn

Fordította: Papp Fruzsina

A szöveget gondozta: Kozma Réka

Borítókép: Trevillion

A borítót tervezte: Zsibrita László

ISSN 2559-8295

ISBN EPUB 978-963-597-607-2

ISBN MOBI 978-963-597-608-9

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2024-ben

Felelős kiadó: Katona Ildikó

Műszaki szerkesztő: Szegedi Marinka

Korrektorok: Venczel-Tóth Evelin, Deák Dóri

Neked, kedves olvasó. Mindenkor.

„Jöttem,
hogy majd
a vizen átkisérlek
tűzbe, fagyba,
örök sötétbe
mélyen.”¹

– Dante Alighieri:
Pokol

1 Babits Mihály fordítása

Egy szokatlanul hűvös nyári estén, üvöltő vihar közepette ikrek születtek. Ez azonban nem egy elvarázsolt tündérmese kezdete volt. Akik figyeltek, vártak, felismerték, hogy milyen előjel volt. Az egyikük elveszti halandó életét, a másikuk eladja a lelkét. A boszorkánykör vénei vitatkoztak a hogyanokon és a miérteken, de egy dologban mindannyian egyetértettek: az ikrek érkezése sötét napok kezdetét jelezte. Most, hogy az egyikük dühbe burkolta magát, és az ördög trónjára vetette tekintetét, a másikuk pedig szívtelenül feküdt, halállal körülvéve, mások egy új jóslatról suttogtak – egy olyan jóslatról, amely boszorkányokat és démonokat egyaránt elátkozott.

– Feljegyzés a titkos di Carlo-grimoárból

VALAMIKOR AZELŐTT

Egyszer volt, hol nem volt, egy átkozott hajnalon egy király vonult végig a kastélyán. Léptei dübörögtek a folyosókon, és még az árnyak is szétszaladtak előle, nehogy észrevegye őket. A királynak rossz volt a kedve, és csak egyre komorabb lett, minél közelebb ért hozzá.

Már jóval azelőtt megérezte a nő bosszúvágyát, hogy belépett volna a kastély ezen szárnyába. Dühös csőcselékként kavargott a trónterme bejárata előtt, de a király nem különösebben törődött vele. A boszorkány átokcsapás volt a birodalmon.

Egy átokcsapás, amit azonnal elpusztítana.

Ezüstös végű, fehér lángszárnyak törtek elő a lapockái közül, ahogy belökte a kétszárnyú ajtót. Az nekicsapódott a falnak, és a fa majdnem kettéhasadt, de a betolakodó még csak fel sem pillantott onnan, ahol hanyagul terpeszkedett a trónon. Az ő trónján.

A nő felé sem fordult, csak simogatni kezdte a lábát, ahogy egy figyelmes szerető tenné egy lelkes partnerrel. A ruha szoknyarésze fel volt vágva az oldalán, a bokájától a csípőjéig felfedve sima bőrét. Lustán körözve simított végig a vádliján, és a háta ívbe feszült, ahogy az ujjai feljebb vándoroltak. A legkisebb mértékben sem zavartatta magát a férfi jelenlététől, kezei egyre feljebb siklottak a combja külső részén.

– Kifelé!

A boszorkány pillantása rárebbent.

– Semmi haszna nem volt a veled való beszédnek. Ahogy a logika és az észérvek sem működtek. De most van egy meglehetősen csábító új ajánlatom számodra. – Ruhája vékony anyagán keresztül végigsimított mellének csúcsain, tekintete egyre bujábbá vált, ahogy merészen bámulta őt. – Vedd le a nadrágod!

A férfi keresztbe fonta a karját, az arckifejezése vészjósló volt. Még a teremtője sem tudta őt az akarata alá kényszeríteni. És a nő távol állt a teremtőjétől.

– Kifelé! – ismételte meg. – Takarodj, mielőtt én magam raklak ki.

– Próbáld meg. – Egyetlen emberfelettien kecses mozdulattal álló helyzetbe lendítette magát, hosszú, ezüst ruhája úgy csillogott, mint egy kard, amely a mennyekbe váj. Mindenfajta csábítás már a múlté volt. – Érj hozzám, és elpusztítok mindent, ami kedves neked! Felség.

A nő hangja gúnyossá vált, mintha nem lenne méltó a rangra vagy a tiszteletre.

A férfi ekkor elnevette magát, és a hang éppoly fenyegető volt, mint a tőr, ami már a nő kecses torkának szegeződött. Nem a boszorkány volt az egyetlen, aki halhatatlan gyorsasággal volt megáldva.

– Attól tartok, tévedsz – mondta szinte morogva. – Nincs semmi, ami nekem kedves lenne. Azt akarom, hogy még sötétedés előtt hagyd el a birodalmat! Ha addig nem tűnsz el, szabadon eresztem a pokolkutyáimat. Miután végeztek, ha megmarad még belőled valami, azt a Tűz tavába hajíttatom.

Félelemre számított a nőtől. Ehelyett az előrelendült, és egyetlen brutális mozdulattal elvágta a torkát a pengével. Vér patakzott le a csillogó ruhájára, szétfröccsent a sima márványpadlón, bemocskolta a férfi mandzsettáját. A király megfeszített állkapoccsal törölte le a tőrt.

A nő nem zavartatta magát új, pokoli nyakláncától, egyszerűen ellépett tőle, és a mosolya gonoszabb volt, mint a legmegátalkodottabb fivéreié. A seb magától beforrt.

– Biztos vagy ebben? Nincs semmi, amire vágysz? – Amikor a férfi nem felelt, a bosszúsága fellángolt. – Talán a pletykák mégiscsak igazak. Nem dobog szív abban a páncélozott mellkasodban. – Tett egy kört körülötte, a szoknyája vércsíkot festett az egykor makulátlan padlóra. – Talán fel kellene vágnunk, hogy megnézzük!

A szokatlan, ezüstösfehér lángszárnyakat kezdte méricskélni a férfi hátán, és a mosolya egyszerre vad lett. A szárnya volt a király kedvenc fegyvere, és örömmel fogadta az ádáz, fehéren izzó forróságot, amitől az ellenségei rémülten hátráltak vagy térdre estek, és véres könnyeket hullattak.

A boszorkány ujjainak egy gyors csettintésével hamuszínűvé váltak, majd eltűntek.

A férfit pánik fogta el, amikor megpróbálta megidézni őket – sikertelenül.

– Íme, egy trükk, ami olyan aljas, mint maga az ördög!

A hangja egyszerre volt fiatal lányé és öregasszonyé, ahogy életre szólította a varázslatát. A férfi szitkozódott. Hát persze! Ezért ontotta saját vérét; áldozat volt egyik könyörtelen istennőjének.

– Ettől a naptól kezdve átok sújtja ezt a birodalmat. Elfelejtesz mindent, csakis a gyűlöleted marad. Szeretet, kedvesség és minden jóság megszűnik az életedben. Egy nap ez majd megváltozik. Amikor rátalálsz az igaz boldogságra, megesküszöm, hogy amit megszerettél, azt is elveszem tőled!

A király alig hallott meg egy szót is abból, amit a sötét hajú boszorkány mondott, miközben hiába erőlködött, hogy megidézze a szárnyait. Bármit is tett velük, szeretett fegyvere immáron semmivé lett.

Vörös köd szállt elméjére a vérszomjtól, de puszta akaraterővel megfékezte az indulatait. A boszorkány holtan immáron nem lenne hasznára, különösen, ha valaha is vissza szeretné szerezni, amit elloptak tőle.

A nő csettintett egyet a nyelvével, mintha csalódott volna, hogy a férfi nem eresztette szabadjára a benne lakozó szörnyeteget, hogy visszavágjon, és elfordult, hogy távozzon. A király nem is próbálta megállítani. Amikor megszólalt, a hangja olyan sötét és halk volt, mint az éjszaka.

– Tévedsz.

A nő megtorpant, és hátrapillantott kecses válla felett.

– Valóban?

– Az ördög talán aljas, de nem él trükkökkel. – A mosolya maga volt a megtestesült kísértés. – Ő alkut köt.

A boszorkány első ízben tűnt bizonytalannak. Azt hitte magáról, hogy ő a legravaszabb, a leghalálosabb. Elfeledkezett róla, kinek a tróntermében áll, és hogy az hogyan kapaszkodott fel arra az átkozott, nyomorúságos trónusra. A férfi hatalmas örömét lelné abban, ha emlékeztethetné rá.

Ez a Gonoszok királysága volt, és ő uralkodott mindük felett.

– Szeretnél kötni egy alkut?

EGY

A pokol nem olyan volt, mint amire számítottam.

Nem törődve az áruló harag hercegével mellettem, halk, reszkető lélegzetet vettem, míg körülöttünk füst szállingózott a démonmágiától, amivel idehozott minket. A Hét körbe.

Az alatt a rövid idő alatt, amíg a palermói barlangból ide jutottunk, rémképeket idéztem fel magamban az úti célunkról, egyik szörnyűbb volt, mint a másik. Mindegyikben tűz és kénkő záporzását képzeltem el. Olyan forrón izzó lángokat, amik megperzselik a lelkemet, vagy leolvasztják a húst a csontjaimról. Ehelyett hirtelen a borzongást kellett leküzdenem.

A gomolygó füstön és ködön keresztül csak valamiféle furcsa, átlátszatlan drágakőből faragott falakat láttam, amelyek magasabbra emelkedtek, mint amennyire a szemem ellátott. Néhol mélykék, néhol fekete volt a kő, mintha a tenger legsötétebb része lehetetlen magasságba duzzadt és megfagyott volna.

Hideg futott végig a hátamon. Ellenálltam a kísértésnek, hogy a tenyerembe leheljek, vagy hogy Haraghoz forduljak enyhülést keresve. Ő nem volt a barátom, és határozottan nem volt a védelmezőm. Pontosan az volt, amit a fivére, Irigység állított: a hét démonherceg közül a legrosszabb.

Egy szörnyeteg a fenevadak között.

Soha nem engedhettem meg magamnak, hogy elfelejtsem, mi is ő. A Gonoszok egyike. A halhatatlan lényeké, akik lelkeket lopnak az ördögnek, egy az önző, éjszakai teremtmények közül, akiktől a nagyanyám egész életünkben óva intett engem és az ikertestvéremet, hogy rejtőzzünk előlük. Én pedig saját akaratomból megígértem, hogy feleségül megyek a királyukhoz, a kevélység hercegéhez, hogy véget vessek egy átoknak. Vagy legalábbis ezt hitettem el velük.

A fémmíder, amit a jövendőbelimtől kaptam az este folyamán, elviselhetetlenül lehűlt a fagyos levegőben. Sötét, csillogó szoknyám rétegei túl lengék voltak ahhoz, hogy valódi védelmet vagy meleget nyújtsanak, a topánom pedig alig volt több néhány fekete selyemfoszlánynál vékony bőrtalppal.

Jég csordogált az ereimben. Nem tudtam nem arra gondolni, hogy ez is csak egy újabb gonosz cselszövés, amit az ellenségem ötölt ki azért, hogy felzaklasson.

A leheletem szellemként lebegett az arcom előtt. Kísérteties volt, éteri. Nyugtalanító. Szentséges istennő az égben! Én tényleg a pokolban voltam. Ha a démonhercegek nem kaparintanak hamarabb a kezük közé, Maria nonna biztosan maga fog megölni. Különösképpen akkor, ha a nagyanyám rájön, eladtam a lelkemet Kevélységnek. Vér és csont! Az ördögnek.

Felvillant lelki szemeim előtt a pergamentekercs képe, amely a Kevélység házához kötött. Nem tudtam elhinni, hogy vérrel írtam alá a szerződést. Annak ellenére, hogy korábban magabiztos voltam a tervemben, hogy beszivárgok a démonok világába, és megbosszulom a testvérem meggyilkolását, ahogy itt álltam, teljesen felkészületlennek éreztem magamat.

Bárhol is volt pontosan az „itt”. Nem úgy tűnt, mintha a hét nemesi démonház egyikébe érkeztünk volna meg. Nem tudom, miért gondoltam, hogy Harag megkönnyíti majd számomra ezt az utat.

– A jegyesem érkezésére várunk?

Csend.

Zavartan mocorogtam.

A füst még mindig túl közel szállingózott, így nem volt tiszta rálátásom a környezetemre, és mivel démoni kísérőm nem volt hajlandó megszólalni, az elmém a legkülönfélébb félelmeimmel kezdett ingerelni. Az sem lepett volna meg, ha Kevélység ott áll valamerre előttünk, arra várva, hogy testileg is magának követelje menyasszonyát.

Erősen füleltem, igyekeztem a füstön keresztül meghallani valaki közeledésének a hangját. Vagy bármi másét. De semmi sem hallatszott a szívem őrült kalapálásán kívül.

Nem visszhangzottak az örökké kínzottak és átkozottak sikolyai. Teljes, idegőrlő csend vett körül minket. Súlyos volt, mintha idelenn minden reményt feladtak volna egy évezreddel ezelőtt, és csak a kétségbeesés nyomasztó némasága maradt hátra. Olyan könnyű lenne feladni, lefeküdni a földre, és beengedni a sötétséget. Ez a birodalom az igaz tél volt a maga kemény, könyörtelen pompájában.

És még be sem léptünk a kapun…

Pánik lett úrrá rajtam. Vissza akartam térni a városomba – a tenger csókolta levegőjéhez és nyárias lakóihoz –, annyira, hogy a szívem is belesajdult. De már meghoztam a döntésemet, és végig fogom csinálni, bármi történjék is. Vittoria valódi gyilkosa még mindig szabadon járt. És én ezerszer is átsétálnék a pokol kapuján, hogy megtaláljam. A tartózkodási helyem megváltozott, de a végső célom nem.

Vettem egy mély levegőt, amitől elcsitultak az érzelmeim.

A füst végre eloszlott, és először nyílt szabad kilátásom az alvilágra.

Egyedül voltunk egy barlangban, ami hasonló volt ahhoz, amit elhagytunk Palermóban magasan a tenger felett, és ahol majdnem két hónappal korábban felállítottam a csontkörömet, és először idéztem meg Haragot. Közben viszont annyira más volt, hogy a gyomrom felkavarodott az idegen táj látványától.

Valahonnan fölülünk néhány ezüstös holdfénysugár szivárgott be. Csak haloványan, de elég világítást nyújtott ahhoz, hogy lássuk a fagytól csillogó, kietlen, sziklákkal tarkított földet.

Több méterre tőlünk egy kapu tornyosult magasan és fenyegetőn, hasonlatosan a mellettem álló néma herceghez. Az obszidiánból faragott oszlopok – amik embereket ábrázoltak, akiket brutális módon kínoztak és gyilkoltak meg – két, teljes egészében koponyákból álló ajtószárnyat kereteztek. Emberi. Állati. Démoni. Néhányon szarv, másokon agyar. Mind rettenetes. A pillantásom oda esett, amiről feltételeztem, hogy a kilincs: egy szarvas koponya hatalmas, fagyba burkolt agancsokkal.

Harag, a háború nagy hatalmú démona és lelkem árulója megmozdult. A bosszúság egy apró szikrája lobbant bennem, és vetettem felé egy pillantást. Átható tekintetét már rám szegezte. Az arckifejezése éppoly metszően rideg volt. Legszívesebben kivájtam volna a szívét, és rátapostam volna, csakhogy valamiféle érzelemre utaló jelet lássak rajta. Bármi jobb lett volna, mint az a fagyos közöny, amit most olyan rezzenetlenül viselt az arcán.

Azonnal ellenem fordult, amint ez felelt meg az igényeinek. Önző teremtmény. Pont, ahogy nonna figyelmeztetett rá. És én bolond voltam, hogy másképp hittem. Hosszú pillanatig bámultunk egymásra.

Itt, az alvilág árnyékában sötétarany szeme úgy csillogott, mint a rubintos korona a fején. A pulzusom annál gyorsabban dobolt, minél tovább csatározott egymással a tekintetünk. A karja szorosabbra fonódott körülöttem, és csak ekkor vettem észre, hogy olyan erősen szorítom a kezét, hogy elfehéredtek az ujjaim. Elengedtem, és elléptem tőle.

Hogy bosszús volt-e, vagy mulattatta a dolog, esetleg düh töltötte el, nem tudhattam. Az arckifejezése továbbra sem változott; ugyanolyan távolságtartó volt, mint amikor néhány perccel korábban felajánlotta a szerződést Kevélységgel. Ha azt akarta, hogy a dolgok ezentúl így álljanak köztünk, hát legyen. Nekem nem volt rá szükségem, és nem is akartam őt. Sőt, mondanám, hogy tőlem akár mehet egyenesen a pokolba is, de ezt mindketten megtettük.

Figyelt, míg én megzaboláztam a gondolataimat. Olyan fagyos nyugalmat kényszerítettem magamra, amit távolról sem éreztem. Tudtam, milyen jól érzékeli az érzelmeket, így valószínűleg hiába színleltem. Végignéztem rajta.

A legnagyobb igyekezettel próbáltam imitálni a démonherceget, és a legfennhéjázóbb hangszínen szólaltam meg.

– Feltételezem, ez a pokol hírhedt kapuja.

Sötét szemöldökét felvonta, mintha azt kérdezné, ez volt-e a legjobb, amire futotta.

Düh váltotta fel a lappangó félelmet. Harag legalább még mindig jó volt valamire.

– Az ördög tán túl öntelt ahhoz, hogy itt találkozzék leendő királynéjával? Vagy tart egy nyirkos barlangtól?

A mosoly, amit Harag válaszul villantott, csupa él és gonosz öröm volt.

– Ez nem egy barlang. Ez az üresség a Hét körön kívül.

Kezét a derekamra téve megindított előre. Annyira megdöbbentett a kellemes érintés, a gesztus gyengéd intimitása, hogy nem léptem el tőle. Kavicsok mozzantak a lábunk alatt, de nem adtak hangot. A nesz és zaj teljes hiánya – a saját hangunkét leszámítva – annyira sokkolt, hogy majdnem elvesztettem az egyensúlyomat. Harag megtartott, aztán elengedett.

– Ez az a hely, ahová a csillagok félnek belépni – suttogta a fülem mellett, meleg lehelete éles kontrasztot alkotott a fagyos levegővel. Megborzongtam. – De az ördög soha nem fél. Ő elcsábítja a sötétséget. Ahogyan a félelmet is.

Csupasz ujjakkal végigsimított a gerincemen, amitől még inkább libabőrös lettem. A lélegzetem elakadt. Megpördültem, és ellöktem a kezét.

– Vigyél el Kevélységhez! Belefáradtam a társaságodba.

Megremegett alattunk a föld.

– Nem a büszkeséged jelent meg abban a csontkörben azon az éjszakán, amikor vért ontottál és megidéztél engem. Hanem a haragod. A dühöd.

– Ez talán igaz, felség, de a pergamentekercsen, amit aláírtam, az állt, hogy a „Kevélység háza”, nem igaz?

Közelebb léptem hozzá, a szívem összevissza kalapált, ahogy benyomultam a személyes terébe. Testének melege úgy sugárzott körülöttem, mint a napfény, hevülten és csábítón. Az otthonomra emlékeztetett. Az újdonsült fájdalom a mellkasomban hevesen, felemésztőn kínzott. Megéleztem a nyelvem, mint egy pengét, és egyenesen megcéloztam jeges szívét, remélve, hogy áttörhetem a falat, amit oly hozzáértőn emelt közénk. Akár helyes volt, akár nem, annyira nagy fájdalmat akartam okozni neki, amennyire a megtévesztése lesújtott engem.

– Ezért hát az ördögöt választottam, nem téged. Ez milyen érzés? Tudni, hogy inkább egy szörnyeteggel bújok ágyba az örökkévalóságig, mint hogy újra kitegyem magam a te társaságodnak, Harag herceg.

Tekintete az ajkamra siklott, és elidőzött ott. A szeme csábítón felcsillant, amikor viszonoztam a szívességet. Lehet, hogy nem ismerte be, de meg akart csókolni. A szám gonosz vigyorra görbült; végre elvesztette azt a hideg közömbösségét. Kár, hogy most már tiltott voltam számára.

Egy pillanattal tovább bámult, aztán halálos halkan megszólalt:

– Az ördögöt választod?

– Igen.

Most már elég közel álltunk egymáshoz ahhoz, hogy egy levegőt lélegezzük. Nem voltam hajlandó meghátrálni. És ő sem tette.

– Ha ez a kívánságod, jelentsd ki ennek a birodalomnak! Ami azt illeti – rántotta elő a tőrét a zakója belsejéből –, ha annyira biztos vagy az ördögben, tegyél véresküt. Ha valóban a kevélység a választott bűnöd, gondolom, nem mondasz nemet.

Kihívás égett a tekintetében, ahogy átadta nekem a pengét, markolattal felém. Megragadtam a háza tőrét, és az ujjbegyemhez nyomtam az éles fémet. Harag keresztbe fonta a karját, és kifejezéstelen tekintettel bámult rám. Nem hitte, hogy megteszem. Talán tényleg az átkozott büszkeségem volt az oka, de azért egy kicsit úgy éreztem, hogy az indulataim is fellángoltak, amikor megszúrtam az ujjamat, és visszaadtam a kígyós pengét. Már aláírtam Kevélység szerződését; nem volt okom többé habozni. Ami megtörtént, az megtörtént.

– Én, Emilia Maria di Carlo, szabad akaratomból az ördögöt választom!

Egyetlen vércsepp hullott a földre, megpecsételve az esküt. Figyelmemet aztán Haragra fordítottam. Valami fellobbant a tekintete mélyén, de elfordult, mielőtt megfejthettem volna, mi az. Betuszkolta a tőrt a zakójába, és elindult a kapu felé, magamra hagyva a semmi szélén.

Megfordult a fejemben, hogy elfutok, de nem volt hová mennem.

Még egyszer körbepillantottam, majd a démon után siettem, és felzárkóztam mellé. Átöleltem magam, kétségbeesetten próbáltam megfékezni az egyre hevesebben rám törő borzongást, amitől csak még inkább remegtem. Harag magával vitte a melegséget, és most a fémmíder felső része jégként mart a bőrömbe. Ha még sokáig maradunk a szabadban, halálra fagyok. Emlékeket idéztem fel magamban melegségről, békéről.

Csak egyszer éreztem ilyen hideget – Észak-Olaszországban –, de akkor még fiatal voltam, és nagyon izgatott a havazás miatt. Azt hittem, romantikus; most már láttam az igazságot: gyönyörűen veszélyes volt.

Akárcsak jelenlegi útitársam.

A fogam úgy vacogott, mintha apró kalapácsok csattognának, ez volt az egyetlen hang az ürességben.

– Hogyan halljuk egymást?

– Mert én úgy akarom.

Arrogáns szörnyeteg! Reszketegen fújtam egyet. Bosszúsnak akartam tűnni, de attól tartottam, ez csupán azt árulta el, mennyire fázom. Egy súlyos bársonyköpeny jelent meg a semmiből, és a vállamra terült. Nem tudtam, honnan varázsolta elő Harag, és nem is érdekelt.

Szorosabbra húztam magam körül, hálás voltam a melegéért. Kinyitottam a szám, hogy megköszönjem a démonnak, de gondolatban gyorsan megráztam magam, és nem szóltam semmit. Harag nem kedvességből, de még csak nem is lovagiasságból cselekedett. Úgy képzeltem, nagyrészt azért tette, hogy gondoskodjon arról, meg ne haljak ilyen közel a küldetése teljesítéséhez.

Ha jól emlékeztem, az, hogy átadja a lelkemet Kevélységnek, biztosította számára a szabadságot az alvilágtól. Amiről egyszer azt mondta, hogy mindennél fontosabb neki.

Milyen elképesztően csodálatos a számára! Az ő itt-tartózkodása éppen akkor ér véget, amikor az enyém elkezdődik. És csak annyit kellett tennie, hogy elárul engem, hogy megszerezze szíve leghőbb vágyát.

Ezt talán elég jól megértettem én is.

Harag egyenesen a kapu felé haladt, és nem nézett újra rám. Egyik kezét a hozzánk legközelebbi oszlophoz nyomta, és elsuttogott egy szót valami idegen nyelven, túl halkan ahhoz, hogy halljam. Aranyfény lüktetett fel a tenyeréből, és a fekete drágakőbe áramlott.

Egy pillanattal később a kapu szárnyai lassan, csikorogva kinyíltak. Nem láttam, mi állt mögötte, és az agyam nyomban különböző szörnyűségeket talált ki. A démonherceg nem ajánlott fel semmiféle hivatalos meghívást; az általa megnyitott rés felé sétált, anélkül, hogy hátranézett volna, követem-e.

Vettem egy mély levegőt, és megacéloztam az idegeimet. Nem számított, mi vár ránk, megteszem, amit kell, hogy elérjem a céljaimat. Mélyen belebújtam a köpenyembe, és megindultam.

Harag megállt az alvilág küszöbén, és végre szíveskedett ismét rám nézni. Az arckifejezése durvább volt, mint a hangja, ami megtorpanásra késztetett.

– Légy óvatos.

– Épp a pokolba készülünk belépni – mondtam gúnyosan. – Az óvatosságról papolással talán egy kicsit elkéstél.

Nem találta viccesnek.

– A Hét körben három szabályt kell betartani. Először is, soha ne fedd fel a valódi félelmeidet.

Nem terveztem.

– Miért?

– Ez a világ önmagát is kifordítja, csak hogy megkínozzon. – Szólásra nyitottam a szám, de ő feltartotta a kezét. – Másodszor, uralkodj a vágyaidon, különben olyan illúziókkal fognak ingerelni téged, amik a valósággal könnyen összetéveszthetők. Kaptál egy kis ízelítőt abból, hogy ez milyen, amikor Bujasággal találkoztál. Itt minden vágyad tízszeresére fog erősödni, különösen, amikor belépünk a Bűn-folyosóba.

– Bűn-folyosó. – Nem kérdésnek szántam, de Harag mégis válaszolt.

– A démonbirodalom új alattvalóit próbának vetik alá, hogy kiderüljön, melyik nemesi házzal áll leginkább összhangban a domináns bűnük. Az érzelmek bizonyos… ösztökélését… fogod megtapasztalni, miközben áthaladsz rajta.

– A lelkemet a Kevélység házának adtam el. Miért kell megtudnom, hová illenék leginkább?

– Maradj életben elég sokáig ahhoz, hogy a válaszra magad jöhess rá.

Lenyeltem a bennem növekvő baljós érzést. Nonna mindig figyelmeztetett, hogy a rossz hírek hármasával érkeznek, ami azt jelentette, hogy a legrosszabb még hátravolt.

– És a harmadik szabály…

Pillantása az ujjamra siklott, amelyet megszúrtam.

– Légy óvatos, ha véralkut kötsz a pokol egy hercegével. És soha, semmiképpen ne köss olyan alkut, aminek az ördöghöz van köze. Ami az övé, az az övé. Csak egy bolond vívna meg vagy szegülne szembe vele.

A fogamat csikorgattam. A megtévesztés igazi játszmái egyértelműen megkezdődtek. A figyelmeztetése homályosan emlékeztetett a családi grimoárunk egyik feljegyzésére, és azon tűnődtem, vajon hogyan jutottunk ennek a tudásnak a birtokába. Egyelőre eltettem ezeket a gondolatokat későbbre, és inkább a növekvő mérgemre koncentráltam.

Kétségtelenül most is szította az érzelmeimet névadó erejével. Ami csak még jobban feldühített.

– Az nem volt elég, hogy a lelkemet eladtam. Így trükközéshez folyamodtál. Legalább következetes vagy.

– Egyszer majd szívességnek fogod tekinteni.

Nem valószínű. Ökölbe szorítottam sebes kezemet. Harag tekintete ismét találkozott az enyémmel, és érzéki szája sarkában mosoly bujkált. Kétségtelenül megérezte növekvő indulatomat.

Egy nap, nem is olyan soká, megfizet ezért.

Káprázatos mosolyt villantottam rá, és eljátszottam a gondolattal, hogy milyen jó érzés lesz, amikor végre elpusztítom. Az arca megvonaglott, és meghajtotta a fejét – mintha minden gondolatomat és érzésemet olvasta volna, és némán megfogadta, hogy ugyanígy tesz. Ebben a gyűlöletben egyek voltunk.

Állva metsző tekintetét, visszabiccentettem, hálásan az árulásáért. Ez volt az utolsó alkalom, hogy bedőltem a hazugságainak. De egy kis szerencsével ez lesz a kezdete annak, hogy ő és gonosz fivérei bedőljenek az enyémeknek. Jól kell játszanom a szerepemet, különben holtan végzem, mint a többi boszorkány ara.

Elsétáltam mellette, és úgy léptem át a pokol kapuján, mintha csak az enyém lett volna.

– Vigyél az új otthonomba! Készen állok, hogy üdvözöljem a drága férjemet.

KETTŐ

A barlang sötétjéből egy csillogó hegyi tundrára léptünk ki.

Hirtelen szúrni kezdett a szemem, és addig pislogtam, amíg elmúlt az érzés. Körbetekintve beittam e kegyetlen, könyörtelen világ látványát. Jóságos istennő! Ennél távolabb már nem is lehettem volna az otthonomtól.

Sehol a tenger, a meleg, a ragyogóan szikrázó nap. Egy meredek, hóval borított ösvény mélyedésében álltunk, ami annyira keskeny volt, hogy éppen csak elfértünk egymás mellett.

Csípős szél süvített végig a sziklás hágón, és a köpenyemet szaggatta. Mögöttünk a kapu egy csattanással bezárult, hangos visszhangot verve a hófödte hegyek közt. A váratlan zajra megfeszültem. Ez volt az első hang, amit az ürességből kiérve meghallottam, és ha akart volna, sem lehetett volna ennél vészjóslóbb.

Megpördültem, a szívem hevesen kalapált, és néztem, ahogy a démonmágia előtör a föld gyomrából, és felkúszik a kapun. Ugyanazok az ibolyalila tüskés indák, amik Vittoria naplóját is lezárták, szemgödrökön és állkapocscsontokon siklottak keresztül, és addig tekeredtek, amíg a törtfehér koponyák már jeges, földöntúli árnyalattal izzottak.

A hideg levegőtől alig tudtam lélegezni. Csapdába estem az alvilágban, a malvagiókkal körülvéve, teljesen egyedül. Félelemből és kétségbeesésből cselekedtem – ez két alapvető összetevője a biztos katasztrófának. Felvillant előttem az ikertestvérem meggyalázott testének emléke, és beletaposta ezt az érzést a fagyott talajba.

– Azt mondtad, hogy a kapu megrepedt. – A hangom lenyűgöző módon élesen csendült. – Hogy démonok szökdösnek át rajta, készen arra, hogy háborút indítsanak a Föld ellen.

– Hádész szarva visszatért.

– Hát persze.

Az ördög szarvára azért volt szükség, hogy bezárja a kaput. Mint kiderült, bármelyik démonherceg képes használni, de akkor még nem tudtam, hogy jobban ki kellene faggatnom erről Haragot. Ez is egy újabb módja volt annak, amivel megkerülte a megidézéséhez kötődő szabályt, miszerint „képtelen hazudni nekem”.

Ha ez a rész egyáltalán igaz volt.

Kiengedtem a benntartott levegőt, visszafordultam, és a tájat bámultam. Jobbra tőlünk éles szakadékot vájtak a fagyos terepbe. A távolban, a ködtakaró vagy egy messzi vihar miatt alig láthatóan, egy kastély tornyai ágaskodtak, és mint vádló, fonák ujjak mutattak a mennyek felé.

– Az… – Nagyot nyeltem. – Ott lakik Kevélység?

– Hirtelen nem akaródzik találkozni vele? – Önelégült kifejezés suhant át Harag vonásain, mielőtt közönyös maszkká formálta az arcát. – Az első kör Bujaság felségterülete. Gondolj a körök elhelyezkedésére úgy, mint Róma hét dombjára. Minden herceg a saját régióját vagy ormát irányítja. Kevélység köre innen nem látható. Beljebb helyezkedik el, a házam közelében.

Nem volt túl megnyugtató, hogy ilyen közel voltunk Bujaság erődítményéhez. Nem felejtettem el, milyen érzés volt démoni befolyása alatt állni. Hogy mennyire vágytam Haragra, hogy túl sok almás-mézes bort ittam, és hogy semmivel sem törődve, önfeledten táncoltam, miközben egy gyilkos boszorkákra vadászott.

Azt sem felejtem el soha, milyen nehéz volt visszatalálnom önmagamhoz, miután Bujaság kegyetlenül elrántotta tőlem az erejét, és csupán üres porhüvely maradtam nélküle. Ha Harag nem avatkozik közbe, talán még mindig abban a sötét, bénult állapotban lennék.

Szinte éreztem, ahogy a kétségbeesés éles karmával végigkarcolja a torkomat, könyörögve, csábítva… Úgy tettem, mintha a növekvő félelem piszok lenne a cipőm alatt, és eltapostam.

Harag figyelmesen nézett, tekintete élénk érdeklődésről tanúskodott. Talán arra várt, hogy térdre rogyok és könyörögni kezdek, hogy csak vigyen haza. A pokol leghidegebb sarkában való ácsorgásnál sokkal több kellene ahhoz, hogy valaha is térdre ereszkedjek előtte.

– Azt hittem, melegebb lesz – vallottam be, ami úgy tűnt, mulattatja a démont. – Tűz és kénkő… ilyesmik.

– A halandóknak különös elrettentő meséik vannak az istenekről, szörnyekről és az állítólagos teremtőjükről, de az igazság, mint láthatod, nagyon különbözik attól, amit hallottál.

Halk, kattogó hang vonta el a figyelmemet a további faggatózástól. Egy szédítően meredek emelkedőn, balra tőlünk csupasz ágú fák csoportja állt a sarkvidéki szélben ringatózva, ágaik gyengéden összeütődtek. Valamiért együtt ücsörgő öreg vénasszonyokra emlékeztettek, akik csontokat használtak kötőtűként. Amikor hunyorogtam, szinte megesküdtem volna, hogy ki tudom venni az alakjuk árnyékos körvonalát. Pislogtam, és a kép eltűnt. Szinte azonnal halk morgás hangját hozta a szél. Haragra pillantottam, de úgy tűnt, ő nem vette észre a különös látomást, vagy hallott bármi említésre méltót. Nagyon hosszú, érzelmekkel teli nap volt mögöttem, és a képzeletem kezdett tréfát űzni velem. Leráztam magamról a nyugtalanító érzést.

– Ez itt a Bűn-folyosó – folytatta Harag, tudtán kívül félbeszakítva aggódásomat. – Ezen a szakaszon tilos a transvenio mágia, amikor először lépsz be a birodalomba, ezért gyalog kell végighaladnod rajta.

– Egyedül kell mennem?

Harag végignézett rajtam.

– Nem.

Lassan, halkan fújtam ki a levegőt. Hála az istennőnek az apró áldásokért!

– Miért van szükség arra, hogy az emberek áthaladjanak itt?

– Ez egy módja annak, hogy az újonnan érkezők szövetséget kössenek másokkal, akiknek ugyanaz a domináns bűnük.

Ezen elgondolkodtam.

– Ha haragra hajlamos vagyok, akkor a Harag házához illenék leginkább. – A herceg bólintott. – És azok, akik más bűnökhöz állnak közelebb… taszítanák őket más démonházak? Tegyük fel, hogy a Harag házának egy tagja a Restség házával társul; megbotránkoznának-e valamilyen módon egymástól?

– Nem mondanám, hogy megbotránkoznának, de valami hasonló. A halandók politikai pártokhoz és ügyekhez igazodnak. Ez itt sem működik annyira másként, de mi a bűnökkel teszünk így.

– A démonokat és az embereket is ugyanolyan módon vizsgálják meg?

Úgy tűnt, Harag gondosan megválogatja a következő szavait.

– A legtöbb halandó soha nem ér el a Bűn-folyosóhoz vagy a Hét körbe. Ők inkább a kapun kívül, a nyugati parton, a saját különálló szigetükön zárják be magukat. Ez egyfajta önbüntetés.

– Nem vetitek őket a Kárhozat börtönébe?

– A sziget a börtön. A saját maguk teremtette valóságban élnek. Ezt bármikor elhagyhatják. A legtöbbjük azonban soha nem teszi meg. A szigetükön élnek és halnak meg, majd újrakezdenek mindent.

Ez a maga módján valóban pokol volt.

– Nonna azt mondta, hogy a csillagboszorkányok a birodalmak közti őrzők. Miért lenne szükségük a halandóknak és a Gonoszoknak őrökre, ha sosem hagyják el a démonbirodalmat?

– Talán nem csak a halandó lelkek vagy a fivéreim felett őrködnek.

Homályos és frusztráló válasz, mint mindig.

– Még mindig nem értem, hogy engem miért kell egyáltalán próbára tenni.

– Akkor azt javaslom, fogadd meg a korábbi intésemet, és összpontosíts a túlélésre.

Kihívásként és egyben gőgös parancsként utasított ezzel, hogy ne kérdezősködjek tovább. Túlságosan ideges lettem ahhoz, hogy tovább szócsatázzak. A halál fenyegetése ott lebegett felettem, alacsonyan és sötéten, mint a gyülekező felhők. Az ostoba herceg ismét végigfuttatta rajtam a tekintetét, elidőzve kerek idomaimon.

Nem viseltem az amulettemet – az még mindig nála volt –, így nem lehetett félreérteni, mit is bámul. A köpenyem ellenére is úgy éreztem magamon a figyelmének melegét, mintha a bőrömet simogatná.

A halálsötét gondolatok elillantak.

– Tán valami gond van a míderemmel?

– Úgy tűnik, a próbád megkezdődött. Csak ellenőriztem a köpenyed.

Lassan kifújtam a levegőt, és lenyeltem néhány cifra szitokszót, ami kikívánkozott.

Úgy vigyorgott, mintha a bosszúságom végtelen örömet okozna neki. Továbbra is somolyogva, lefelé kaptatott a meredek hágón, léptei a hó és a jég ellenére is biztosak maradtak.

Nem akartam elhinni… azért tapodta le a havat, hogy a finom cipőmben át tudjak rajta kelni? A kifogástalan démonmodor megint tiszteletét tette.

Hát tényleg bármit megtenne, hogy biztonságosan eljuttasson Kevélységhez.

És ha már ennél a bizonyos bűnnél tartunk… Felszegtem az állam, a hangom és a viselkedésem fennhéjázóbb volt, mint amire bármelyik uralkodásra született halandó király vagy királyné valaha is szert tehetne. És miért ne érezném magam felsőbbrendűnek? Az alvilágot készültem uralni. Itt volt az ideje, hogy Harag némi tiszteletet mutasson a királynéja iránt.

– Teljes mértékben képes vagyok kitaposni a saját utamat. Most már távozhatsz!

– Nem gondoltam volna, hogy az a fajta vagy, aki hiúsági kérdést csinál az ilyesmiből.

– Ha nem tudok segítség nélkül átvágni a havon, akkor akár itt helyben el is vághatom a torkom, és kész, végeztem. Nincs szükségem arra, hogy te vagy bárki más a kezemet fogja. Sőt, szeretném, ha békén hagynál. Nélküled jobban boldogulok.

Megállt, és a válla felett hátranézett. Semmi melegség vagy incselkedés nem volt többé az arckifejezésében.

– Küzdj a Bűn-folyosó ellen, vagy magadra hagylak a gőgös önteltségeddel! Hajlamosabb vagy egy adott bűn hatása alá kerülni, ha annak tulajdonságai már korán kiütköznek rajtad. Ez az utolsó figyelmeztetésem, és minden segítség, amit adok. Megfogadod, vagy sem, a te dolgod.

A fogamat csikorgattam, és igyekeztem a lehető legügyesebben követni a nyomát. Minden egyes lépéssel, amivel egyre mélyebbre hatoltam az alvilágban, úgy éreztem, mintha az énem utolsó darabkái is lassan lefoszlanának rólam. Képtelen voltam nem eltűnődni azon, vajon marad-e belőlem valami ismerős, mire hazaérek.

Mintha csak válaszként érkezne a bennem motoszkáló aggodalmakra, forrongó düh kezdett égni a bensőmben, ahogy csendben utaztunk kilométereken át. Kétségtelen, hogy épp a haraggal tettek próbára. Ismerős volt, szívesen fogadtam.

Bár mindent meg kellett volna tennem, hogy a kevélységhez igazodjak leginkább, mégis a dühömet tápláltam, miközben utat vágtunk lefelé az ösvényen, átkeltünk egy befagyott patakon, és megálltunk egy valamivel szélesebb és laposabb területen, ami egy kisebb hegyvonulat fölé magasodott.

Örökzöldek csoportjai, amik úgy festettek, mint a boróka- és cédrusrajzok nonna grimoárjában, félkör alakban terültek el a legkeletibb csücskénél, ahol megtorpantunk.

Felettük dühös felhők száguldottak az égen. Villámok cikáztak elő közülük, mint egy óriási fenevad nyelve, és egy szívdobbanással később mennydörgés morajlott fel. Még pislogni is elfelejtettem, úgy bámultam a sötét gomolygást, ami egyre közelebb vágtatott hozzánk. Sok vihart láttam már, de olyat még nem, ami gyorsabban mozgott, mint a bosszúra szomjazó istennők. Olyan volt, mintha maga a légkör lett volna megszállva.

Vagy talán a démonvilág kifogását lelte legújabb lakójában, és épp nemtetszését fejezte ki. Ennyiben osztozott Haraggal.

Néhány perccel később megszakítottuk könyörtelen menetelésünket.

– Ez is megteszi.

Harag levette a zakóját, és óvatosan egy alacsonyan lógó ágra terítette. Korábban tévedtem: a tőrét nem a ruhájába dugta, hanem egy bőrből készült tokba, amit a vállán átvetve viselt tintafekete inge felett. A fegyver arany markolata megcsillant, ahogy megfordult. Kioldotta a mandzsettagombot, és gyorsan feltűrte az ingujját, aztán jég borította ágakat kezdett gyűjtögetni.

– Mit csinálsz?

– Menedéket építek. Amennyiben nem szeretnél viharban aludni, azt javaslom, szedj össze néhány örökzöld ágat, és csapkodd le róluk a jeget. Amiket te gyűjtesz, azokat fogjuk fekhelyként használni.

– Nem hálok veled. – Több okból is, amik közül a legegyértelműbb az volt, hogy a fivére jegyese voltam, és nem hittem volna, hogy az ördög örülne, ha egy másik démonherceggel bújnék össze, még ha csak a túlélés kedvéért teszem is.

Harag letört egy ágat a legközelebbi cédrusról, és rám pillantott.

– Ahogy gondolod. – Legyintett egyet a karjával. – De én nem foglak ápolni, ha megbetegszel! – Kemény pillantást vetett rám. – Ha nem akarsz halálra fagyni, azt javaslom, tüstént kezdj neki.

Nem akartam, hogy újra próbára tegyenek a haraggal vagy a büszkeséggel – vagy bármilyen más bűnnel –, így lenyeltem minden további tiltakozást, és elindultam ágakat keresgélni. Találtam néhányat pár lépésre onnan, ahol Harag munkálkodott, és amilyen gyorsan csak tudtam, levertem róluk a havat és a jeget. Meglepő módon ugyanolyan gyorsan mozogtam, mint a démonherceg. Pillanatok alatt majdnem több ágat gyűjtöttem össze, mint amennyit elbírtam. Ami jó hír volt, mivel az ujjaim kivörösödtek és megmerevedtek a hidegtől és nedvességtől.

Miután megragadtam annyit, amennyi a karomban elfért, visszavonszoltam őket a táborhelyünkre. A felhők dühösen kavarogtak, és mennydörgés rázta a földet. Már csak perceink maradtak az első kövér esőcseppek lezúdulásáig, ha szerencsénk volt. Harag már kialakított egy kis kör alakú menedéket az egyik sűrűbb lombú fa alatt, és éppen azon volt, hogy a havat a földbe vert ágak köré halmozza. A külső falak tömör hóból álltak, a tető pedig összefont ágakból, és valószínűleg mindkettőnknek az oldalunkon, összehúzódva kell majd feküdnünk, hogy elférjünk. Nem tudtam elképzelni, hogy túléljük az éjszakát a tél adományaiból készült odúban, de úgy tűnt, Harag úgy gondolja, biztonságban leszünk.

Felnéztem; a felettünk magasodó hatalmas örökzöld is további védelmet nyújtott. Okos választás volt a hely.

Anélkül, hogy megfordult volna, Harag kinyújtotta a karját.

– Add ide őket!

A nem túl kedves utasítás ellenére tettem, amit mondott. Egyik ágat a másik után adogattam át neki, és közben arról álmodoztam, hogy fejbe verem velük. Sorban lerakta őket egymás mellé, ügyelve arra, hogy az egész talajt kétrétegnyi zöld fedje.

Gyorsan és hatékonyan mozgott, mintha már ezerszer csinálta volna. És valószínűleg így is volt. Nem én voltam az első lélek, akit ellopott az ördögnek. De én leszek az utolsó.

Miután elhelyezte az utolsó ágat is, elkezdte kigombolni az ingét, óvatosan elkerülve a bőr tőrtokot. Azt továbbra is magán tartotta. Erőteljes izmok hullámoztak, ahogy lerázta magáról az inget, és nem tudtam megállni, hogy ne bámuljam a kígyótetoválást, ami a jobb karján és a vállán tekeredett körbe. Itt még elképesztőbbnek tűnt, részletesebbnek és feltűnőbbnek. Talán azért, mert e föld sápadtságával kontrasztban a bőre sötétebbnek tetszett, és a fémes aranyszínű vonalak még élénkebben rajzolódtak ki rajta.

Megköszörültem a torkom.

– Miért vetkőzöl le? Rád is hatással van itt a mágia?

Felnézett. Izzadság nedvesítette homlokába hulló sötét haját, amitől most különösképp halandónak tűnt.

– Vedd le a mídered!

– Inkább nem. – Hitetlenkedő pillantást vetettem rá. – Mi a hét poklot képzelsz, mit csinálsz?

– Adok valamit, amit felvehetsz, hogy ne fagyjon le a hátsód abban a fémben. – Kinyújtotta felém az inget, de elrántotta, még mielőtt megragadtam volna, és a szeme derűtől csillogott. – Hacsak nem szeretnél inkább meztelenül aludni. A hölgy dönt!

Az arcom felhevült.

– Miért nem tudsz egyszerűen csak több ruhát varázsolni?

– Bármilyen mágiahasználat az első utazásod során a Bűn-folyosón beavatkozásnak minősül.

– De varázsoltál egy köpenyt.

– Mielőtt beléptünk a tényleges alvilágba.

– Te miben fogsz aludni?

Az arckifejezése kifejezetten gonoszra változott, ahogy felvonta a szemöldökét.

Ó.

Átkozva a démonvilágot és az ördögöt, bevonultam a hóból és jégből épült szállásunkba, és elvettem a felkínált inget. Gyorsan levetettem a köpenyemet, és leterítettem a földre. Úriember lévén Harag kilépett az odúból – annyi időre, amíg magához vette a zakóját –, majd amikor ismét befurakodott mellém a szűkös térbe, végignézett rajtam. Ennyit a jó modorról.

Az ajka megrándult, ahogy kitekertem magam, és úgy próbáltam megfordítani az ostoba mídert, hogy ne érjek a démonhoz. A ruha nem volt hajlandó megmoccanni. És Harag sem. Úgy meresztettem rá a szememet, mintha a jelenlegi helyzetem az ő hibája lenne. Úgy tűnt, teljesen el van ragadtatva a dühömtől, az istentelen!

– A segítségedre van szükségem – mondtam végül. – Egyedül nem tudom kifűzni.

A pokol hercege olyan lelkesedéssel vizsgálgatta a ruhadarabot, mintha arra kértem volna, hogy szavaljon szonettet a telihold fényénél, de nem utasította el a kérésemet.

– Fordulj meg!

– Próbálj meg kevésbé izgatottnak tűnni, különben még azt hiszem, hogy kedvelsz.

– Áldd a szerencsédet, hogy nem így van! Ha kedvelnélek, veszélyes dolog lenne.

Felhorkantam.

– Miért? Mert utánad már egyik démonherceg sem kellene?

– Valahogy úgy.

Elmosolyodott, és intett, hogy forduljak meg. Ujjai ügyesen mozogtak a hátamon keresztbe-kasul végigfutó szalagokon, katonai precizitással húzta meg és oldotta ki a fűzést.

Magamhoz szorítottam a felsőrész elejét, hogy az idomaim ki ne buggyanjanak belőle, amikor egy pillanattal később szétnyílt a hátamon, felfedve a csupasz bőrömet. Fagy csókolta levegő táncolt végig a gerincemen.

Még soha nem szabadultam ki ilyen gyorsan fűzőből. Vagy természetfeletti érzékei segítettek neki, vagy rengeteg gyakorlata volt a nők vetkőztetésében.

Egyszerre meglepően élénk részletességgel jelent meg lelki szemeim előtt, ahogy ágyba visz valakit. Tökéletesen ápolt körmöket láttam a hátába vájni, egy pár hosszú, napbarnított lábat a csípője köré fonódni, a gyönyör halk nyögései kíséretében, ahogy Harag ritmikusan mozgott.

Sötét érzés járta át a lelkemet a gondolatra. A fogamat csikorgattam, hirtelen elharaptam egy sor vádat, ahogy megpördültem. Ha nem tudnám jobban, azt hinném, hogy ez…

– Irigység. – Harag könnyedén érzékelte a hangulatváltozásomat.

– Ne olvass az érzelmeimben! – Felemeltem rá a tekintetem. Korábbi arckifejezése eltűnt. Elillant róla a fanyar humor vagy a gonoszság minden nyoma. Mereven állt, mintha arra kényszerítené magát, hogy megingathatatlan jégtömbbé váljon. Úgy látszott, a gondolatot, hogy ilyen módon érjen hozzám, visszataszítónak találta.

– A folyosó továbbra is próbára fog tenni. – Észrevehette az arcomon mélyvörösen lángoló pírt, de nem tette szóvá. Figyelme rövid időre a nyakamra terelődött, aztán pillantása visszatalált a szememre. – Zárd el amennyi érzelmedet csak tudod. Innentől kezdve csak még intenzívebbé válnak. A félelmet leszámítva ezt a világot a bűn és a vágy egyformán élteti.

– A vágy nem ugyanaz, mint a bujaság?

– Nem. Vágyhatsz gazdagságra, hatalomra vagy státuszra. Barátságra vagy bosszúra. A vágyak összetettebb kívánságok az egyszerű bűnöknél. Néha lehetnek jók. Máskor bizonytalanságokat tükröznek. Ezt a világot azok befolyásolják, akik uralkodnak felette. Az idők során mindannyiunkkal eljátszadozott.

Kerülve a további szemkontaktust, ellépett tőlem, levette a koronáját, és lefeküdt az ágtakaró szélére, sőt még az ellenkező irányba is fordult. Még így is túl közel fogunk aludni egymáshoz. Alig egy tenyérnyi hely volt köztünk.

Irigység. Azért, mert úgy hág meg valaki mást, mint a disznó.

Nevetséges volt a gondolat, különösen az árulása után, de a féltékenység lappangó érzése nem hagyott el egyhamar. Szitkozódtam az orrom alatt, és erősebben koncentráltam arra, hogy kordában tartsam a gondolataimat. Arra véletlenül sem volt szükségem, hogy a démonbirodalom még mélyebbre csábítson a hét uralkodó bűnbe azzal, hogy az érzéseimből táplálkozik.

Eldobtam a fémmídert/kínzóeszközt, és magamra rángattam az ingét. Hatalmas volt rám, de nem érdekelt. Melegen simult a testemre, és a herceg illata áradt belőle. Menta és nyár. És valami határozottan, összetéveszthetetlenül férfias.

Haragra néztem. A csípős levegő ellenére még mindig félmeztelen volt. Rászabott nadrágján kívül csak a válltokot és a tőrét viselte. Hosszú, nyomorúságos éjszakának nézett elébe.

– Nem veszed vissza a zakódat?

– Hagyj fel a mocskos fantáziákkal rólam, és aludj egy kicsit!

– Meg kellett volna öljelek, mikor lehetőségem adódott rá.

Megfordult, és tanulmányozni kezdett. Tekintete lassan és kóborolva vándorolt a szememtől az arcom ívén át az ajkamig. Egy hosszú pillanat után megszólalt.

– Aludj!

Sóhajtottam, aztán lefeküdtem a földre, és mint egy takarót, magamra húztam a köpenyemet. A kis tér gyorsan megtelt a cédrus és a fenyő illatával. Odakint üvöltött a szél. Egy pillanattal később apró szemű jégeső indított támadást a kunyhó ellen. A menedékünkbe azonban semmi sem jutott be.

Egy darabig csak feküdtem, hallgattam, ahogy a démon légzése egyre lassabbá és egyenletesebbé válik. Miután megbizonyosodtam róla, hogy álomba merült, újra ránéztem; úgy aludt, mintha a világon semmi gondja nem lenne: egy csúcsragadozó mély álma volt ez. Bámultam a vállán csillogó tetoválást, a latin szöveg még mindig túl fakó volt, és alig lehetett kivenni.

Jobb belátásom ellenére megengedtem magamnak a kíváncsiságot azzal kapcsolatban, hogy vajon mi az, ami elég értékes vagy fontos ahhoz, hogy tartósan megjelölje vele a testét. Szerettem volna feltörni a lelkét, és úgy olvasni benne, mint egy könyvben, felfedezni a legmélyebb titkokat és történeteket arról, hogyan vált azzá, aki.

Ami ostobaság volt.

Igyekeztem nem észrevenni, ahogyan az egyforma tetoválásunk mostanra elegánsan felkúszott már a könyöke fölé is. Az ikerfélholdak, a vadvirágok és a kígyók egy freskón megörökített mesebeli jelenetre emlékeztettek, amit még a halandó világban láttam. Valamiféle történet istenekről és szörnyekről.

Kétségbeesetten próbáltam nem arra gondolni, hogy mennyire szeretném végigkövetni a tetoválásait, először az ujjaimmal, majd a számmal. Kóstolgatni, felfedezni.

Különösen azt nem engedtem meg magamnak, hogy arra gondoljak, én vagyok az a személy, akit az ágyra fektetett, és szeretkezett vele. Ahogy kemény, erőtől duzzadó teste felettem mozog, mélyen benn…

Azonnal elhessegettem ezt a botrányosan bűnös gondolatot, megdöbbenve az intenzitásától.

Ördögi Bűn-folyosó! Nyilvánvaló volt, hogy épp a bujasággal tesznek próbára, és az ágytársam személyét illetően ez veszélyesebb volt, mint bármelyik pokoli szörnyeteg, ami odakint ólálkodott a véremre szomjazva.

Nem tudom, mennyi idő telt el, de végül rám talált az álom.

Kis idő elteltével felriadtam. A vihar tombolt, de nem ez ébresztett fel. Meleg lehelet csiklandozta a nyakamat egyenletes, ritmikus cirógatással. Valamikor az éjszaka folyamán biztosan a démonhoz bújtam. És, meglepő módon, egyikünk sem húzódott el.

Harag mögöttem feküdt, egyik nehéz karja birtoklón a derekam köré fonódott, mintha minden betolakodót kihívna, hogy csak próbálja meg elvenni, amit magáénak követelt.

El kellett volna húzódnom. És nem csak az illendőség kedvéért. Ilyen közel lenni hozzá olyan volt, mintha a tűzzel játszanék, és már megtudtam, milyen, mikor megéget, de nem akartam megmozdulni. Szerettem érezni a karját a testemen, a súlyát, az érintését és az illatát, ahogy körém tekeredett, mint egy piton. Azt akartam, hogy magáénak követeljen, majdnem annyira, mint amennyire én akartam, hogy az enyém legyen.

Abban a pillanatban, hogy ez a gondolat megfordult a fejemben, Harag egyenletes légzése megszakadt.

Hátrébb mozdultam, a mellkasához nyomtam magam, még többre vágytam az érintéséből.

Egy kicsit erősebben kezdett szorítani.

– Emilia…

– Igen?

Mindketten megmerevedtünk attól, hogy milyen érzékien búgott a hangom a vágytól, amit nem tudtam elpalástolni. Alig ismertem fel önmagamnak ezt a nyíltan sóvárgó változatát. Otthon a nőket arra tanították, hogy ezek az ingerek gonoszok, helytelenek. A férfiak engedhettek az alantasabb szükségleteiknek, és senki sem nevezte őket istentelennek. Szélhámosok, gazemberek voltak – talán botrányosnak találták a viselkedésüket, de nem közösítették ki őket érte.

Az egészséges szexuális étvággyal rendelkező férfit életerővel teli, remek fogásnak tartották. Tapasztalt lesz a partnere számára, ha valaha is úgy dönt, megházasodik. Míg a nőket arra tanították, hogy maradjanak szűziesek, tiszták. Mintha a vágyaink mocskos, szégyenteljes dolgok lennének.

Én nem voltam ember, és nem is tartoztam a nemességhez – akiket több korlátozás tartott rabként, mint engem valaha is –, de engem is ugyanezeket a nézeteket szem előtt tartva neveltek.

De már nem a halandó világban voltam. Már nem voltam köteles az ő szabályaik szerint játszani.

A meglepetés borzongása táncolt végig rajtam. Nem tudtam eldönteni, hogy az izgalomtól vagy a félelemtől, amiért hagyom lehullani magamról ezeket a béklyókat. Vagy talán tudtam, és ez volt az, ami megrémített. Olyasmit akartam, amitől óva intettek. És csak annyit kellett tennem, hogy kinyújtom érte a kezem, és elfogadom. Ideje volt bátornak, merésznek lenni.

Ahelyett, hogy a félelem uralkodik rajtam, lehetnék rettenthetetlen. Ettől a pillanattól kezdve. Újra Haraghoz simultam, meghoztam a döntésemet. A démon lassan végighúzta a kezét az ingem elején, és a gombokkal játszadozott. Az ajkamba haraptam, hogy ne kapjak levegőért.

– Nagyon gyorsan ver a szíved.

A szája a fülcimpámat súrolta, és – jóságos istennő – az érintésébe simultam, éreztem, mennyire tetszik neki a jelenlegi helyzetünk.

Az izgalma jelétől egészen a lábujjamig megborzongtam. Nem szabadna akarnom ezt. Nem szabadna akarnom őt. De nem tudtam kitörölni az elmémből a fantomképét, ahogy valaki mással bújik ágyba, vagy azt, ahogyan ettől éreztem magam. Én akartam lenni az, akit az ágyába visz. Azt akartam, hogy engem kívánjon így. És csak engem. Állatias, ősi érzés volt.

Olyan érzés, amit a leendő férjem talán nem fog helyeselni, de nem érdekelt. Talán az egyetlen jóváhagyás, amire mostantól törekedem, a sajátom. A pokolba minden mással, szó szerint! Ha ennek a birodalomnak a királynéja akartam lenni, akkor minden egyes részét – az igazi énemmel együtt – teljes mértékben el kellett fogadnom.

– Mondd ki! – suttogta, hangja selyemként siklott végig felhevült bőrömön.

– Mit? – kérdeztem elfúló hangon.

– Hogy én vagyok a kedvenc bűnöd.

Abban a pillanatban nem voltam biztos benne, hogy képes lennék teljes mondatokban beszélni. Harag incselkedett velem korábban is, sőt dühösen és szenvedélyesen megcsókolt, de még soha nem próbált elcsábítani.

Kigombolta az ingem legfelső gombját – a saját ingéét –, aztán végtelen gondossággal és lassúsággal vándorolt le a következőhöz. Minden racionális gondolatom elszállt; az érintésétől csupán egyetlen primitív szükséglet birtokába kerültem: vágy. Nyers, féktelen és végtelen. Nem éreztem sem szégyent, sem aggodalmat, sem szorongást.

A mellkasom emelkedett és süllyedt a pulzusom minden egyes gyorsuló ütemével. Újabb gomb vált szabaddá. Aztán újabb követte. Az érzelmeimen gyakorolt kontroll hamarosan hasonló sorsra jutott. A lábujjamtól kiinduló, lassan perzselő tűz kezdett felemészteni. Csoda volt, hogy a hó alattunk nem olvadt el.

Ha nem ér hozzám, bőre a bőrömhöz, akkor elégek. Az ötödik gomb is szétnyílt, és már csak néhány maradt hátra. Kész voltam letépni magamról az átkozott inget. Megérezve a sóvárgásom, vagy talán végre engedve a sajátjának, gyorsan kigombolta az utolsókat is, és széttárta az anyagot, felfedve engem.

A vállam mögül bámult le a testemre, és a tekintete elsötétült, ahogy durva keze végigsiklott sima bőrömön.

Olyan gyengéd volt, olyan figyelmes, ahogy a kulcscsontomat cirógatta. Amikor a tenyerét a szívemre szorította, és úgy figyelte a dobbanásait, mintha ez lenne a legvarázslatosabb forrás az egész világon, azt hittem, azon nyomban leszorítom a földre, és ott helyben magamévá teszem. Finom érintése ellentétben állt azzal az óriási, félelmetes erővel, ami belőle áradt.

– Ideges vagy?

Aligha. Eksztatikus állapotban voltam. Teljesen ki voltam szolgáltatva neki. Bár egy pillantás nyers arckifejezésére azt sejtette, ennek az ellenkezője lehet igaz. Sikerült megráznom a fejem.

Ujjai lejjebb vándoroltak, felfedezték a mellem alsó ívét, a hasamat, és megálltak, hogy eljátszadozzanak a kígyóövvel, amiről már meg is feledkeztem. Ha kissé elfordulok, jobban felemelkedek, könnyedén ki tudta volna csatolni. Ezért is állt meg. A döntésemre várt. Azt hittem, nyilvánvaló volt, hogy mit akarok.

– Mondd ki!

Inkább megmutatom neki. Felbátorodva megfordultam, egyik karomat a nyaka köré fontam, és beletúrtam hollófekete hajába. Lehet, hogy a pokolban voltunk, de ő maga volt a mennyország.

Önfejű keze felfelé vándorolt, hogy ismét végigsimítson a mellemen. Gyengéden megszorította, bőrének érdessége kellemes súrlódást okozott.

Az érintése pontosan olyan jó volt, mint amilyenre emlékeztem. Sőt, még jobb is. Nem tudtam elfojtani, hogy levegőért kapjak, amikor a másik keze végre engedelmeskedett kimondatlan vágyaimnak, és az ellenkező irányba siklott. Végigtáncolt a bordáimon, végig a hasamon, és pont ott torpant meg, ahol leginkább akartam, hogy felfedezőútra induljon.

Mézsűrű melegség gyűlt az ölemben.

Harag végre a szoknyám dereka alá csúsztatta a tenyerét, érintése pihekönnyű volt, ahogy végigsimított a lábam közti puha bőrön. Jóságos istennő az égben! Abban a pillanatban nem érdekeltek a hazugságai vagy az árulása. Semmi más nem számított, csak a keze érintése a testemen.

– Kérlek! – Közelebb húztam magamhoz. Puha ajkak súrolták a számat. – Csókolj meg!

– Mondd ki egyszer! – Gyengéden magához húzta a fenekemet, gonosz ízelítőt kínálva abból, ami ránk várt. Lüktető vágya felszította saját szenvedélyem lángját. Azt kívántam, bárcsak ruha nélkül tenné ugyanezt. Hozzádörgölőztem a keménységéhez, és minden önuralma odalett. Ajka rátalált az enyémre, és birtoklón, mohón csókolt.

Egyik keze a csípőmön maradt, míg a másik a szoknyám alá csúszott, felsiklott a bokámon, végig a vádlimon, majd megállapodott a combom között, miközben a csókja elmélyült, és a nyelve az enyémet követelte. Az ujjai már majdnem elértek nedves, lüktető középpontomig.

Szükségem volt rá. A nevét nyögtem, amikor végre…

– Bár a jelenlegi káprázatod elképesztően érdekesnek hangzik – érkezett Harag selymes hangja az apró, zárt tér túloldaláról –, talán nem ártana felöltöznöd. A hőmérséklet már jóval fagypont alatt van.

Azonnal felültem, és csak pislogtam a sötétben. Mi a hét pokol…

Eltartott egy pillanatig, amíg a légzésem lecsillapodott, és egy másikig, amíg eszembe jutott, hol is vagyok. Az ing, amit kölcsönadott, a köpennyel együtt a földön hevert, és a csupasz bőröm libabőrözött a jeges levegőtől. A szoknyám a derekam köré volt gyűrve, mintha le akartam volna rángatni magamról, sikertelenül.

Zavarodottan bámultam a kihűlt üres helyet magam mellett.

– Valami baj van? – Talán az, hogy összekötöttem magam a Kevélység házával, megakadályozza, hogy intim kapcsolatba lépjünk egymással. – Megszegtünk egy szabályt?

– Én próbáltalak figyelmeztetni. – Nem láttam az arcát, de hallottam az elégedett, túlontúl önelégült – és nagyon férfias – mosolyt a hangjában, és a fejemben megkondultak a vészharangok. – A vágyaid ingerelni és gúnyolni fognak a bolondulásig, ha nem tudsz uralkodni rajtuk. Ez itt a bűn és a vágyak birodalma. Úgy függ a túlélése a vétkeidtől, mint ahogy az emberi világnak oxigénre és vízre van szüksége. Ha egy pillanatra is elveszíted az önuralmad, lecsap rád. És nem mindig úgy, ahogyan várnád. Például, ha te a gyűlöletre gondolsz, próbára teheti, hogy az ellenkezője is igaz lehet-e.

– Én… – Szentséges istennő az égben! Kéjvágytól mámoros agyam végre felfogta, mi történt. Harag azt mondta, az iménti egy káprázat volt. Szerintem inkább rémálom. A kezembe temettem égő arcomat, és azon tűnődtem, van-e olyan varázslat, aminek segítségével eltűnhetnék. – Nem volt valóságos… semmi sem?

– Egy dolgot megígérhetek – hangja mély és érzéki volt a sötétben –, soha nem fogsz kételkedni abban, hogy valóságos, amikor én megérintelek.

Frusztráltan, zavartan és dühösen, hogy akár csak egy másodpercre is engedtem az iránta érzett vágynak, felkaptam az ingét, és durván magamra rángattam, majd az oldalamra dőltem.

– Valaki igen beképzelt.

– Mondja ezt az, aki hozzádörgölőzött a f…

– Fejezd be a mondatot, és megfojtalak az átokverte álmodban, démon!

Harag halk kuncogásától begörbültek a lábujjaim, és a képzeletem egyenesen visszarepült a pokol tüzes bugyraiba. Áruló elmém újra és újra visszajátszott egyetlen kis szóválasztást. Azt mondta, amikor megérint, nem azt, hogy ha. Mintha azt tervezte volna, hogy ezt az erotikus fantáziát valamikor a jövőben valóra váltja. Jó hosszú időbe telt, mire az álom újra rám talált.

Csakhogy ezúttal nem arról álmodtam, hogy boldogan elcsábít a tiltott herceg.

Hanem kegyetlen, erőszakos gyilkosságról. És egy gyönyörű, csillagfénnyel izzó szemű nőről, aki bosszúátkot kiált a legsötétebb éjszakába.

A legnyugtalanítóbb az volt, hogy úgy éreztem, mintha ismerném őt. És az átka nekem szólt volna.

HÁROM

A hajnal beküzdötte magát kicsi menedékünkbe. Nem mintha biztosan meg tudtam volna állapítani, mennyi az idő. Úgy tűnt, a démonvilág állandó szürkületben ragadt. Talán a következő vihar gyors közeledte volt a hibás. Ez idáig a „borult” volt az itteni légkör kedvelt állapota. Mintha csak az elméletemet akarta volna megerősíteni, szél süvített fel a távolban, amitől az apró szőrszálak a karomon égnek álltak.

Csak a beeső fény szögének enyhe változása jelezte, hogy valóban nappal van, meg az, ahogyan Harag mogorván azt mondta: „Ideje indulni”. Vártam, hogy az arrogáns herceg gúnyolódni kezdjen azon, ami néhány órával korábban történt, de mintha rá sem hederített volna, hogy nemrég félmeztelenül vonaglottam mellette, elveszve testünk összefonódásának bűnös káprázatában.

Talán valóban csak egy álom volt az álomban.

Ez a remény keltett ki rögtönzött ágyunkból. Először jobbra, aztán balra fordítottam a törzsem, kinyújtóztatva sajgó izmaimat. Nem most aludtam életemben a legpocsékabbul, de semmiképpen sem mondhatnám, hogy kényelmes volt. Egy meleg fürdő, egy váltásruha és egy kiadós falatozás, amire szükségem volt.

Az étel gondolatára a gyomrom olyan hangosan kordult meg, hogy attól még Harag is felém fordult, és enyhén összevont szemöldökkel méregetett.

– Már nincs sok hátra az utunkból, de a terepviszonyok miatt valószínűleg sötétedésig eltart, mire elérjük a célunkat.

– Túlélem.

Harag szkeptikusnak tűnt, de tartotta azt a bosszantó száját.

Komoran bámultam a fémmíderre, és elkezdtem kigombolni a démon ingét. Akár gyorsan vissza is vehetem a nyomorult ruhadarabot, akkor legalább nyomban nekiindulhatunk. Bár egy darabig biztosan túlélem étel nélkül, előbb-utóbb megfájdul a fejem, ha túl sokáig éhezem.

Ezzel Vittoria is ugyanígy volt. Apánk folyton cukkolt minket, azt állította, hogy a mágiánk megállás nélkül égeti az energiát, amit pótolnunk kell, és hogy milyen jó, hogy a családunknak étterme van. Nonna csak a fejét csóválta, és elhessegette, aztán lopva édességet adott nekünk.

Egy másfajta fájdalom költözött a szívembe. Bármennyire is próbáltam elnyomni, az étellel kapcsolatos gondolataim hamarosan a Tenger & szőlőre, a családi trattoriánkra terelődtek.

Hirtelen lesújtó érzelmi csapás volt, amitől majdnem kétrét görnyedtem. Rettenetesen hiányzott a családom, és még csak egyetlen éjszakát töltöttem az alvilágban. Az idő itt talán másképp múlik, így lehetséges, hogy az én világomban csak egy óra telt el, talán még annál is kevesebb.

Reméltem, hogy nonnának sikerült biztonságos rejtekhelyet találnia mindannyiuknak. Az ikertestvérem elvesztése megsemmisítő fájdalommal töltött el, és a gyászom még mindig olyan mély volt, hogy megfulladnék benne, ha túl hosszan engedném a dühöm fölé kerekedni. Ha bárki mást is elveszítenék… Ezeket az aggodalmakat egy kis ládikába tuszkoltam a szívem mellett, és arra összpontosítottam, hogy túléljem az előttem álló napot. Egy új gondolat úszott be az elmémbe.

– Hol van Antonio? – Éberen figyeltem Haragot. Nem mintha sokat ki tudnék belőle olvasni, ha úgy dönt, leplezi előlem az érzelmeit. – Sosem árultad el, hová küldted.

– Egy biztonságos helyre.

Nem részletezte, és valószínűleg jobban is tenném, ha egyelőre annyiban hagynám. Fontosabb dolgokra kellett koncentrálnunk. Mint például arra, hogy kijussunk a Bűn-folyosóról anélkül, hogy még egyszer megkísértenének a vágyaimmal, aztán pedig arra, hogy hivatalosan is bemutassanak Kevélységnek és nemesi udvarának.

A jövőben bőven lesz időm elbeszélgetni Antonióval, az emberi pengével, akit az egyik démonherceg befolyásolt, hogy meggyilkolja az ikertestvéremet. Azzal a fiatalemberrel, akiről régebben olyan ábrándokat szőttem, hogy feleségül megyek hozzá, mielőtt még megtudtam, mennyire gyűlöli a boszorkányokat.

Sietségemben, hogy elkészüljek, véletlenül letéptem egy gombot a kölcsönkapott ingemről, és összerándultam az elszakadt cérnát nézve. Tudva, hogy útitársam mennyire kényes az öltözködésre, lelkiekben felkészültem a kioktatásra. Bocsánatkéréssel az ajkamon pillantottam fel rá, és meglepődtem, amikor Harag csak megrázta a fejét, elvágva ezzel a szavaimat, mielőtt még kibukhattak volna belőlem.

– Tartsd meg. – Belebújt fekete zakójába. Összevontam a szemöldököm, és nyomban észrevette rajtam a gyanakvást, amit nem próbáltam elrejteni. – Gyűrött és tönkrement. Nem vagyok hajlandó ilyesmiben mutatkozni.

– Lenyűgöző az előzékenységed. Még a végén elalélok!

Megvizsgáltam a kabátját. A pazar anyag széles vállára simult, kiemelve a feszes izmokat és a mellkasának kemény vonalait. Hát persze hogy inkább félmeztelenül jelenik meg, mintsem gyűrött ingben mutatkozzon bármelyik démoni alattvalója előtt. Majdnem megforgattam a szemem a hiúságán, de sikerült megtartanom a semleges arckifejezésemet.

Észrevettem valamit, amit előző este nem: már mindkét amulettet magán viselte. Felizzott bennem a düh első parazsa, de elnyomtam az érzést. Elég volt aznapra a próbákból.

Begombolta a közvetlenül a nadrágja fölötti gombot, így akadálytalan rálátás nyílt izmos felsőtestére, míg a bőr tőrtok csak halványan rajzolódott ki az anyag alatt. Nem a démonok által kovácsolt penge volt a legnagyobb fegyvere – elég volt csak ránézni, és bárki habozna kezet emelni rá.

Harag szeme kéjesen csillant, amikor meglátta, mi keltette fel a figyelmemet.

– Szeretnéd, hogy újra kigomboljam? Vagy inkább te akarnád?

– Ne áltasd magad! Csupán azon gondolkodtam, milyen beképzelt vagy, nem utánad áhítoztam.

– Tegnap este alám akartál kerülni. Sőt, kifejezetten erősködtél.

Felszegtem az állam. Megérzi a hazugságot, ezért nem is próbálkoztam vele.

– A kéjvágyhoz nincs szükség arra, hogy kedvelj vagy akár szeress valakit. Ez egy fizikai reakció, semmi több.

– Az volt a benyomásom, hogy nem akarnál megcsókolni olyasvalakit, akit gyűlölsz – mondta hűvösen. – El kellene higgyem, hogy hajlandó lennél ágyba bújni vele?

– Ki tudja? Talán ez a birodalom az oka, és a gonosz mesterkedései.

– Hazudsz.

– Jól van. Talán magányos voltam, és ijedt, és te elterelted a figyelmem.

Betűrtem az inget a szoknyámba. Sokkal melegebb volt, és én örömmel szabadultam meg a fém felsőrésztől. Lehajoltam, és felkaptam a kígyóövet, majd a derekam köré csatoltam.

Harag követte minden egyes mozdulatomat, aranyszín tekintete fürkésző volt. Furcsa módon úgy tűnt, a válaszom őszintén felkeltette a kíváncsiságát.

– Egyébként is, mit érdekel téged? – kérdeztem. – Nem mintha veled készülnék megosztani az ágyamat.

– Kíváncsi vagyok, mi változott.

– Például az, hogy az alvilágban vagyunk. – A szeme összeszűkült, a legkisebb valótlanságot is érzékelte. Érdekes. – Hadd tisztázzak mindenfajta félreértést! A látványod igazán élvezetes. És bizonyos alkalmakkor, amikor a józan eszem cserben hagy, talán megkívánlak, de soha nem foglak szeretni. Élvezd ki a tegnap éjjeli káprázatot… Csupán egy fantázia volt, és ennél soha nem is lesz több.

Gúnyos mosolyt villantott rám, ahogy helyére igazította a koronáját.

– Azt majd meglátjuk.

– Igen csábító lenne fogadást kötni, de nem vagyok hajlandó lealacsonyodni a szintedre.

A tekintete izzott, a parázsló tűzre emlékeztetett, ami készült fellángolni.

– Ó, azt hiszem, minden pillanatát élveznéd annak, hogy leereszkedhetsz a szintemre. A lesüllyedésed minden egyes botlása és esése megdobogtatná a pulzusodat és megremegtetné a térdedet. Érdekel, hogy miért?

– Egyáltalán nem.

Idegesítő félmosoly suhant át az arcán. Közelebb hajolt, a hangja lehetetlenül elmélyült.

– A szerelem és a gyűlölet egyaránt a szenvedélyben gyökereznek. – Az ajka végigsuttogott az állkapcsom ívén, ahogy lassan a fülemhez kalandozott. Elakadt a lélegzetem a közelségétől, a teste melegétől. Elhúzódott, épp csak annyira, hogy összetalálkozzon a tekintetünk, és a pillantása a számra esett. Egy pillanatra azt hittem, felbillenti az államat, nyelvével végigsimít az ajkaim találkozásán, és megkóstolja a hazugságaimat. – Furcsa, hogy ez a határ idővel hogy elmosódik.

Áruló ajkaim egy sóhajjal szétnyíltak. Mielőtt még felfogtam volna, hogy megmozdult, már ki is viharzott apró menedékünkből. A hátamon végigfutott a borzongás. Nem a hideg nyugtalanított, hanem a szemében felvillanó elszántság. Mintha épp hadat üzentem volna, és ő nem lett volna hajlandó lemondani a küzdelem csábításáról. Nem volt világos, ezzel arra célzott-e, hogy soha nem fogom szeretni, vagy arra, hogy soha nem fekszem le vele, de a háború hadvezérének provokálása mindenképpen bajt jelentett.

Ahogy magamra terítettem a köpenyemet, eszembe jutottak nonna figyelmeztető szavai a Gonoszokról: ha valaki egyszer magára vonja egy démonherceg figyelmét, annak semmi sem állhat az útjába, hogy megszerezze.

Attól, ahogy Harag rám nézett, kezdtem hinni benne, hogy a történetek igazak. És annak ellenére, hogy korábban kijelentette, én lennék az utolsó lény az összes létező világban, akire vágyna – főleg azok után, hogy a fivérének voltam ígérve –, valami tagadhatatlanul megváltozott.

Az istennő segítsen meg mindkettőnket!

A reggel rúgkapálva és sikoltozva közeledett dél felé, mintha valami elkényeztetett, toporzékoló gyermek lenne. Hóviharok jelentek meg, vadul és üvöltve, majd olyan gyorsan távoztak, ahogy érkeztek. Amikor azt hittem, az időjárás végre enyhül, jég kezdett ránk záporozni.

Sötét, megfagyott hajszálak ragadtak az arcomra, és a köpenyem úgy tapadt a testemhez, mint egy második bőr. Annyira fáztam és olyan nyomorultul éreztem magam, amilyet otthon, a meleg szigetemen soha ezelőtt nem tapasztaltam. Különböző testrészeim égtek vagy csíptek a jégtől, és már régóta nem éreztem a talpamat. Reméltem, hogy nem kell a fagynak áldoznom egy vagy három lábujjamat.

Valahányszor éreztem, hogy a reménytelenség első csírái kezdenek meggyökerezni, összeszorítottam a fogam, és lehajtott fejjel meneteltem tovább, miközben a széllökések tovább ostromoltak. Nem voltam hajlandó megadni magam az elemeknek a küldetésem ilyen korai szakaszában. A testvérem soha nem adná fel, ha rólam lenne szó.

A jégnél sokkal rosszabb kell ahhoz, hogy megállítsanak.

Talán a folyosónak több szerepe is volt annál, hogy egyszerűen próbára tett a bűnökkel; talán a küzdelem a gonosz elemekkel a szívósság tesztje volt. Az elszántságé. És annak a feltárása, hogy milyen messzire hajlandó elmenni valaki a szeretteiért. Mind a démonok, mind az egész birodalom hamarosan megkapja erre a válaszát.

Harag vagy bűbájt alkalmazott, vagy az elemek nem mertek ujjat húzni hercegi fenségével. A haját meg sem libbentette a szél, és a ruhája is száraz maradt. Ha az utazásunkkal kapcsolatos fölényeskedő hozzáállása nem bosszantott volna már így is eléggé, az, ahogy az időjárás az akaratához idomult, elég volt rá, hogy korai sírba vigyen. Elképesztően igazságtalan volt, hogy ő ilyen átkozottul jól néz ki, míg én egy elázott roncshoz hasonlítottam, amit több hosszú, kemény hónapnyi tengeren hánykolódás után sodort partra a víz.

Azon ritka időszakokban, amikor nem havazott vagy esett jégeső, esetleg vert minket a kettő valamilyen szörnyű kombinációja, sűrű, rideg köd lebegett körülöttünk, mint valamiféle baljós előjel egy aljas télistentől. Kezdtem azt hinni, hogy létezik egy felsőbb hatalom, aki örömét leli az utazókkal való játszadozásban.

Az idő csak telt és telt, bár a nap sosem bukkant elő igazán. Csak a szürke különböző árnyalatai festették be az eget. Haraggal alig váltottunk szót a reggeli beszélgetésünk óta, és nekem ez tökéletesen megfelelt. Hamarosan a Kevélység házában leszek.

Újabb egy vagy két óra elteltével fékezhetetlenül reszketni kezdtem. Minél inkább próbáltam az izmaimat megállásra kényszeríteni, annál jobban lázadoztak.

Nonna mindig azt mondta nekünk, hogy minden helyzetben találjuk meg a pozitívumot. Most, hogy a fagyos időjárás érzelmileg és fizikailag is teljesen kimerített, megkíméltettem attól, hogy a Bűn-folyosó további próbáknak vessen alá.

Hamarosan már annyira hangosan vacogtam, hogy Haragnak is feltűnt. Töprengő pillantással nézett végig rajtam, összeszorította a száját, és gyorsabban kezdett lépdelni. Rám mordult, hogy csak haladjak tovább. Hogy iparkodjak. Hogy emeljem a lábam. Magasabbra, gyorsabban, mozgás, gyerünk, most. Ő volt a háború nagy hatalmú hadvezére, és könnyen el tudtam képzelni, mennyire gyűlölik őt a katonái a gyakorlatokért, amiket végigcsináltat velük.

Amikor fájdalmas tűszúrások kezdtek szurkálni mindenhol a testemen, egy új játékkal tereltem el a figyelmemet. Talán a Bűn-folyosó bátorított, de elképzeltem, Harag hányféleképpen zuhanhatna le a hegy tetejéről, és zúzhatná szét magát a sziklákon. Olyan tisztán láttam az egészet magam előtt…

Utánarohannék, a pulzusom hevesen verne, ahogy követem a letört ágakat és a pusztítást, ami a nyomában keletkezett, ahogy hatalmas teste durván nekicsapódott mindennek, ami lefelé az útjába került. Amint utolérem, térdre zuhannék mellette, és kétségbeesetten keresném a pulzusát. Aztán az ujjaimat belemártanám meleg vérébe, és kicsi szíveket és csillagokat rajzolnék vele.

Hátrapillantott a válla fölött, morcosan összevont szemöldökkel.

– Mit vigyorogsz?

– Csak arról fantáziálok, hogy a véreddel festem be a világot.

– Ez megmagyarázza a túlontúl kielégült tekinteted. – Az átkozott, istentelen démon elvigyorodott, és a Bűn-folyosó azonnal felhagyott azzal, hogy a torkosságból a haragba taszítson. Mielőtt rázúdíthattam volna a poklot, könnyedén azt mondta: – Említettem már neked, hogy a haragod olyan, mint a személyes afrodiziákumom?

Nem, nem említette. De persze hogy a háború felett uralkodó démont felizgatja a konfliktus! Mély levegőt vettem, megpróbáltam lehűteni az indulataimat és a haragot, ami felé még mindig ösztökéltek.

– Ha meg óhajtod tartani a kedvenc tesztrészedet, azt javaslom, hallgass el!

– Amint végeztél azzal, hogy az elképesztő testrészemről gondolkodsz, javaslom, kezdd gyorsabban szedni a lábad! Még hosszú út áll előttünk. Te pedig már így is úgy nézel ki, mint aki félholt.

– A tehetségedet, hogy elvarázsolj egy nőt, csupán a sármod előzi meg, Harag herceg!

Az orrlyukai kitágultak, én pedig nem lepleztem különösebben, hogy ez mennyire mulattatott. Amitől csak még komorabb lett. Harag a következő néhány órában nem gúnyolódott velem, de nem a zsémbelés miatt. Hajtotta valami, feszültnek tűnt. Erős volt a gyanúm, hogy jobban aggódik, mint amennyire mutatja. Minden tőlem telhetőt megtettem, hogy lépést tartsak vele, a nyomorúságos jelenem helyett a végcélomra koncentráltam. Módszeresen vágtunk utat lefelé az alattomos hágón, az idő gyötrelmesen lassuló lépésekben haladt. Egyre többször csúsztam meg, még pont azelőtt nyerve vissza az egyensúlyomat, hogy átbuktam volna a sziklaperemen.

Harag rám meredt, amitől eléggé felduzzadt bennem a düh ahhoz, hogy folytassam az utat, már csak azért is, hogy bosszantsam vele. Nem voltam biztos benne, mennyi időbe telt, mire észrevettem, de zavaros érzékeim legmélyén bizseregni kezdett valami. Harag jó messzire megelőzött, és a terepet fürkészte, megbizonyosodva arról, hogy járható-e, amikor éreztem, hogy a nyugtalanság enyhe zsibongása állandó bökdöséssé változik, amit már nem tudtam figyelmen kívül hagyni.

Megálltam, és a hó ropogása még egy jó fél szívdobbanásnyi ütemig hallatszott, mielőtt kísértetiesen elnémult. Lassan körbejártattam a tekintetem. Örökzöldek szegélyezték a hágónak ezt a részét, az ágak a vastag hótól elnehezültek és meghajoltak, lehetetlenné téve, hogy átlássak rajtuk az erdő sötétebb zugaiba. A túlterhelt faágak csikorogtak és nyögtek. A hó hangosabban ropogott.

Kilélegeztem, a leheletem párája összekeveredett a köddel. A kísérteties hangulatot a letört, lehulló ágak puffanása tetézte. Hátrafordultam, és megdermedtem.

Egy óriási, háromfejű, kutyaszerű lény nézett engem, a fejét oldalra billentve, és hat fülét egyszerre kezdte hegyezni. A bundája olyan fehér volt, mint a lehulló hó, a szeme pedig gleccserkék. Azok a furcsa szemek az enyémbe meredtek, a pupillák kitágultak, majd összeszűkültek.

Még nagyobb levegőt sem mertem venni, tartva attól, hogy támadásra készteti. Az agyarai kétszer akkorák voltak, mint egy konyhakés, és ugyanolyan élesnek tűntek. A lény szippantott egyet a levegőből, nedves orra majdnem a torkomat érintette, ahogy középső feje felém közeledett.

Lenyeltem a sikolyt, amikor közelebb lépett, és azok a jeges szemek felcsillantak…

Mielőtt segítségért kiálthattam volna, mindhárom állkapcsa kinyílt, majd becsukódott, mintha meg akart volna harapni, de meggondolta magát, mindkettőnk óriási megdöbbenésére. Megrázta a fejét, a szempárok elkerekedtek, aztán a fenevad ellépett tőlem. Akár egy ragadozó, ami tudomásul vesz egy nagyobb fenyegetést. Leroskadtam a hófalhoz, és döbbenten bámultam, ahogy visszahátrált az erdőbe, tekintetét egy pillanatra sem véve le rólam, miközben halkan vicsorgott.

Addig nem vettem levegőt, amíg el nem tűnt a szemem elől. Ennyit arról, hogy rettenthetetlen benyomást teszek az alvilágra.

– Vér és csont! Ez meg mi volt?

– Ha befejezted a játszadozást a kiskutyával, szeretném folytatni az utunkat.

– Kiskutya?

A démon felé kaptam a fejem. Harag néhány lépésnyire állt tőlem, hatalmas karját keresztbe fonta a mellkasán, és az arcán bosszantó vigyor ült. Semmi támogatás, semmi segítség. Csak gúnyolódott egy olyan helyzeten, ami nagyon gyorsan nagyon csúnyán elfajulhatott volna. Tipikus démon.

– Akkora volt, mint egy kisebb ló!

– Azért ne próbáld meg felnyergelni. A fivéreimmel ellentétben az ő fajtája nem élvezi, ha meglovagolják őket.

– Nagyon vicces. – Feltápászkodtam, és lesöpörtem a köpenyemről a havat. Mintha nem fáztam volna már így is eléggé, vagy áztam volna csontig. – Halálra marcangolhatott volna!

– Van néhány magányos alsóbbrendű démon, akik az erdőket és a peremterületeket hívják otthonuknak. A pokolkutyák lennének a legkisebb gondod. Ha végeztél a drámázással, induljunk. Elég időt vesztegettünk!

Persze hogy a démon egy háromfejű pokolkutyát kiskutyának hív, és azt meri mondani, hogy én viselkedem túl drámaian a találkozás miatt. Elsétáltam mellette, közben minden trágárságot elmormolva, ami csak eszembe jutott. Sötét kuncogása csak még gyorsabb iramra késztette a lábamat, nehogy a Bűn-folyosónak még több komisz ötlete támadjon.

Továbbmeneteltünk, és szerencsére nem találkoztunk össze több fenevaddal. A legnagyobb kihívást a könyörtelen vihar jelentette. Csendben megfogadtam, hogy soha többé nem fantáziálok arról, milyen romantikus a hó.

Amikor már azt hittem, hogy véget ér viharos nyomorúságunk, egy újabb magasan tornyosuló hegy bukkant elő a ködből. Egészen hátra kellett hajolnom, és még úgy sem láttam a csúcsát.

Visszaharaptam egy halk nyögést. Esélytelen volt, hogy képes legyek átvonszolni fagyott testemet azon a behemóton. Furcsán éreztem magam, a kábaság és a kimerültség kombinációjától elnehezült a fejem. Vagy a szédüléstől. Fontolóra vettem, hogy ott helyben lerogyok. Talán néhány perc pihenés segítene.

Harag előremasírozott, otthagyva engem, ahol álltam, a majdnem biztos végemet fontolgatva. Pont úgy, ahogyan előtte a pokol kapujához érintette a kezét, tenyerét a sziklafalhoz nyomta. Arany fény izzott fel, ahogy halkan megparancsolta a hegynek, hogy teljesítse az akaratát.

Vagy talán fenyegetést suttogott a pokol egy istenének, aki szívességgel tartozott neki.

Túl messze voltam ahhoz, hogy bármit is halljak, így csak kuncogtam azon, vajon milyen követelésekkel állhatott elő. Egyenesen felnevettem, amikor a hegy egy szakasza úgy csúszott magába, mintha az a saját külön bejáratú ajtaja lenne. Hát persze. Egy hegy minden kívánságának engedelmeskedik. Miért ne tette volna?

Kár, hogy a vihart nem kényszerítette az akarata alá, ahogyan azt korábban a pokolkutyával kellett volna tennie. Az valószínűleg behúzott füllel és farokkal rohant volna az ellenkező irányba.

Valamilyen okból az elképzelt jelenettől kétrét görnyedtem, és úgy nevettem, hogy még a könnyem is kicsordult. Egy pillanattal később elfelejtettem, mi volt olyan vicces. A hó egyre sűrűbb pelyhekben hullott. A pulzusom lelassult, a szívem összeszorult. Úgy éreztem, mintha haldokolnék. Vagy mintha egy szigetre utaznék…

Harag egy pillantás alatt előttem termett, két erős keze megmarkolt a felkaromnál fogva. Észre sem vettem, hogy imbolygok, amíg meg nem támasztott. Még a segítségével is minden vadul forgott körülöttem, ezért összeszorítottam a szemem, ami csak rontott a helyzeten.

Újra kinyitottam, és megpróbáltam egy pontra fókuszálni, hogy enyhüljön az érzés.

Harag komor arca úszott a látóterembe.

Homlokát ráncolva nézett rajtam végig. Ha képes lettem volna rá, a szememet forgatom a kritikus vizslatás miatt, bármilyen hiányosságot fedezett fel épp bennem. Nem mindenkit ért az az áldás, hogy úgy fessen, mint valami gonoszul jóképű istenség, miközben a poklot járta. Harag ajka megrándult.

Ezt az utolsó részt biztosan hangosan mondtam ki.

– Talán az út hátralévő részén ölben kellene vigyelek. Ha az isteni kinézetemet kommentálod, bizonyára rettenetesen rosszul lehetsz.

– Nem. Szó sem lehet róla!

A hegyen nyitott rés felé tántorogtam, kétségbeesetten igyekezve menekülni a havazás elől. Két lépést tettem előre a sötét alagútban, mielőtt a lábam hirtelen eltűnt alólam, és egy meleg, izmos kar átfogta a vállamat, megakadályozva a mocorgásban.

Vergődni kezdtem, megalázottan, hogy úgy cipelnek, mint egy rongybabát vagy gyermeket. Haragot nem zavarták különösebben a szabadulásra tett kísérleteim. A Gonoszok leendő királynéjaként nem ezt az első benyomás szerettem volna kelteni, és félig delejezett állapotban, félig megfagyva, és teljes egészében egy démonra támaszkodva megjelenni.

Harag egyszer azt mondta, hogy itt az erő mindenek felett áll, és még delíriumom ellenére is tudtam, hogy ha egy pillanatra is lemondok a sajátomról, azon nyomban könnyű célpontnak számítanék.

– Tegyél. Le!

– Rendben.

A fejem hátrahanyatlott, és a válla és nyaka közti zugban pihent meg. Ínycsiklandóan meleg volt.

– Úgy értettem, most.

– Tisztában vagyok vele.

A világ minden egyes lépésével megingott, sötétebb lett. Hirtelen már erőfeszítésbe került, hogy ébren maradjak. A bőröm furcsán feszült. Minden túl hideg volt. Az alvástól mindez elmúlna. És akkor álmodhatnék. Az ikertestvéremről. Az életemről, mielőtt megidéztem volna egy démont. És egy olyan időről, amikor ostoba módon azt hittem, a szeretet és a gyűlölet közel sem ugyanaz az érzés.

– Gyűlöllek. – A szavak lassabban buktak ki a számon, mint kellett volna. – A legsötétebb módon gyűlöllek.

– Tisztában vagyok ezzel is.

– A jövendőbeli férjem nem láthat így.

Inkább éreztem, mint láttam a mosolyát.

– Téged ismerve, biztos vagyok benne, hogy sokkal rosszabbat is látni fog.

– Grazie. – Rohadék. A teste melegéhez simultam, és felsóhajtottam, aláásva a saját követelésemet, hogy tegyen le. Csak egy percet pihenek. – Szerinted kedvelem majd?

Harag léptei nem inogtak meg, de egy kicsit szorosabban tartott.

– Majd az idő megmondja.

Elszundítottam, aztán felriadtam, reméltem, hogy csupán egy-két perc elteltével. Az alagút sötétségének és Harag egyenletes, ritmikus lépteinek köszönhetően nehéz volt ébernek maradni. Értelmetlen gondolatok és emlékek tolongtak a fejemben és ömlöttek ki az ajkamon.

– Azt mondtad, hogy nem fogsz.

– Mit nem fogok?

Hangjának morajlása a mellkasomban vibrált. Furcsán megnyugtató volt. Arcomat a szívéhez szorítottam, hallgattam, ahogy egyre gyorsabban ver. Vagy talán ez csak vágyálom volt. Csupasz bőre lángolt, ahol hozzásimultam. Szinte már-már fájdalmas volt.

– Ápolni. Azt mondtad, nem fogsz…

Nem válaszolt. Nem mintha számítottam volna rá. Ő nem volt gyengéd, sem kedves. Kemény és durva volt, és düh és tűz fűtötte. A csatához értett, a háborúhoz és a stratégiához. A barátság nem tartozott ezek közé a dolgok közé. Főleg nem egy boszorkánnyal. Én csak egy megbízatás voltam a számára, egy ígéret, amit a fivérének tett, semmi több. Megértettem ezt, még akkor is, ha mélyen legbelül fájt. Nekem is megvoltak a saját céljaim, a saját tervem. És nem haboztam volna elpusztítani bárkit, aki megpróbál megakadályozni a küldetésemben.

Ő sem volt kivétel.

Az álom végül az ölelésébe húzott, és Harag testéhez simulva ellazultam. Talán meglep azzal, hogy egy titkos bejáraton át becsempész minket a Kevélység házába, így elkerülve a kíváncsi démonokat. Csak remélni tudtam, hogy némileg könyörülettel lesz irántam.

Megesküdtem volna, hogy mintha halkan azt suttogná:

– Hazudtam.

NÉGY

– Meghalt? – Eltelt egy pillanat, mire felismertem a hangot. Anir. Harag emberi parancsnokhelyettese. A démon egy trágársággal válaszolt, ami kísértetiesen úgy hangzott, mint a „Persze hogy nem, te eszement idióta”. – Ne sértődj meg a kérdés miatt! Eléggé halottnak tűnik. Talán a végzetre kellene bíznod a sorsát. Senki sem fog hibáztatni, ha megáll a szíve. Beleértve…

– Óvatosan! Nem emlékszem, hogy kikértem volna a véleményed.

Bőrkeményedéses ujjak bökték meg a torkomat, megragadták a csuklómat. Küzdöttem, hogy felüljek, de valami kőkemény és mozdulatlan dologhoz voltam szíjazva.

– Felség, riasztanunk kellene a matrónát. Nem hiszem, hogy ez…

– Hozz egy bögre meleg vizet és takarókat. Most!

A bőröm olyan volt, mintha valaki tűzbe dobott és ott tartott volna. Eszem ágában sem volt valami meleget inni vagy betakarózni. Vergődve harcoltam a béklyóimmal, mire az egyik elengedett, és hátrasimította a hajamat. Karok, nem láncok. Harag még mindig magához ölelve tartott. Megpróbáltam kinyitni a szemem, de nem tudtam. Tett néhány lépést, és óvatosan egy matracra helyezett. Legalábbis reméltem, hogy matrac volt.

Ami azt jelentette… a szívem kalapálni kezdett. Már bizonyára az ördög kastélyában voltunk. A pániktól a karjába kapaszkodtam, amikor megpróbált elhúzódni. Korábbi virtuskodásom ellenére nem akartam egyedül maradni a démonok királyával. Legalábbis nem így.

– N-ne… ne…

– Ne mocorogj annyit, mert megállhat a szíved!

Éles, szaggatott lélegzetet vettem.

– A… b-betegekkel való… m-modorod…

– Förtelmes? Nem véletlenül nem vagyok gyógyító. Majd később panaszkodhatsz. Enyhén kihűltél. – Óvatosan kibontakozott a halálos szorításomból, és hátrahúzódott. Meg mertem volna esküdni, hogy az ajkával végigsimított lángoló homlokomon, mielőtt a súlya teljesen felemelkedett az ágyról. Amikor megszólalt, a hangja olyan kemény volt, hogy megkérdőjeleztem a csók valódiságát. – Feküdj mozdulatlanul!

Szövet szakadt. A szemem felpattant, ahogy végigfutott rajtam a döbbenet. Harag fölém hajolt, és úgy tépte fel középen a megfagyott ruhámat, mintha az csupán egy darab pergamen lett volna. Szoknyát, inget, övet. Még néhány rántás, és hűvös levegő csapta meg az izzó bőrömet.

Majdnem felnyögtem a gyönyörtől, amikor kihúzta alólam a nedves ruháimat, és félredobta őket. Nem is érdekelt, hogy meztelen voltam a démon előtt. Már megint.

Legszívesebben lemartam volna a húsomat, és belemerültem volna egy kád jégbe. Ami furcsa volt, tekintve, hogy nemrég még majdnem megfagytam. A szemem lecsukódott, és bármennyire küzdöttem, nem tudtam újból kinyitni. Furcsa képek kergetőztek az elmémben. Elmosódott és töredékes emlékek suhantak át a sűrű ködön, ami egy haldokló agy felvillanása lehetett. Vagy talán egy olyan jövő látomásai voltak, amit már soha nem ismerhetek meg, és csak gúnyoltak engem. Szobrok és virágok. Tűz. Szívek üvegekben, koponyából rakott falak.

Semminek nem volt értelme.

– Emilia… maradj velem!

Harag megfogta a kezem, és gyengéden melegséget masszírozott mindegyik ujjamba. Ha ébren próbált tartani, nem volt túl sikeres. Álmos nyugalom szállt rám, és ellazultam az érintése alatt, ahogy az emlékek és a furcsa képek elhalványultak. Óvatos érintéssel az ujjaim után a csuklómat vette kezelésbe, majd lassan felfelé haladt a karomon a könyökömig, aztán átváltott a másik kezemre.

Miután visszadörzsölte az életet az ujjaimba, lejjebb mozdult az ágyon. Egyik kezével felemelte a lábamat a bokámnál fogva, a másikkal pedig a lábujjaimba kezdte visszadolgozni az érzést, ugyanúgy, ahogy a kezem esetében tette. A hüvelykujja végigcsúszott a talpam ívén, és halkan felnyögtem, mert pont a megfelelő nyomással enyhítette ott a sajgást.

Valaki kopogtatott az ajtón, és Harag ráparancsolt, hogy hagyjon mindent odakint. Lépések dübörögtek végig a szobán, egy ajtó kinyílt és becsapódott, és már vissza is tért. Gyengéden betakarta a testemet a legpuhább anyaggal, amit valaha éreztem.

A torkomra forrt egy sikoly. Olyan érzés volt, mintha petróleummal locsolt volna le, és meggyújtotta volna a gyufát. Lerúgtam magamról a takarót, mire a démon frusztráltan felmordult.

– Hagyd abba! – Visszanyomott az ágyra, és újra a takaróba bugyolált. Egy lélegzetvétellel később nehéz súly telepedett mellém. Két hatalmas kar fonódott a testem köré, közelebb húzott magához, és állát a fejemen pihentette. Egyik lábát átvetette a csípőmön, így biztosítva a helyzetünket.

Olyan érzés volt, mint a tűz. Én pedig már égtem. Megpróbáltam kigurulni alóla, megcélozva a földet. Be akartam kúszni a padlódeszkák alá, és betemetni magam a földbe, mint egy állat a mély téli álmához. Harag szorítása nem engedett; a testéhez voltam préselve. És természetfeletti erejének köszönhetően semmiféle küzdelem nem törhette meg a fogását rajtam, ameddig ő úgy akarta. A túlélési ösztön vette át felettem a hatalmat – vadmacskává váltam, aki karmolva védekezett az ellen, aki megpróbál ketrecbe zárni.

Harag karja olyan volt, mint két acéllánc.

– Szállj le rólam!

– Nem.

– A teremtőd nem tanított meg, hogyan kell a nőkkel szépen bánni?

– Éld túl az éjszakát, akkor majd tiszteletben tartom a kívánságaidat! – csattant fel.

– De te nem érted… – Megőrültem a dühtől, és vad késztetés hajtott, hogy mozduljak már. A karjai szorosabbra fonódtak körülöttem, de soha nem okozott fájdalmat. – A földben kell lennem! Azonnal be kell ásnom magam!

– Ez a kihűlés gyakori tünete. Az érzés elmúlik, ha újra stabil lesz az állapotod. – Egyik karját a vállam mögé csúsztatta, és megemelt. – Ezt kortyolgasd. Most!

A hangja azt sugallta, hogy befogná az orromat, és lenyomná a torkomon, ha nem engedelmeskedek. Nem volt az a babusgató dajka. Óvatosan kortyoltam egyet a meleg folyadékból, és elfojtottam egy sikolyt. Minden túl forró volt. Harag visszafektetett a párnára, és lassan rám terített még egy takarót. Pehelykönnyű volt, mégis rettenetesen fájt. A kín addig fokozódott, amíg már minden más megszűnt.

Összeszorítottam a fogam, megpróbáltam megálljt parancsolni a vacogásnak. Szerencsére, alig néhány pillanattal azután, hogy megittam a folyadékot, az öntudatlanság és az ébrenlét különböző fokozataiba süllyedtem. Azon tűnődtem, vajon mit tett az italba, hogy így elálmosodtam, de képtelen voltam összekaparni annyi energiát, hogy megrémüljek. Ha holtan akar látni, otthagyott volna prédájául az elemeknek.

Valamivel később mozgás rángatott ki az éberséggel vívott lázas küzdelmemből. Elfelejtettem, hol vagyok. Kivel vagyok. Meleg fény aranyozott be egy termetes sziluettet.

Hunyorogtam, és azon tűnődtem, vajon ki küldött ide egy angyalt. Aztán eszembe jutott. Ha az engem bámuló mennyei lény valaha is angyal volt, most már valami más lett. Valami, amitől félni kellett, és kerülni őt. Valami, amitől a szívek hevesen kalapáltak, és a térdek megroggyantak.

Ugyanolyan tiltott volt, mint az Évának felkínált gyümölcs, de valahogyan még csábítóbb.

Ködös kábulatban figyeltem, ahogy Harag a legfurcsább feladatokat végzi. Újratöltötte a bögrét meleg folyadékkal. Segített kortyolgatni, amíg lassan mézsűrű forróság áradt szét bennem. Békés és megnyugtató volt, szöges ellentéte annak a pokolnak, amit korábban éreztem. Még több takarót vett elő. Felszította a tüzet a hatalmas kandallóban az ággyal szemben, amit magából az éjből formáztak. A lepedők fehéren és ezüstösen ragyogtak, mint a hullócsillagok. Furcsán ismerősnek tűntek, bár még sosem láttam őket.

Egy ponton megfordultam, hogy szembekerüljek a démonnal, és csak bámultam izzadságtól fénylő csupasz bőrét. Valamikor az éjszaka folyamán levette a nyakából a két amulettet. Ő is a takarók alatt pihent, karjával kényelmesen átölelt, és testének melege az enyémet táplálta. Harag egészen rendkívüli volt. És ennek semmi köze nem volt a külsejéhez.

Lassan az arcára emeltem a tekintetem. Fekete pöttyök tarkították arany íriszét, akár apró csillagok a pupillája körül. Figyelte, ahogy a vonásait fürkészem, és ő is hasonlóan átható tekintettel pásztázta az arcomat. Eltöprengtem, hogy vajon mit lát, amikor rám néz, hogy mit érez.

– Néha – kezdtem, a hangom rekedtes és gyöngéd volt –, néha úgy érzem, a barátod akarok lenni. A múlt ellenére is. Talán megfontolandó lenne szövetséget kötnünk, vagy a házainknak.

Az állkapcsa megfeszült, mintha a barátság vagy a szövetség puszta gondolata is taszító lenne.

– Pihenj!

Már lobogott a tűz a szobában, és a szemhéjam úgy csukódott le, mintha az ő parancsának engedelmeskedne. A világ elködösült.

– Harag… – Azt szerettem volna mondani, hogy „köszönöm”, de a szavaimat ellopta az álom.

Suttogva és halkan beszélt. Hatalmas, tetovált kezével kisimította a hajamat az arcomból. Úgy éreztem, mintha egy titkot osztana meg velem – valami létfontosságút. Olyan lényeges dolgot, ami örökre megváltoztatná a valóságot, amit ismerek. Közelebb bújtam hozzá, feszülten füleltem. A hangja úgy morajlott végig rajtam, mint egy távoli vihar, próbálva felrázni valamit, mielőtt az újra elszenderülne.

Semmit sem tudtam megjegyezni belőle, ismét álomba merültem.

Mikor legközelebb magamhoz tértem, az ágy üres volt Harag térfelén. Hatalmas teste és az állandó haragos nézése vagy a keresetlen nyaggatása nélkül a szobát túl nagynak éreztem.

Egy szoba.

Élesen beszívtam a levegőt, azonnal kijózanodtam. A delíriumom legsúlyosabb szakasza elmúlt, és a valóság súlya hegyként temetett maga alá. Harag elvitt engem a… nem voltam benne biztos, hova. Előző nap nem tudtam jól megnézni, hová kerültem. Kidörgöltem a szememből a maradék álmot, és felbámultam a csillagképek elszórt sokaságára. Ez teljesen meglepett.

Csak pislogtam felfelé – a mennyezetet úgy festették meg, mintha csillagos égbolt lenne. Bár ez sem volt egészen pontos. Közelebbről szemügyre véve a csillagképek valójában apró fények voltak, amik lágyan világítottak a sötétkék egy árnyalatára festett mennyezeten.

Körbejártattam a pillantásomat a helyiségben. Hatalmas volt. Elegáns.

A falak tiszta hófehérek voltak, díszes panelekkel és szegélyelemekkel, az ággyal szemben elhelyezkedő hatalmas kandalló pedig ezüsttel volt befuttatva, fényes felületéről visszatükröződtek a lángok. Fölötte hatalmas, gazdagon díszített tükör lógott. A kandalló két oldalán ezüst gyertyatartó állt. Egy másik, ugyanilyen pár volt található az ágy mögötti falon is. Meglepett, hogy ezüstöt látok mindenfelé, és nem a Haragra jellemző aranyat, bár volt egy olyan gyanúm, hogy a fém valójában fehérarany.

A sötétkék padlószőnyeg színe tökéletesen megegyezett a mennyezetével, és az ágyat mintha ugyanabból a drágakőből faragták volna, ami a pokol kapuit is körülvette. A sötét padlón egy sárgás, aranyszállal átszőtt szőnyeg terült el.

Az összes szövet puhának tűnt, fényűzőnek, és halványan a ropogós téli levegő és pézsma illata áradt belőlük.

A szoba túlsó oldalán ízlésesen elhelyezett üvegszékek és egy hozzájuk illő asztal állt egy falmélyedésben. Ha nem csillant volna meg a szélük a lángoló tűzben, talán teljesen elsiklott volna felettük a figyelmem. A kandalló mellett egy óriási, sötét fából készült szekrény tornyosult magasan és impozánsan. Az ajtajára apró virágokat, csillagokat és kígyókat faragtak. A fogantyúkat félholdak alkották. A hármas istennő befejezetlen jelképére emlékeztettek. A szekrény mellett egy ajtó állt, ami vagy egy másik szobába, vagy egy folyosóra vezetett.

Ez távolról sem hasonlított arra az elhagyatott palotára, amit Harag a városomban elfoglalt.

A másik oldalamra fordultam. Balra tőlem egy újabb ajtó egy fürdőhelyiségbe vezetett, a vízcsobogásból kiindulva. Mellette a falon egy méretes vászonfestmény lógott. A keret ezüst volt, éppolyan díszes, mint a kandalló fölötti tükör, és egy kisebb vagyont érhetett.

A festmény egy elvarázsolt erdőt ábrázolt, és mintha egyenesen egy tündérmese lapjait elevenítette volna meg. A tájat a mélyzöld és a gazdagbarna árnyalatai keltették életre. Sötét színekben pompázó virágok tarkították a kép előterét. Kúszónövények és indák tekeredtek a hatalmas fatörzsek köré.

Gyümölcsfák kínáltak érett finomságokat, az almától kezdve a magokkal dús, kövér gránátalmán át a különböző citrusfélékig. Középen köd lebegett a talaj felett, jobb oldalon pedig dér borította a virágok szirmait. A művész palettája sötét volt, de mégis tompa. A jelenet élénk, mégis dermedt. Az egyik oldalon a nyár uralkodott, míg a másikon a jég csókolta tél.

Olyan szezonális kert volt, amilyet a valóságban még soha nem láttam. Hirtelen késztetést éreztem, hogy azonnal megkeressem a művészt, aki festette, kíváncsi voltam, milyen inspiráció állhat egy ilyen egyedi darab mögött. Ha valós helyszín alapján készült, el akartam látogatni oda. De előbb…

Lepillantottam magamra. Az egyetlen ruhámat Harag letépte a testemről, amikor vad igyekezettel próbált felmelegíteni, és az istennő tudja, hová hajította. Sóhajtottam, és feljebb rángattam magamon a takarót, hátha rögtönzött ruhát tudok kötni belőle magam köré.

Valaki megköszörülte a torkát.

Mielőtt még a szememet ráemeltem volna, felgyorsuló pulzusom jelezte, ki az. A szívverésem lehetetlenül felgyorsult abban a pillanatban, amikor a tekintetünk egymásra talált és összefonódott.

Harag az ajtókeretnek dőlt, sötét haja kócos és nedves volt, friss öltönye tökéletesre vasalt, arcán pedig szinte tépelődő kifejezés ült. Lassan végigmért, éles és elemző figyelmességgel vizslatott. Egy vadvirágokkal hímzett ébenfekete köntös lógott az ujjáról.

– Felébredtél.

– Micsoda megfigyelőképesség.

– Csak szépen! Nálam van a köntösöd.

Figyelmem a kérdéses ruhadarabra siklott. Egyértelműen hátrányos helyzetben voltam, amit azonnal orvosolni óhajtottam.

– Hol vagyunk?

– Egy hálószobában, ahogy elnézem.

Elviselhetetlen hólyag!

– A tiédben?

Megrázta a fejét, ennél több magyarázattal nem szolgált. Magamban elszámoltam tízig. Harag várt, a szája egyik oldala felfelé görbült, mintha a bosszantásom lenne a legkedvesebb szórakozása.

Ha vitára vágyott, szívesen tettem volna eleget a kérésnek. Amíg eszembe nem jutott, mit mondott korábban arról, hogy a harag afrodiziákum számára, és ráharaptam a nyelvemre.

– Kevélység nemesi házában vagyunk?

– Nem. Ez a Harag háza.

– A szerződés…

– Oda akarsz menni? – A hangja kimérten közönyös volt.

Volt valami a kérdésben, amitől csapdának éreztem, és semmi kedvem nem volt ilyen hamar egy démon kelepcéjében találni magam, most vagy bármikor. Nagyot nyeltem.

– Véresküt tettem.

– Ez nem válasz a kérdésemre.

Nem mintha ő mindig válaszolt volna az enyéimre. Kölcsönvettem az egyik trükkjét, amit akkor használt, ha titkolózott, és egy kérdéssel vágtam vissza.

– Mit számít ez? Aláírtam. Megtörtént.

– Oda akarsz menni? – ismételte meg. Természetesen nem akartam odamenni vagy ott maradni, ami azt illette. Véghez akartam vinni, amiért idejöttem, aztán hazamenni. És minél gyorsabban tettem, annál jobb volt. Összepréseltem az ajkam, nem akartam hangosan válaszolni, és kényszerítettem magam, hogy valami kellemesre gondoljak. Harag megérezte az érzelmeket és a hazugságokat. Nekem pedig volt egy elméletem, amit próbára kellett tennem. A szeme összeszűkült, ahogy az arcomat fürkészte, próbálva kiolvasni belőle az igazságot.

– Ezt igennek vegyem?

Bólintottam.

Ritka módon érzelem villant fel az arcán, de gyorsan elpalástolta, és néhány hosszú lépéssel átvágott a szobán. Ha nem őt tanulmányozom, észre sem vettem volna a villámgyorsan tovatűnő reakciót. Már düh villámlott a szemében. Álarc, ami elfedte a sérelmét.

– Ne aggódj! Amikor a fivérem magához tér a szinte állandó partikból és züllöttségből, és amikor az átkozott büszkesége végre lohad annyit, hogy belépést engedjen gyűlöletes birodalmába, én is betartom az alku rám eső részét.

Szinte biztos voltam benne, hogy mindegyikük birodalma gyűlöletes a maga módján, de nem volt kedvem rámutatni erre.

– Meg kell, hogy hívjanak minket?

– Hacsak nem akarsz viszályt szítani a házaink között, igen.

Elraktároztam magamban ezt az információt. A viszálykodó hercegek minden bizonnyal elterelnék a figyelmet az ártalmatlanabbnak tűnő elfoglaltságokról, mint például a pletykálás.

– Ha a beleegyezése nélkül lépsz be a területére, azt fenyegetésnek veszik? Még akkor is, ha az ő kérését teljesíted? – Harag bólintott. – Ennek nincs sok értelme. Az az oka, hogy ő a király, és emlékeztetni akar a helyedre?

– A nemesi pózolás itt sokak kedvenc időtöltése.

Ami nem igazán válasz az én kérdéseimre. Harag herceg, a rettegett és hatalmas hetek egyike, a háború hadvezére és a kitérés mestere. Fondorlatos ötletem támadt. Unott érdeklődésbe rendeztem a vonásaimat, a mosolyomat mélyre elzártam. Haragnak rengeteg álarc volt a tarsolyában. Itt volt az ideje, hogy az én gyűjteményem is bővüljön.

– Mint a menyasszonya, mi történik, ha úgy döntök, egyedül megyek el hozzá? Nem tartozom voltaképpen a Kevélység házához? Ha igen, nem látom, ez a szabály miért vonatkozna rám is. Kivéve, ha még mindig ragaszkodik az első feleségéhez, ami nem lehet igaz, ha olyan züllött, mint amilyennek te állítod. Biztos vagyok benne, hogy szívesen vezetne a hitvesi ágyunkba.

Kétlem, hogy Harag észrevette, de a szoba hőmérséklete hajszálnyit lehűlt. Rátapintottam valamire.

– Kevélység szívesen vezetne téged és bárki mást az ágyába, aki éppen érdekli. Akár egyszerre, ha úgy tartja kedve, és ha megengeded neki azokon az éjszakákon, amikor vele vagy. Bár azt javaslom, tégy úgy, mintha ő lenne a legtökéletesebb szerető, különben megsérted a névadó bűnét, és egyedül találod magad.

Annyira megdöbbentem, hogy teljesen megfeledkeztem a viszály magvairól, amiket el akartam hinteni.

– Ezt nem mondhatod komolyan! Kevélység másra is vágyna az ágyunkban? Velem? Ezt nem értem.

Harag egy pillanatra tétovázott.

– Alkalomadtán a fivérem több szerető társaságát is élvezi.

– Egyszerre? – Amikor lassan bólintott, éreztem, hogy lángba borul az arcom.

– A szexet itt nem tekintik szégyenletesnek vagy bűnösnek, Emilia. A vonzalom és a vágy az élet természetes rendjének részei. A halandók korlátozásokat hoznak az ilyesféle dolgok ellen. A pokol hercegei azonban nem.

– De Bujaság… a hatalma. Az bűnnek számít, még itt is.

– A fivérem leginkább a boldogságérzeteddel játszadozott, olyan dolgokkal, amik különféle élvezeteket és örömöket okoznak, nem csak testi vágyakat. Az, ha egy bizonyos érzelemmel tesznek próbára, vagy afelé hajtanak, általában azt jelenti, hogy a birodalom érzékeli, hogy nehézségeid vannak vele. – Félrebillentette a fejét. – Ha érdekel a szex, de félsz a szenvedélytől vagy az intimitástól, lehetséges, hogy a szexuális vágy erősebben jelentkezik nálad, amíg le nem küzdöd az ezzel kapcsolatos személyes problémáidat. Melyik rémít meg téged?

Nagyot nyeltem, kényelmetlenül éreztem magam a gyönyör témájától, miközben kettesben voltam Haraggal, és meztelen is a selymes takarók alatt.

– Egyik sem. És ez aligha tartozik rád. Megvitatni, hogy mit csinálunk vagy nem csinálunk a férjemmel, nem helyénvaló. Különösen veled.

Harag ledobta mellém az ágyra a köntöst, arckifejezése rideg volt.

– Szívesen, amiért életben tartottalak! Számításaim szerint ez már a második alkalom. És egy csepp hálában sem volt részem egyikért sem.

A hanghordozásától felforrt a vérem. Azon tűnődtem, vajon tudja-e, hogy a mágiája kiszivárog, és ilyen erős hatással van rám. Talán az, hogy a bűnének házában voltam, felfokozta a dühömet, azzal a felismeréssel együtt, hogy bizonyos területeken szánalmasan tapasztalatlan vagyok. Nem gondoltam arra, hogy ágyba kell bújnom Kevélységgel, vagy töprengtem el azon, milyen egyéb kötelességeket kellene teljesítenem a feleségeként. Csapdában éreztem magam. Fortyogó dühömnek levezetésre volt szüksége, és Harag megfelelő céltáblának tűnt.

– Mindig sűrű hálálkodást követelsz, ha tisztességesen cselekszel? Kezdem azt hinni, hogy a bűnöd valójában a büszkeség, nem pedig a harag. Az egód határozottan törékeny annyira. Talán hason kellene előtted csúsznom, vagy ünnepséget rendeznem a tiszteletedre. Ez kielégítene?

– Vigyázz, boszorkány!

– Vagy mi lesz? Eladod a lelkem a legtöbbet ajánlónak? – gúnyolódtam. – Már túl késő. Ne feledjük, hogy ha az árulásod nem játszik közre, akkor én sem lennék most itt, félig halálra fagyva, és azon sem kellene aggódnom, hogy le kell feküdjek a fivéreddel meg bárki mással, akit az ágyunkba hív!

– Te választottad a Kevélység házát.

– Egyáltalán miért vagy még mindig itt? Azt hittem, amint elnyerted a szabadságodat, azonnal eltűnsz. Nem kínoztál még eleget? Vagy a kötelességed nem számít maradéktalanul teljesítettnek addig, amíg el nem háljuk a házasságunkat? Ha erre vársz, biztos vagyok benne, hogy Kevélység szívesen beinvitál majd a hálószobába, hogy tanúja lehess, biztosítva, hogy én csak feküdjek, és tűrjem, mint egy jó kis királyné.

Ha a gyűlöletet egyetlen pillantásba lehetett fogni, akkor ő tökélyre fejlesztette.

– A szekrényben vannak számodra ruhák. Vegyél fel, amit csak akarsz. Csinálj, amit csak akarsz. Menj, ahová csak akarsz a kastélyban. Ha úgy döntesz, elhagyod a Harag házát, sok szerencsét! Majd visszatérek, ha Kevélység értünk küldet. Addig is, kellemes estét, úrnőm.

Kiviharzott a szobából, léptei végigvisszhangoztak egy másik termen, aztán egy ajtó kinyílt és becsukódott, és hallottam, ahogy végigtrappol a folyosón. Mérgesen kifújtam a levegőt.

A démon úgy szította a dühömet, ahogy semmi más.

Nyomorult szörnyeteg! Hogy merészeli az igazságot követelni, amikor cserébe nem kínált fel semmit. Vártam, hogy a pulzusom elcsituljon. Igazából hálás voltam mindenért, amit előző éjjel értem tett. És ha adott volna rá lehetőséget, megmondtam volna neki, hogy értékelem az erőfeszítéseit. Nem lett volna muszáj a lábfejemet dörzsölgetnie. Annak semmi köze nem volt a fagyáshoz, csakis a gyengédséghez.

– Az istennő átka érjen mindkettőnket! – sóhajtottam. Nem akartam ennyire feldühödni vagy ráförmedni a barlangban történtek miatt, de az érzéseim azóta csak egyre inkább elmérgesedtek a felszín alatt. A legjobb gyorsan kifakasztani azt a sebet, hogy aztán lezárhassuk a dolgot.

Annak ellenére, hogy a vitánk ilyen konfliktussá fajult, a kis kísérletem részben sikeresnek bizonyult; Harag csak akkor tudja biztosan megállapítani a hazugságot, ha megszólalok. Újabb trükk volt, amit a mentális naplómban feljegyezhettem.

Az ajtóra pillantottam, és elgondolkodtam rajta, hogy üldözőbe veszem, hogy kitekerjem a nyakát, vagy eszméletlenre csókoljam, de elfojtottam a késztetést. Ahhoz, hogy kideríthessem, mi történt valójában Vittoriával, előbb-utóbb el kellett tőle szakadnom. Annak pedig akár rögtön neki is kezdhettem. Nem ismertem a démonbirodalom minden szabályát és etikettjét, de azt legalább már tudtam, hogy a hercegek nem sértik meg egymás nemesi felségterületét. Amint elköltözöm a Kevélység házába, Harag és én nem fogjuk többé látni egymást. Legalábbis egy darabig nem.

Úrnőm.

Micsoda badarság volt ez!

A tekintetem a köntösön állapodott meg, és furcsa érzés dobogtatta meg a szívemet. Amíg a démon a szoba másik végében állva fogta, észre sem vettem, de a ráhímzett virágok ugyanolyanok voltak, mint a tetoválásunk.

A halvány levendulaszín tetoválás a jegyességet jelképezte, amit véletlenül kényszerítettem magunkra, amikor először idéztem meg Haragot. Ő pillanatokon belül megértette, mit tettem, mégsem vette a fáradságot, hogy elárulja az igazat. Hetekkel később tudtam meg Anirtól, azon az éjszakán, amikor egy újabb meggyilkolt boszorkára bukkantunk egy sikátorban. Harag megesküdött, hogy elmondta volna, és csupán arra várt, amíg kialakul közöttünk a bizalom, hogy felfedje a közelgő házasságunkat, de én kételkedtem ebben.

Minden, amit a démon tesz, kiszámított. Minden lépése stratégiai. Még mindig voltak játszmák, amiket jelenleg is játszott, és voltak titkos tervei, amiket még sejteni sem kezdtem. Talán kapcsolódtak a testvérem meggyilkolásához, talán nem. Nem számított, milyen szigorúan őrizte a titkait, így vagy úgy, de rájövök, mit akart valójában. Ha valamit megtanultam róla, az az volt, hogy milyen nagyon messzire képes elmenni, hogy megszerezze, amit akar.

Lenéztem a tetovált karomra. Azt hittem, az ikertetoválásunk eltűnik, miután kimondtam a feloldó varázsigét még ugyanaznap este, hogy véget vessek a jegyességnek. De nem tűntek el.

A megtört varázslat ellenére tovább nőttek, mint az elültetett és gondozott magok. Mindkettőnk darabkái táplálták a rajzot: az ő kígyói, az én virágaim, az ikerfélholdak a csillagok gyűrűjében. Folyamatos emlékeztetői voltak az én tapasztalatlanságomnak és Harag féligazság-hazugságainak.

Végigkövettem az ujjammal a finom szárakat és szirmokat a köntösön, az anyag selymesen és hűvösen siklott az érintésem alatt. Hihetetlenül gyönyörű volt, pontosan olyasmi, amit magamnak választanék, ha elég vagyonom lenne egy ilyen finom ruhadarab elkészíttetésére. És ő tudta. Ismert engem.

Talán jobban is, mint feltételeztem róla. És mégis, ő továbbra is rejtély maradt számomra.

Felnyaláboltam a köntöst, kilendültem az ágyból, és megálltam meztelenül a pattogó tűz előtt. Órákkal korábban még a halál küszöbén jártam, a bőröm a jégtől égett, nem a tűztől. Egész éjjel velem maradt, és magához ölelt engem. A testéhez, ami nem volt jéghideg, ahogyan azt nonna állította a Gonoszokról szóló történeteiben. Hívathatott volna egy udvari gyógyítót, hogy az viselje gondomat.

Hagyhatott volna meghalni is, ahogy Anir javasolta. De nem tette.

Az arcomhoz emeltem a szövetet, beszívtam Harag illatát, ami a ruhadarabból áradt, majd egyenesen a lángok közé vetettem.

ÖT

Biztosan haladtam afelé, hogy a fejfámra a „divat általi halál” sírfelirat kerüljön, köszönhetően Harag megszállottságának a finom ruhák és a fényűző kelmék iránt. Annyiféle ruha, szoknya, míder, fűző, tunika, harisnya, finom, csipkés fehérnemű, selyem hálóing és -köntös volt felhalmozva, hogy be kellett csuknom a faragott szekrényajtókat, és elhátrálnom pár lépéssel. Ez túl sok volt számomra.

Otthon volt néhány egyszerű, muszlinból készült, fűző nélküli ruhám és hosszabb tunikám. Két pár cipőm: egy szandál és egy fűzős csizma. Néhány blúzom és házilag szőtt szoknyám. Vittoriával gyakran megosztoztunk a darabokon, hogy csekély ruhatárunk nagyobbnak tűnjön, mint amekkora volt.

A szekrényben álló öltözékek nem voltak foghatók semmihez, amit a halandók világában valaha láttam. És nemcsak a merész fazonok miatt vagy amiatt, hogy a testemből mennyi maradna fedetlenül bennük, hanem az élénk színek, az aprólékosan kidolgozott hímzések és a mesébe illő ruhaköltemények okán.

Vettem egy nagy levegőt, és újra kinyitottam a szekrényt. A gardrób alján különféle, a sötét színek szivárványában pompázó cipők sorakoztak, a papucsoktól kezdve az alacsony sarkú cipőkön át a csizmákig. Feketék, szénfeketék, mélybordók, aranyak, sőt még néhány sötétlila és ezüst is.

Szalagok, csipke, bőr. Egzotikus és különös mintákkal díszített ruhák, tüskékkel és kígyókkal és virágokkal és gyümölcsökkel, és csillogó anyagokkal, amik versenyre kelhettek az éjszakai égbolttal. Selyem, tüll, bársony és valami, ami olyan puha és bolyhos volt, hogy muszáj volt az arcomhoz dörgölnöm.

Kasmír. Egy félig elfeledett emlék tört a felszínre. Egy kis faház mélyen a fagyos erdőben; ezüstös füstcsóva kígyózik az ég felé. Suttogó szavak és üstök és… és nonna kasmírkesztyűt adott Vittoriának és nekem, amikor egyszer meglátogattuk a barátnőjét Észak-Olaszországban. Már akkor is tetszett az anyag, és most egyenesen imádtam. Kihúztam a halvány levendula-szürke ruhát, és nagyot nyeltem.

– Ó!

A Hét körre jellemző divat sokkal testre simulóbb és kihívóbb volt, mint ahogyan az emberek az én világomban öltözködtek. Ez a ruha pontosan úgy illett volna rám, mint azok a kesztyűk – mintha egyenesen rám öntötték volna, ráadásul a combom közepéig érne. Szerencsés esetben. Ez volt a legilletlenebb ruhadarab, amit valaha láttam, rövidebb volt, mint bármelyik hálóing, amit azoknak készítenek, akik örömházakban űzik a mesterségüket. Azon tűnődtem, vajon milyen lenne magabiztosan felvállalni a testemet és az érzékiségemet, nem mentegetőzve és nem meghunyászkodva senki előtt.

Hirtelen elképzeltem, hogy ezt a ruhát viselem, amikor vitába szállok a démonnal, aki kiválasztotta…

…a tekintete elsötétülne, ahogy irritálóan lassan végigsiklik a testemen, és ettől felforrna a vérem. Zihálva a legközelebbi kemény felületnek lökném, az ujjai belemarkolnának a combomnál a puha anyagba, míg gondosan mérlegeli a következő lépését.

Talán az a bajkeverő szája gúnyolódna és incselkedne, mialatt stratégiákat dolgoz ki arra, hogyan csikarhatna ki gyönyört a testemből. Mindenféle mocskos ígéreteket suttogna, ami szenvedélyt szít bennem, nem megrökönyödést. Közelebb hajolnék, és megharapnám az alsó ajkát, egyszerre figyelmeztetőn és könyörgőn.

Boldogan közölném vele, hogy már nem félek a vágyaimtól, és többé nem vagyok hajlandó megtagadni azokat magamtól. Hogy a szégyen az utolsó dolog, amit a karjai között érzek.

Aztán megcsókolna, lassan és mélyen. Követelőzőn fedezné fel a számat és a testemet. Bizonyítékként arra, hogy beváltja gonosz ígéreteit. Érezném, ahogy a vágya hozzám préselődik, keményen, melegen és vérpezsdítőn. Az elégedettségem, hogy ennyire hatással vagyok rá, gyorsabban billenne át a vágyba, mint hogy újabb lélegzetet vehetnék. Hozzásimulnék, még többet akarva.

Nem kellene sok, hogy felrántsa a ruhát a csípőmre, térdre ereszkedjen, és csókokkal borítson, ahogy felfelé…

– Vér és csont!

Leráztam magamról a mágiával keltett káprázatot. Nagyon nehezen fogok hozzászokni ehhez a birodalomhoz és az ösztökéléséhez. Nem volt olyan erős, mint a Bűn-folyosón, de körülöttem lappangott ugyanaz a sötéten csábító mágia, figyelt, incselkedett.

Egy újabb sajnálatos komplikáció. Gondosan meg kellett fontolnom minden egyes gondolatomat és érzésemet. Gyorsan visszaakasztottam a ruhát, és felmarkoltam egy köntöst, száműzve a Haraggal kapcsolatos fantáziákat.

Azzal, hogy a bűn ezen házának hercegére gondoltam az ágyam mellett állva, egy szál ruha nélkül, csak bajt hoztam a fejemre. Miután belebújtam a köntösbe, és megkötöttem a selyemövet a derekamon, még egyszer átvizsgáltam a szekrény tartalmát.

Feltartottam egy másik ruhát, ami stílusában valamivel közelebb állt az otthoni viseletekhez. Legalábbis azokhoz, amiket egy hercegnőn vagy egy nemesasszonyon lehetne látni. Ennek pánt nélküli, fűzőszerű felsőrésze volt, éjsötét, matt feketében. Karcsú szoknyában folytatódott, ami a csípőmre simult, majd a combom közepénél legyezőszerűen kiszélesedett, és drámaian omlott a földre. Fekete szaténcsíkok szegélyezték a felsőt, és futottak körbe a derekamon. Igen távol állt azoktól az egyszerű blúzoktól és szoknyáktól, amiket a munkához viseltem.

Rám tört a honvágy. A világ minden luxusa sem pótolhatta azt a kényelmet, amit a családom körében éreztem. A Tenger & szőlő konyhájában akartam állni, és hallgatni a különböző hangok szimfóniáját, amint anyám, nonna, a testvérem és én az ételeken dolgozunk. Kések kopogása, serpenyők sistergése, kanalak csörömpölése és a négyünk duruzsolása, miközben megosztjuk egymással a piacon hallott pletykákat. Apám és Nino bácsikám hangja, ahogy jókedvűen beszélgetnek a vendégekkel.

A sós ételek illata, ami belengi az éttermet… De annak az egyszerű, boldog életnek vége szakadt.

Akár készen álltam, akár nem, fejest kellett ugranom ebbe az új szerepbe, és teljesen azonosulnom vele. Így hát megtettem. Szó szerint és átvitt értelemben is. Azonnal nekikezdve.

Felkaptam a ruhát, és bemasíroztam a fürdőbe, ahol korábban a herceg mosakodott, de rögtön megtorpantam.

– Szentséges istennők az égben!

Minden létező felületről a döbbent arckifejezésem tükröződött vissza. A padló, a mennyezet, a süllyesztett kád, a mosdó – minden vagy tömör kristályból, tejüvegből vagy fehéraranyból készült. Gyertyák pislákoltak egy kör alakú csilláron. A helyiség lágyan csillogott, mintha az alvilágból átlépve egyenesen a Hold felszínére érkeztem volna.

Az egyetlen színfoltot a válogatott szépítőszerek jelentették, amik rendezett kupacokban álltak a pipereasztalon. Ecsetek a szemhez és az archoz. Fésűk. Ékköves csatok és tiarák és hajtűk. Virágok a hajamba. Különböző árnyalatú festékes tégelyek az ajkamhoz. Zúzott arany, amivel az arcomat vagy a testemet lehetett behinteni, finom parfümös üvegek halvány rózsaszínben és lilában és olyan árnyalatokban, amiknek még a pontos nevét sem tudtam.

Félretettem a köntöst, és kezembe vettem az egyik parfümöt, majd belélegeztem az illatát. Orgona és talán mandula, egy csipetnyi bergamottal. Vittoria imádta volna a különféle illatok gazdag választékát. Lenyeltem a torkomban képződő gombócot, és felkaptam az orgonás parfümöt. Mindkét csuklómra cseppentettem egy keveset, majd összedörzsöltem őket. Mennyei illata volt. Megszagoltam egy másikat, ami a loncra és a nyírfára emlékeztetett, meg a sűrű tejszínhabra. Talán volt benne egy csipetnyi gardénia is. Egy újabb parfümnek szinte pontosan olyan illata volt, mint a jácintnak, és buja tavaszi reggelekre emlékeztetett.

Kicsit elmosolyodtam magamban; Vittoria szenvedélye a parfümkészítés iránt most nekem is segített a különböző jegyek kiszűrésében. Egy percre le tudtam volna hunyni a szemem, és szinte elhittem volna, hogy itt van velem. A pillanat elszállt, mint a tovatűnő árnyék, ami feltűnik, amikor felhő suhan el a nap előtt.

Megvizsgáltam minden egyes üvegcsét és az összes olyan dolgot, amit Harag idekészíttetett. Semmi sem lepett meg annyira, mint a friss virágok. Egy kristályváza állt a pipereasztalon a tégelyek mellett.

Illatos, bimbózó virágok fehér és halványkék és rózsaarany szirmai kereteztek néhány páfrányt és eukaliptuszt. A virágok mind gyönyörűek voltak, majdnem pontosan olyanok, mint amilyenek az emberi világban is találhatók, csak éppen jég vonta be őket.

Belélegeztem az illatukat, és meglepődtem, hogy az áthatol a fagyon. Végigsimítottam a jeges szirmokon. Azon tűnődtem, vajon a virágcsokor Harag ötlete volt-e, vagy valaki más küldte őket.

Mint például a leendő férjem. Elhessegettem a gondolatot. Nem számított.

A pillantásom végigsiklott a süllyesztett üvegkádon, ami szinte teljesen elfoglalta a helyiség közepét. Úszni tudtam volna egyik végéből a másikba, és könnyedén megfordulni. Ez volt az egyik legfenségesebb dolog, amit valaha láttam. Lefekvés előtt biztosan mártózom egyet. Most azonban dolgom volt, titkok vártak rám, amiket fel kellett fednem. És hét démonudvar, ahová lassan be kellett bájolognom magam, kezdve a Harag házával.

Az alvilág eddig merőben különbözött attól, amit a halandók vallása tanított róla. Sokat kellett még tanulnom, ha abban akartam reménykedni, hogy képes leszek megkülönböztetni az igazságot a valótlanságtól.

Csak egy gyors fürdésre tudtam időt áldozni. Levetettem a köntösömet, belegázoltam a vízbe, és sietve lesikáltam a bőrömet, és megmostam a hajamat a szappannal, ami az összehajtogatott vásznon pihent. A víz hőmérséklete tökéletes volt. Nem túl forró vagy hideg, hanem kellemesen meleg. Újra meggondoltam a gyors fürdésre vonatkozó korábbi tervemet, mert egy részem az este hátralévő részét inkább itt, a mennyországban lebegve akarta tölteni.

Sóhajtva leöblítettem magamról a szappant, és kikászálódtam a kádból. A vászon, amit a szélénél találtam, elég nagy volt ahhoz, hogy az egész testemet megszárogassam vele.

Ezután felkaptam a ruhát. Az istennő áldása érjen engem meg a démont, aki megrendelte ezt a ruhatárat! Úgy tervezték meg, hogy segítség nélkül lehessen felvenni. Felhúztam a csípőmre, majd a mellkasomra. Kis kampós kapcsok futottak végig az oldalán, és könnyedén egymásba illeszkedtek.

Visszamentem a hálószobámba, és addig kutattam, amíg a kezembe akadt egy pár fekete, csillogó szénporral bevont magas sarkú cipő, amibe belebújtam. Tökéletesen illett rám, akárcsak a ruha. Haragról nem lehetett azt állítani, hogy nem törekszik a tökéletességre.

Visszatértem a fürdőbe, felkészülve arra, hogy kezelésbe vegyem a hajam. A pillantásom a szépítőszerekre siklott. A családunknak nem volt pénze a luxuscikkek ilyen elképesztő választékára.

Leültem a kristályszékre, és szénfekete festéket vittem fel a szempilláim tövébe. A kezem megtorpant egy pár gyönyörű narancsvirág felett, amit gondosan hajtűkre varrtak. Otthon gondolkodás nélkül a hajamba fontam volna őket. De itt…

Kiválasztottam egy erőszakos, vérvörös árnyalatot, és a gyilkosság színére festettem az ajkamat.

Nem a szekrény és a ruhák voltak az extravagancia egyetlen jelei, amiket felfedeztem.

Harag egy királynőhöz illő lakosztályban helyezett el. Nemcsak saját fürdővel rendelkeztem, aminek mérete vetekedett az egész családi házunkéval, de tartozott hozzá egy privát szalon, egy hálószoba és egy társalkodó is, amit úgy tűnt, pihenésre vagy vendégek fogadására terveztek, vagy használhattam bármilyen más szabadidős tevékenységhez, amihez csak kedvem tartotta. Állt benne egy hívogató dívány, ami tökéletesnek tűnt, hogy odakuporodjak egy jó könyvvel. Nem is tudtam, mihez kezdjek ennyi térrel.

A szalon egyik falán polc húzódott, rajta drága szeszes italoknak tűnő üvegek sorakoztak. Végighúztam rajtuk az egyik ujjam, mindegyikhez odahajoltam, hogy megnézzem a tartalmát. Különböző szirmok és zúzott gyógynövények fűszerezték bennük a szeszt. Kétségtelenül a megvesztegetésemre helyezték el itt őket. Bontatlanul hagytam ott mindet, és folytattam a vizsgálódást. Minden szobát gyönyörűen rendeztek be, a bútorok osztályon felüliek és kényelmesek voltak, eleganciától ékesek. Úgy tűnt, a démonherceg le akar nyűgözni.

Vagy talán bocsánatot akart kérni az egész lélekrabló kellemetlenségért köztünk. Az árulás könnyebben csúszott le, ha finom, démoni szeszes italokkal, fényűző kastélyok magánlakosztályaival és drága ajándékokkal tálalták. Legalábbis ő úgy vélte.

Bár, elképzelhető volt, hogy ezzel csak a tiszteletét fejezi ki leendő királynéja iránt. Úgy tűnt, járt bizonyos előnyökkel, hogy Kevélység jegyese voltam, még egy rivális démonházban is.

Átvágtam a hálószobán, és az előszobában látott kijárat felé vettem az irányt. A fényűző berendezésnél és a csinos ruháknál többre volt szükség, hogy rendbe hozzuk a dolgokat közöttünk Haraggal. Először is, a herceg talán kezdhetné egy bocsánatkéréssel. Utána pedig folytathatnánk esetleg egy őszinte beszélgetéssel.

Le akartam zárni, bármi is volt köztünk kialakulóban, mielőtt elköltözöm a férjem kastélyába. Nem hiányzott további ellenségeskedés köztem és a Harag háza között.

Így is volt elég gondom.

Kopogtattak az ajtón, pont, amikor a kezem a kilincsre fonódott. Kirántottam, készen arra, hogy Haragra ripakodjak, amiért ekkora hólyag.

– Ó. – Anirra pislogtam. – Nem rád számítottam.

– Én is örülök, hogy újra látlak!

Anir egyik kezében egy lefedett tálcát tartott, a másikban pedig egy bornak tűnő üveget. Hosszú, éjfekete haja gondosan kontyba volt kötve a tarkóján, és a sebhelye ezüstösen csillogott barna bőrén. Az öltöny, amit most viselt, sokkal finomabb volt, mint az, amit akkor hordott, amikor először találkoztam vele Palermóban. Nem láttam a halálos démonpengéjét, de tudtam, hogy valószínűleg fel van fegyverkezve.

– Nem úgy értettem…

– De igen. És engem nem zavar. – Rám kacsintott. – Gondoltam, talán éhes lehetsz. Vagy le akarsz részegedni.

A pillantásom végigpásztázott az elegáns kőfolyosón, aminek boltívei vetekedhettek volna bármely fenséges katedrálissal. Üres volt.

– A herceged küldött, hogy utánam kémkedj?

– Egyél és igyál egy kicsit, és megtudod. Borzasztó pletykafészek vagyok, amikor mélyen a poharam fenekére nézek!

Erősen kételkedtem benne, hogy Anir valaha is eléggé mámorodott lenne ahhoz, hogy ne figyeljen oda arra, amit mond. Harag sosem bízna meg benne, ha néhány pohár bor vagy bármilyen szesz után titkokat kezdene fecsegni. Az orromat ráncoltam az üvegre nézve.

– Nincs korán egy kissé még az iváshoz?

– Már jócskán esteledik. A nap nagy részét átaludtad.

Intettem a karommal, jelezve, hogy kerüljön beljebb, majd becsuktam mögötte az ajtót. Anir letette a tálcát és az italt a sarokban álló üvegasztalra, és előkelő mozdulattal felemelte a fedőt. Gyümölcsök, pácolt húsok, kemény sajtok, pácolt olajbogyó és crostini bukkant fel alóla, nagy gondossággal elrendezve.

Szenvtelenül bámultam a lakomára.

– Harag úgy viselkedett, mintha emberi ételekkel sosem lenne dolga. Egy újabb hazugság?

– Nem. – Anir előhúzott két poharat az asztal melletti kis tükrös szekrénykéből, és mindkettőnknek bőségesen töltött a borból. – Amikor csak tehetem, feltöltöm a készleteimet az emberi világban. Leginkább kemény sajtokból és pácolt húsokból, különféle diófélékből, meg búzából és rizsből. Csupa olyasmiből, amiket könnyen el lehet tenni vagy szárítani. – Átnyújtotta a nekem szánt poharat. – Őfelsége gondoskodott róla, hogy hozzak magammal ezekből az ételekből. Úgy gondolta, ma este szükséged lehet valamire, ami az otthonodra emlékeztet. Most, hogy már nem vagy a halál küszöbén, és ki tudod élvezni.

Elfogadtam az italt, és beleszagoltam.

– Vörösbor vagy démonbor?

– Hagyományos, emberi vörös. – Összekoccintotta a poharát az enyémmel. – Észre fogod venni a különbséget, ha démonbort látsz. Összetéveszthetetlen.

Elengedve ezt a baljósan hangzó információt, kortyoltam egyet. Lágy, édes utóíze volt. Ittam még egy kicsit.

– Szóval. Emberi étel és bor. Tán így akarod feloldani a gátlásaimat, és elnyerni a bizalmam? Gondolom, úgy teszel majd, mintha részeg lennél, felajánlasz néhány ártalmatlan, a herceged által előre meghatározott információt, és várod, én milyen titkokat árulok el cserébe.

– Mindig ilyen cinikus vagy?

– Ha van valami, amit mostanában megtanultam, az az, hogy mindenkit meg kell kérdőjeleznem, aki csak kapcsolatban áll a démonbirodalommal. Mindenkinek megvan a maga célja. A saját kis játéka. Ha eleget kérdezősködök, valakit végül rajtakapok a jól felépített hazugságon. Bár a hercegek azt állítják, képtelenek hazudni. Biztos vagyok benne, hogy ez is csak újabb kitaláció. Vagy talán ezért vagy itt te. Hazudhatsz Harag helyett.

Felkaptam egy olajbogyót egy apró tálkából, és a számba vettem. A sós íz kellemesen ellensúlyozta a bort. Csipegettem egy kevés sajtot, húst és kenyeret. Anir engem figyelt, az arckifejezése elgondolkodó volt, és egy kissé talán szomorú.

– Csak nem jöttem még rá teljesen, mi mást akarhatna még tőlem. Hisz már nyert.

Anir körbelögybölte a borát a pohárban.

– Mit gondolsz pontosan, mit nyert?

– A szabadságát. A nagy szemfényvesztést. Hogy bolondot csinált belőlem azzal, hogy megbíztam benne, amikor azt mondta, együttműködünk. – Kiittam a poharamat, aztán újra teletöltöttem. Mielőtt belekortyoltam volna, ettem még egy olajbogyót. – Miért nem magyarázod el nekem a démonpolitikát, hogy rájöjjek, mit nyert még azzal, hogy eladta a lelkemet az ördögnek?

– Ezt mondta neked?

– Én… – Visszagondoltam arra az éjszakára, amikor csókolóztunk, amikor elismételtem neki, amit Irigységtől hallottam. Nem emlékeztem, Harag mit felelt pontosan, de… – Nem tagadta a vádat. Ha nem azon aggódott, hogy hazugságon kapják, miért nem mondta, hogy nem így van?

– Acta non verba. – Anir elvigyorodott. – Ezen elv szerint él.

Tettek, nem szavak. Összeszorítottam a számat. Harag az alvilágba hozott. Mikor megjelent, Kevélység szerződése volt nála. Ez egy meglehetősen sokatmondó és tagadhatatlan cselekedet volt. Nem kellett semmit sem szólnia. Megértettem az üzenetét, ami olyan hangos és tiszta volt, mint a felhőtlen nyári égbolt. Harag nyugodt szívvel használt fel engem a saját céljai eléréséhez. Egyszer azt állította, hogy hazudni, csalni, lopni vagy gyilkolni is hajlandó, hogy visszaszerezze a szabadságát. Szerencsém volt, hogy engem csak becsapott, bár ez aligha volt vigasz.

– Mit tudsz Kevélység hitveséről? Hogyan gyilkolták meg?

– Érdekes, bár kissé éles témaváltás. – Anir egy szelet crostinire némi sajtot tett, a tetejére pedig prosciuttót halmozott. – A kéretlen tanácsom? Ennél finomabban közelítsd meg az információgyűjtést errefelé. A nemesi házak ősik, és elavult szokások uralkodnak bennük. Semmit sem fognak neked elárulni, ha követelőzöl vagy nyíltan kérdezel rá valamire. Ezt udvariatlanságnak és barbár modornak tartják. Ráadásul nem hisznek a haszon nélküli adakozásban. Ha kérsz valamit, jobb, ha fel vagy rá készülve, hogy megfizesd az árát.

Az alsó ajkamat harapdálva gondolkodtam. Anir fenntartás nélkül osztott meg velem igazságokat és tanácsokat egyaránt. Ha meg kellett kockázatnom a barátságot itt valakivel, talán rá kellene essen a voksom, függetlenül attól, hogy szoros kapcsolat fűzi Haraghoz. Letettem a poharam.

– Nem tudom, miképp hozhatnám ezt fel kevésbé direkt vagy ártalmatlanabb módon. Ha őszinte akarok lenni, ez az egész kicsit túl sok nekem.

– Érthető. Sok minden változik körülötted, méghozzá gyorsan. Gondolom, nehéz lehet… ennyi érzelmet feldolgozni.

Ez furcsa szófordulat volt.

– Biztosan te is átvágtál a Bűn-folyosón. Kétlem, hogy nagyon meg kellene erőltetned a fantáziádat ahhoz, hogy megértsd, milyen érzés.

– Való igaz. – Kortyolt egyet a borából, tekintete fürkésző volt. – El kell nyerned a hercegek bizalmát, össze kell barátkoznod velük. Engedd magad bevonni az összeesküvéseikbe, hagyd, hogy ők keressenek fel téged. Ha kijátszod az egójukat és az általuk képviselt bűnt, hasznos információkkal fognak szolgálni. Mindig állj rá készen, hogy feladj egy titkot, vagy alkut köss. Válassz olyasmiket, amit nem bánod, ha megtudnak rólad, vagy ha felhasználják ellened. Állapodj meg a pontos feltételekről, mielőtt beleegyezel valamibe, különben a saját előnyükre hajlítják a dolgokat.

Kifújtam a levegőt.

– Gyorsabb megoldást reméltem.

– Évtizedeken és birodalmakon átívelő helyzetbe csöppentél. Itt nincs olyan, hogy gyors vagy könnyű. Ez túlmutat a vérontáson, ami a szigeteden történt. De ha ott kezded, talán megtudsz többet is. Szűkítsd le a listádat. Összpontosíts arra, akiről úgy gondolod, hogy a válaszok birtokában van, amiket keresel. Milyen információra van leginkább szükséged? Mi lesz a leghasznosabb a végső célodat illetően?

– Nekem nincs semmi célom. Egyszerűen csak kíváncsi vagyok. Ha Kevélység feleségét meggyilkolták, aztán minden újabb menyasszonyjelöltjét is, én el akarom kerülni ugyanezt a sorsot.

– Ha ez a teljes igazság lenne, akkor egyáltalán nem jöttél volna ide.

– Azért vagyok itt, hogy biztosítsam, a démonok ne szökhessenek át a kapun. Azért vagyok itt, hogy megvédjem a családomat.

Anir nem felelt. Mindketten tudtuk, hogy ez csak részben igaz. Ha válaszokat akartam kapni Kevélység hitveséről és az életének és halálának részleteiről, akkor azokat Kevélységnél kellett keresnem. Csakhogy ő éppen a férfiegó gyerekes csatáját vívta Haraggal, és nekem meghívóra volt szükségem.

Irigységgel nem jutottam semmire, és a testvérem meggyilkolásában játszott szerepe homályos volt. A számomra fontos rejtély megoldásához talán az lenne a leghasznosabb, ha először kideríteném, ki ölte meg az első hitvest. És amit mondtam, nem volt egészen hazugság; ha tudnám, mi történt vele, az segítene nekem is. Úgy tűnt, mintha Anir többet is tudna, de ahogyan a kijelentését megfogalmazta, nem hagyott teret a további kérdezősködésre. De ez legalább apró nyom volt.

– Miért döntöttél úgy, hogy a Harag házának tagja leszel?

Anir nem válaszolt azonnal, és én rögtön megbántam, hogy olyasmit kérdeztem, ami valószínűleg személyes volt. Sóhajtott egyet.

– Miután a szüleimet meggyilkolták, a méregben és a dühben leltem legnagyobb vigaszom. Harag megérezte ezt, látta az utat, amin elindultam, és egy célravezetőbb lehetőséget ajánlott a dühöm levezetésére.

Nem voltunk olyan különbözőek.

– Mióta vagy itt?

– Hmm. Az idő itt furcsán telik. Egy halandó óra lehet akár egy hét is. Egy hónap, egy évtized. Csak azt tudom, hogy már jó ideje. – Anir nagyot kortyolt a borából, szeme összeszűkült. – Most te jössz. Mit tettél vele?

– Nem biztos, hogy értem, mire gondolsz. Mi történt?

– Elment, és lerombolt egy egész hegyet a Halhatatlan Földek nyugati szélén. Már özönlenek a levelek a Bujaság és a Torkosság házaitól. Úgy vélik, elérkezett a végítélet, és tudni akarják, hogy háborúra készülünk-e.

– Miért van az, hogy valahányszor egy férfi hisztizik, mindig a nőt hibáztatják a rossz magatartásáért? Ha Harag idiótán viselkedett, az teljesen a saját maga érdeme. Nem értem, miért olyan megdöbbentő, ha indulatos. Ő a harag megtestesülése. Biztos vagyok benne, hogy láttátok már dühösnek.

Anir a pohara mögül vigyorgott.

– Biztos vagy benne, hogy dühös volt?

– Mi más lehetne?

– Válassz egy másik érzelmet.

– Az játszik, hogy egy büszkeséggel felfújt hólyag?

– A te szobád, a te szabályaid! De én nem hiszem, hogy a düh vagy a sértett büszkeség lett volna az oka. – Sötét szeme megcsillant. – Tudod, amióta ismerem, még soha senkit nem kísért személyesen a Jégvárosba. – Bármilyen kérdést is látott az arcomon, tisztázta: – A Hét körön belül így hívják a Harag házát. Minél hatalmasabb egy ház, annál hidegebb a köre.

Ez megmagyarázta a fürdőben található fagyos üveg- és kristálydekorációt.

– Én nem tulajdonítanék túl nagy jelentőséget ennek az állítólagos jócselekedetnek. A szerződés miatt kellett idekísérnie engem. Szüksége volt a lelkemre, hogy teljesítse az adósságát.

– Az abban a pillanatban teljesült, hogy beléptél az alvilágba. Magadra hagyhatott volna a Bűn-folyosón. Azt kellett volna tegye. – Anir hirtelen felállt, és az előszobában álló ajtó felé indult. Megkocogtatta a keretét, majd visszanézett rám. – A hetedik emeleti erkélyen tartózkodik épp. Arra az esetre, ha még veszekednél vele. Azt hiszem, jót tesz neki, hogy kihívást állítasz. Az biztos, hogy a bőre alá férkőzöl.

Mint egy mérgezett szálka egyenesen a szívébe, semmi kétség. Csábító gondolat volt, hogy megkeresem, és talán meg is tettem volna, ha nem veszek észre valamit az ágy szélére helyezve.

Valamit, ami nem tartozott oda, és ami néhány pillanattal korábban még nem volt ott. Jó éjszakát kívántam Anirnak, aztán a csukott ajtónak dőltem, némán számolva a szívem egyre szaporább dobbanásait, miközben befelé bámultam a másik szobába.

Félelem. Ezt a birodalmat a félelem éltette. És én minden lehetséges módon meg akartam tőle fosztani.

Lassan kifújtam a levegőt, és elszámoltam tízig.

Aztán kiegyenesedtem, kihúztam a vállam, és odasétáltam az emberi koponyához.

HAT

– Angelus mortis él – duruzsolta a koponya, amint centiméterekre megközelítettem, a hangja kísértetiesen hasonlított az ikertestvéreméhez. Felálltak a karomon a finom szőrszálak. Mintha Vittoria átlépte volna az élet és a halál közti határt, hogy üzenetet küldjön, csakhogy valami nem stimmelt, hibádzott. – Düh. Majdnem szabad. Szűz, Anya, Vénasszony. Múlt, jelen, jövő, megtaláld.

– Vittoria? – A hústalan állkapocs elernyedt, és bármilyen sötét mágia táplálta a koponyát, eltűnt. Nagyot nyeltem, képtelen voltam levenni a szemem az átkozott hírnökről. – Szent istennő az égben!

Hogy hogyan csempészett be valaki egy elvarázsolt koponyát anélkül, hogy Anir vagy én észrevettük volna, majdnem olyan nyugtalanító rejtély volt, mint a mágia, amivel működtették. Soha nem hallottam még olyan varázslatról, ami a halottak csontjainak parancsol. Persze, a nekromancia létező dolog volt, de a koponyát nem az elevenítette meg. Még csak nem is tiltott, il proibito varázslat tette. Ez valami más volt, valami félelmetesebb még a tiltott varázslatoknál is.

Ott hagytam a koponyát, ahol volt, leroskadtam az üvegszékre, és nagyot kortyoltam a borból, miközben az agyam zakatolt. Visszagondoltam nonna leckéire a sötét mágiáról, különösképp azon varázslatokról, amikhez a halál által megérintett tárgyakat használnak – hogy mindenáron el kell őket kerülni. Soha, egyetlenegy alkalommal sem mesélt nekünk olyan boszorkányról, aki képes volt életet manipulálni valami régen halott dologba. Ha egyáltalán erről volt itt szó. Ez csakis démonmágia lehetett. Ami azt jelentette, hogy a feladó valószínűleg a pokol egyik hercege.

A kérdés az volt, melyikük és miért.

Újra végigjátszottam magamban az üzenetet. A halál angyala él. Düh. Majdnem szabad. Szűz, Anya, Vénasszony. Múlt, jelen, jövő, megtaláld.

Az egyszerűség kedvéért, és hogy visszatartsam magam a hátborzongató hírvivő miatt feltörő pániktól, úgy döntöttem, szavanként elemzem ki, kezdve a halál angyalával.

Claudia, a legjobb barátnőm, aki maga is boszorkány, és a családja nyíltan gyakorolja a fekete mágiát, fekete tükröt és emberi csontokat használt a legutóbbi jóslása során, és az elméjét megérintették a halottak hangjai. Emellett említett valamit a halál angyaláról is.

Nem hittem a véletlenekben.

Felálltam, és körbejártam a szobában, miközben igyekeztem többet felidézni Claudia látomásaiból. Az az éjszaka rémülettel volt teli, és a részletek homályba vesztek. A monostor külső udvarán találtam rá térdre rogyva, tövig leszakadt körmökkel, ahogy értelmetlen üzeneteket ismételgetett az átkozottakról és a kárhozottakról. Azt mondta, meneküljek, de semmiképpen sem hagyhattam ott a babonás szent testvériség karmai között. Mondott valamit a ravasz tolvajról, aki ellopta a csillagokat, és teljesen kiitta őket. Hogy jön és megy.

Hogy lehetetlen kellett volna legyen…

Legalább négy démonherceget ismertem, akik akkoriban Szicíliát járták. Harag, Irigység, Kapzsiság és Bujaság. Közülük az egyik kellett, hogy a halál angyala legyen. Talán nem a szó szoros értelmében, de könnyen lehetett becenév. Megtorpantam, a földbe gyökerezett a lábam, a szívem hevesen kalapált.

Csak egyetlen démon felelt meg ennek a leírásnak. Egy este még Szamáelnek is neveztem – a halál angyalának és Róma hercegének –, mert úgy véltem, tökéletesen illik rá. Ő csak zavartan nézett rám, aztán megfenyegetett, hogy soha többé ne hívjam így. Harag.

Nem rejtette véka alá, hogy ő a háború hadvezére. Jeleskedett az erőszakban. Ha ő maga a Halál, talán nem annyira őt választották a gyilkosságok megoldására, mintsem inkább dühös volt, hogy valaki beszennyezte a nevét, és az ördög beleegyezése nélkül rángatta bele a dologba. Ez megmagyarázná, miért nem akarta Kevélység a körébe invitálni. Az ördög az engedetlenségéért büntette Haragot.

Ami, ha igaz, az utolsó morzsáig minden információt megkérdőjelezett, amit eddig kicsikartam belőle. Ha Harag már alapvető igazságokat is elhallgatott a szerepét illetően, nem lehetett tudni, meddig terjed a megtévesztése.

Megdörzsöltem a halántékomat. Harag volt az első számú gyanúsítottam mind a halál angyala, mind a rejtvény dühöt említő része kapcsán. Ezután következett a Szűz, az Anya és a Vénasszony. Ezt a részt nehezebb volt összefüggésbe hozni a gyilkosságokkal. A történelmünk szerint a Szűz, az Anya és a Vénasszony három istennő, akik az ég, a föld és az alvilág felett uralkodnak.

Régi boszorkánylegendák szerint ők szülték az istennőket, akikhez imádkozunk, és az egyikük – az ég és a nap istennője – volt az első boszorkány, a la prima strega anyja. A Szűz, az Anya és a Vénasszony olyan volt a mi istennőink számára, mint a titánok az istenek számára a halandó mitológiákban.

Ha tényleg valóságos volt, és nem mese, akkor az alvilág istennője – vagy bármelyik istennő, aki a birodalmában született – valószínűleg rendelkezett olyan mágiával, ami képes volt megeleveníteni a csontokat, de hogy miért küldött volna nekem titokzatos üzenetet, rejtély maradt előttem. Az istennők korábban soha nem mutattak érdeklődést a boszorkányokkal való kapcsolatra. Nem hittem, hogy hirtelen meggondolták volna magukat.

Akárhogy is kapcsolódott a dologhoz a Szűz, az Anya és a Vénasszony, nem egy ismert legendában volt található ennek kulcsa. Nem volt túlzás azt gondolni, hogy a démonoknak is megvolt a maguk történelme és a saját történeteik.

A válaszok nem fognak az ölembe hullani, ha bezárkózva ülök a lakosztályomban.

Kivettem egy sálat a szekrényből, és felvettem a koponyát, vigyázva, hogy puszta kézzel ne érjek hozzá. Ha Vittoria itt lenne, pillanatnyi habozás nélkül felkapta volna, és végigtáncolt volna vele a szobán, tovább szítva nonna aggodalmát a halottakhoz való affinitása miatt. Mosoly húzta el majdnem a szám szélét, de elűztem. Rejtekhelyet keresve körbepillantottam, aztán letérdeltem, és a koponyát mélyen a szekrény belsejébe löktem, majd rácsuktam az ajtót.

A helyzetet így megoldva leporoltam a kezem, és elindultam átkutatni a Harag házát.

Körülbelül egy tucatnál hagytam fel a kőlépcsők számolásával, amiken leereszkedtem. Minden egyes pompás lépcsősor egy-egy olyan emeleten ért véget, ami úgy tűnt, több ezer méteren nyúlik el. Ami bizonyára megtévesztő mágia eredménye – Harag kastélya nem lehetett ekkora.

A következő lépcsőfordulónál megálltam, hogy kinézzek a boltíves hármas ablakon. Hatalmas, borvörös színű tó csillogott egy völgymélyedésben, felszínéről lusta indákban szállt fel a füst. Egy közeli fáról egy ág a vízbe pottyant, és azonnal lángra kapott.

Magamban megjegyeztem, hogy az elátkozott tó közelébe se menjek soha, hacsak nem akarom, hogy a hús leégjen a csontjaimról. Otthagytam az ablakokat, és végigsétáltam a folyosón.

A kastély többnyire mészkőhöz hasonló, világos kőből épült, és volt néhány folyosószárny, amiket nagy, színpompás faliszőnyegekkel díszítettek gazdagon. Ezen a bizonyos szárnyon angyalokat ábrázoltak, amint szörnyetegekkel harcolnak.

A reneszánszkori művészetre emlékeztetett; a színek mélyek és sötétek voltak a halvány falak és oszlopok között. Csontból faragott ajtók nyíltak báltermekbe, használaton kívüli hálószobákba és privát szalonokba. Megálltam egy magas, kétszárnyú ajtó előtt, és végigjártattam az ujjam a finom faragáson. Virágokkal és csillagokkal díszített indák burjánzó szövevénye kúszott fel a széleken és a tetején, míg ugyanezek az indák gyökerekbe csavarodtak, és az ajtószárnyak alján a föld gyomrába merültek.

Csontvázak és koponyák, rothadásra és pusztulásra ítélt dolgok díszítették az alsó részét.

Belöktem az ajtót, és elakadt a lélegzetem. Olyan könyvtár látványa tárult a szemem elé, amilyet még álmomban sem láttam soha. Izgalom töltött el, ahogy beléptem a terembe, és végignéztem az üvegszekrények hosszú sorain. Az örökkévalóságig értek.

Széles vigyor terült szét az arcomon. Az istennők bizonyára rám mosolyogtak; ez volt a tökéletes hely, hogy mágia és mítoszok után kutassak. Ámulva ittam be a drágakövek színeiben pompázó több ezer könyv pergamengerincének látványát. Valaki színek szerint rendezte őket, a kötéseik a sárga legragyogóbb árnyalataitól kezdve a leghalványabb vajkrémes tónusokig és tiszta hófehérekig terjedtek. Vörösek, lilák, kékek, zöldek és narancssárgák; szépséges szivárvány volt ez, amit a jég ölelt körbe.

Nem tudtam elképzelni Haragot olyan békében, hogy letelepedjen egy kellemes kis esti olvasáshoz, és ha mégis, soha nem gondoltam volna, hogy ezt ilyen színpompás környezetben tenné. Inkább ébenfeketét és aranyat képzeltem el – sötét, csillogó fát és bőrt. A legkifinomultabb férfias eleganciát. Ez itt viszont…

– A Menedék. Majdnem, mint a menny, de nem olyan unalmas.

Megpördültem, egyik kezemet hevesen kalapáló szívemre szorítottam.

– Udvariatlanság így ráijeszteni valakire! Azt hittem, a démonhercegeknek kifogástalan a modoruk.

– Igen, az. Többnyire. – Harag tekintete pimaszul végigvándorolt a pánt nélküli ruhámon, és hirtelen kínzóan tudatában lettem minden egyes pontnak, ahol a selymes anyag a bőrömre simult. Gyanítottam, inkább azért szemrevételezett, hogy megbizonyosodjon arról, leendő királynéhoz méltón öltözködöm, és nem hozok szégyent magamra az udvartartása előtt, nem más okból. – A magánkönyvtáram egy szinttel lejjebb van.

– Hadd találjam ki… A pokol? Sok fekete, bőr meg arany?

– Meg rengeteg tűz, láncok és kínzóeszközök. – A mosolya gyors fogvillantás volt. Veszélyes, letaglózó. Egy másfajta fegyver, amit tökéletesre csiszolt. Talán a legveszélyesebb az arzenáljában. Különösen itt. – Amikor elég bátornak érzed magad, megmutatom.

A gyomrom kissé összeszorult a láncok, a sötét helyek és Harag gondolatára.

– A könyvtáraidat Menedéknek és Pokolnak keresztelni pont hozzád illően drámai, azt hiszem. – Végigsétáltam egy kék könyvek különböző árnyalataival teli folyosón, a démonnal a nyomomban. Nem volt szabad tovább néznem azt a mosolyt, vagy rögtön lesújt rám ez a birodalom. – Hallottál valamelyik fivéred felől?

– Irigység, Bujaság és Kapzsiság mindhárman mutattak érdeklődést arra, hogy vendégül lássanak. Nemrég megkaptuk a házaik meghívóit. – A hangja könnyed maradt, szinte már gyanúsan. – Kifejezetten kérték a jelenlétedet a Farkas lakomájának ünnepségén. Feltételezem, végül Restség és Torkosság is abbahagyja majd a tobzódást annyi időre, hogy elküldjék a saját meghívójukat.

A lupercalia egy ősi római ünnep volt, és a név nagyjából annyit tett, hogy „a farkas lakomája”, ahol az emberek kecskéket áldoztak, majd a kiömlött vérrel megkenték a gazdagok homlokát. Egyesek darabokat vágtak le a teremtményekből, aztán meztelenül rohantak végig az utcákon, és a hússal csapkodták a járókelőket. Ha a démonünnep is ehhez hasonló, inkább kihagynám.

Anélkül, hogy megfordultam volna, megkérdeztem:

– Te is rendezel lakomát?

Megjelent előttem, lazán nekitámaszkodva egy polcnak. A természetfeletti gyorsaság tökéletes bemutatója. Nem tudtam megállni, hogy ne futtassam rajta végig a szemem. A ruhája az árnyékok mély szénszínéhez volt hasonlatos. Éjszakák, selymes lepedők, titkos randevúk és olyan dolgok jutottak eszembe róla, amiknek nem szabadott volna.

– Nem. Arra várok, hogy Kevélység mit tesz.

– Magához kéretett már?

– Nem.

– Miért vársz arra, hogy mit csinál?

– Ez azon kevés alkalmak egyike, amikor mind a hét herceg meghívást kap ugyanarra a nemesi birtokra. Aztán három napig tart a pompa és a csillogás: vacsorák, vadászat, egy álarcosbál, végül a lakoma. Két tényező alapján döntjük el, hol kerül megrendezésre. Az egyik, hogy a díszvendég melyik házat választja, a másik pedig, hogy ki a legmagasabb rangú herceg, aki házigazda kíván lenni.

– Nem vagytok mindannyian egyformán hatalmasok? – Harag megrázta a fejét, de nem fejtette ki bővebben. Elfojtottam magamban a frusztrációmat. – Mi van akkor, ha a díszvendég nem a legmagasabb rangú herceget választja?

– Mindig így tesznek. És ha mégsem, akkor erősen ösztönzi rá őket a házuk, amelyikhez tartoznak. A visszautasítás súlyos sértés, és nem kevés vérfürdőhöz vezetett már az évszázadok során. – Egy röpke pillanatra csatára éhesnek tűnt. Aztán az arckifejezése elgondolkodóvá vált. – Úgy tűnik, mi, hercegek mind szenvedünk más bűnök alkalmankénti kitöréseitől.

A tekintetünk összefonódott. Megértettem, mire gondolt valójában. Harag bocsánatot kért a korábbi vitánk miatt. Ez az információ a lábam elé fektetett olajág volt. Félrerúghatom, folytatva a veszekedést, vagy elfogadhatom, és továbbléphetek.

Folytattam lassú sétámat a folyosón, egy bizonyos témát keresve, de a gyanú elkerülése végett nemtörődömséget színleltem.

– Egyébként miért ünnepeltek egy ősi római hagyományt?

– Milyen halandó tőled, hogy azt feltételezed, nem őket ihlették meg a mi rítusaink és szertartásaink – gúnyolódott. – Még annyi tisztesség sem volt bennük, hogy megtartsák a helyes dátumot vagy szokásokat.

Felhagytam a címek böngészésével, és alaposan végigmértem a démont.

– Miért mondod ezt el nekem? Netán a pokol mindegyik hercege óriási farkassá változik, és üvölt a telihold alatt? Talán aggódnom kellene, hogy a lakoma előtt a hálószobám küszöbén fogsz lihegni.

– Farkasálarcot viselünk, de tőlem ne várj lihegést. Hacsak nem kérsz meg szépen.

Nagyot nyeltem, és makacsul eltereltem a gondolataimat onnan, ahová ez a birodalom – és ez a bajkeverő herceg – rángatta őket.

– Nem válaszoltál az első kérdésemre. Miért mesélsz most nekem erről?

– Díszvendégnek jelöltek téged. – A jókedv minden nyoma eltűnt az arcáról. – A szavazásra a jövő hónapban kerül sor. Nem sok kétségem van afelől, hogy téged fognak választani. Az érkezésed a fő beszédtéma a Hét körben. Kétlem, hogy bárki más akár feleennyire érdekes lesz ebben a vérszezonban.

Csodálatos.

– Muszáj lesz nekem megölni a kecskét?

Harag farkasszemet nézett velem.

– Nincs semmiféle kecske, Emilia.

Attól, ahogy ezt mondta, megroggyant a térdem.

– Én leszek az áldozat?

– Nem. – Megkönnyebbülés áradt szét bennem erre az egyetlen gyönyörű kis szóra. – A legnagyobb félelmedet vagy a szíved egy titkát fogják kiszakítani belőled áldozatként.

– Nem! – A hangom mindössze remegő suttogás volt. Gyűlöltem.

– Igen. – Az ő hangja kemény volt, éles. Ezt is gyűlöltem. – És ez a pokol minden hercege és az összes jelen lévő alattvalónk előtt fog megtörténni. A rettegés itt hatalom. Minél nagyobb a félelmed, annál nagyobb hatalmat adsz nekünk. Sokkal jobban járnál, ha az életedet áldoznád fel. Ha elveszik a legnagyobb félelmedet, megígérhetem, vágyni fogsz valami olyan gyorsra és véglegesre, mint az igazi halál.

HÉT

– Nem! Ebbe nem egyezem bele! – A hangom ezúttal acélos határozottsággal csengett. – Azt mondtad, mindig van választásom.

Az arckifejezése fagyossá vált.

– Tekintve, ahogyan viselkedtél az utóbbi időben, már kezdtem azt hinni, elfelejtetted azt a beszélgetést.

– Most akarod megvitatni, hogy mi történt a barlangban?

– Nem, nem igazán.

– Előbb-utóbb úgyis muszáj lesz… így akár most is megtehetjük.

– Rendben. – Keresztbe fonta a karját a mellkasán. – Kezdheted azzal, hogy magyarázatot adsz a döntésedre.

A hangjából alig elfojtott düh áradt, úgy beszélt, mintha valóban lett volna választásom. Annyira meglepődtem, hogy hátrébb léptem, és alaposan végigmértem. Az állkapcsán megrándult egy izom, és a tekintete elég kemény volt, hogy még a gyémántok is megirigyeljék. Harag nem egyszerűen mérges volt, teljesen felbőszült. Szinte a bőrömön éreztem, ahogy sugárzik belőle dühének forrósága.

Hirtelen megértettem.

– Azt akartad, hogy visszautasítsam Kevélységet.

– Nem mondtam ilyet.

– Nem kellett mondanod. – Most az egyszer az arcára voltak írva az érzelmei. A döbbenetem gyorsan átadta a helyét a bosszúságnak. Ha aznap éjjel megbízott volna bennem, a dolgok teljesen máshogy alakultak volna. Kiötölhettünk volna egy új tervet. Együtt. A düh szabadjára engedte a nyelvemet. – Mondd el, miért! Követelem, hogy mondd meg, miért akartad, hogy visszautasítsam Kevélységet!

– Ne erőltesd, Emilia! Ennek a beszélgetésnek vége.

– Nem, egyáltalán nincs vége! Bántani fog?

A hozzánk legközelebbi polcok remegni kezdtek.

– Azt gondolod, hogy ezt megengedném?

– Nem tudom – válaszoltam őszintén. – Nem tudom, mi a valóság, mi a látszat vagy a legújabb ármánykodásod része. Azért hoztál ide, a démonbirodalomba, hogy feleségül menjek a fivéredhez.

– Ne keverd össze a döntéseidet a tetteimmel!

Mintha a választási lehetőségeim közül lett volna olyan, ami jó.

– Otthon kellett volna maradnom, és néznem, ahogy a démonok darabjaira tépik a világomat? Ahogy legyilkolják vagy megkínozzák a családomat és a barátaimat, és még több boszorkány szívét kitépik? Folyton arra célozgatsz, hogy volt választásom, de nem volt!

– Mindig van választásod.

– Nem, amikor ketyeg az óra, és a kapu egyre tovább reped. A legjobb, amit tehettem azért, hogy megállítsam a vérontást, az volt, hogy aláírom Kevélység szerződését. A rendelkezésemre álló információk alapján hoztam meg a döntést. Ha hibát követtem el, vagy ha bármilyen okból kifolyólag neked nem tetszik, talán mondanod kellett volna valamit aznap este. Ehelyett csak álltál ott, ridegen és dühösen, és egy szót sem szóltál!

Arany szeme összeszűkült.

– Megfordult a fejedben, hogy nem tudtam?

– Mit nem tudtál? Beszélni velem?

– Beavatkozni.

– Mágia vagy démoni rendelet miatt? – Az arcát fürkésztem, de a bosszúságát elfedte azzal az érzelemmentes maszkkal, amit mindig olyan jól viselt. Visszafogtam az indulataimat, nem akartam veszekedni. – Azt hittem, az ördög az egyetlen, akit megátkoztak. Arra célzol, hogy ez nem így van? Van valami, amit tudnom kell rólad?

A keze megfeszült az oldalán. Úgy nézett ki, mint aki legszívesebben a küzdőtérre rohanna párbajozni, hogy levezesse a frusztrációját.

– Talán ezt a kérdést a halandó családodnak kellett volna feltenned. Úgy tűnik, a történetmesélésükre jellemző, hogy kihagynak bizonyos részleteket. Elgondolkodtál már azon, hogy miért, boszorkány?

– Hogy merészeled a szádra venni a családomat…

Mágikus füstfelhő közepette eltűnt, ezzel ott hagyva engem összezavarodva. A családom nem titkolózott. Nonna egész életünkben mesélt nekünk a Gonoszokról meg a hazugságaikról és a manipulációikról. Óva intett minket a fekete mágiától és az ártól, amit ilyen varázslatokért fizetni kell. Minden szó igaz volt.

A könyvespolcok sorait róttam. Harag tévedett, vagy hazudott, vagy még több igazságot elhallgatott, mint sejtettem. Nonna mesélt nekünk az első boszorkány – a la prima strega – és az ördög közötti vértartozásról, arról, hogy az ördög véráldozatot követelt valamiért, amit elloptak tőle.

Mint kiderült, Hádész szarváról volt szó, a két amulettről, amit a testvérem és én kaptunk születésünkkor. Az ő szarvai. Harag elvette őket azon az éjszakán, amikor elhozta nekem Kevélység szerződését. Felhasználta őket, hogy bezárja a pokol kapuját, ahogyan ígérte, aztán elrejtette őket előlem.

Feltámadt bennem a düh, de gyorsan át is adta a helyét a zavarodottságnak. Nonna tudott a csillagboszorkányokról és az ördög szarváról, és nem mondott nekünk semmit.

A szarvakról a testvérem naplójából szereztem tudomást, a csillagboszorkányokról pedig Haragtól és Irigységtől, bár ők nem ezt a nevet használták. Irigység árnyékboszorkánynak hívott.

Amikor szembesítettem vele, nonna nem ismerte be rögtön, hogy tudott bármelyikről is.

Ami elgondolkodtatott, vajon mennyi mindenről nem beszélt még. Csak a legegyszerűbb dolgokat tanultuk meg földmágiából: hogyan kell egyszerű varázslatokat használni gyógynövények és szándékot jelző tárgyak segítségével. Védelmező igézeteket. Altatóvarázslatokat és más ártalmatlan bűbájokat, amikkel a vízcseppeket manipuláltuk a poháron, hogy végigcsússzanak a felületén. Csupa olyan dolgot, ami aligha igényelt nagy tehetséget.

Egy latin kifejezés vagy szó itt, egy csipetnyi ebből ott, és máris előhívtuk a varázslatot a mágikus vérünk segítségével. Volt még valami az átokkal kapcsolatban, amit nem tudtam?

Vagy a mágiánkkal, ami azt illette.

Nyugtalanul sétáltam körbe-körbe. Most, hogy kezdtem megkérdőjelezni a dolgokat, hirtelen egyre több mindent vettem észre az életünkben, aminek nem volt értelme. Nonna olyan sok időt áldozott arra, hogy a démonok módszereiről okítson minket, ugyanakkor a saját képességeink fejlesztését szándékosan elhanyagolta. Nem tudtam nem eltöprengeni azon, vajon volt-e ennek valami oka. Nonna túl okos volt ahhoz, hogy megfeledkezzen értékes leckékről.

A támadómágia bizonyára ugyanolyan fontos, mint a védekező igézeteink. De sosem tanított ilyen merész varázslatokat nekünk. Sőt, úgy tűnt, eltökélt szándéka, hogy mindenáron távol tartja tőlünk ezt a fajta mágiát. Talán volt valami veszélyes abban, ha használjuk?

Vittoriának és nekem meg volt hagyva, hogy hallgassunk rá, engedelmeskedjünk, és kövessük a szabályokat, vagy viseljük a következményeket. Én soha nem akartam felmérgesíteni nonnát, vagy kárt okozni.

De Vittoria mindig feszegette a határokat, egyáltalán nem félt a következményektől.

Harag éles megjegyzése mélyre vájt, megfertőzte a bensőmet. Pont, ahogy akarta. Fegyverzete nem korlátozódott az acélra vagy a golyókra, vagy a ravasz vigyorra és mámorító csókokra. A szavai ugyanolyan halálosak voltak, amikor célba vette velük áldozatát, és lőtt. Nem tudtam szabadulni a marcangoló érzéstől, hogy talán igaza van.

Olyan lyukak tátongtak az oktatásomban, amiket nem tudtam figyelmen kívül hagyni.

Néhány varázslat könnyen jött, mintha csak emlékezne rájuk a testem. Néhányat meg kellett tanulnom, de szinte mindig kimentek a fejemből. Nem emlékeztem, hol és hogyan fedeztem fel az igazságvarázslatot, csak arra, hogy egy nap igazságot akartam, és máris a nyelvem hegyén volt a varázsige, ami elvette a szabad akaratot. Nonna rettenetesen dühös volt, amikor elmondtam neki. Ahelyett, hogy megdicsért volna azért, hogy ilyen magas szintű mágiát használtam, megbüntetett.

Lendületes léptekkel kisétáltam a polcok közül, aztán találtam egy fenséges, túlméretezett fotelt, ahová leülhettem. Odáig követett a gondolat, ami elől nem tudtam elfutni. Talán Harag nem csak nonnára utalt.

A testvérem megtalálta az első varázskönyvet, démonmágiával zárta le a naplóját, és összehozta Kapzsiságot és az alakváltókat, olyan okokból, amiket nem teljesen értettem, tekintve, hogy az alakváltók és a démonok természetes ellenségek voltak.

Lenéztem a kezemre, és megdöbbenve láttam, hogy még mindig viselem az olajágakat mintázó gyűrűt, amit Haragtól kaptam. Szórakozottan csavargattam az arany ékszert az ujjamon. Azon tűnődtem, vajon mit fedezhetett még fel Vittoria a halála előtt. Fényt derített a teljes igazságra az ördög átkát és a vértartozást illetően? Talán ez a tudás volt mindenekfelett az oka, amiért meggyilkolták.

Valami mélyen eltemetve az emlékezetemben megmozdult, majd tovatűnt. Egy füstfoszlány, amit nem tudtam megragadni. Az a hihetetlenül furcsa benyomásom támadt, hogy az ördögöt talán nem is átkozták meg.

Ha ez igaz… akkor talán a boszorkánygyilkosságoknak semmi köze nem volt ahhoz, hogy menyasszonyt keresett, és minden, amit tudni véltem, a megtévesztés szüleménye volt. Nonna. Vittoria. A pokol hét hercege. Legalább egy közülük hazudott.

És én elszántabb voltam, mint valaha, hogy kiderítsem, miért.

Beletelt néhány frusztráló órába, de végül megtaláltam, amit kerestem. Levettem a polcról egy kezdő mágiáról íródott grimoárt, és leültem egy székre nem messze az egyik sötét saroktól. A pillantásom körbejárt a helyiségben; nem hallottam semmi neszezést, és nem láttam más jelét sem annak, hogy bárki más is tartózkodott volna a könyvtárban. Nem mintha furcsa lenne, hogy egy boszorkány mágiát tanulmányoz. Ennek ellenére nem akartam, hogy bárki rájöjjön, milyen hiányos is a tudásom. Megtörtem a kopottas bőrgerincet, és olvasni kezdtem.

A boszorka szerint, aki a könyvet írta, a mágiánk hasonlatos egy izomhoz, amit edzeni kell. Ha túl sokáig mellőzzük, elsorvad. Úgy is utalt rá, mint „Forrás”: egy hely bennünk, ami könnyen hozzáférhető, hogy meríthessünk belőle, mint egy végtelen kút a lényünk legmélyén.

„A sors bölcs fonói szerint az erőnk az istennők által ránk ruházott ajándék, és ezért hajlamos bizonyos mértékig utánozni a képességeiket. Egyes vérvonalak bizonyos varázslatok iránti affinitást észlelnek, különösen azok, akik a négy elemet használják. Ez jelzi, hogy egy boszorkánynak melyik istennőhöz kell imádkoznia, hogy az adott mágia erejét fokozza. A kevésbé emlegetett ötödik elemről, az éterről azt tartják, hogy a legritkább, de ez ebben az összefüggésben nem biztos, hogy igaz.”

Szüneteltettem az olvasást, és hagytam, hogy leülepedjen bennem ez az információ. És vele együtt egy másik érzelem is, amit inkább nem akartam közelebbről megvizsgálni. Nem egészen gyanakvás, nem is harag, de valami mindkettővel rokon. Nonna soha nem magyarázta el, honnan származik az erőnk, vagy hogyan működik. Lehetséges volt, hogy a nagyanyám sem értette egészen pontosan, de ezt nem igazán tudtam elhinni.

Ez volt az első alkalom, hogy hallottam a sors fonóiról meg arról, hogy valaki csak egyetlen istennőhöz imádkozzon. Nekünk mindig azt tanították, hogy mindannyiukhoz fohászkodjunk. Kutattam az emlékezetemben, hogy nonna készített-e valaha is oltárt egy konkrét istennőnek, de nem tudtam felidézni egy ilyen esetet sem. Talán a mi mágiánk nem állt szoros kapcsolatban egyik elemmel sem.

Átlapoztam a grimoárt, több információt keresve a sors fonóiról, de nem találtam további említést róluk. Visszalapoztam a könyv elejére, és a Forrásra összpontosítottam.

A nonna iránt érzett düh és a saját mulasztásom, hogy sosem kérdőjeleztem meg a tanulmányainkat, elvonta a figyelmemet.

– Koncentrálj!

Bár már kételkedtem a képességeimben, behunytam a szemem, kitisztítottam az elmém, és megpróbáltam megérezni az erőnek ezt a benső forrását. Először nem történt semmi szokatlan, de aztán a világ gyorsan halványulni kezdett körülöttem. Egyre sötétebb lett az elmémben. Nem tudtam semmit, nem voltam semmi. A semmivé váltam.

Szinte fekete üresség támadt bennem, ami kitátotta száját a végtelen sötétség felé. Az a furcsa benyomásom támadt, hogy már várt rám, arra, hogy merítsek belőle, és amint elismerem a létezését, azonnal magával ragad. Most már mindent éreztem. Zuhantam lefelé, lefelé, lefelé, egészen a középpontomig, nem messze a vadul dobogó szívemtől, ahol aztán megtorpantam. A mágiám itt szunnyadt. Nem voltam biztos benne, honnan tudom, de tudtam. A tudatommal körbeöleltem a mágiát, próbáltam jobban ráérezni. Valami ősi és hatalmas és robbanékony nyitotta ki fél szemét, dühösen, amiért felébresztették.

Levegőért kapva hőköltem vissza onnan.

– Szentséges istennő az égben… ez meg mi volt?

Végiglapoztam a grimoár lapjait, de nem találtam benne említést olyasfajta erőről, mint amit az imént tapasztaltam. Az biztos, hogy nem illett bele a föld, a levegő, a tűz, a víz vagy az éter kategóriájába. Hatalmas volt, mindentudó és olyan módon erőteljes, ami aggasztott. A dühe olyan intenzitással égett, ami megsemmisítette az észérveket. Ha meg tudnám idézni ezt az erőt… elpusztíthatnám a démonbirodalmat.

Nem mintha erre vágytam volna. Én csupán bosszút akartam állni az ikertestvérem gyilkosán. Vettem egy mély lélegzetet, és lehunytam a szemem, készen, hogy újra megpróbáljam.

– Ó, elnézést!

Felpillantottam a varázslatból, félbeszakítva a gyakorlást, és hangos puffanással becsuktam a grimoárt. Egy fiatal nő – göndör, koromfekete hajjal, mély, szépiaszínű szemekkel és barna bőrrel – hajolt meg előttem udvariasan. Hosszú hajába kisebb állatkoponyákat fűzött, hasonlóan ahhoz, ahogy én a virágokat tűztem a sajátomba. Sötét rozsdabarnás-rezes ruhája rásimult dús idomaira. A kezében egy erdőművelésről írott könyvet tartott, ami meglepő, ámde érdekes választás volt.

– Te biztosan Emilia vagy. Az egész udvar rendkívüli módon kíváncsi rád! Az én nevem Fauna.

Tétova mosolyt küldtem felé. Számítottam rá, hogy a pletykálás itt is ugyanolyan elterjedt lesz, mint otthon a piactéren.

– És miféle csúnya mendemondák keringenek rólam?

– Csak a szokásos! A hajad kígyókból van, a nyelved tűzből, és ha dühös vagy, lángot okádsz, mint a Kegyetlen Csúcsok hatalmas jégsárkányai. – Elvigyorodott a megdöbbent arckifejezésem láttán. – Csak viccelek! Nem olyan ostobák, hogy pletykákat indítsanak, amíg Harag herceg uralkodik itt. Mint személyes vendége, te tabu vagy. Ezt világossá tette. Legyen akár a nemesi démonudvar ura vagy hölgye, ha a nevedet bárki a nyelvére veszi, ő bizony kitépi.

– Vagy inkább addig mered rájuk, amíg elsorvadnak és meghalnak, ha a küldetését akadályozzák.

Furcsa pillantást vetett rám.

– Valójában teljesen szó szerint értette a fenyegetést. Lord Makaden szerencsés, hogy egészben megúszta. A herceg megígérte, hogy ha még egyszer illetlenül beszél rólad, a nyelvét kitűzik a trónterem elé, és addig ott marad, amíg el nem rothad. Makaden valószínűleg egyedül az udvarban betöltött előkelő pozíciójának köszönheti, hogy nem csonkították meg.

Fejben emlékeztetnem kellett magamat, hogy tovább lélegezzek, miközben a kép formát öltött előttem.

– Komolyan? Harag megfenyegetett valakit, hogy kitépi a nyelvét?

– Ez nem üres fenyegetés. Figyelmeztetés volt, amit meg kell fogadni. Őfelsége nem kegyes azokkal, akik ellene szegülnek. Ma reggel ráomlasztott egy hegyet Domitiusra, az altábornagyára. – Fauna mosolya lelohadt. – Még mindig kutatnak utána a romok között.

Nem találtam a szavakat. Anir csak annyit mondott, hogy lerombolt egy hegyet. Azt nem említette, hogy valakit összezúzott volna vele. Harag a pokol hercege. A háború hadvezére. A rettegett és hatalmas hetek egyike. Ez a hír nem kellett volna, hogy meglepjen. Szemtanúja voltam már az erőszakosságának.

Attól még emlékeztetőül szolgált arra, hogy kivel van dolgom, és hogy hol vagyok. Tökéletesen kellett játszanom a játékot, amikor a többi udvarba látogatok.

A tény, hogy Harag kárt tett egy magas rangú tisztjében, nem kellett volna, hogy megdöbbentsen. A reggeli vitánk után minden bizonnyal rajta vezette le sötét hangulatát. Ha ezt tette egy kisebb vita után, aggódtam azért, aki a legutóbbi nézeteltérésünk után érzi meg legendás haragját. A bűntudat mélyen belém vájta a karmát, bár logikusan tudtam, nincs miért megbánást éreznem. Egyedül ő volt felelős a tetteiért.

– Tudod, miért támadta meg őt Harag?

– Úgy hiszem, Domitius azt találta javasolni, hogy szolgálják fel a katonáknak a még mindig dobogó szívedet. Bár mások azt állítják, illetlen megjegyzéseket tett a testi adottságaidra. Valami olyasmit, hogy megkóstolna, hogy kiderítse, olyan édes vagy-e, mint amilyennek az „érett kebleid” sugallják.

– És a másik démon? Ő mit mondott?

– Lord Makaden arról érdeklődött, hogy őfelsége hozott-e más, egyéb nyelvhasználatra érvényes szabályt, és hogy azok milyen kivitelezésben vonatkoznak rád. – Fauna habozott. – Egyik sem vehető nagyon… humorosnak. Őfelsége jól tette, hogy csírájában fojtotta el. Egy rothadt démonbogyó megmételyezi az egész bokrot.

Igazán elbűvölő. Finoman azt adta a tudtomra, hogy a démonok tettekkel követték volna a kijelentésüket. Vagy legalábbis megpróbálták volna. Lehet, hogy nem értek a fegyverekhez vagy a harchoz, de volt némi jártasságom a pengével, köszönhetően a konyhában töltött időnek, amikor a húsokat bontottam. Tudtam, melyik létfontosságú területeket kell megcélozni, és nem haboztam volna leszúrni valakit, aki ártani akart nekem.

Amikor legközelebb látom Haragot, kérni fogok tőle egy fegyvert. Bizonyára hajlandó lesz adni valamit, amivel megvédhetem magam. Nem akartam rá vagy bárki másra hagyatkozni, ha a biztonságomról volt szó.

– A szeretőd volt valamelyikük?

– Ördögök, dehogy! – Fauna felhorkant. – Hamarosan találkozhatsz majd a vágyakozásom tárgyával. Ami azt illeti, már holnap este.

Gyanakvás és rettegés kezdett gyűlni bennem.

– Mi lesz holnap?

– Semmi túl botrányos vagy ijesztő. Csupán egy vacsora a Harag házának legrangosabb tagjaival. – Mosolya széles és ragyogó volt. – De ne aggódj! Harag herceg betiltotta az „összejöveteli zsigerelést” legkevesebb egy évszázada. Most már csak az éles pillantásunkkal fegyverkezünk fel. Szúrósan nézünk a borospoharunk mögül, és arról álmodozunk, hogy ledöfjük ellenségeinket. Tekintsd ezt gyakorlásnak a közelgő lakomára.

– Úgy hallottam, a díszvendégből kiszakítják egy félelmét. Felajánlhatja valaki, hogy átveszi a helyét? – Ha igen, akkor Haraggal vagy magával az ördöggel is alkut kötök, ha muszáj. – Esetleg egy rangosabb nemes?

– Még ha megengedett is lenne, ami könnyen lehet, nem jelentkezne önként senki. – Fauna szánakozó pillantást vetett rám. – E birodalom egyik hercege sem lenne rá hajlandó. Túl nagy hatalmat adna a többi uralkodónak. – Magához szorította a könyvét. – A Kristályszárnyban szállsz meg, ugye?

– Talán? – Megrántottam az egyik vállam. – Elég sok kristály van a lakosztályomban.

– Nagyszerű! Vacsora előtt érted megyek, és lekísérlek.

Mielőtt beleegyezhettem volna, vagy újabb kérdéseket tehettem volna fel, kisietett a könyvtárból.

Megráztam a fejem. Az első napom a Harag házában katasztrofális volt. A kihűlt állapotban érkezésem, az elvarázsolt koponya, viták a herceggel, titkok, amiket a családom talán a mágiámmal kapcsolatban rejteget, Harag seregének egy megcsonkított tagja és végül a Farkas lakomájának újdonsült fenyegetése, ami mindezek felett ott lebegett vészjóslón.

A világon semmit sem szerettem volna annál kevésbé, mint felajánlani a legerősebb félelmemet egy olyan birodalomnak, ami aztán megkínoz vele. De talán ha megtanulnám, hogyan használjam fel az erőmet, megoldhatnám Vittoria meggyilkolásának ügyét, és hazatérhetnék a halandók világába még jóval azelőtt, hogy ez megtörténne.

Magamhoz vettem a grimoárt, feltápászkodtam a székből, és visszaindultam a szobámba, mert fel kellett készülnöm a másnapra. A leomlott hegyet illető információk alapján nem sok kétségem volt afelől, hogy a vacsora komisz csata lesz a maga nemében. Olyan csata, amit szerencsés leszek, ha sértetlenül megúszok.

Nem értem el a Kristályszárnyig. Felülkerekedett rajtam a kíváncsiság, és úgy döntöttem, megnézem magamnak Harag poklát. Ismerd ki az ellenséged… és az olvasási szokásait.

Rátaláltam egy körlépcsőre majdnem a szivárványkönyvtár végében, és óvatosan leereszkedtem az alant tátongó sötétségbe. Az ébenfa, arany és bőr, amit előtte elképzeltem, nem is állt olyan távol a magánkönyvtárának valóságától. Sötét, vajpuhára kopott bőrfotelek álltak a kandalló előtt, ami az egész kőből rakott falat elfoglalta. Könnyedén a nyílásába állhattam volna, és még ha a fejem fölé emelem is a karom, akkor sem érem el a tetejét. Számos, a szén és a fekete különböző árnyalataiban pompázó, aranyszálakkal díszített szőnyeg volt ízlésesen leterítve a helyiségben.

Itt a polcok obszidiánból készültek, a könyvek pedig mind sötét bőrökbe voltak kötve. Köríves csillár lógott vaskarjaival a szabadon hagyott gerendákról, és kellemes fényt vetett a helyiségre. Tökéletes hely volt arra, hogy az ember odakucorodjon, és olvasson a pattogó tűz mellett. Még egy puha takarót is megpillantottam hanyagul az egyik olvasószék háttámlájára dobva.

Egy, a fő olvasótérből nyíló alkóvban egy sor bilincsben végződő lánc lógott a falról. Harag nem csak ugratott. Kiszáradt a szám, és gyorsan elfordítottam a tekintetem.

Nem a kínzás volt az első dolog, ami eszembe jutott. És egyáltalán nem akartam, hogy a démonbirodalom még több múló érzelmemet használja ellenem gonosz mágiájával. Bejártam a könyvtár többi részét, magamba szívva annyi mindent, amennyit csak tudtam.

Háborús stratégiáról, történelemről – démoni és emberi egyaránt –, boszorkányrituálékról szóló könyvek és naplók, grimoárok, sőt még néhány kézzel írt jegyzet is ott várakozott szépen elrendezve egy hatalmas, impozáns íróasztalon. Latinul és egy olyan nyelven, amit nem tudtam elolvasni. Semmi gyanút keltő vagy hasznos. Semmi az istennőkről vagy a mágiájukról, esetleg démonmesék a Szűzről, az Anyáról vagy a Vénasszonyról. Semmiféle varázsige koponyák vagy más csontok felélesztésére.

Csak tollak és tintatartók. Egy durva kő, amiről úgy képzeltem, penge élezésére használhatják.

Az íróasztal mögötti polcon hét kötet krónika állt az egyes démonházaknak szentelve. Valójában nyolc, ha következtetni lehetett a porban hagyott lenyomatból. Talán az egyik ház annyira termékeny volt, hogy egynél több könyvre volt szükség az összes információ lejegyzéséhez. Akárhogy is, a kötet épp hiányzott a sorból.

Úgy tűnt, egyedül a címek voltak latinul írva. Belelapoztam néhányba, de nem tudtam elolvasni a nyelvet, amin íródtak. A mellkasomban nőttön-nőtt a frusztráció, ahogy egyik kötetet a másik után toltam vissza a helyére. Soha semmi nem ment könnyen.

Egy levendulaszín folyadékkal részben megtöltött kínálóüveg és a hozzá illő kristálypohár keltette fel a figyelmemet. Kíváncsi voltam, Harag vajon mivel kényezteti magát, ezért öntöttem a pohárba egy kicsit a szeszből, és megszagoltam. Citrusfélék és gyógynövények jegyei keveredtek benne. Óvatosan belekortyoltam, és a fogamon keresztül felszisszentem, úgy égetett. Nagyon erős volt. Majdnem olyan, mint az emberi brandy, csak édesebb, vaníliás mellékízzel. Ha tompítanám egy kis tejszínnel és jéggel, fenséges lenne.

És talán segítene átvészelni a másnap estét. Küldetek majd egy pohárért a vacsora előtt.

Félretettem az italt, és leültem az íróasztalhoz, végigpróbálva a fiókokat. Természetesen zárva voltak. Egy rézből készült kígyószobor alá, amiről feltételeztem, papírnehezékként szolgált, egy elegáns betűkkel írt boríték volt dugva. Nem éreztem bűntudatot, mikor elolvastam az üzenetet.

Újra végigolvastam, nem mintha ez segített volna megfejteni az egyetlen sort. Feltételeztem, hogy a betű egy K, ami Kapzsiságot jelentette. De lehetett T is, mint Torkosság. Rájuk találtak. VIII. Irigység és Kapzsiság mindketten rá akarták tenni a kezüket Hádész szarvára, de Harag sosem mutatott különösebb érdeklődést az amulettek iránt. Arról nem is beszélve, hogy jelenleg az ő birtokában voltak, amíg Kevélység be nem engedett minket a területére.

– Akkor hát mi után kutattál, drága, titokzatos Harag?

Felkaptam a kígyós papírnehezéket, és megforgattam a két tenyerem között.

– Aú!

Felfordítottam, és megláttam, hogy kicsi, éles, geometrikus mintát alkotó barázdák türemkedtek ki az alján. Viaszpecsét volt, nem papírnehezék. Vagy talán mindkettő. Félretettem, és újra átfutottam az üzenetet. Ezúttal feltűnt valami. Nem volt senkinek név szerint címezve. Ami azt jelentette, nem lehetett tudni, hogy Haragnak szólt-e, vagy ő csak elcsípte.

Talán ezt az üzenetet az ördögnek szánták – hogy tudassák vele, visszaszerezték a szarvait. Talán az aláírás Harag valódi nevére utalt, és ő az, aki a levelet küldi. Vagy talán nem is volt semmi fontos ebben az egészben, de annyira kétségbeesetten kutattam nyomok után, hogy én magam találtam ki őket.

A dátumozás is hiányzott róla, így azt sem lehetett tudni, hogy ez friss hír vagy múltbeli. Hacsak a VIII nem erre utalt. Fogalmam sem volt, a démonok hogyan számolják az időt. A Földön a tizenkilencedik század végén jártunk, de itt akár a nyolcadik eon is lehetett. Vagy talán jelezhette a hiányzó nyolcadik krónikát. Az egész örökkévalóságot eltölthettem volna találgatással.

Félretettem a haszontalan üzenetet, szereztem egy tintatartót, egy tollat és némi pergament, újra magamhoz vettem a kezdő mágiáról szóló grimoárt, és visszaindultam a szobámba, még frusztráltabban és tanácstalanabbul, mint előtte. Abba a reménybe kellett kapaszkodnom, hogy a másnap hoz némi tisztánlátást, még akkor is, ha erre a démonok egymással szembeni modorának megfigyelésével és az udvari viselkedésük tanulmányozásával teszek szert.

Munkásosztálybeli helyzetemből adódóan otthon nem forogtam gazdag körökben, így az elkövetkező nap annak tesztje lesz, hogy mennyire vagyok képes beilleszkedni. A bosszúhoz vezető utam lassú égés lesz, nem pedig tomboló pokoltűz. Mire befurakszom a Kevélység házába, mestere leszek a tökéletes megtévesztésnek.

Amikor a Vittoria haláláért felelős démon végre megérzi dühöm lángjait, remélhetőleg már porig égettem a bűnének házát.

NYOLC

Száradó vér vagy érett merlot, serpenyőben besűrítve és borskéregben sült hússzeletre locsolva. Elfordultam jobbra is, balra is az aranyozott szegélyű teljes alakos tükör előtt. Nem tudtam eldönteni, melyik leírás ragadja meg jobban a ruha egyedi színét, amit épp viseltem. Nonna véráztatta ómennek nevezné, és azonnal imákat rebegne az istennőkhöz.

Nekem nagyon tetszett.

Én nyilvánvalóan még sosem vettem részt egyetlen nemesi démonudvar vacsorapartiján sem, és az üzenet, ami kora reggel Harag elegáns kézírásával érkezett, azt sugallta, hogy valami vadítót és ünnepélyest kellene viselnem. Erről a ruháról mindkettőt el lehetett mondani. A merev fűzős míder mély, V alakú kivágása a melleim között ért véget, sokat megmutatva bronzbarna bőrömből. A merész felsőrészre finom fekete kígyóbőrt hímeztek, míg a szoknya abban a különös sötét borvörös árnyalatban omlott a földre. A démoni luxus annak teljes gótikus pompájában.

Mivel ennek a ruhának sem volt pántja, a csillogó tetoválásom teljes egészében látható volt. Úgy döntöttem, nem veszek kesztyűt, hogy közszemlére tehessem. Nem viseltem ékszert, kivéve a gyűrűt, amit Harag ajándékozott nekem. Kétségkívül érdekes beszédtémát fog szolgáltatni.

És remélhetőleg jól szolgálja a célját.

Hiányzott az ezüst cornicello, amit egész életemben viseltem, de el kellett fogadnom, hogy az amulettem nem volt többé. Besétáltam a fürdőbe, és a leengedett hajammal babráltam. Előző nap Fauna frizurája laza, rakoncátlan és csinos volt, ezért a sajátomat is hasonló stílusba igazítottam, hogy ne találhassanak hibát a megjelenésemben. Hosszú, sötét hullámok omlottak le a hátamon, az arcomat keretező rövidebb tincsek pedig előrehullottak, miközben úgy tettem, mintha az egyik vagy másik oldalamon ülő vendégekkel beszélgetnék.

Ami nem volt így jó. Aznap este nem akartam semmi mögé bújni. A pokol urai és hölgyei bármiféle akadály nélkül bámulhatnak.

Nem számított, mennyire féltem vagy mennyire voltam ideges, nem voltam hajlandó kimutatni.

A pipereasztal egyik fiókjában kicsi madárkoponya csatokra bukkantam, amikkel hátrafogtam a hajam legfelső rétegét. A csontokat csinosan elrendeztem a fejem búbján, mintha a halál diadémját viselném, majd a hátborzongató koronába virágokat tűzdeltem. Tessék. Most már tényleg úgy festettem, mint a pokol hercegnője, vagy akár leendő királynéja. Bár a hajamban lévő csontokkal és a szememben tükröződő alig visszafogott harag ismerős csillogásával talán még a halál és a düh istennőjének is beillettem volna.

Visszasétáltam a hálószobámba, de félúton megtorpantam. Az üvegasztalon – az Anir előző esti látogatásáról maradt üveg bor mellett – egy újabb koponya várakozott.

– Vér és csont! – Szinte szó szerint.

Vettem egy mély levegőt, és megközelítettem annyira, hogy átadhassa az üzenetét. Szinte azonnal megszólalt azon a Vittoria-szerű hangon, amitől egész testemben libabőrös lettem.

– Hét csillag, hét bűn. Ahogy fent, úgy lent.

– Szent istennő az egekben! Mit jelent ez egyáltalán?

Nem számítottam válaszra, így nem is csalódtam túlságosan, amikor nem érkezett. Felsóhajtottam. Utáltam a rejtvényeket. Zavaros, haszontalan dolgok! Elővettem a tintatartót, a tollat és a pergament, amit Harag könyvtárából hoztam el, és jegyzetelni kezdtem.

Ha Harag egyik fivére vette a fáradtságot, hogy megszállt koponyákon keresztül üzeneteket küldjön, ennek mindenképpen jelentenie kellett valamit. Hacsak a hét herceg közül valamelyik nem döntött úgy, hogy unaloműzésből játszadozik velem. Amit kétségbe vontam, de azért nem zártam ki teljesen. Talán elég kicsinyesek voltak az ilyesmihez.

A hét bűnt volt a legkönnyebb megfejteni; ez egyértelműen a pokol hercegeire utalt. Az „ahogy fent, úgy lent” a jóslat egy része volt – ami már kevésbé volt világos. Senki sem tűnt teljesen biztosnak abban, hogy mit jelent. Nonna azt mondta, Vittoriára és rám vonatkozik, hogy nekünk kell békét teremtenünk mindkét birodalomban hatalmas áldozatok árán. De még ő sem tudta mindenre a választ. Vagy legalábbis ezt állította. Ki tudta már, mi az igazság? Az üzenet többi része… ahhoz némi kutatásra volt szükség.

Új sort kezdtem a jegyzeteimben, elszántan, hogy minden elméletet világosan meghatározzak, és idővel majd kihúzzam vagy hozzátegyek. Az, hogy valamit leírtam, mindig segített tisztán látni.

Ráadásul a regénybeli nyomozók is így tettek, és a könyv végére mindig megoldották a rejtélyt. Én nem voltam szakértő, de minden tőlem telhetőt meg akartam tenni. Következőnek lejegyeztem minden információt, amit csak a jóslatról fel tudtam idézni.

Elakadt a lélegzetem, amikor újraolvastam a második pontot. Az ikrek az ördög átkának végét jelzik.

– Szentséges istennő az égben! Az nem lehet…

Hogy nem vette ezt észre egyikünk sem korábban? Zsongott a fejem Claudia jövendölésétől. Arról, hogy „ő” szabadon kószál, és hogy ez lehetetlen. Nem a halál angyalára gondolt. Az ördögre figyelmeztetett minket. Ha az ikertestvérem és én véget vetettünk az átkának, akkor valószínűleg a születésünk törte meg az őt megbilincselő varázslatot, nem pedig egy általunk végrehajtott cselekedet.

Ami azt jelentette, hogy nem a pokolban volt megláncolva, ahogyan mi hittük.

Már majdnem két évtizede nem volt bezárva. Amíg én Vittoria meggyilkolása ügyében nyomoztam, ő szabadon járt, és az istennő tudja, miket csinált.

De akkor miért szállta meg Kevélység Antonio testét, és miért küldte értem Haragot maga helyett? Ha nem kényszerült arra, hogy a Pokolban maradjon, saját maga is eljöhetett volna értem. Eljöhetett volna mindegyik menyasszonyjelöltjéért, hogy személyesen kísérje őket az alvilágba. Mégis miért bízta ezt a feladatot Haragra?

Hacsak nem volt igaz a korábbi gyanúm, és valójában nem is volt szüksége hitvesre. És a gyilkosságokat más okból követték el.

Félelem cikázott végig a gerincemen. Az új órára pillantottam az éjjeliszekrényemen.

Mielőtt lefeküdtem előző éjjel, azt kívántam, bár lenne egy éjjeliszekrényem és egy órám, és mindkettő idevarázsolódott, amíg aludtam. Nem tudtam, hogy a szobát megigézték-e, hogy teljesítse a kívánságaimat, vagy Harag egyszerűen kitalálta, hogy szükségem lesz rájuk. Valószínűleg az utóbbiról volt szó. Harag elképesztően figyelt a részletekre. Mintha nem lett volna jobb dolga, mint bútorokért küldetni.

A vacsora éjfélkor kezdődött, és addig még volt hátra egy órám. Ami éppen elég időt adott arra, hogy visszaszaladjak a démonherceg magánkönyvtárába. Eredetileg azt terveztem, hogy a mágikus forrásom használatának gyakorlásával töltöm az időt, de az várhatott. Meg kellett szereznem a Kevélység házáról szóló krónikát, és visszacsempészni a szobámba. Azonnal. Démonnyelv ide vagy oda, rá fogok jönni, hogyan olvassam el, még akkor is, ha a lelkem egy újabb darabkáját kell eladnom azért, hogy sikerüljön.

Sikerült a koponyát és a lopott könyvet is betuszkolnom az első koponya mellé – mindhármat elrejtettem egy terjedelmes ruha mögé –, és éppen akkor visszacsuknom a szekrényt, amikor valaki kopogtatott az ajtón. Halkan kifújtam a levegőt, elmormoltam egy gyors imát a hazugság és megtévesztés istennőjéhez, és reméltem, hogy nemcsak hogy túlélem az éjszakát, de jobb helyzetben jövök ki belőle, mint álmodni mertem.

Lesimítottam a míderem elejét, és átsétáltam a hálószobámból a fogadószobába, ami előszobaként is funkcionált.

Ha szerencsém volt, a szapora szívverésemet csupán a vacsora miatti idegességnek vélik.

Kinyitottam az ajtót, és Fauna szélesen elmosolyodott. A vidámsága nem tűnt megjátszottnak, és ettől a görcs némileg felengedett a mellkasomban. Talán alkut köthetnék vele, hogy lefordítsa nekem a krónikát – elvégre démon; kétségtelenül rendelkezik a démonnyelv olvasásához szükséges képességekkel.

De még nem álltam készen arra, hogy a bizalmamba fogadjam.

Tekintete gyorsan végigvándorolt rajtam, miközben mit sem sejtett arról, hogy én közben rajta töprengtem.

– Csodásan nézel ki, Emilia!

– Te is! – És akkor finoman fogalmaztam. Ragyogó látványt nyújtott ezüstszín ruhájában, ami mintha folyékony fémből készült volna. A római centuriók mellvértjei jutottak az eszembe róla; már csak egy skarlátvörös szoknya vagy köpeny hiányzott, hogy teljes legyen az öltözék. – Olyan a ruhád, mint a páncélzat.

– Hogy jobban védjen a gyilkos pillantásoktól! – Rám kacsintott, aztán ismét kilépett a folyosóra, és az arckifejezése elkomolyodott. – Készen állsz? Hamarosan illene odaérnünk. A vendégektől elvárt, hogy stílusos késéssel érkezzenek, de nem annyira későn, hogy azzal felszítsák az uralkodó haragját.

Lüktetett a pulzusom. Régóta nem hallottam Harag felől – vagy láttam őt –, az üzenetet leszámítva, amit korábban küldött az öltözékemmel kapcsolatban. Fogalmam sem volt, mire számíthatok tőle az este folyamán: hogyan fog viselkedni az alattvalói előtt, figyelmen kívül hagyja-e a jelenlétemet, gúnyolódik-e velem, vagy megtisztelő helyre ültet.

Talán ő maga még csak meg sem jelenik. Talán csak a farkasok elé vet, hogy lássa, elég vad vagyok-e ahhoz, hogy agyarakat növesszek, és túléljek egymagam. A könyvtárban történt találkozásunk után úgy tűnt, határozottan neheztel a családomra. Mi lenne annál jobb módja, hogy bosszút álljon rajtuk, mint hogy magamra hagy egy vérszomjas démonokkal teli teremben?

– Harag is részt vesz a vacsorán?

– Igen.

A mély, bársonyos hang egyetlen szóval magáénak követelte a figyelmemet. A pillantásom felé siklott. Harag a folyosón állt, a rá jellemző fekete öltönyben, és a tekintete elsötétült, amint meglátott. Fején arannyal behintett, obszidiánkígyókból álló korona ült. Ha egy magas, fenyegető árnyék kelt volna életre – ami egyszerre tűnt veszélyesnek és bűnre csábítónak –, pont úgy nézett volna ki, mint ő.

Azt mondtam magamnak, hogy csupán a váratlan megjelenése a lakosztályom előtt okozta a pulzusom megugrását, és hogy ennek egyáltalán semmi köze sem volt a jóképűségéhez vagy a ragadozószerű csillogáshoz a tekintetében. A tekintetben, ami teljes egészében rám szegeződött, mintha a démonbirodalomban minden más lángokban állhatna, de ő mit sem törődne vele. Volt valami abban, ahogyan nézett, ami…

Fauna megfordult, hogy lássa, ki vonta el a figyelmemet, és azonnal mély pukedlibe vágta magát.

– Felség!

– Hagyj magunkra!

Fauna gyors, részvéttel teli pillantást vetett felém, majd végigsietett a folyosón, és eltűnt a szemünk elől. Amint teljesen elhalkult magas sarkú cipőjének kopogása, Harag lassan közelebb sétált, súlyos tekintete a fejemen viselt állatcsont koronáról az ujjamon viselt gyűrűjére ugrott, aztán levándorolt egészen a lábujjamig, mielőtt visszasiklott volna végig a testemen. Nagyon igyekeztem egyenletes időközönként levegőt venni.

Nem tudtam megállapítani, hogy mohó kapzsiság, harag vagy bujaság csillogott-e a szemében. Talán mindhárom kombinációja volt. Úgy tűnt, az alvilág már nem csak az én vágyaimat tette próbára és ösztökélte, hirtelen ő is harcba kényszerült velük.

Amikor végre befejezte az öltözékem alapos megvizsgálását, a figyelme az arcomon állapodott meg. Apró szikra rázott meg, ahogy a tekintetünk egymásba fonódott és ott ragadt.

Alig volt említésre méltó, csak egy kis statikus elektromosság, amit az ember akkor érez, ha csoszogás után fémhez ér a lábfeje egy száraz napon. Kivéve, hogy… nem egészen semminek éreztem.

Olyan érzés volt, mint a heves vihar közeledésének első előjele. Az a fajta, aminél vagy kitartasz, vagy fedezékbe menekülsz. Mintha a köztünk lévő levegő elnehezült és elsötétült volna a természet dühének ígéretétől. Ha behunytam a szemem, szinte magam előtt láttam, ahogy a mennydörgés összekoccantja a fogamat, miközben mindent felkorbácsol a szél, és azzal fenyeget, hogy magával ránt a kavargó örvénybe, és egészben elnyel. Az a fajta vihar volt, ami városokat rombol le, birodalmakat pusztít el.

És teljes egészében Harag irányította, egyetlen erőteljes pillantásával.

– Úgy festesz, mint egy gyönyörű kataklizma.

Felnevettem, enyhíteni próbálva a köztünk vibráló furcsa feszültséget. A szóválasztása elgondolkodtatott, vajon mennyire képes olvasni az érzelmeimben. Talán soha egyetlen titkom sem volt biztonságban előtte.

– Minden nő álma, hogy természeti katasztrófához hasonlítsák.

– Erőszakos forrongás. Azt mondanám, illik hozzád.

Jóképű arcán majdnem megjelent egy mosoly. Ehelyett intett, hogy pördüljek körbe. Lassan megfordultam, hogy teljes egészében megnézhessen. A ruha hátulról ugyanolyan botrányos volt, mint elölről. A mély, V alakú kivágás a csípőmig szaladt le, szinte az egész hátamat meztelenül hagyva. Vékony aranylánc kapcsolódott össze a két vállam között, és ingaként lengett a gerincem mentén – ez volt az egyetlen további ékesség, amit viseltem.

Csakis azért, mert olyan erősen füleltem, de meghallottam a lélegzetének apró remegését, ahogy élesen beszívta a levegőt. Valami elégedettséghez hasonló érzés futott végig rajtam.

Tartottam attól, hogy túlságosan feszélyezni fog, ha a testemből ilyen sok fedetlenül marad, úgy elöl, mint hátul, és hogy a ruha milyen buján tapad minden idomomra, de pont az ellenkezője történt. Erőteljesnek éreztem magam. Már értettem, Harag miért válogatta meg olyan nagy gonddal az öltözékét. Figyelmet követeltem anélkül, hogy ki kellett volna nyitnom a számat.

Ez hazárdjáték volt, amiről öltözködés közben döntöttem, és – a hátamon érzett bizsergésből ítélve, amit annak tulajdonítottam, hogy Harag képtelen levenni rólam a szemét – azt hiszem, megnyertem. A vacsorán azt akartam, hogy minden tekintet azonnal rám szegeződjön, amikor belépek, hogy minden beszélgetés hirtelen megszűnjön. Nem leszek hajlandó oszlopok mögött bujkálni, és észrevétlenül besurranni. Ha Harag alattvalói kicsit is hasonlatosak voltak hozzá, nem tűnhettem előttük gyengének. Úgy éreznék meg a félelmemet, mint a cáparaj egy csepp vért a tengerben, és ugyanazzal a ragadozókra jellemző erőszakkal csapnának le rám.

Vissza akartam fordulni felé, de Harag megállított egy könnyed érintéssel a vállamon. Csupasz bőre lángolt az enyémhez érve.

– Várj.

Talán a lágy hangnem miatt, ahogyan mondta, vagy a hangjából kicsengő gyengédség miatt, de engedelmeskedtem a kívánságának. Óvatosan a kezébe fogta a hajam, majd az egyik oldalra söpörte, hagyva, hogy a tincsek csiklandozzanak és ingereljenek, ahogy a vállamra omlottak. Az ajkamba haraptam. A váll sokkal erogénebb pont volt, mint azt valaha hittem. Vagy talán csak az volt az oka, hogy Harag olyan közel lépett hozzám, hogy megéreztem a bőrömön a teste melegét, és egy apró, kíváncsi részem még többre vágyott volna.

Egy nyakláncot emelt át a fejem fölött, aminek súlya éppen a dekoltázsom fölött állapodott meg, és a szükségesnél lassabban kapcsolta be. De nem ellenkeztem, nem léptem el tőle.

Amikor végzett, egyik ujját végighúzta a gerincemen, követve a vékony lánc vonalát, akaratlanul is előcsalva belőlem egy apró borzongást. Minden csepp önfejűségemre szükségem volt, hogy ne hajoljak bele az érintésébe. Hogy felidézzem a gyűlöletemet. Mert bizonyára ez volt, amit éreztem: a gyűlölet mindent felemésztő, tomboló tüze.

Lassan megfordultam, amíg újra szembe nem kerültünk egymással. A tekintete a nyakláncomra siklott, és végre én is lenéztem, hogy lássam, mit helyezett a nyakamba. Élesen beszívtam a levegőt, ahogy a fény megcsillant az ezüst cornicellómon.

– Az ördög tudja, hogy ezt nekem adod?

Harag nem vette le a szemét az amulettről.

– Vedd úgy, hogy kölcsönadtam, nem örökbe.

– Ezt megteheted? Nem fog megbüntetni érte?

Színpadiasan végignézett az üres folyosón mindkét irányban, aztán visszafordult hozzám.

– Látsz valakit, aki megpróbál megállítani? – Megráztam a fejem. – Akkor ne aggodalmaskodj.

– Én biztosan nem… – A szája irritáló vigyorba görbült, ahogy elhallgattam, kimondatlanul hagyva a hazugságot. Halkan kifújtam a levegőt. – Nem azt jelenti, amire gondolsz. Ne vigyorogj már!

– Egészen pontosan te mit gondolsz, mit jelent szerintem?

– Nem érdekel, mit hiszel. Egyszerűen úgy döntöttem, hogy ideiglenesen kedves leszek. Ami engem illet, pusztán eltűröm a jelenlegi helyzetünket, amíg el nem költözöm a Kevélység házába.

– Biztos vagy benne?

– Igen.

– Akkor mondd, hogy gyűlölsz engem, hogy én vagyok a legfőbb ellenséged. Sőt, még jobb ötletem támadt, mondd, hogy nem akarsz megcsókolni!

– Nincs kedvem az ilyesféle játékokhoz. – Várakozón felvonta a fél szemöldökét, én pedig küzdöttem a késztetés ellen, hogy a szememet forgassam az önelégültségétől. – Jól van! Nem akarlak megcsókolni. Most már elégedett vagy?

A tekintetében a megértés szikrája lobbant. A kelleténél egy másodperccel később jöttem rá, mit tettem; amit ő már abban a pillanatban tudott, amikor a szavak elhagyták áruló ajkamat. Közelebb lépett hozzám, mire én gyorsan hátraléptem, és nekiütköztem a falnak.

Odahajolt hozzám, a két oldalamon megtámaszkodva, és az arckifejezése olyan parázsló volt, hogy azzal tüzet gyújthatott volna.

– Hazug.

Mielőtt még mélyebb sírt áshattam volna magamnak, a szája az enyémre simult, és olyan könnyedén megfosztott a lélegzettől és minden további tagadástól, mint amilyen könnyen a lelkemet is ellopta.

KILENC

A csókja felemésztett és elcsábított. Pontosan, ahogy akarta. Nem volt gyors vagy durva, nem a gyűlölet vagy a düh táplálta. Parázs volt, egy ígéret a lángoló tűzre, amivé némi figyelmes táplálással válhat. Szinte már bájosnak találtam a helyzetet – mint két szerelmes lopott, szemérmes ölelkezése, amikor a gardedámjuk nem figyel –, amíg lassan a fejem fölé nem emelte mindkét karomat, és a csuklómnál fogva a falhoz szegezett. A foga közé vette az alsó ajkamat, és gyengéden megharapta. Akkor eszembe jutott: ő aztán nem angyal. Én pedig hirtelen túlságosan is készségesen álltam az elkárhozáshoz.

Legyen átkozott ez a birodalom az ördögi mesterkedéseivel együtt! Meg a szomja a bűnre. És az én tagadhatatlan szomjam Haragra. Abban a pillanatban nem létezett az ördöggel kötött véreskü. Nem létezett az eljegyzés vagy a családommal szembeni kötelesség. Csak ez a pillanat létezett, ez a gonosz herceg, és a folyamatosan fokozódó forróság köztünk.

Harag teste az enyémhez simult, kőkeményen és szilárdan pont a megfelelő helyeken. Bármilyen éhség tört is rám, ő ugyanazzal az éhséggel válaszolt. Bár gyűlöltem volna! Bár ne simítottam volna végig a nyelvemmel az ajkán, vagy ne sóhajtottam volna fel, amikor engedelmeskedett néma kérésemnek, és elmélyítette a csókunkat!

Ez az újfajta csók felemésztett, fosztott, lopott. Egyszerre volt bocsánatkérés és vágy és vad elutasítás, hogy alávesse magát bármilyen valódi érzésnek. Állatias éhség a legösztönösebb szinten. Nem tudtam eldönteni, hogy megrémített vagy felizgatott a gondolat, hogy engedjek ennek a vad követelésnek.

Elszakítottam magam tőle, erősen ziháltam.

– Ez a valóság?

– Igen.

Mintha csak az állítás igazát akarná bizonyítani, nekem nyomta a csípőjét, és meg mertem volna esküdni rá, hogy az egész kastély megremegett abban a pillanatban, amikor a testünk egymáshoz ért. Félreérthetetlen volt, mennyire akart engem a sötét herceg. Megragadtam a zakója hajtókáját, és visszahúztam az ajkát az ajkamhoz.

Egy heves szívdobbanásnyi ideig azt kívántam, bár ott helyben felrántaná a szoknyámat, mélyen belém temetné magát, és szabadjára engedné minden egyes csapdába esett vágyamat. El akartam felejteni, hogy hol vagyok, és mit kell tennem. El akartam hagyni minden fájdalmat, sérelmet és gyászt, ami sosem volt túl messze tőlem. Csak az érintés édes feledésére vágytam. Harag könnyedén megadhatta volna ezt. És még annál is többet.

A démonherceg visszafogta magát, és megtörte a csókunkat, csak hogy aztán lustán cirógatni kezdje a míderem felső részét. Fellángolt bennem a sóvárgás, és úgy tűnt, ő is ugyanígy érez. Végigsimított az oldalamon, és kicsit erősebben szorított magához.

– Lehet, hogy egyszer még elpusztítasz.

– Talán előbb, mint utóbb, ha nem hallgatsz el és csókolsz meg újra!

– Követelőző, angyali teremtmény…

Elnézően elmosolyodott, aztán teljesítette a kívánságomat. Ez a csók! Lassú volt, és kábító, és ráébresztett, hogy nem ő az egyetlen, akit a pusztulás veszélye fenyeget. Felfelé billentette az arcomat, végigsimított az állkapcsom vonalán, majd a kezét lecsúsztatta a nyakamra, és gyengéden végigsimított ott, ahol a pulzusom lüktetett.

Ahol hozzám ért, elektromosság szikrázott végig a bőrömön. Már majdnem elfelejtettem, hogy megjelölt, így anélkül is meg tudtam őt idézni, hogy használom a háza tőrét. Az apró, szinte láthatatlan S betű bizsergett. Nonna azt mondta, a jel hatalmas megtiszteltetés, és kevesen élveznek efféle kiváltságot.

Egyáltalán nem tetszett neki a dolog.

Azonnal visszahúzódtam magamba, és leküzdöttem Harag csókjának függőséget okozó hatását. Szinte éreztem, ahogy a démonvilág mágiája szertefoszlik, mint a visszahúzódó dagály, és a csalódottsága vonakodó hullámokban csapódik le körülöttünk.

Harag óvatosan lazított a szorításán rajtam, megérezve az érzelmeim változását.

– Miért? – sikerült kinyögnöm, a hangom még mindig szirupos volt a vágytól.

– Nem gondoltam, hogy örülnél a közönségnek.

Egy szemérmetlen kép villant át az agyamon, ahogy magáévá tesz a vacsoraasztalon. Annyira élénk volt, hogy esküdni mertem volna, még a megdöbbent vendégek mormolását is hallom, ahogy a hercegük megmutatja, milyen bűnös is tud lenni; poharak törtek össze, és villák csörrentek a legfinomabb démonporcelánon, ahogy Harag mindkettőnket a csúcsra juttatott, nem törődve azzal, ki néz minket.

Lenyeltem a feltörő ideges kuncogást. Ez a belépő minden bizonnyal olyan benyomást keltett volna, amit a Harag háza nem felejt el egyhamar. Elhessegettem a botrányos fantáziákat.

– Nem így értettem, és ezt te is tudod.

Bár azon eltűnődtem, miért most döntött úgy, hogy megcsókol.

Kivillant a foga egy mosoly látszatát keltve, és a szemébe sokatmondó csillogás költözött. Hárítás beismerve. Nem tudtam megállni, megcsóváltam a fejem, és a szám sarka felfelé görbült. Ez előrelépés volt, még ha csekély is. Vagy talán csak kezdtem jobban olvasni benne végre. Bár gyanítottam, hogy – ebben a bizonyos pillanatban – ő sem próbált annyira rejtőzni előlem. Próbáltam nem engedni, hogy az óvatosság elrontsa a pillanatot.

– Én a jelről beszéltem. Nem pedig erről – a fejemmel kettőnkre biccentettem –, bármi legyen is ez.

Egy feszült percig az arcomat fürkészte, és közben a vágy utolsó foszlányai is eltűntek az arckifejezéséből. A szeme már majdnem teljesen fekete volt. Ezúttal nem lehetett képzeltnek vélni a remegést, ami megrázta a kastélyt. Körözött egyet a vállával, mintha csak oldani igyekezne a benne és a köztünk lévő feszültséget is.

Harag odanyújtotta nekem a karját, arcán már a múlté volt a szenvedély minden nyoma.

Helyében ott állt a pokol rideg és érzéketlen hercege.

– Nem időzhetünk tovább. Ideje találkoznunk az udvartartásommal.

Az út az uralkodói ebédlőcsarnok túlméretezett, csontból faragott ajtajáig egybemosódott előttem. Nem emlékeztem, hogy Harag beszélt-e hozzám a végtelennek tűnő sétánk során, vagy pedig teljes, sztoikus csendben kísért. Valószínűleg az utóbbi volt a helyzet; nem tudtam elképzelni, hogy valaha is olyan közhelyes tevékenységbe bocsátkozzon, mint hogy a napomról vagy az időjárásról érdeklődjön.

Nem mintha eljutott volna a tudatomig.

Furcsa érzés nőtt a mellkasomban – enyhe húzás vagy mardosás, vagy a kettő furcsa elegye. Először azt hittem, a pánik verdesi magát a bordáimhoz, a félelem a köztünk történtek miatt, de nem egészen erről volt szó. Az érzés lassan áramlott szét, a szívemtől kanyargó folyamként haladt végig a karom alján.

Harag felém fordította a fejét, és a homloka mély ráncba húzódott.

Lenéztem arra, mit bámult. A cornicellóm az embereket jelző luccicare sápadt, földöntúli lilájában izzott. Ez korábban már kétszer is megtörtént. Egyszer, amikor először rátaláltam Haragra, ahogy az ikertestvérem holtteste fölött állt. Aztán ismét, amikor rábukkantam az amulettemre félig eltemetve egy alagútban, miután ellopták tőlem. Közvetlenül azelőtt, hogy a szinte testetlen umbradémonok megtámadtak, és Irigység mélyen Harag hasába döfte a háza tőrét.

A kezem ökölbe szorult, mert eszembe jutott, ahogyan Harag vére a kezemre, a körmeim alá száradt. A mindent elsöprő érzés, hogy…

– Lélegezz! – Harag hangja mély és megnyugtató volt. – Bemutatunk téged, aztán távozhatunk, ha nem akarsz maradni és együtt vacsorázni velük.

– Nem vagyok ideges.

És meglepődve tapasztaltam, hogy ez igaz is volt. Elengedtem Harag karját, és végigsimítottam az amulett hűvös fémjén megnyugtatásért, ami oly régi szokásom volt, hogy valószínűleg soha nem fogok felhagyni vele. Az ördög szarva, emlékeztettem magam enyhe borzongással. Nem pedig egy amulett, ami távol tartja a gonoszt. A nyaklánc többé már nem az az ártatlan bűbáj volt, aminek egész életemben hittem.

Amint hozzáértem, gyenge áram csapott a bőrömbe, ami eléggé megijesztett ahhoz, hogy elrántsam a kezem. Ez újdonság volt. Haragra pillantottam.

– Ezt láttad?

Bólintott, és a tekintetét egy pillanatra sem vette le az összezsugorodott ördögszarvról. Az arcán továbbra is aggodalom ült.

– Tudod viselni a vacsora alatt?

– Persze – mondtam. – Már közel két évtizede hordom.

– Ha bármiféle kellemetlen érzést tapasztalsz, azonnal szólj nekem!

Úgy tűnt, mintha Harag mondani akart volna még valami mást is, de aztán az utolsó pillanatban meggondolta magát. Erre felgyorsult a szívverésem.

– A kellemetlen alatt mit értesz?

– Bármi szokatlant. Nem számít, ha semmiség vagy látszólag ártalmatlan.

Épp be akartam számolni neki a bizsergető érzésről, de semmivé foszlott, mielőtt még a szavak megformálódhattak volna a nyelvemen. Talán tényleg csak az idegesség okozta. Hiszen az alvilágba utaztam a Gonoszok egyikével, véralkut kötöttem az ördöggel, és csak másodpercek választottak el attól, hogy találkozzam a harag hercegének cselszövő démoni udvartartásával.

Arról nem is beszélve, hogy épp az előbb csábított el valaki, aki nem a jövendőbelim volt, és az ajkaim valószínűleg még mindig árulkodón duzzadtak voltak miatta. Bár az érzelmeim Harag iránt sokkal bonyolultabbak voltak, a csókot nem utáltam. Sőt, úgy tűnt, olyan igazságot tárt fel előttem, amit nem akartam közelebbről megvizsgálni. Harag azt kérdezte, ágyba bújnék-e valakivel, akit gyűlölök, és bár az elmém még mindig zsongott a dühtől az árulása miatt, a testem reagált az érintésére.

Kizártnak tartottam, hogy Kevélység jól fogadná a fivérével való légyottom hírét. Ki tudja, vannak-e kémei ebben az udvarban, akik készségesen jelentenek minden kínos ügyet. Bár nem lett volna ellenemre, hogy elhintsem a viszály magvait a két ház között, nem akartam megharagítani a jegyesemet, és elszúrni az esélyemet, hogy felgöngyölíthessem Vittoria meggyilkolását. Minden jogom megvolt az idegességhez. Inkább az lett volna a furcsa, ha nem félek.

Harag közelebb hajolt, és végigsimított a nyakamon, a hangja olyan lágy volt, mint az érintése. Bármiféle mágia táplálta a megidéző jelét, azonnal megnyugtatott.

– Készen állsz?

Bólintottam. Az arcomat fürkészte, és azt láthatta rajta, hogy valóban felkészültem a Harag háza előtti bemutatásra. Figyelmeztetés nélkül sarkon perdült, és berúgta az ajtót. Amint a két szárny a falnak csapódott, bevonult, léptei mennydörgésként csattantak a hirtelen beállt csendben. Elakadt a lélegzetem. Egyáltalán nem így képzeltem el a nagy belépőnket. Tekintettel a finom ruhákhoz és a kifogástalan modorhoz való vonzódására, azt feltételeztem, sokkal… előkelőbb vagy kifinomultabb lesz. Több eszem is lehetett volna, mint hogy bármit is feltételezzek róla.

Elegánsan öltözött démonok sora ereszkedett térdre, fejüket lehajtva és szemüket lesütve, ahogy Harag besétált a terembe. Néhány lépésnyire megállt a hatalmas ebédlőben, és várta, hogy odamenjek hozzá. A lépteim lassúak és egyenletesek voltak, ellentétben a pulzusommal.

Egyszerre tűnt örökkévalóságnak és csupán egy másodpercnek, mire átvágtam a termen, miközben a ruhám a kőpadlón susogott, majd megálltam a harag hercege mellett.

Amikor megszólalt, a hangjában uralkodói parancs zengett.

– Álljatok fel! És köszöntsétek őfelsége Emilia Maria di Carlót, jövendőbeli királynétokat!

Az istennők bizonyára fentről vigyáztak rám, mert sikerült lenyelnem a döbbenetemet anélkül, hogy jelét adtam volna. Alig észrevehetően Harag felé fordultam, kérdő pillantással. Nekem senki sem szólt az „őfelsége” részről. Úgy képzeltem, ez csak a koronázás után lép majd életbe, vagy bármi is volt annak démoni megfelelője. A szája sarka megrándult, aztán az arckifejezése ismét megkeményedett, és azon a hűvös, könyörtelen hangon szólította meg a kíváncsi démonok sokaságát.

– Emlékezzetek, mit mondtam a tiszteletről! Mint a pokol egy hercegének jegyese, Lady Emilia státusza immáron feljebbvaló. Csakis „őfelségeként” vagy „úrnőmként” szólítjátok őt. Aki pedig megsérti, előttem felel!

Harag különösképp rámeredt egy lordra, és feltételeztem, ő volt az, akiről Fauna említette, hogy korábban már megfenyegetett egyszer. Nem szívesen lettem volna annak a pillantásnak a célpontja – elég fagyos volt ahhoz, hogy néhány körülötte álló nemes is beleborzongjon. És egyáltalán nem olyan alattvalóknak tűntek, akiket könnyű megfélemlíteni.

– Tekintsétek ezt az utolsó figyelmeztetésemnek!

Harag ekkor felém fordult, és a karját nyújtotta. Belékaroltam, és felszegtem az állam. Egymás mellett sétáltunk a terem hátsó részében felállított hatalmas asztal felé, én pedig közben alig észrevehetően végigjártattam a tekintetem a termen, magamba szívva a látványt. A legtávolabbi falon faliszőnyeg függött, ami egy harcos angyalt ábrázolt, amint démonokkal csatázik. Levágott fejek hullottak a lába elé. Vérfoltosan és világtalan tejfehér szemekkel. Érdekes választás egy ebédlőcsarnokba.

Elfordítottam a fejem ettől a roppant derűs jelenettől. Az asztal, ami felé tartottunk, egyetlen gyönyörű, öreg fából volt kifaragva. Különböző örökzöldekből összeállított girland futott végig a közepén, valamint egy vaskandeláber, aminek pókszerű karjai éppen csak kiemelkedtek a zöld dísz fölé. Hosszú, krém- és aranyszínű gyertyák díszítették egyik végétől a másikig, kellemesen pislákoló fényt adva. Fekete cseréptányérokat helyeztek el az aranyozott székek előtt. Az evőeszközök is ugyanabból a mélyaranyból készültek. A tálalás maga volt a rusztikus elegancia. Férfias élek, helyenként megszakítva a melegség váratlan jeleivel. Tökéletes egy harcos hercegnek. Rettenetesen tetszett!

Harag az asztal közepe felé vezetett minket, ahol két nagyobb és díszesebb ülőhely állt. Nem egészen trónok voltak, de nem álltak messze tőle. Ellentétben azzal, amit az emberek királyi udvarairól hallottam, itt nem az asztal két végén ültünk le. Mi voltunk középen, és mindenki más körülöttünk foglalt helyet. A terem két oldalán két sor hasonló, de kisebb faasztal húzódott, folyosót alkotva, amin végigsétálhattunk.

Ezek mellett az asztalok mellett nem aranyszékek álltak, hanem hozzájuk illő fapadok. Mindegyik asztallapon rengeteg gyertya sorakozott, tüzes asztaldíszt képezve a pokol leghidegebb körében.

Szolgák, akiket nem vettem észre a fal mellett állni, most előreléptek, és elegánsan kihúzták a székeinket, ahogy megkerültük az asztalt. Harag megvárta, amíg leülök, és csak azután foglalt ő is helyet. Hamar teletöltötték a poharunkat sötét borral, és letették elénk.

Fagyott bogyók bukkantak a felszínére, elbűvölőn és csábítón. A herceg felé fordultam. Éppen meg akartam kérdezni, miért nem mozdult senki más, hogy asztalhoz üljön, de a nyelvembe haraptam.

Harag pillantása már rám szegeződött, a szeme szinte izzott a gyertyafényben.

Minden más elhalványult. Mintha csak ő és én lettünk volna a teremben, az egész birodalomban, és nem tudtam megfékezni a gondolataimat, hogy ne térjenek vissza a korábbi, botrányos látomáshoz, hogy addig szeretkezik velem, amíg csillagokat látok. Pontosan úgy, ahogyan azt a kedvenc romantikus regényeim hetyke hősei ígérték vonzalmuk és vágyuk tárgyának.

Ez a borzasztó birodalom és a bűnös hajlamai! Ennél rosszabb alkalmat nem is találhatott volna az ördögi mágiájára. Bár annyira nem voltam meglepve. Harag említette, hogy a birodalom megérzi, mikkel küzdesz különösképpen, és a felszínre hívja azokat. És bennem határozottan harcot vívtak a legbensőbb érzelmeim a testi vágy ellen.

Amíg nem bogozom ki ezt a belső háborút, addig valószínűleg tovább gyötörnek ezek a késztetések.

Elszakítottam a tekintetem Haragról, és kényelmetlenül fészkelődtem a székemben, a boromat méricskélve. Vagy segítene elterelni a figyelmemet, vagy vad lénnyé változtatna, aki megpróbálja leszaggatni a herceg ruháját. A ruhájára gondolni szörnyű hiba volt; hamar ahhoz vezetett, hogy ing nélkül képzeltem el. Vér és csont, ez a tiltott vonzalom percről percre rosszabb lett!

Talán ki kellene mennem szívni egy kis friss levegőt. Körbepillantottam egy erkély vagy terasz után kutatva. Azonnal le kellett hűtenem magam. Az uralkodói bemutatásom után aligha volt kétséges, itt mindenki tisztában van vele, hogy a fivérének voltam elígérve. Nem tűnt volna túl helyénvalónak, ha nyíltan kéjelgek e herceg után, amikor a démonok királyához készültem feleségül menni.

Harag közelebb hajolt hozzám, az ajka szinte súrolta a fülemet, és éreztem, hogy elmosolyodik. A hangja elég halk volt ahhoz, hogy csak én halljam.

– Egy szavadba kerül, és elküldöm őket.

Fellángolt bennem a kísértés.

– Ennyire idegesnek tűnök?

– Szinte biztos vagyok benne, hogy amit érzek, annak semmi köze az idegességhez.

Elöntött a pír. Fogalmam sem volt róla, hogy megérzi a… vágyat. Az istennő átkára! Ez a birodalom sírba fog vinni. Visszakényszerítettem a gondolataimat arra, miért is jöttem ide. Nem a csábítása vagy a vágy volt az oka, hogy eladtam a lelkemet. Hanem a bosszú. A düh. És ezek az érzelmek erősebbek voltak minden bűnös mágiánál.

Vagy bármelyik bűnösen csábító hercegnél.

A fülébe suttogtam.

– Érzed a kést is, amivel kapcsolatban most azt fontolgatom, hogy leszúrlak vele, felség?

– Ha ezzel próbálsz témát váltani, épp csúfos kudarcot vallasz. – A keze az asztal alá süllyedt, és gyengéden megállapodott a térdemen. Nem volt kétségem afelől, hogy ezzel azt jelezte, a legutóbbi hazugságom nem maradt észrevétlen. – Az még jobban érdekel, hová vezethet ez az egész, úrnőm. Elfelejted, melyik bűn felett uralkodom. Meglehetősen élvezem a késekkel való játszadozást.

– Az alattvalóid minket bámulnak.

Szabad kezével a szájához emelte a borát, és ivott egy hosszú, óvatos kortyot. Úgy viselkedett, mintha csak kettesben élveznénk az italt, nem pedig a pokol urai és hölgyei figyelnék minden mozdulatunkat.

Letette a serleget, és végignézett a néma, bámész tömegen.

– Helyet foglalhattok!

Nem szívesen ismertem be, még magam előtt sem, de az érintése kordában tartotta az idegességem, miközben a nemesi udvartartás asztalhoz ült. Nehéz volt a félelemre koncentrálni, amikor hosszú ujjai a ruhám vékony anyagát simogatták, és minden figyelmemet arra a pontra irányították, ahol hozzám ért. Azt képzeltem, próbál megnyugtatni, de az érintése éppen az ellenkező hatást váltotta ki. A szívem hevesen kalapált.

Az átkozott hercegre úgy tűnt, semmilyen hatással sincs. A pillantásom az ölére vándorolt.

– Örülök, hogy végre megismerhetlek, Lady Emilia! Istennőnek nézel ki ma este. Kész igézet, amelyet nem felejtünk el egyhamar.

Harag keze egy pillanatra megfeszült a lábamon, majd lassan végighúzta az ujját a ruhám külső varrásán. Eltéptem a tekintetem a hercegről. Közvetlenül az asztal túloldalán egy szőke démon vigyorgott a széke mögött állva. Ő volt az a nemes, akire Harag korábban olyan szúrósan rámeredt. Nem viszonoztam a mosolyát.

– Elnézést, nem hiszem, hogy bemutattak minket egymásnak.

– Lord Baylor Makaden vagyok, úrnőm.

Valóban az a démon volt, aki az illetlen megjegyzéseket tette. Leült, és azonnal beszélgetésbe elegyedett a két oldalán helyet foglaló urakkal és hölgyekkel. Még több nemes csatlakozott hozzánk udvariasan, és hamarost tálcákon kezdték kihozni az ételt.

Filézett húsokat leveles tésztában sütve. Fűszerekbe forgatott sült zöldségeket. Ropogós kenyereket, amik ínycsiklandó fűszerektől illatoztak. Sötét mártásokkal és szószokkal teli tálakat. Egyik étel sem volt ismerős, vagy emlékeztetett az otthonomra, de nem is voltak annyira különbözőek, mint amitől féltem. Titokban furcsa, többszemű állatoktól és gőzölgő, nyers belsőségektől tartottam. De ez őszintén fenséges volt.

Harag elvette a kezét a térdemről, hogy aztán meglepjen azzal, hogy felszeleteli a húst, és mindenből szed egy kicsit a tányéromra, ami az asztalon roskadozott. A többi urak és hölgyek lesütött szempillák alól figyelték, és néhányan elég merészek voltak ahhoz, hogy összesúgjanak. Az volt az érzésem, hogy ez nem a hercegre jellemző viselkedés. Harag nem vett róluk tudomást, bár kétségtelenül érezte magán a tekintetüket és a néma találgatást.

– Szeretnél még több szószt, úrnőm? – kérdezte.

Felé fordítottam a fejem, a pulzusom dübörgött. Egyértelmű volt, hogy rájátszik a dologra, de fogalmam sem volt, kinek a kedvéért. Belementem a játékba, és megráztam a fejem.

– Nem, köszönöm, felség.

Úgy tűnt, a címének használata a kedvére van, bár nem hittem, hogy az ajka alig észlelhető felfelé ívelését bárki más észrevette volna. Miután az enyémmel végzett, bőséges adagokat halmozott a saját tányérjára is, majd beszélgetésbe elegyedett a tőle balra ülő lorddal.

Ez volt az a herceg, akire korábban számítottam, akinek példás a modora. Nem az a barbár, aki berúgja az ajtót. Bár mindkét aspektusa érdekfeszítő volt. Az istennő segítsen rajtam! Egyáltalán nem lett volna szabad érdekesnek vagy vonzónak tartanom őt.

Udvariasan végighallgattam a mellettem ülő nemes hölgyet, amint a szobalányáról panaszkodott, aztán az emésztési zavaráról meg a fogadótermében álló faliszőnyegről, amit megrágtak a bogarak.

Miközben ettem, hagytam, hogy szabadon csacsogjon mindenről, ami feldühítette. A pillantása végigvándorolt a tetoválásomon, az amuletten, és megpihent az ujjamon lévő gyűrűn, de nem kérdezett róluk. Ez idáig senki nem kanyarodott semmiféle említésre méltó témára, és nem hittem, hogy az unalmas pletykákon kívül bármi mást megtudhatok. Ma este az udvar a lehető legjobb modorát fogja mutatni.

Nem voltam biztos benne, hogy örülök ennek, de legalább az étel megérte a fáradságot. A hús a tányéromon olyan puha volt, mint a vaj, és olyan gazdag volt az íze is. Nagyon kellett igyekeznem, hogy a beszélgetésekre koncentráljak, és ne vesszek el az ízek forgatagában. Bárki is készítette az ételt, mérhetetlenül tehetséges volt. Szívesen megfigyeltem volna a konyhában, és közben jegyzeteltem volna. Talán kísérletezhetnék a saját szószvariációimmal is. Egy kis tengeri sót és fűszernövényeket adnék a leveles tésztához, hogy kiteljesítsem az ízeket, amikkel a húst pácolták.

Többször is magamon éreztem egy tolakodó tekintetet, és felpillantva Lord Makaden szemét találtam a mellkasomra szegeződve. Mohó arckifejezéséből ítélve nem az amulettemet nézte. Oda sem hederítettem rá, ahogyan Harag is tette. Az olyan férgeknek, mint ő, nem érdemes semmiféle figyelmet szentelni. Bár ez az összehasonlítás aligha volt igazságos szegény férgekkel szemben.

A mellettem ülő nő, aki végre bemutatkozott Lady Arcaline-ként, felhagyott a haraggal teli panaszainak ecsetelésével annyi időre, hogy megkérdezze:

– Találkoztál már valakivel az udvarból a ma esti vacsorán kívül?

– Igen, Lady Faunával a könyvtárban.

Lady Arcaline lenézően ciccegett, majd a másik oldalán ülő démon felé fordult.

Mindazok után, ami történt, teljesen megfeledkeztem Faunáról. Kortyoltam egyet a boromból, és körbenéztem a teremben, meglepetten konstatálva, hogy Anirral és egy másik fiatal démonnal beszélget az asztalunk végében. Kár, hogy nem közelebb ültették őket; sokkal élvezetesebb lett volna úgy a vacsora.

Mielőtt tépelődni kezdtem volna azon, hogy bajtársiasságot érzek valakivel Harag udvarában, Lord Makaden áthajolt az asztalon, merészen bámulva az ajkamat. Ez egy fokkal jobb volt a nem túl tapintatos szemlélődéséhez képest, amivel a dekoltázsomat mustrálta. Szerencséje volt, hogy Harag még mindig a balján ülő lorddal beszélgetett, és nem vette észre az illetlen bámészkodását. Hajlandó voltam elnézni az idiótaságát az este békéjének megőrzése érdekében. Holnap már más lesz a helyzet.

Megkóstoltam egy újabb falat húst és egy kicsit a fűszeres zöldségekből. Tényleg isteni volt!

– Ha szabadna, Lady Emilia. – Makaden kellemetlen hangja vonta el a figyelmemet a tányéromról. – Volt már valaha részed olyan élvezetben, mint amilyen a démonétek? Minden egyes falatnál úgy festesz, mint aki az eksztázis mámorában szárnyal. Be kell vallanom, teljesen magával ragadó. Irigykedem a villádra!

A hozzám legközelebb ülő nemesek tovább folytatták az udvarias beszélgetést, de éreztem, hogy a figyelmük ránk irányul. Ez egy célzott kérdés volt, ami majdnemhogy az illetlenség határát súrolta. A vacsora során az egyik dolog, amire felfigyeltem, hogy bizonyos témák itt is ugyanolyan botrányosnak számítottak, mint a halandók világában. Csakhogy itt a botrányt, úgy tűnt, a más bűnökre való nyílt hivatkozás jelentette.

Nem riadtam vissza a kérdés megválaszolásától.

– Mondd csak, Lord Makaden, téged mindig ennyire lefoglal, hogy mi történik mások szájával? Talán át kellene gondolnod, melyik bűn házával állsz leginkább összhangban.

Belekortyolt a borába, majd ujjával végigsimított a pohár peremén, miközben egy pillanatra sem vette le a szemét az ajkamról. Minél tovább bámult, a düh, amit eddig igyekeztem visszafogni, annál hevesebben fortyogott bennem.

Azon töprengtem, vajon milyen benyomást keltenék a Harag háza előtt, ha megcsonkítanám még a következő fogás érkezése előtt. Tekintve, hogy Harag betiltotta az „összejöveteli zsigerelést”, úgy képzeltem, ez valaha meglehetősen gyakori volt. Mint leendő királyné, én talán megúsznám a büntetést. Talán megérné kiváltani Harag dühét, csak hogy letöröljem azt a visszataszító ábrázatot Makadenről.

– Óva intettek attól, hogy szóba hozzam a nyelvedet, úrnőm, ezért nem fogok megjegyzést tenni a csípősségére. Azonban, ha már szóba hoztad mások száját, nem tudom leküzdeni a kíváncsiságomat. Úgy tűnik, kellően élvezed a húst, de kóstolt-e már az a tökéletes kis szád farkat?

Az állkapcsomat olyan erősen összepréseltem, csoda volt, hogy Harag nem hallotta meg a fogam csikorgását. Lord Makaden nem a malacfarokra gondolt, ami bizonyos helyeken ínyencségnek számított, bár a szavait elég ravaszul válogatta meg ahhoz, hogy úgy tehessen, mintha arra célzott volna. Lassan kifújtam a levegőt. Csak próbált felpiszkálni.

Nem voltam hajlandó engedni, hogy sikerrel járjon.

– Ha még nem, ezt hamarosan orvosolnunk kell! Talán ma este? – Belemártotta az ujját a borba, majd lassan leszopogatta róla az italt. A széles mosoly, amit rám villantott, nem ért el gyűlöletes szeméig. Egy pillanatig arról fantáziáltam, hogy kivájom az arcából azt a két gonosz golyót. – Sőt, én magam fogom elkészíteni neked. Nem egyszer mondták már, hogy milyen jó az enyém.

A kezem a késem nyelére szorult. Semmit sem akartam jobban, mint a szívébe döfni. A következményekkel mit sem törődve felkaptam a pengét, és felálltam, amitől gyönyörű székem lába harsány figyelmeztetéssel csikordult meg a kőpadlón.

A terem egy emberként kapott levegőért. Ez volt az utolsó hang, ami hallatszott, mielőtt Lord Makaden gurgulázva sikoltozni kezdett. Meleg folyadék spriccelt a mellkasomra és az arcomra. Annyira megdöbbentem, hogy a kés kihullott a kezemből, és megtöröltem az arcomat. Az ujjaimra vörös folyadék tapadt.

Egy másodperccel később megcsapta a torkomat a fémes illat. Vér. Vér pettyezte az asztalon végighúzódó örökzöld girlandot, vér pettyezett engem. A tekintetem a forrására ugrott.

Az asztalon, a hitvány lord számára megterített helyen egy levágott, felnyársalt nyelv meredezett.

Lebámultam a késemre, még pislogni is elfelejtettem, mert hirtelen nem tudtam, én támadtam-e rá. Aztán észrevettem Harag házának tőrét. Még mindig vibrált attól az erőtől, amivel átdöfte nemcsak a tányért, hanem mélyen az asztalt is. Halkan kifújtam a levegőt, képtelen voltam elfordítani a fejem. A levendulaszín drágakövek dühösen izzottak a kígyó szemében. Vagy talán vérszomjasan.

Megfeledkeztem róla, a tőr mennyire örömét leli a felkínált áldozatokban.

– A vacsorának vége – jelentette ki a démonherceg veszélyesen halk hangon. Kirántotta az asztalból a véres pengét. – Kifelé!

TÍZ

A székek és padok azonnal megcsikordultak a kőpadlón. Anir egy pillanattal később mellettem termett, határozottan, de gyengéden megragadta a könyökömet, és kikísért az uralkodói ebédlőcsarnokból, majd felvezetett egy lépcsőn, ami egy élénk színű, kerti jelenetet ábrázoló faliszőnyeg mögött rejtőzött.

Annyira le voltam döbbenve, hogy nem tiltakoztam. Hátra sem néztem, hogy Harag követ-e minket. Talán éppen tovább mészárolta, ami még Makadenből megmaradt. Nyársra húzta a különböző szerveket, hogy aztán kihelyezzék a kastélyon kívül, bőkezű felajánlásként a ki tudja, miféle dögmadárnak, ami ezen az elátkozott égbolton köröz. Jóságos istennő! Még mindig hallottam a nyomorult lord üvöltözésének tompa visszhangját. Kirázott tőle a hideg.

– Hogyan? – Alig tudtam felfogni az elmúlt hatvan másodperc történéseit. Harag olyan gyorsan mozdult, hogy az agyam nem is érzékelte a támadást, csak amikor már vége is volt. Aztán ott állt, és halkan távozásra utasított mindenkit, mintha nem épp az előbb fosztott volna meg valakit brutálisan egy testrészétől…

A karomat dörzsölgettem; a lépcsőház hirtelen elviselhetetlenül hidegnek tűnt.

– Figyelj, hová lépsz! A kövek egyenetlenek ezen a folyosón.

Megmarkoltam a szoknyámat, és arra összpontosítottam, hogy olyan gyorsan másszam meg a lépcsőt, amilyen gyorsan a cipőm és a ruhám csak engedte. A sokk fokozatosan átadta a helyét egy teljesen más érzésnek. Egy olyan érzésnek, ami legalább annyira meglepett, mint a hirtelen fellángoló erőszak. Szinte fájdalmasan görcsösen szorítottam a ruhámat, mintha épp az anyagot akarnám megfojtani.

Anir egyik lépcsősor után a másikon vezetett fel minket, időnként hátrapillantva a válla felett, miközben a szabad kezét a pengéje markolatán tartotta. Nem tudtam elképzelni, hogy bárki is olyan bátor vagy ostoba legyen, hogy követ minket, különösen a véres jelenet után, ami elől elmenekültünk.

Harag felrobbant már egy célzástól. Ha valaki megpróbálna megtámadni vagy megsebesíteni, a gyors halál irgalom lenne számára. A démonherceg arcán viszont nyoma sem volt az irgalomnak.

Csak a jeges düh sütött róla.

Ami sokkal rosszabb volt. A forró indulat végül felégeti önmagát, de a fagy, ami a herceg vonásaira kiült, jéghideg volt. Évszázadok telhetnek el, és a haragja friss marad.

A lépcső tetején egy rejtett panelen át léptünk ki, és enyhe bizsergés futott végig rajtam. Anir nem szólalt meg újra, amíg a lakosztályom ajtaja előtt nem álltunk.

Szigorú tekintete még ott is végigpásztázta az üres folyosót, mintha fenyegetésre számítana. Nekem nem voltak ilyen aggodalmaim. A lakosztályom ennek a szárnynak majdnem a legvégén helyezkedett el, és az enyémen kívül csak egyetlen másik ajtó nyílt róla. Függetlenül attól, hogy Makadennek voltak-e szövetségesei, dühös démonok, akiket megvadított választott házuk bűne, Harag gondolkodás nélkül kiiktatná őket.

Ha a dühöm afrodiziákum volt a számára, akkor az udvartartásának mérge valószínűleg bőkezűen táplálta és fokozta az erejét. Haragot a szó minden értelmében a düh éltette.

A folyosó másik vége felé pillantottam; egy díszes vaskapu ereszkedett le a mennyezetről, kizárva mindenkit, aki megpróbálna belépni a kastély ezen részére. Sajogni kezdett az állkapcsom, olyan erősen összepréseltem. Nem repestem az örömtől, hogy be voltam zárva, de legalább a titkos panelen át volt egy másik kijárat, ha ki akartam jutni. Egy olyan kijárat, amit varázslattal védtek, ha jól sejtettem a bizsergő érzés okát. Harag ugyanezt a varázslatot használta az emberi birodalomban, hogy megvédjen a fivéreitől.

A tény, hogy a saját nemesi házában is óvintézkedéseket tett, nem töltött el megnyugvással, de bíztam benne, hogy senki sem fog tudni átcsúszni a védelmén.

– Makaden már réges-régen kiérdemelte.

Anirra néztem.

– Volt egy ilyen érzésem.

– Akkor miért… – A hangja elakadt, amikor rendesen szemügyre vett. – Dühös vagy.

Nem. Egyenesen szétvetett a méreg. Csoda volt, hogy nem gomolygott gőz a fülemből.

Ha nem vagyok képes egymagam elbánni az olyan visszataszító teremtményekkel, mint Lord Makaden, akkor soha nem nyerem el sem ennek az udvarnak, sem egy másiknak a tiszteletét.

Harag hálás lehet, hogy nem ő állt ott velem szemben. A torkához nyomnám a drágalátos pengéjét, letépném magamról a ruhát, és megfürödnék meleg vérében, ahogy fültől fülig felvágom a torkát.

A váratlan élvezet, ami végigsöpört rajtam egy ilyen sötét, gonosz dologra gondolva, visszarántott a józanságba. Bár a dühöm lángjai elcsitultak, a harag parazsa megmaradt. Közel sem borzadtam el annyira ettől a majdnemhogy vérszomjtól, mint amennyire illett volna.

Anir szája sarka felfelé görbült. Biztosan kiolvasta a szememből a gyilkosság gondolatát, és azon mulatott. De elég bölcs volt ahhoz, hogy ne nevessen.

– A magánlakrésze ennek a folyosónak a végén van. Adj neki tíz percet, addigra biztosan ott lesz.

Túl dühös voltam ahhoz, hogy kiüljön az arcomra a meglepettség. Hát persze hogy Harag magához közel szállásolt el. Alaposan szemmel akarta tartani a fivére menyasszonyát. Kötelességtudó katona, mint mindig. Kivéve akkor, amikor vacsora előtt megcsókolt. Kételkedtem benne, hogy az a parancs része lett volna. Bár őt ismerve, talán ez is csak egy újabb ravasz terv volt, amit a lefoglalásomra ötölt ki, hogy addig se okozzak gondot.

Sarkon fordultam, és becsaptam magam mögött a lakosztályom ajtaját.

Azzal ütöttem el az időt, hogy lemostam magamról Makaden vérét. A pipereasztalnál ültem a fürdőmben, egy vászontörülközőt mártogatva a kristály mosdókagylóba, ami rózsaszínes vörösre színezte a vizet. Letörölgettem a maradék nedvességet, és közben a néma nőt bámultam a tükörben. Semmi nyomát sem találtam annak a lánynak, aki a testvérem meggyilkolása előtt voltam.

Az az Emilia meghalt az ikertestvéremmel együtt abban a kamrában, kitépték a szívét is, és nem úgy tűnt, hogy valaha is visszatér. Nem számított, milyen keményen küzdöttem, kit csaptam be, vagy mennyit alkudoztam el a lelkemből, a testvéremet semmi sem hozhatta vissza. Még ha sikerülne is elpusztítanom azokat, akik Vittoriának ártottak, nem láttam módját, hogy valaha is boldogan visszatérjek ahhoz az egyszerű, csendes élethez. Ahhoz az élethez, amiben teljesen elégedett voltam csupán a könyveimmel és a receptjeimmel.

Ez az új valóság furcsa volt, de mégis helyes. Olyan élet volt ez, amiben nem borzadtam el az erőszaktól, csak dühöngtem, hogy a kiszabott büntetést kiragadták tettre vágyó kezeimből. A halálon gondolkodtam, azokon, akiket elvesztettünk, és azon, hogy az elvesztésük cserébe valami létfontosságú dolgot lopott el tőlünk.

Egy könnycsepp gördült le az arcomon, ahogy félretettem a vérfoltos törülközőt.

– Elég – mondtam halkan, de erőteljesen magamnak, miközben felálltam. A tenyeremet a pipereasztal tetejére támasztottam, és a tükörképemet bámulva előrehajoltam. – Elég!

Nem volt többé hely a szomorúságnak vagy a bánatnak az életemben. A szívemben.

Erősen koncentráltam erre a dühre, arra a szikrára a bensőmben, közel a mágiám forrásához. Olyan volt, mintha egy lávató bugyogott volna bennem, készen arra, hogy kitörjön. Még soha nem éreztem ilyen mértékben az erőmet, és rádöbbentem, nem kellene sok ahhoz, hogy használni tudjam. Csak annyit kellene tennem, hogy érte nyúlok, és megragadom.

A mágiámra összpontosítottam, elképzeltem, hogy kivonom onnan, ahonnan ered, és tenyérnyi lánggá változtatom. Ahelyett, hogy harcoltam volna magammal, és erőltetem, hogy engedelmeskedjen a hívásnak, mindent elengedtem.

A gondolataimat, a félelmeimet. Az aggodalmaimat.

Mindent elengedtem, kivéve a dühömet. Ahhoz úgy ragaszkodtam, mintha a világegyetem legfontosabb esszenciája lenne. Mert ez is a legfontosabb dolog a pokol ezen körében. Ha a harag hercegének dühe egy gleccser, az enyém egy tomboló pokol volt. És nem fog egyhamar kialudni.

Belélegeztem és kilélegeztem, elképzeltem, ahogy új életet lehelek a tűzbe. Ha úrrá tudnék lenni a dühömön, ha képes lennék érzelmek nélkül összpontosítani rá, talán olyan hevesen és olyan sokáig égne, hogy még a Haragot körülvevő áthatolhatatlan jeget is megolvasztaná.

Kinyújtottam a tenyerem, és azt suttogtam:

– Fiat lux.

Legyen világosság.

Néhány halandó számára talán istenkáromlás. De nem a boszorkánynak, aki jelenleg az alvilágban lakik, és az ördög jegyese. Egy apró, rózsaarany színű lánggolyó lebegett a tenyerem felett. Úgy ropogott, mint a valódi tűz, de nem égetett meg. Vártam, hogy megrohanjon a fájdalom, hogy a húsom sisteregve felhólyagosodjon. Vagy feketére szenesedjen. Hogy Harag gyűrűje leolvadjon az ujjamról.

A tűz csak egyre fényesebben égett, lágyan lüktetett, mintha köszöntene.

Érzéketlenül bámultam, ahogy lángoló virággá változott. A másodperc töredékéig fontolgattam, hogy a falhoz vágom, és végignézem, ahogy a szobám – és annak minden előkelő bútora – elhamvad. A parázs apró rügyei szerteszét fellobbannak és kivirágoznak, és a hamu és láng kertjévé változtatnak mindent.

Lassan behajtottam az ujjaimat és a tenyerembe zártam az égő virágot, úgy oltottam el, ahogy nekem kellett volna kioltanom Makaden szemében a fényt. Még mindig túlságosan dühös voltam ahhoz, hogy örvendezni tudjak azon, amit az imént tettem. A mágiának, amiről nem is tudtam, hogy meg tudom idézni. De lesz még idő ünnepelni később.

Most más dolgom volt. Például kérdőre vonni a ház démoni urát.

Ugyanez a düh lendítette mozgásba a lábamat pontosan tíz perccel azután, hogy Anir elment. Kihajtott a szobámból, végig a folyosón, és miatta olyan könnyedén rontottam be Harag magánlakosztályába is, mintha csak a sajátom lett volna.

Az ajtó a falnak csapódott, és a kandallópárkányon vadul felpislákoltak a gyertyák. Harag nem lepődött meg, még csak nem is zavartatta magát. Háttal állt nekem, éppen vetkőzött. Mintha tudta volna, hogy eljövök hozzá, félelem helyett dühvel a szívemben.

Keresztbe fontam a karom a mellkasomon.

– Nos?

A démonherceg szándékosan nem vett rólam tudomást. Lerázta magáról az inget, és egy karosszékre dobta. A nadrágja alacsonyan ült a csípőjén, és a kandallóban lobogó tűz fényében tökéletesen megszemlélhettem a tetoválásának vonalait, amik végigkanyarogtak a háta hibátlanul faragott izmain.

Egyetlen szó vagy pillantás nélkül felém még mélyebbre húzódott a lakosztályában. Én követtem, túlságosan mérgesen ahhoz, hogy a mély borvörös színű falakon és a fekete bútorokon és szöveteken kívül a lakosztálya bármely részlete eljusson a tudatomig. Sötét volt, és érzéki. Akárcsak a kastély azon részei, ahol a herceg az ideje nagy részét töltötte.

– Nézz rám! – A hangom halk volt, gyengéd. Mint egy simogatás, bár ez szándékos volt. A gyengédségnek az volt a célja, hogy elterelje a figyelmet az utasításban rejlő acélosságról.

Harag megfontoltan fordult felém. Volt valami csábító abban, ahogyan mozgott; hatalommal és erővel telve, mégis kecsesen, amire a harc során szüksége van. Minden mozdulatából sütött, hogy egy ragadozó. De én nem féltem. Még az erőszakos megnyilvánulása után sem. Harag sosem ártana nekem. És szinte biztos voltam benne, hogy ennek nem sok köze volt a kötelességhez.

Ahogy most ránéztem, a tekintetéből sütő végtelen büntetés ígéretével, a megbánásnak még csak halvány nyomát sem látva rajta, megértettem, mit tett, és hogy miért tette, még ha ő nem is tudta.

Egy óriási ágy előtt állt, a selymes lepedő mögötte, akár egy háborítatlan tó. Az ágy felét ébenfekete szőrme takarta. Megfordult a fejemben, hogy ledobom a ruhámat, és rávetem magam, újabb hullámokat keltve Harag világának sima tökéletességében. Egy másodperc töredékére majdnem úgy éreztem, mintha ezt már megtettem volna korábban. Elhessegettem a gondolatot, mielőtt bármiféle bűnös mágia elhatalmasodhatott volna rajtam.

Nem tudtam semmit leolvasni Harag arckifejezéséről.

– Későre jár. Ideje elmenned.

– Meg kell beszélnünk, ami történt.

– Kiadtam egy parancsot, Makaden pedig figyelmen kívül hagyta. Kétszer is. Világosan megfogalmaztam a következményeket.

Összehúztam a szemem; a válasza egy kicsit túl mereven és begyakorlottan hangzott. Közelebb léptem hozzá.

– Ez minden? A parancsod miatt támadtál rá?

– Ő döntött úgy, hogy arra céloz, meg kellene kóstolnod a farkát. Az egész udvarom előtt. – A válla megfeszült az erőfeszítéstől, hogy uralkodjon a légzésén, és ne veszítse el a fejét. Nem kellett volna fáradnia. A szemében jelenleg is tomboló vihart nem lehetett lecsendesíteni. – Ha szemet hunyok az engedetlensége felett, az a gyengeség látszatát kelti.

– Ez az én harcom volt! Ha mindig közbeavatkozol, amikor valaki valami nem túl hízelgőt mond, senki sem fog tisztelni vagy félni engem. Nem fogok gyengének tűnni csak azért, hogy te erősnek mutatkozz! – Addig lépkedtem, amíg már közvetlenül előtte álltam, a dühünk forrósága bizsergette a bőrömet. Vajon ő is érezte? És vajon megnyugtatónak találta? – A férfibüszkeség az oka? Erősen kétlem, hogy a hatalmad az udvarod felett olyan ingatag lenne, hogy egy bosszantó nemes képes csorbát ejteni az uralmadon.

– Tudod, hogy a büszkeség nem az én bűnöm.

Nem első alkalommal gondolkodtam el azon, ez vajon teljesen igaz-e, de nem tettem szóvá.

– Saját tőrt akarok! Talán ha fel vagyok fegyverkezve, és magam is képes vagyok kibelezni valakit, akkor nem viselkedsz többé ilyen basáskodóan az alattvalóid előtt. Mert ha még egyszer így teszel – csupán leheletnyi nyájasságot engedtem a hangomba, amitől a szeme gyanakvón összeszűkült –, legközelebb beléd döföm az étkezőkésemet. Ezt veheted ígéretnek a leendő királynődtől.

Harag keresztbe fonta a karját a mellkasán, és rám meredt. A szemében olyan érzelem villant, amit nem igazán tudtam megfejteni; kétségtelenül száz okát gondolta végig annak, hogy miért rossz ötlet felfegyvereznie engem. Különösen a legutóbbi kijelentésem után. Vártam a vitát, amire, úgy tűnt, mohón feni a fogát.

– Gondoskodom róla, hogy saját pengét kapj. És gyakorlóleckéket.

– Nincs szükségem…

– Ez az ajánlat. Semmi értelme, hogy felfegyverezzünk téged, ha aztán megsérülsz a küzdelemben, mert nem tudod megfelelően használni a tőrt. Megegyezünk hát?

– Csak egyetlen észszerű kérés… és te rábólintasz? Ilyen könnyedén?

– Úgy tűnik, igen.

Végignéztem rajta.

– Már fontolgattad, hogy felfegyverzel.

– A háború hadvezére vagyok; természetesen fontolóra vettem. Reggel megbeszéljük a kiképzésed további lehetőségeit. Ha gyakorolni fogjuk a fegyverforgatást, akkor a mágikus befolyás kivédését is hozzáadjuk a leckékhez. Elfogadod az alkunk feltételeit?

– Igen.

– Rendben. Most menj vissza a szobádba. Fáradt vagyok.

Nem tettem megjegyzést a csapnivaló hozzáállására. Még mindig feszült volt, a saját haragját egyelőre nem sikerült teljesen megzaboláznia. Megfordult a fejemben, hogy magára hagyom saját kellemetlen társaságában, de helyette incselkedő félmosollyal néztem fel rá.

– Nem lep meg. A csonkítás kimerítő elfoglaltság.

Majdnem viszonozta, de a mosoly azelőtt elhalt, hogy az ajkára ért.

– Jó éjt, Emilia!

– Jó éjt, féltékeny, nagy hatalmú nyelvölőm!

– Olyan szörnyű dolgokat tudsz mondani.

De a szeme csillogása azt sejtette, nem bánja. Sőt, épp ellenkezőleg. Vártam, hogy megfordul és elsétál, de úgy tűnt, nem képes rávenni magát. Habozás ült ki az arcára.

Végül rájöttem, hogy én sem hagytam el a szobát.

Mozdulatlanul álltam, miközben felfelé fordította az arcomat, hosszú ujjai a nyakam oldalát cirógatták a legfinomabb simítással. A tőrre kellett volna gondolnom, amit az imént még a markában tartott, a vérre, ami pillanatokkal ezelőtt a kezét szennyezte. A kegyetlenségre, amivel cselekedett. Ezek a kezek ki tudtak tépni egy nyelvet minden különösebb erőfeszítés nélkül, de képesek voltak a gyengédségre is. A védelemre.

És, kétségtelenül, a gyönyörre.

Megnyaltam az ajkam, felidézve korábbi csókunkat.

– Csak az igazat mondtam.

Harag mélyen a szemembe nézett, aztán látható erőfeszítéssel elszakította rólam a tekintetét. Nem tagadta, hogy féltékeny. És nem is tűnt úgy, hogy meglepte volna az érzelem. Azon tűnődtem, hogy talán ő már felismerte magában, és most nem tudta, mit kezdjen a ténnyel. Nem mintha sokat lehetne tenni, ha egyikünk is eljátszott volna a gondolattal. A fivérének voltam elígérve. És a küldetése iránti kötelessége mindenek felett állt. Ami korábban történt köztünk, nem történhet meg újra.

A keze lehullott, és a bőröm azonnal hiányolni kezdte a melegét, miközben az elmém zavarodottan zakatolt az ellentmondásos érzéseim miatt.

– Gondoskodom róla, hogy holnap megkapd a tőrödet és az első leckét. Jó éjt!

Ezúttal nem tétovázott. Eltűnt egy áttetsző függönnyel takart ajtónyíláson át, én pedig, így elbocsátva, végül megfordultam, és kiindultam a szobából, amerről jöttem. Az előszoba bejáratához érve megtorpantam, a lábam nem akart kivinni a lakosztályából. Tudtam, hogy távoznom kellene; megkaptam, amiért jöttem, de valami mégis visszatartott.

Visszasurrantam a hálószobába, közelebb a fel-fellibbenő függönyhöz, és átkukucskáltam rajta.

Harag egy erkélyre menekült. Háttal állt nekem, és a távolban magasló hófödte dombok és hegyek felé bámult egy üveg borral a korláton maga mellett. Úgy tűnt, a hőmérséklet rá sosem hat. Az biztos, hogy nem akadályozta meg abban, hogy a szabadban aludjon, miközben dúlt a vihar. Talán ez is a halhatatlanság egyik előnye.

Vagy talán némiképp rosszul gondoltam korábban, és nem egyedül a hideg düh hajtotta. Talán birtokában volt a tűznek is. És az, hogy képes ellenállni a fagynak, egész egyszerűen a soha nem szűnő haragjának forróságából adódott, ami fortyogott, lángolt, és jobban felmelegítette, mint amennyire a jeges elemek hatottak rá.

A pillantásom újra az italán állapodott meg. A pohár szélén dér kúszott felfelé, apró jég pókhálót szőve. Az üvegben lévő folyadék nem hasonlított semmihez, amit otthon valaha láttam; olyasmi volt, mint a merlot vagy a chianti, de nem mélyvörös. Olyan sötétlila volt, hogy már szinte feketének tűnt, de nem ez volt benne a legfurcsább vagy a legszebb. Ezüstös pettyek úsztak benne, mintha csillogó buborékok lennének. Harag felöntötte a poharát, és körbelögybölte az italt, amitől teljesen megvadult az ezüstös csillogás.

Olyan hatást keltett, mintha létrehozta volna a saját csillogó galaxisát. Letette a poharat maga mellett a korlátra, és lehajtotta a fejét.

– Ha továbbra is a hálómban óhajtasz ólálkodni, akár meg is ihatod ezt. Segít majd elaludni.

Meggondoltam, hogy visszatérjek-e a szobámba, de felülkerekedett rajtam a kíváncsiság. Átvágtam az erkélyen, és méricskélni kezdtem az üveget, de nem értem hozzá.

– Ugye nem fogok tőle átugrani a korláton, és a hóba vetni magam?

Ahelyett, hogy válaszolt volna, Harag felkapta a poharat, és nagyot kortyolt az italból. Aztán visszaadta, és rám nézett. Sötét tekintetében kihívás villant.

Egy pillanatra elképzeltem, hogy lelököm az erkélyről az alattunk álló hókupacba, de biztos voltam benne, hogy engem is magával rántana, ráadásul az együtt zuhanó testünk gondolata valahogy megszaporázta a szívverésem. Nem azért, mert féltem volna a zuhanástól vagy attól, hogy megsérülök; tudtam, Harag úgy manőverezne, hogy ő csapódjon a földbe. A pulzusom felgyorsulását az okozta, hogy én hol landolnék.

Végül a csillagszerű ital kortyolgatásával foglaltam el magam. Egészen… mennyei volt.

– Nos? – kérdezte. – Mit gondolsz?

– Imádom!

– Gondoltam, hogy így lesz. – A hangja halk volt, merengő. Mintha ezt nem szándékozott volna hangosan kimondani vagy beismerni. Bár rendelkeznék én is legalább egy kicsit azzal a képességével, amivel megérzi mások érzelmeit! Kíváncsi voltam, mit érez épp, miért hangzott olyan lemondóan.

Ittam egy újabb apró kortyot, és az ízekre koncentráltam. Volt benne valami fűszeres, mint a friss gyömbér. Egy kis citrusos, a lime-hoz hasonló. És egy mély és gazdag íz, ami tökéletesen elegyítette a kettőt. Nem rum, de valami azzal rokon. Kiittam a poharam, aztán elgondolkodtam, hogy újratöltsem-e.

Harag elvigyorodott.

– A démonbogyóbor a két legpompásabb dolog közül az egyik, amit a birodalom kínál.

A kezembe vettem az üveget, és kicsit megráztam. A folyadék úgy csillámlott, akár a csillagpor. Az egyik legcsodálatosabb dolog volt, amit valaha láttam.

– Mitől olyan, mint az éjszakai égbolt?

– A démonbogyó magvaitól. Elég aprók ahhoz, hogy buborékoknak tűnjenek. Vagy csillagoknak.

Teletöltöttem a poharamat, és a korlátnak dőltem. Egy picit hűvösnek találtam az időt, de egyáltalán nem fáztam. Talán a bor melegített belülről. Innen jól láttam a tüzes tavat, ami ezt a felségterületet elválasztotta a távolban kivehető pompás kastélytól. Híd kötötte össze a két földet, alatta pedig sötét víz kavargott, mint egy fortyogó üst.

Egy pillanatra megfordult a fejemben, hogy beszámolok Haragnak a mágiáról, amit megidéztem. Helyette inkább a kastély felé biccentettem.

– Az melyik nemesi ház?

Harag követte a pillantásomat.

– Kevélységé.

Újabbat kortyoltam az italból. A démonbogyók a nyelvemen pezsegtek. Hirtelen olyan csend állt be, hogy még az enyhe sercegést is hallottam, ahogy a buborékok kipukkantak a pohárban.

– Hallottál már felőle?

– Nem.

– Tudja, hogy itt vagyok?

– Igen.

Sóhajtottam. Őszintén reméltem, hogy Kevélység hamarosan túllép névadó bűnén, és elküldi az átkozott meghívóját. Szerettem volna felgöngyölíteni a testvérem meggyilkolásának teljes igazságát, és visszatérni a családomhoz, mielőtt megöregszem és megőszülök. Vagy mielőtt ők öregszenek és őszülnek meg. Én valószínűleg nem sokat fogok öregedni, amíg itt vagyok. Ez a gondolat átszúrta a páncélt, amit a szívem köré vontam, ezért gyorsan elnyomtam.

Kellemes csendben álltunk, mindketten a saját gondolatainkba merülve, és közben az italunkat kortyolgattuk. Harag megmoccant, és a karja majdnem hozzáért az enyémhez, én pedig arra gondoltam, az egész milyen természetes. Itt lenni. Vele. Az ellenségemmel. Vagyis, nem egészen.

Kezdtek elmosódni a határok, hogy mi kik voltunk, és én hogyan éreztem kettőnkkel kapcsolatban. Fogalmam sem volt, hogy ennek egyszerűen az volt-e az oka, hogy ismerős volt, és én kétségbeesetten kapaszkodtam mindenbe, ami csak egy kicsit is bensőséges volt, amíg itt tartózkodtam. Vagy pedig a bűnök és illúziók tettek meg mindent azért, hogy összezavarjanak ezzel kapcsolatban. Amikor korábban csókolóztunk, egyáltalán nem éreztem úgy, mintha az ellenfelem lenne.

Bármennyire is szerettem volna, hogy megérkezzen Kevélység meghívása, picit már megkedveltem Harag társaságát. Még a szócsatáinkat is várni kezdtem. Furcsán szerethetővé vált látni, ahogy az orrlyuka kitágul a frusztrációtól. A gondolatnak zavarnia kellett volna, különösen a vacsorán történt incidens után. De nem zavart.

Nem voltam benne biztos, ez mit is mond rólam, arról a lényről, akivé épp váltam, de mély, ősi vágy lobbant fel bennem, amikor Harag Makaden ellen fordította azt a pengét, hogy megvédjen engem.

Egy kis időre úgy tűnt, mintha újra társak lennénk. Nem gondoltam, hogy valaha hiányozni fog a Palermóban együtt töltött időnk, és nem igazán tudtam, mit jelent, hogy mégis hiányolni kezdtem. Éreztem, hogy a figyelme hirtelen rám irányul.

– Mi a második dolog? – kérdeztem, a tekintetével találkozva. Közelebb állt hozzám, mint hittem, a pillantása röviden a számra vándorolt, mintha kíváncsisággal töltené el, és csábítaná. A szívem hevesebben kezdett verni. Harag összevonta a szemöldökét, és megrázta a fejét, mint akinek eszébe jutott, hogy kérdeztem tőle valamit. Bármilyen felismerésben is volt része az imént, alaposan megbabonázta. – Azt mondtad, a bor az első. Mi a második legjobb dolog a birodalomban?

– A Félhold-fürdő. – Habozott. – Az egy lagúna.

A furcsa feszültség úgy lebegett közöttünk, mint egy varázslat, ami nem akar megtörni. Felvontam a fél szemöldököm, a szám sarka enyhén felfelé görbült.

– Hadd találjam ki: mivel ez a pokol, be van fagyva?

– Ami azt illeti, nem. Azon kevés helyek egyike a Hét körben, amit nem borít jég. Egy lávamező felett fekszik, így a víz melegebb a fürdővíznél is, függetlenül a levegő hőmérsékletétől.

– Meg kell küzdenünk egy háromfejű kutyával, hogy odajussunk?

– Nem.

– Olyan az út oda, mint keresztülmenni a Bűn-folyosón? – Harag megrázta a fejét, de nem árult el többet. Közelebb léptem hozzá, a szemem összeszűkült. Még a szokásosnál is szűkszavúbb volt. Ami azt jelentette, hogy határozottan rejtegetett valamit. – Hol van?

– Felejtsd el, hogy megemlítettem. – Újratöltötte a poharát, és nagyot kortyolt a borból, miközben szándékosan kerülte fürkésző tekintetemet. – Későre jár.

– Vér és csont! Itt van, ugye? Egész eddig eltitkoltad előlem, hogy van itt egy meleg vizű forrás?

– Nem titkoltam. Vannak szabályok, amiket be kell tartani, mielőtt a vízbe lépünk. Kétlem, hogy tetszenének neked. De még ha nem is lennének ellenedre, nem hiszem, hogy jó ötlet volna.

– Értem. – Harag erre kihúzta magát, és lassan felém pillantott. Amikor a teljes figyelme rám szegeződött, folytattam. – Ahelyett, hogy megkérdezted volna, mit gondolok, te eldöntötted helyettem. Mivel feleségül készülök menni az ördöghöz, ez a leendő királynőddé tesz, igaz? – Nem felelt. – Szeretném, ha odavinnél. Most, légy szíves!

– A vízbe nem mehet bele semmi készített.

– Semmi… úgy érted, ruhák?

– Igen. Teljesen le kell vetkőznöd, mielőtt belemerülsz, jövendőbeli királynőm. – A mosolya színtiszta gonoszság volt. – Feltételeztem, nem óhajtasz velem meztelenül fürdőzni.

– Ez minden? – Erős kétségeim voltak efelől. Az elmúlt hónapok során többször is látott ruha nélkül. Nem ez tarthatta vissza. Ez az önfenntartásról szólt. Harag számára. – Gondolom, van valami a vízzel kapcsolatban, amit szeretnél elkerülni.

Lassan végignézett rajtam. Lehetetlen volt kitalálni, mit érez.

– Alkalomadtán a szívét kutatja azoknak, akik belépnek. És megmutatja a bennük rejlő igazságot.

Álltam a tekintetét. Talán a bor volt az oka, vagy a démonbirodalom és a bűnre való hajlama, vagy az, ahogy a szeme diadalittasan csillogott, de nem voltam hajlandó feladni ezt a csatát.

Eszembe jutott, mit mondott Anir arról, hogy kihívás elé állítom Haragot. Az, ha fel kellett adnom valamennyit a saját igazságomból, hogy valamivel többet megtudjak róla, csekély árnak tűnt.

Az üveg és a poharak felé biccentettem az állammal.

– Fogd azokat, és látogassuk meg ezt a varázslatos lagúnát! Jól jönne egy meleg, pihentető fürdő a ma este után.

Harag vigyora eltűnt.

– Teljesen biztos vagy benne, hogy ezt akarod?

– Igen.

Borzasztóan veszélyes válasz volt, amit az is jelzett, hogy a hirtelen ránk ereszkedett feszültséget szinte harapni lehetett köztünk újra, de ez volt az igazság. Nem akartam egyedül visszamenni a lakosztályomba, és nem álltam még készen elválni sem a hercegtől. Az éjszakai utazás egy varázslatos meleg vizű forráshoz tökéletes figyelemelterelésnek tűnt. Szerettem volna, ha van egy kellemes emlékem, amibe lefekvés előtt belekapaszkodhatok. Nem akartam, hogy lelki szemeim előtt a felnyársalt nyelv esete játszódjon le újra és újra, amíg álomba nem merülök. És ha most egyedül visszamennék a szobámba, pontosan ez történne.

Ahelyett, hogy odasétált volna velem, Harag megfogta a kezemet, és mágiával vitt minket el a forráshoz. Az ismerős égető érzést a bőrömön enyhe, meleg bizsergés váltotta fel. Egyáltalán nem volt kellemetlen. Levegőért kaptam, amikor egy pillanattal később szilárd talaj termett a talpunk alatt.

Amint megbizonyosodott róla, hogy nem fogok elvágódni, Harag elengedett.

– A transvenio mágia nem olyan rázós, amikor ebben a körben utazunk.

Többet is meg akartam tőle tudni a mágiáról, de minden épkézláb gondolatom elszállt, ahogy lassan körbepillantottam. Egy lagúna sötét, csillogó partján álltunk. Hatalmas félholdat formázott, a vize pedig tejkék volt, mint egy gleccser.

A vízfelszín felett köd gomolygott lustán. Sikerült annyi időre elszakítanom a tekintetemet a csillogó medencéről, hogy megpillantsam az obszidián falat, ami körülvett minket. A tó a föld alatt volt.

– Hol is vagyunk pontosan?

– A Harag háza alatt. – Kicsivel lejjebb sétált a parton, majd rámutatott egy kőívre. – A Tűz tava onnan torkollik a lagúna sekély öblébe.

Felnéztem, arra számítva, hogy további sziklákat látok, és halkan levegőért kaptam. Valóban kőmennyezet terült szét felettünk, de valaki ráfestette a hold fázisait, és mellé csillagokat. A lélegzetelállító alig fedte a valóságot. A túlvilági talán jobban illett rá.

Odasétáltam, hogy belemártsam a lábujjamat a vízbe, de a démonherceg óvatosan visszahúzott.

– Semmiféle ruhanemű nem szennyezheti be a vizet. Le kell venned magadról, vagy fel kell tartanod a szoknyád.

– Miért?

Harag megvonta a vállát.

– Látod azokat?

Követtem a tekintetét, ami egy hatalmas méretű uszadékfa-darabon állapodott meg. Előrébb dőltem, és hunyorogtam.

– Az ott… azok ott csontok?

Elfordítottam a fejem a szerencsétlen teremtmény maradványaitól, és a mellettem álló hercegre néztem. A derűs csillogás a szemében majdnem olyan bűnös volt, mint ő maga.

– Még mindig meg akarsz mártózni?

– Mi történik, ha behozod a bort és a poharakat?

– Nem tennék ilyet. Gyere – nyújtotta felém a kezét. – Visszaviszlek a szobádba. A bort megtarthatod. Ugyanolyan jól ellazít majd, mint a lagúna tette volna. Saját hatalmas fürdőd van. Be kell érned azzal.

Vagy aggódott azon, hogy a lagúna felfed egy olyan igazságot, amit titokban akart tartani, vagy meg volt győződve arról, hogy meggondolom magam, és visszabújok az ágyamba. A saját gúnyos mosolyommal válaszoltam, és közben fürgén kioldottam a ruhámat. Figyelte, ahogy lehullik rólam a selymes, vörös anyag, és az ádámcsutkája megugrott, amikor legközelebb a csipkés alsóneműm követte a földön.

Lehúztam az ujjamról a gyűrűjét, és egy sima, lapos kőre tettem. Aztán kiegyenesedtem, és a szemébe néztem.

Meztelenül álltam előtte, a szégyenlősség minden nyoma nélkül. Felvontam az egyik szemöldökömet.

– Levetkőzöl esetleg, hogy úszhassunk, vagy csak bámulsz egész éjjel?

TIZENEGY

Harag ruhája köddé vált, így immáron meztelenül és büszkén állt előttem.

Az önelégültségem minden morzsája eltűnt a ruhájával együtt. Az ördög átkára, én tényleg megpróbáltam nem táplálni az egóját azzal, hogy nyíltan legeltetem rajta a szemem, de szánalmasan elbuktam.

A legnagyobb művészek is megpróbálhatnák megörökíteni a képmását, de kétségtelenül kudarcot vallanának. Az a bizonyos mesteri tökély lengte körbe, ami megakadályozta, hogy valódi alakját valaha olyan hétköznapi anyagból öntsék, mint a bronz, vagy márványból faragják.

A tekintetem végigsiklott széles vállán, le a formás mellkasán, majd lassanként egyre lejjebb vándorolt, a hasa minden egyes domborulatán, a csípőjén és még lejjebb, míg végül meg nem pillantottam a…

Elkaptam a pillantásom, és felnéztem az arcára. Elég egyértelműen vonzónak talált. Nyilvánvaló, hogy a bűnös mágia, ami e világ felszíne alatt lüktetett, jobban hatással volt rá, mint azt képzeltem. Bár a vacsoránál tett megjegyzéseit tekintve, és azt, ahogyan a csókunk korábban mohóvá és vaddá változott egy ősi vágytól, talán ez nem volt olyan egyszerű. Egyikünk számára sem.

Az az áruló pillantásom újra lejjebb vándorolt. Igyekeztem nem túl hosszan bámulni, de a bal combjára érdekes mintát tetováltak. A csípőjétől a térdéig egy lefelé mutató tőr húzódott. A penge mintha felnagyított rózsák képével lett volna díszítve, míg a markolatára geometrikus mintákat véstek. A többi fémes tetoválásától eltérően ez kizárólag a szürke árnyalataiban készült.

A figyelmemet ismét az arcára irányítottam, és dobogó szívvel vártam, hogy tekintetével lassan végighaladjon fedetlen bőröm minden egyes centiméterén. Az idegeim várakozással zsongtak; ez volt az első alkalom, hogy nem azért vetkőztem le előtte, mert el kellett látnia egy sérülésemet, és visszahoznia a halál küszöbéről. Harag a szemembe nézett, és tenyérrel felfelé kinyújtotta a kezét. Kicsit leeresztett bennem valami.

Már mozdultam volna, hogy kikapcsoljam a cornicellómat, de megrázta a fejét.

– Az maradhat. A virágok és a csontok is a hajadban.

Zavarodottan engedtem el az amulettet, és az ujjaimat összefontam az övével. Mivel gyakorlatilag az ördög szarva, nem számított készített tárgynak. A csontok és a virágok is szerves anyag voltak, így remélhetőleg Harag jól sejtette, és minden rendben lesz.

Odasétáltunk a lagúna vizének széléhez, amíg az már a lábujjamat nyaldosta, melegen és selymesen.

Harag engem nézett, hogy lássa, akarok-e tovább is menni. Tettem még egy lépést előre, és élveztem az érzést, ahogy a víz mint milliónyi apró buborék éri a bőrömet.

Amikor már elég mélyen jártunk, Harag elengedte a kezemet, és a víz alá bukott. Egy pillanattal később a felszínre tört, és ahogy hátracsapta a fejét, vízcseppek záporoztak rám. A nevetése telt és mély volt, és az arcán szétterült az egyik legőszintébb mosoly, amit valaha láttam tőle. Egy pillanatra kihagyott a szívverésem. A víz alá buktam, mielőtt észrevehette volna az arckifejezésemet.

Amikor a felszínre úsztam, és kisimítottam a vizes hajgubancot az arcomból, rajtakaptam, hogy bámul. Velem ellentétben ő nem próbálta elrejteni, amit éppen akkor érzett. A Gonoszokra gondoltam, a bűnös játékaikra. A történetekre a csókjaikról, amik olyan függőséget okoznak, hogy a halandók a lelküket is eladják, csak hogy újra érezhessék. A veszélyre, ami azokra leselkedik, akik felkeltik a figyelmüket. Én tagadhatatlanul magamra vontam Harag teljes figyelmét. És az egyetlen veszélyt abban láttam, hogy milyen hatalmasnak éreztem magam ettől.

Előttem állt a választás. Harag, a megtestesült kísértés, csak várt, mintha tudta volna, hová sodródtak a gondolataim. Esküdni mernék, hogy van valami a tiltott dolgokban, ami még édesebbé teszi az ízüket.

Vagy talán ez csak hazugság volt, amivel saját magamat áltattam. Talán egyszerűen csak szerettem Harag ízét, minden jobb belátásom ellenére. Közelebb léptem hozzá, és lassan kinyújtottam felé a kezem. Elakadt a lélegzete, amikor elfordítottam magamtól, és óvatosan végigsimítottam a vállára tetovált latin betűk vonalain. Az első pillanattól kezdve kíváncsi voltam erre a tetoválására, azóta, hogy megidéztem őt a csontkörben, hónapokkal korábban. Libabőrös lett, ahol csak megérintette az ujjbegyem.

– Astra inclinant, sed non obligant. – Az ajkamba haraptam, próbáltam lefordítani. – A csillagok…

Megfordult, amíg újra szembe nem kerültünk egymással, az írisze halványan izzott a sötétben.

– A csillagok megmutatják hajlamainkat, de nem béklyóznak meg.

– Gyönyörű.

Nem kerülte el a figyelmemet a jelentősége annak, hogy megörökítette a testén, nem akarja, hogy bármi kösse őt. A házassági kötelékünkre gondoltam, arra, hogy tudtom nélkül rákényszerítettem. Aztán napokig az idézőkörbe zártam, és nem voltam hajlandó elengedni. Nem csoda, hogy akkor gyűlölt engem. És kész csoda, hogy most nem gyűlöl.

– Sajnálom. – Olyan halkan mondtam, hogy nem voltam biztos benne, meghallotta-e egyáltalán. – Hogy megbéklyóztalak.

Kinyúlt, és a fülem mögé tűrt egy vizes hajtincset. Az érintése egy pillanatra elidőzött, csak aztán lépett el.

– A sors keze mindenki életét egyengeti; megpróbálhat bátorítani az utunkon, vagy közbeavatkozhat, de végső soron mindannyian szabadon választhatjuk meg a végzetünket. Ebben soha ne kételkedj.

– Azt hittem, neked nincs szabad akaratod.

A mosolyát szomorúság árnyékolta.

– A választás mindenkinek megadatik. De egyeseknek árat kell fizetnie érte.

– Azért csináltattad ezt a tetoválást, hogy emlékeztesd magad a választásodra?

– Igen. – A tekintete az enyémbe fúródott. – Azt hiszem, John Milton, egy halandó költő fogalmazta meg a legjobban. „Jobb a pokolban uralkodni, mint a mennyben szolgálni.” Beszéltem neked a választás erejéről, és hogy milyen fontos ez számomra. Szörnyű dolgokat, megbocsáthatatlan dolgokat tennék, hogy saját magam választhassam meg a sorsomat. Bármilyen átkozott és nyomorult is legyen. De az enyém. Ha nem voltál még olyan helyzetben, ahol nem volt igazi döntési lehetőséged, nem értheted, ez milyen vonzerővel bír.

– Mi a helyzet a kígyóval, azt is te választottad?

– A testemen lévő összes tetoválás, a közös tetoválásunk kivételével, az én választásom volt.

A pillantásom az ajkára vándorolt, és elidőzött ott, mielőtt valami megragadta a figyelmemet egy picivel lejjebb. Halványan, ezüst tintával egy másik mondat volt a bal kulcscsontja alá írva. Még sosem láttam korábban. Gondolkodás nélkül végigsimítottam az ujjbegyemmel a betűkön. Acta non verba.

Ezt nem okozott nehézséget megérteni. Tettek, nem szavak.

– És a minta a combodon?

Harag elhallgatott, és csak ekkor vettem észre, hogy olyan közel sodródtam hozzá, hogy a testünk majdnem összeért. Megfeledkeztem a kérdésemről, megfeledkeztem mindenről, kivéve a tekintetének tüzét, ahogy az lassan, centiről centire felemésztett. Nem hittem, hogy sokat látna belőlem, hiszen a víz majdnem a nyakamig ért, de határozottan nem éreztem úgy, hogy az valódi akadályt jelentene köztünk.

Amikor azzal a szenvedéllyel nézett rám, ahogyan most… minden köztünk lappangó gyűlölet vagy ellenségeskedés hamuvá égett. Talán ez volt az az igazság, amit nem akart, hogy a lagúna vize felfedjen. A birodalom mágiája hatalmába kerített, és addig szította az érzelmeimet, amíg már én sem tudtam letagadni a növekvő vágyamat. Nedves, sikamlós bőre az enyémhez simult, ahogy odaléptem hozzá.

Talán a mennyezetre festett égi jelenet álomszerű szépsége vagy a Félhold-fürdő fülledt párája volt az oka. Vagy egyszerűen csak a testet öltött vágyakozás, de magamon akartam érezni a kezét. Felnőtt emberek voltunk, akik tudják, mire van szükségük. És én azt akartam, hogy engedje szabadjára minden érzéki erejét.

Eszembe jutott a korábbi fantáziálásom arról, hogy a falnak döntve vagy az asztalon tesz magáévá.

Soha életemben nem vonzódtam még senkihez ilyen elemi erővel. Voltak már fellángolásaim, álmodoztam csókokról és annál is többről, de ez nem holmi jelentéktelen rajongás volt. Ez a vágy volt, annak legtisztább formájában.

A sóvárgás kezdett elhatalmasodni rajtam. Meg akartam őt érinteni, nem voltam többé hajlandó megtagadni magamat vagy a vágyaimat. Csupán meg kellett tennem az első lépést.

Lábujjhegyre álltam, és gyengéd mozdulatokkal hátrasimítottam a vizes haját.

Vártam, hogy ellép-e tőlem. Hogy közli-e, én lennék az utolsó lény az egész birodalomban, akit akarna. Az arckifejezése majdnem olyan feszült volt, mint a teste. Nem tudtam megmondani, hogy a vonzalma ellen küzd-e, vagy csak engedelmesen hagyja, hogy az ellenség elcsábítsa.

Előrehajoltam, és megcsókoltam a kulcscsontja mentén futó tetoválást, újabb lehetőséget adva a démonhercegnek, hogy elhúzódjon. Ahelyett, hogy ellépett volna tőlem, a kezét a derekamra csúsztatta, és magához húzott. De tudtam, a hatalmas harcos azonnal elengedne, ha úgy döntenék, megállok, vagy ha el akarnék menni. A szám a másik vállára vándorolt, és ott is megcsókoltam.

– Emilia. – Halkan mondta ki a nevemet. Olyan közel állt ahhoz a másához, akit a Bűn-folyosón megidéztem, de ezúttal nem újabb fantáziakép volt. Ez a pillanat valóságos volt.

– Tudom, hogy nem árulod el a valódi neved. – Végigsimítottam a mellkasán. Intenzív tekintete minden egyes mozdulatomat követte. – De kissé furcsa érzés ilyen helyzetben azt mormolnom, hogy „Harag”.

Felemeltem a tekintetem, amikor a homlokát az enyémhez nyomta, és behunyta a szemét. A háború nagy hatalmú hadvezére valamiféle belső harcot vívott. Talán attól félt, hogy ez egy újabb stratégiai játék, amit elveszít, ha az én szabályaim szerint kezd játszani.

Többé már én sem tudtam, hogy a félelme jogos-e. Most az egyszer egyenlők voltunk.

– Szóval talán felhagyhatnánk a beszélgetéssel – folytattam. – Legalább ma estére. – A kezem bejárta a hasa domborulatait, és Harag nem húzódott el vagy rándult össze az érintésemtől. – Talán mindketten dönthetnénk úgy, hogy másképp kommunikálunk. Szavak nélkül.

Visszagondoltam az utolsó csókunkra, hogy milyen vad és féktelen volt. Ősi ösztön és vágy táplálta. Magamhoz húztam az arcát, és végigsimítottam az ajkammal az ajkán. Gyengéden, édesen. Kérdéssel volt teli, amire nem tudtam biztosan, hogy válaszolni fog-e.

Ezúttal azt akartam, hogy a dolgok másképp történjenek. Még akkor is, ha ez nem tarthatott örökké. Legalább a ma este a miénk lehetne, ez a pillanat itt, és átadhatnánk magunkat annak a mágneses erőnek, ami egymáshoz húzott minket.

A múlt vagy a jövő nem létezett, csak a jelen.

Nem is kellett többet jelentenie annál, mint ami volt. Nem kellett egymásba szeretnünk, vagy feladnunk ármánykodó terveinket. Csak ma estére fegyverszünetet köthetünk, ami a napkeltével véget ér. Egy éjszakára felhagyhatnánk a színleléssel, hogy nem erre vágyunk mindketten. Talán ha szembenézek ezzel az ismeretlen részemmel, a démonbirodalom sem kínoz tovább annyi érzéki illúzióval.

Elszakítottam magam tőle.

– Hacsak te nem akarod ezt.

Egy szívdobbanásnyi ideig nem reagált. Kezdtem azt hinni, hogy rosszul ítéltem meg a pillanatot. Aztán Harag gyengéd csókkal válaszolt, és már nem éreztem azt, hogy az ellenségem lenne. Vagy hogy bármilyen más okból csókol meg, mint hogy ezt akarja. Idelent, ebben a barlangban, távol az udvarának figyelő tekintetétől, és attól a szereptől, amit mindkettőnknek el kellett játszanunk. Egyszerűen csak magunk lehettünk.

Ezt választotta. Ahogyan én is. És a választás hatalom volt.

Erős kezei lecsúsztak az oldalamon, ahogy közelebb lépett hozzám, és egymáshoz szorított minket. Hirtelen teljesen körülvett, az illata, a hatalmas teste. Az ereje telje és figyelme. Olyan volt, mint az élő mágia – most talán még inkább, mint az előző két találkozásunk során.

Valami megelevenedett bennem.

Ezúttal, amikor a nyelvét a számba csúsztatta, minden erőmre szükségem volt, hogy meg ne tántorodjak a puszta gyönyörtől. A kezeim a csípőjére vándoroltak, és az övéi is lassan egyre lejjebb kalandoztak a meleg víz alatt, végigsiklottak a hátamon, ahogy magához ölelt.

Hozzányomtam magam, azonnal megfeledkeztem arról, hogy lassan haladjunk. Gyönyörre volt szükségem. És azt akartam, hogy ugyanolyan gyönyört okozzon nekem, mint amilyet cserébe én okoznék neki.

A nyakamhoz simulva elmosolyodott, majd szemérmes csókot nyomott a fülem alá. Nem kellett látnom az arcát, hogy tudjam, mulattatja a válaszom.

– Felséged igen követelőző.

Ha megint a nyakamon lévő jellel próbálta elterelni a figyelmemet, amivel megidézhettem őt, ezúttal nem járt sikerrel. Minden alkalommal, amikor korábban megérintette, lehűltek a felfokozott érzelmeim. Ezúttal nem fogom engedni, hogy bármelyikünk figyelmét elvonja. Az énem azon része, amelyik épp most ébredt fel, nem akart újra elszenderülni és aludni.

A víz alá merült mindkét kezem, és lassan felhúztam őket a combján, majd elkanyarodtam.

Halkan káromkodott, én pedig elvigyorodtam.

– Nincs több beszéd, emlékszel?

– Ha így folytatod, az összes istenséget a számra veszem.

Apró köröket rajzoltam a combján, egyre feljebb és feljebb, amíg a teljes figyelmem pontosan oda összpontosult, ahol ő szerette volna, hogy legközelebb megérintsem. Hadd kapjon egy kis ízelítőt abból, hogy mennyire megvadított a vacsorán.

– Szörnyű, ugye? Rettenetesen akarni valamit, hogy aztán csak incselkedjenek veled, amikor végre karnyújtásnyira van.

Úgy tűnt, világosan megértette a célzást. A keze a combom közé csúszott, és a nyelvét az enyémhez érintette, pontosan abban a pillanatban, amikor végigsimított azon a sajgó pontomon. Levegőért kaptam, miközben csókolt, de elhallgattatott, amikor szorosabban magához húzott. Kézzelfogható izgalma a testemhez préselődött. Kemény volt, és csábító. Pont, mint Harag.

– Így jobb, úrnőm?

Ó, istennő, igen! Sokkal jobb.

Lassan körözött azzal a gonosz ujjával a gyönyöröm csúcspontján, miközben ájulásig csókolt. Forróság áradt szét az ereimben minden egyes ingerlő érintésre. Hoztam már néhány rossz döntést az életemben, de Haragot a szeretőmnek fogadni nem fog közéjük tartozni. Épp olyan féktelen lesz, mint ahogyan elképzeltem, és ez az ősi részem örömmel fogadta az akaratunk ezen újféle csatáját.

Megemeltem a csípőmet, ezzel sürgetve a herceget, hogy folytassa a testem felfedezését, és közben a nyaka köré fontam a karom, még mélyebb csókba vonva őt. Az ujját félig belém csúsztatta, amitől el kellett harapnom egy nyögést. Aztán visszahúzta a kezét, minden figyelmét a testem reakciójára összpontosítva; a gyenge, remegő kilégzésre, arra, ahogy reflexszerűen mozdultam válaszul, és szorosabban kapaszkodtam belé. Azt tanulmányozta, mi okozza nekem a legnagyobb gyönyört, egy kicsit módosított rajta, majd megismételte.

Istennő, segíts! A háború démona minden szinten stratéga volt.

Már két ujjal dörzsölgette gyengéden azt a lüktető pontot a combjaim között, aztán a figyelmét ismét lassú, kábító csókjaira fordította. Lángba borultam. Mágia sem kellett hozzá, csupán érintésének csodálatos erejével a testemet a vágy millió apró lángjává változtatta.

És ezzel tisztában volt. A sok izgatás kezdett teljesen megvadítani.

– Elvinnél a hálószobádba? – A hangom olyan volt, akár a füst. – Most rögtön.

– Ezt akarod?

– Igen. – Mindennél jobban. Sikerült bólintanom, és ügyes ujjai újabb imádó simogatással jutalmaztak. – Siess!

Harapdálni kezdte az alsó ajkamat.

– A királynőm ezt parancsolja?

– Igen! – Ó, istennő, igen!

– Alázatos szolgád lennék hát?

Elhúzódtam. A szeme ördögien csillogott. Még ha válaszolni is akartam volna, azt belém fojtotta a következő csókjával. Mindketten tudtuk, ő nem az a fajta, akinek parancsolgatni lehet. Ezért nem siette el. A gonosz teremtmény lustán csókolt, miközben az ujjai tovább mozogtak, ingereltek, olyan módokon facsarták ki belőlem a gyönyört, amiről nem is tudtam, hogy lehetséges.

Azt ígérte, nem fogom összetéveszteni a valóságot az illúzióval, amikor hozzám ér. Nem hazudott. A Bűn-folyosó, a démonbirodalom, semmi sem volt fogható a herceg varázsához.

Amikor legközelebb megérintett, önkéntelenül előrenyomtam az ölemet, és ő végre válaszolt néma könyörgésemre. Az ujjai teljesen belém csúsztak, és amikor levegőért kaptam, gyengéden beleharapott az ajkamba, hogy csitítson. Amivel sikerült csak még jobban megvadítania.

– Vedd el a gyönyöröd, úrnőm! – Tétován megismételtem a ringatózó mozdulatot. Harag engem nézett, a tekintete perzselő volt. – Pontosan így.

A következő csókjával elfojtotta a nyögésemet, én pedig a hajába temettem a kezem, még többet akartam érezni belőle. Egyszer csak felugrottam, és a csípője köré fontam a lábam. Szabad karjával könnyedén magához ölelt. A meleg, bugyborékoló víz és a bőrkeményedéses ujjainak súrlódása elég volt ahhoz, hogy nyers vágytól telve a csúcsig repítsen. Az ösztönök vették át az irányítást.

A testünk egymáshoz préselődött, a nyelvünk, a fogaink. A kölcsönös éhségünk végigszáguldott az ereimben. Rájöttem, nem a birodalom mágiája teremti bennem ezt a vágyat, csupán felfokozza azt, amit már amúgy is éreztem. És én többet éreztem, mint amit valaha is engedtem magamnak bevallani. Az ölemet egy ütemben mozgattam minden egyes mély simításával. Már nem féltem üldözni a kéjt, amit nyújtott nekem.

Nagy buzgalmamban, hogy minden érzést a végsőkig megtapasztaljak, lecsúsztam a testén, és véletlenül hozzáértem a merevedéséhez. Harag felnyögött, mély és dübörgő hangon. A vigyorom válaszul maga volt a tiszta gonosz öröm. Megismételtem a mozdulatot, amitől sziszegve szívta be a levegőt a fogai között. A csókjai mohóvá váltak.

Ritmusosan ringatóztam fel-le a keze ellen. A forróság egyre hatalmasabbá fokozódott bennem, megkönnyebbülést keresett. Harag tekintete elhomályosodott a saját növekvő kéjvágyától, miközben az ujjai még mindig a testemben voltak. Még soha nem láttam, hogy elvesztette volna a fejét. Ez csak még inkább fokozta a gyönyörömet.

– Emilia… – Elhallgattattam egy csókkal. Már nem érdekelt a hálószobája. Itt helyben akartam őt. Azonnal. Az ujjaim összezárultak a keménysége körül, mire felnyögött.

– Démonok vére, muszáj…

– Vigyél ágyba! Most.

A harag hercege, akinek senki sem parancsolt, engedelmeskedett az utasításomnak.

Minden további játszadozás vagy incselkedés nélkül, még mindig egymásba gabalyodott testtel, a hálószobájába varázsolt minket.

TIZENKETTŐ

Harag ujjai még mindig mélyen a combjaim között voltak, ahogy a hálószobája ajtajának döntött. A légzése ziháló volt, és szapora. Elvétette a hálót. De jó oka volt rá. A kezem továbbra is lenyűgöző hosszúságú férfiassága köré kulcsolódott. Tovább simogattam selymesen puha bőrét, és gyönyörködtem abban, ahogy minden egyes mozdulattal egyre jobban elveszítette az eszét.

Egy cseppet rossz érzés volt a büszkeség ebben a pillanatban, de azt határozottan imádtam, hogy én voltam az oka annak, hogy a szoros béklyó, amit magán tartott, végre elpattant.

Más okot nem tudtam elképzelni arra, hogy a lakosztályainkat összekötő nyilvános folyosóra érkeztünk meg. Legalább a szárnyat lezáró kapu még mindig le volt engedve, és senki sem tudott elég közel jönni ahhoz, hogy megpillantson minket. Bár sokat nem is láthattak volna belőlem, mivel Harag hatalmas teste teljesen eltakart. Nem mintha számított volna, ha valaki meglát.

Túlságosan elmerültem a bennem egyre növekvő és tetőző gyönyör hullámaiban ahhoz, hogy érdekeljen, hol vagyunk, vagy ki van a közelben. Itt helyben akartam őt. A pokolba az egész Hét körrel! Még nem voltam Kevélység felesége. Eltekintve a rövid időtől, ameddig megszállta Antonio testét, még csak nem is találkoztam vele. Nem gondoltam, hogy az ördög bánná, ha szeretőt fogadnék, mielőtt megtennénk egymásnak a gonosz eskünket.

A miénk határozottan nem szerelemből kötött házasság lesz. És ha Kevélységet érdekelte is, az biztos, hogy semmi jelét sem mutatta. Még mindig nem jött levél, sem meghívás, de még csak annak nyugtázása sem, hogy megérkeztem. A kevélység hercege remekül megvolt egyedül a kastélyában, és ez pillanatnyilag nekem is tökéletesen megfelelt.

Harag egyre csak csókolt, tovább mozgatta bennem az ujjait, miközben az ölét ringatta kitartó szorításom ellen, és én semmit sem akartam jobban, mint könyörtelen gyönyörrel térdre kényszeríteni ezt a hatalmas erővel bíró teremtményt. Énjének ez a féktelen, vad oldala majdnem olyan mámorító volt, mint az érintése.

Soha nem tapasztaltam még ehhez foghatót, ilyen erőteljes és helyes dolgot. Helyesnek éreztem, hogy vele vagyok. És végtelen bizonyossággal tudtam, közel álltunk ahhoz, hogy felfedezzük, milyen jók vagyunk együtt. Talán kettőnknek mindig is itt kellett végeznie, elveszve egymás szenvedélyében.

A gyönyörének hangjai, ahogy az enyémmel vegyültek, életre hívta a saját varázslatát, és én oly közel voltam ahhoz, hogy darabokra hulljak, oly közel ahhoz az erőhöz, ami egyre nőtt és próbált kitörni és…

A fájdalom heves hullámokban tört rám, még a lélegzetem is elakadt. Harag mindig tökéletesen rá volt hangolódva az érzelmeim változására, így most is azonnal megállt, megtört az euforikus varázslat.

– Jól vagy?

– Nem. – Soha nem gyűlöltem még ennyire egy szót. – Szörnyű a f-fájdalom!

– Hol? – A hangja érdes volt, aggódó.

– A szívem. – Elengedtem őt, és összerezzentem. – Vér és csont! Nagyon fáj!

– Gyere. Hívatok egy gyógyítót…

– Azt hiszem, Hádész szarva okozza.

Harag már nyúlt a szobája kilincséért, de erre lehullott a keze. A tekintete a még mindig a nyakamban lógó amulettre szegeződött, és cifrán szitkozta az összes istennőt.

Minden füstté és csillogó fekete fénnyé változott körülöttünk. Észre sem vettem, hogy megmozdult volna, de az egyik pillanatban még meztelenül álltunk a hálószobája előtt, a kölcsönös elragadtatás határán, a következőben pedig már félig-meddig felöltözve egy ütött-kopott faajtó előtt egy toronyban.

Két oldalán középkorinak tűnő fáklyák égtek nagy fénnyel. Majdnem annyira megdöbbentett a hely, ahol hirtelen ott termettünk, mint az ébenfekete hálóing, amit egyszerre viseltem. Ez sem rejtett el túl sokat a testemből. Haragon fekete nadrág volt, és semmi más. Kivéve talán a némileg aggódó pillantást az arcán.

– Hol vagyunk? – Felnyúltam, hogy kikapcsoljam a cornicello láncát. A kín egyre erősödött.

– Azt ne vedd le! – Mintha az elmúlt néhány szenvedélyes perc meg sem történt volna. Harag újra csupa gránitkeménység és düh volt. De az ezúttal nem felém irányult. Öklével a faajtóra vágott, és olyan erősen dörömbölt, hogy megzörrentek még a vaspántok is. A hangja maga volt a tiszta acél. – Matróna!

A fájdalom következő hullámától megroggyant a térdem, de nem hagytam, hogy magával ragadjon. A démonherceg figyelmét semmi sem kerülte el, rám sem kellett néznie. A következő kopogása kilazított egy követ a falban. A karjára tettem a kezem, és gyengéden megszorítottam.

– Harag.

– Ha nem nyitod ki ezt az ajtót, a véremre esküszöm…

– Az egész tornyot le fogod rombolni ezzel az ostobasággal, fiú! – Az ajtó kitárult, és egy idősebb, hosszú ezüst- és levendulaszín hajú nő jelent meg a nyílásban. Mélylila köntöst viselt, olyan kötélszerű övvel a derekán, ami festményeken és könyvekben látott papnők öltözékére emlékeztetett.

Sötét szeme érdeklődőn fordult felém.

– Hold leánya, üdvözöllek! Celestia vagyok, az átkok és mérgek matrónája. Már vártalak téged. – Hátrébb lépett, és üdvözlésképp szélesebbre tárta az ajtót. – Gyere be, mielőtt őfelsége kárt tesz a birodalomban!

– Legközelebb talán gyorsabban nyisd ki az ajtót.

Harag masírozott be először a helyiségbe, éberen és harcra készen. A tinktúrákon, ellenszereken és mérgeken kívül nem tudtam, mégis milyen ellenségre számított itt, de túl nagy fájdalmaim voltak ahhoz, hogy ilyesmikkel törődjek. Követtem őt, de beérve megtorpantam. A kör alakú szobát sötét fa, hűvös kő és egészen a torony mennyezetéig érő polcok alkották. Az egyik szekrényhez létrát támasztottak, mintha a matróna épp a legmagasabb polcokon lévő tárgyakat katalogizálta volna, amikor megzavartuk. Illatok eklektikus keveréke lengte körbe a helyet, egészen élvezetes elegyet alkotva.

Alig sikerült mély levegőt vennem, de az illattól, bármennyire is kellemes volt, kezdett felfordulni a gyomrom. Izzadság gyöngyözött a homlokomon, ahogy összeszorított fogaimon keresztül kényszerítettem ki és be a levegőt. Hogy ne a növekvő hányingerre koncentráljak, inkább körbekémleltem a helyiségben.

Az egyetlen boltíves ablak közelében egy hosszú asztalon több furcsa folyadékkal teli üvegcse sorakozott: némelyik füstölt, némelyik bugyborékolt, míg mások a vékony üvegfalat zörgették, mintha menekülési útvonalat keresnének. Az értelemmel rendelkező folyadék teljesen újdonság volt számomra, és nem kicsit rémisztő.

Az egyik polcon kifejlett növények, palánták és szárított virágszirmok meg gyógynövények álltak. Láttam még varázskenőcsöket és talizmánokat, üstöket, különböző lényekről mintázott faragott figurákat, mint például a kimérák, a szárnyas istenségek vagy az istenek. Durva és sima köveket, és a pislákoló tűz fényében – ha a sötét nedvből jól következtettem – mérgezett pengék és tűk csillanását láttam meg.

Kövér gyertyák csöpögtették a viaszt a szoba közepén álló óriási kandalló feletti párkányra, és több füstölő égett csinos kis füstöt küldve a mennyezet felé.

Úgy tűnt, az átkok és mérgek matrónája minden fondorlatos ármányra fel volt készülve.

Nagyot nyeltem, amikor végigsöpört rajtam a fájdalom újabb hulláma. Úgy éreztem, mintha a testem hirtelen brutális háborúba keveredett volna önmagával. És bármi is okozta a fájdalmat, nyerésre állt.

Erős kezét a hátamra téve Harag egy kisebb fapadhoz vezetett, majd a matróna felé fordult.

– Csinálj valamit! Most azonnal!

A matróna csettintett a nyelvével, és lassan átvágott a szobán.

– Követeléssel és fenyegetéssel csak a rémültek és a gyengék élnek. Egyik tulajdonság sem illik hozzád, úgyhogy hallgass.

– Ne akarj próbára tenni…

Celestia odalépett egy különbözőféle ollókkal teli tárolóhoz. Némelyiknek arany vagy ezüst nyele volt, másokat csillogó drágakövekből vagy halandók vagy alvilági lények tompa csontjaiból készítettek. Nem akartam túl közelről szemügyre venni.

Harag azonban fölébe tornyosult a készleteinek.

– Igyekezz már!

– Nem szólok bele a munkádba, fiam, te se szólj hát bele az enyémbe. Most pedig ülj le, hogy ne légy láb alatt, vagy menj ki, és vezesd le máshol a dühödet! – Fagyos tekintetét a hercegre emelte. – Az ő kedvéért tedd meg, ne az enyémért.

Harag nem ment el vagy ült le, és nem is fűzött hozzá további megjegyzést, de helyet hagyott a matrónának, hogy dolgozhasson. Úgy döntöttem, tetszik nekem ez a rettenthetetlen nő, és azon töprengtem, vajon ki lehet Harag számára. Bizonyára tudott róla, hogy épp nemrég vágta ki valakinek a nyelvét. A démonherceg jelenleg különösen vad hangulatban volt, de az asszony rá sem hederített. Biztos voltam benne, nem sokan lennének elég bátrak ahhoz, hogy hátat fordítsanak neki, különösen, amikor az ereje úgy csapkodott körülötte, mint egy dühös vipera, ahogyan most is.

De nem panaszkodtam. A maga faragatlan módján csak vigyázni akart rám.

A matróna felkapott egy vékony aranyollót, aminek a nyele madárszárnyakat formázott, aztán magához vett egy csillogó kékeszöld folyadékkal teli korsót és egy üvegcsét szárított gyógynövényekkel, majd kiválasztott egy másik üveget is, amiben fagyoskék és ezüstszínű szirmok voltak. Ezeket mind odavitte a munkaasztalához, aztán a szekrényből elővett egy fatálat, amit egy mozsár és mozsártörő követett.

Miután még egyszer utoljára számba vett mindent, rám szegezte azt az ősi tekintetét.

– Le kell vágnom egy tincset a hajadból a tinktúrához.

– Nem! – Pánik lett úrrá rajtam, és már ki is bukott belőlem a tiltakozás, mielőtt még észbe kaptam volna, hogy felfedtem egy félelmemet egy idegen előtt. Nonna figyelmeztetése csengett a fülemben. A fejünkbe verték, hogy égessük el a levágott hajunkat és körmünket, nehogy bárkinek lehetőséget adjunk arra, hogy sötét mágiát alkalmazzon ellenünk. – Biztosan szükséges ez? Már enyhül is a fájdalom. Azt hiszem, őfelsége talán túlreagálta a dolgot.

Az asszony tekintete ellágyult.

– Tőlem nem kell félned, gyermekem. A tinktúrát az utolsó cseppig megiszod. Aztán együtt elégetjük a tálat. Semmi sem marad hátra azok számára, akik ártani akarnak neked.

Harag tekintete, mint két forró piszkavas, égette a tarkómat, de nem voltam hajlandó ránézni.

Ez az én döntésem volt, és csakis az enyém. Vettem egy mély levegőt, és bólintottam.

– Rendben.

Celestia lenyisszantott egy apró tincset a hajamból, majd rámorzsolta az egy rész gyógynövény és két rész szirom keverékére. Aztán az egészet összezúzta a mozsárban a mozsártörővel, amíg az porrá nem lett.

Amikor elérte a tetszőleges állagot, elsuttogott egy varázsigét egy általam ismeretlen nyelven, majd a keverékhez hozzáadott néhány cseppet a csillogó kék folyadékból.

Ezután az egészet egy ezüstkehelybe öntötte, amire rúnákat véstek, és alaposan megkeverte.

– Nem a legkellemesebb ital, de Saylonia könnyei javítanak valamicskét az ízén.

– Saylonia könnyei?

– Néhányan úgy tartják, ő a gyász és a bánat istennője. De ennél jóval többről van szó. A könnyeket egy templomban gyűjtik a Változó-szigeteken.

– Az hol van? Itt?

Celestia tekintete a démonhercegre siklott, miközben az ellenkező irányba kezdte kavarni az italt, ami felcsapódott a kehely oldalára a hirtelen váltástól.

– Mindjárt kész.

Harag veszélyes csillogással a szemében figyelte a matróna minden egyes lépését, amit felém tett. Mintha egyetlen rossz mozdulat a harcot jelezné, amire felkészült.

Figyelmen kívül hagytam a furcsa viselkedését, és visszafordultam a közeledő nő felé.

– Évtizedek óta hordom az amulettet, de még soha nem éreztem ilyen fájdalmat.

– Meglátogattad a Félhold-fürdőt, igazam van?

– Igen. – A hajam még mindig nedves volt, és nem sok értelmét láttam a hazugságnak. – Honnan tudod?

– Szerencsés tipp. Bizonyos mágiák nem léphetnek be a vízbe súlyos következmények nélkül. Némelyek szerint a forrás egykor az istennőké volt, és ezért feléget mindent, ami nem hozzájuk tartozik. Mások úgy vélik, hogy a Rettegettek akarják visszaszerezni, amit elloptak tőlük. És nem érdekli őket, hogyan sikerül visszaragadniuk a hatalmukat, csak az, hogy újra az övék legyen. A bosszúvágy kegyetlen hajsza.

– A Rettegettek? – Az emlékezetemben kutattam, valamiféle történet vagy legenda után a gyermekkoromból, de a név nem csengett ismerősen. – Az istennőket hívjátok így, vagy a démonhercegeket?

– Elég legyen! – Harag hangja halk volt, de nem hagyott helyet a vitának. – Néhányan bölcsen tennék, ha megtartanák maguknak a babonákat és régi népmeséket. – Összefonta a karját a mellkasán, az arckifejezése megkeményedett. – Elkészült már a tinktúra?

Lenéztem az ördögszarvamulettre. Harag azt mondta, azt magamon hagyhatom. Vádló pillantást vetettem rá.

– Elfelejtetted megemlíteni nekem a veszélyeket. Most meg aggódsz?

Celestia szeme összeszűkült, de egy ideig nem szólt semmit, csak keverte tovább a tinktúrát.

– Ha tudta volna, milyen hatással lesz rád a forrás, kétlem, hogy elvitt volna oda. Inkább a másik titka felől kellene érdeklődnöd. Nagyon is tisztában van vele, hogy az milyen hatással van mindkettőtökre. És mégsem szól egy szót sem. Azon tűnődöm, vajon miért. Talán végre megtaláltuk az Achilles-sarkát, felség!

Harag természetfölöttien mozdulatlanná vált. A hőmérséklet a helyiségben hirtelen úgy lecsökkent, hogy látszott a leheletem, amikor sóhajtottam. Az üvegek zörögni kezdtek a polcokon, ahogy azok megremegtek a visszatartott erejétől, az indulatoktól, amikkel küzdött. A matróna kétségkívül eltalálta a kívánt célpontot.

A reakciójától csak még inkább kíváncsi lettem, és alaposan végigmértem a démonherceget. Szinte felismerhetetlenné vált. Fagyos vonásain nem látszott külső változás, de éreztem a mágia elképesztő hullámát, amit úgy vonzott magához, mint a tetőző árat.

– Vigyázz – figyelmeztette az asszonyt. – Veszélyes vizeken evezel!

– Á! – Az csak legyintett, egyáltalán nem zavarta a düh egyre erősödő zümmögése a levegőben. Átnyújtotta nekem a kelyhet, és intett, hogy igyak.

A pillantásom Haragra ugrott, és bármi is szította fel névadó bűnét, az nyomban eltűnt, amint a nézése összetalálkozott aggódó tekintetemmel. A hőmérséklet visszatért a normális szintre. Bólintott egyet a kehely felé.

– Semmi baj. Idd meg nyugodtan.

Az ajkamhoz emeltem a főzetet, de megtorpantam. Az illata még csak közelében sem volt a kellemesnek. Erőt vettem magamon, mielőtt még a fájdalom visszatér, és egy húzásra kiittam az egészet, próbálva nem nagyon kóstolgatni az édeskés, mégis keserű gyógynövényízt. A tüneteim azonnal eltűntek.

– Meg is vagy, gyermekem.

Visszaadtam neki a kelyhet, és néztem, ahogy a fatálat a lángok közé veti. Pillanatok alatt hamuvá égett.

– És most levegyem az amulettet?

A matróna egyik ezüstös szemöldökét felvonva nézett Haragra. Nem pördültem meg elég gyorsan, hogy lássam a herceg reakcióját, de az asszony összepréselte az ajkát. A nyakamra ugrott a pillantása, mielőtt újra a szemembe nézett.

– Nem szükséges. Az amulett nem fog többé gondot okozni.

– Jobb, ha vigyázol, Celestia!

– Menj, és lóbáld máshol a kardod, vagy rombolj le egy másik sziklát, csak eridj innen! Azt hiszed, nem hallottam, micsoda látványosságot okoztál nagy felindultságodban? Domitius és Makaden bolondok. De csak egy még nagyobb bolond viselkedne úgy, ahogyan te viselkedtél. Néhányan még azt gondolják, új bűnök vannak éledezőben. Óvatosnak kellene lenned, felség. Figyelnek téged. És különös érdeklődést mutatnak az udvarod iránt.

– Vigyázz a szádra! – Harag dühe úgy csapott fel körülöttünk, mint a vihar széllökései. A matróna elmosolyodott, de ez nem az a fajta szeretetteljes arckifejezés volt, amivel egy nagymama néz az unokájára. A mosolyának éle volt. Harag arckifejezése pedig még az övénél is borzasztóbb volt. – Nekem te nem parancsolsz.

– Akkor tekintsd javaslatnak. Ettől függetlenül felelőtlenség, ha nem mondod el neki.

– Igen, rettenetesen szeretném tudni, hogy mégis miről beszéltek. – Most, hogy a fájdalmam elmúlt, kezdtem bosszús lenni. Tudtam, hogy Harag még mindig titkolózik előttem. Olyan tényeket hallgat el, amikről még Celestia is úgy vélte, hogy jogom van tudni. És azok után, ami a lagúnában köztünk történt, többé nem tűrtem el az elhallgatást. Jelentőségteljes pillantást vetettem Haragra. – Valakinek válaszolnia kell a kérdésemre. Mégpedig most.

Celestia egyikünkről a másikunkra pillantott.

– Ezt a beszélgetést legjobb, ha magatok között folytatjátok le. Kettesben. – Ezúttal a vigyora egyenesen komisz volt. – Bár lehet, meg kellene fontolnod, hogy a Düh Templomába viszed őt, olyan messzire, ahol nem hallhatnak titeket. Valami azt súgja, az egész kastélyt felébresztenétek.

Azzal kitessékelt minket a tinktúrák kamrájából, és becsapta mögöttünk a vénséges tölgyfa ajtót. A hercegre meredtem. Így vagy úgy, de el fogja árulni az igazságot. Fel sem foghattam, hogy Celestia honnan tudja a titkát, amikor én nem, és a bosszúságom kezdte átadni a helyét a dühnek. És ezt az érzelmet nem a bűn háza váltotta ki belőlem.

Vajon hányan voltak még az udvarában beavatva azokba az információkba, amiket előlem elhallgatott, és amik rám vonatkoztak? Elfogadhatatlan volt, hogy én voltam az egyetlen, aki semmiről sem tudott.

– Az igazságot akarom. Nincs több hazugság. Ennyivel tartozol nekem.

Úgy tűnt, egy hajszál választja el attól, hogy keressen egy fegyvert, amit lóbálhat. Bár úgy tűnt, a frusztrációja nem nekem, de még csak nem is a matrónának szól.

Talán saját magára volt dühös. Bármilyen játékot vagy csalárd tervet szövögetett, nyilvánvaló volt, hogy annak immáron vége. És nem úgy alakult, ahogyan azt remélte.

– Az átkozott életbe! – Harag a hajába túrt, és tett néhány lépést mellőlem. – Azt hittem, több időnk lesz. De a ma este után egyértelmű, hogy nem várhat tovább.

Harag a magánkönyvtárába vitt minket, és mágiával gondoskodott arról, hogy a teremből ne szűrődhessen ki a hangunk. Az óriási kandalló előtt álltam, és a kezemet melengettem. Köszönhetően a kastély hűvösségének, a kimerültségnek, ami a fájdalmam elmúltával rám tört, a vékony hálóingemnek és a még mindig nyirkos hajamnak, csontig átfagytam.

A félelem is közrejátszott abban, hogy időnként megborzongtam. Lehetséges, hogy történt valami a családommal? Ha bajuk esett – vagy valami annál is rosszabb történt velük –, nem voltam benne biztos, hogy Harag elmondaná nekem.

Tisztában volt azzal, hogy a családom legalább annyira a gyenge pontom, mint amennyire erőt nyerek belőlük, és kialkudnám magam a pokolból, hogy visszatérjek hozzájuk, a szerződést is megtörve Kevélységgel. Ez minden bizonnyal megnehezítené a küldetését, és elegendő okot adna arra, hogy ne legyen velem őszinte.

A nyugtalanságomon nem enyhített Harag feszült hangulata sem. Körbelengte minden érzékemet, amíg már a saját idegeim is pattanásig feszültek.

Úgy járkált fel-alá a szobában, mint egy ketrecbe zárt hatalmas állat. A lagúnában, majd a lakosztálya előtti folyosón történt szenvedélyes légyottunk előtt soha nem láttam őt másképp, csakis nyugodtnak; még amikor tajtékzott a dühtől, akkor sem volt ennyire… feldúlt. Zavarba ejtő volt így látni őt. Az is szokatlan volt, ahogyan ráförmedt a matrónára. Alkalomadtán tudott durva vagy arrogáns lenni, tele férfias önelégültséggel, de soha nem volt udvariatlan.

– Leülnél, kérlek? – A karomat dörzsölgettem. – Kezdek ideges lenni.

Az íróasztalához masírozott, és kitöltött a poharába kétujjnyi levendulaszín italt. Legurította, aztán gyorsan újratöltötte a poharat, és odakínálta nekem. Megráztam a fejem.

Elviselhetetlen volt a várakozás. És a gyomrom már így is több bonyolult csomóval volt gúzsba kötve. Tudni akartam, mi mondanivalója van, és hogy bármi is volt az, miért hatott rá ilyen erővel. Még amikor korábban megtámadta Makadent, akkor sem érződött rajta semmi megbánás vagy aggodalom. Csak a rideg hatékonyság. Végrehajtott egy ítéletet, és pártatlanul állt hozzá a brutalitásához.

– Valóban szükséges ez a feszült időhúzás? – A hangom meglepően nyugodtan csengett. Teljes ellentmondásban állt a szívem őrült kalapálásával. – Bármit is akarsz mondani, nem lehet olyan szörnyű.

Legalábbis reméltem.

Végre megállt annyi időre, hogy a szemembe nézzen. Lehetetlenség volt olvasni az arckifejezéséből. Hűvös, ijesztő nyugalom telepedett rá. Borzongás futott végig a gerincemen. A viselkedése arra emlékeztetett, amikor egy bába rettenetes hírt közöl.

– Azt kérdezted tőlem ma este, miért jelöltelek meg. Nem vagyok benne biztos, hogy pontosan érted, mit is jelent. Hogy miért adják ezt a kiváltságot olyan ritkán.

Csak bámultam rá, egy pillanatra teljesen meglepett a hirtelen témaváltás, és hogy mégis mi köze ehhez a jelnek, amivel megidézhetem. Arra legalább rájöttem, honnan tudott Celestia erről a titokról – a pillantása röviden elidőzött a nyakamon. Tévesen azt hittem, az ördögszarvamulettemet nézi.

– Nos? – kérdezte, ezzel visszaterelve magára a figyelmemet. – Mit tudsz róla?

– Nonna azt mondta, ez lehetővé teszi, hogy valaki megidézze a pokol egy hercegét anélkül, hogy egy olyan tárgyat kellene használnia, ami az övé. Hogy ez hatalmas megtiszteltetés, amiben keveseknek van része. És hogy ameddig a démonherceg él és lélegzik, mindig válaszolnia kell a hívásra. Kivéve persze, amikor megpróbáltalak megidézni, de te nem jöttél el. – A hangom fagyossá vált. – Azt hittem, meghaltál.

Hátralépett, a pillantása gyorsan, néma számítással vándorolt végig rajtam.

– Miután megsérültem Irigység tőre által, nem gyógyultam meg eléggé ahhoz, hogy utazni tudjak a birodalmak között. Nem tudtam, hogy így felzaklatott a távollétem. – Csúnya pillantást vetettem rá, amitől mintha huncutul felfelé görbült volna a szája széle. De szinte azonnal el is tűnt. – Tudod, miért olyan ritka kiváltság?

– Mert a hercegek csökönyös rohadékok, és nem szeretik, ha valaki csak úgy megidézi őket?

Ismét felsejlett az apró mosoly az ajkán, de elnyomta.

– Mert egy olyan mágikus kötelék, amit soha nem lehet megtörni.

– Lehetetlen. Minden varázslatot vissza lehet csinálni.

– Ezt a köteléket nem. Még a halálban sem.

– De te halhatatlan vagy.

– Akkor képzeld csak el, milyen hosszú ideig tart a kötelék.

Egymást bámultuk, ahogy az igazság súlya lassan ránk telepedett. Alig voltam képes feldolgozni az információt, és hogy ez mit is jelentett. Harag nem szólt semmit, csak az arckifejezése komorodott el, mialatt én kibogoztam magamban a sokkoló hírt. Ha a kötelék a halál után is megmarad, nem bírtam felfogni, ez hogyan is működhet. A lelkünk örökre összekapcsolódott. Csakhogy én eladtam az enyémet, és fogalmam sem volt, ez mit jelent a kötelékünkre nézve. Vagy Haragra.

– Emilia. – A hangja halk volt, mégis parancsoló éllel szólt. – Mondj valamit!

– Arra kértél, hogy ne fogalmazzak végletekben. Hogy az ilyesmik sosem bizonyulnak tartósnak, emlékszel?

– Emlékszel bármire is, amit azon az éjszakán mondtam, amikor megtámadott a viperida?

Harag közelebb jött, figyelmesen nézett, ahogy egyik kimért lépést tette felém a másik után. Úgy képzeltem, érezte, milyen közel járok ahhoz, hogy futásnak eredjek, és mindent elkövetett, hogy ne tegyen hirtelen mozdulatot, és ijesszen vele el. A pillantása a megidéző jelére tévedt.

Öntudatlanul felnyúltam, hogy megérintsem a nyakamon a helyet, ahol a szinte láthatatlan szimbólum a bőrömre rajzolódott. Olyan rettenetes fájdalmak gyötörtek, hogy semmit sem fogtam fel abból, amit aznap este mondott, aztán ott voltunk együtt a kádban, és nem sokkal utána elkezdődtek a rémálmok.

És mielőtt felébredtem, azt mondta…

– Azt mondtam, hogy éld túl, hogy gyűlölhess ezért. És komolyan gondoltam. – Kinyújtotta a kezét, és végigsimított a torkom oldalán, érintése pehelykönnyű volt. – Azon az éjszakán jelöltelek meg. De ez még nem minden.

A pánik úgy verdesett a bordáim között, mint egy csapdába esett madár.

Szörnyű érzésem támadt arról, hogy mire akar ezzel kilyukadni, és egyáltalán nem kértem belőle. Megesküdtem volna, hogy a házassági tetoválásom bizseregni kezdett, emlékeztetve a létezésére. Mintha elfelejthettem volna.

Kényszerítettem a lábam, hogy szilárdan egy helyben maradjon, bár az énem egy nagy része legszívesebben nekiiramodott volna, és felrohan a lakrészembe, bezárja az ajtót, és soha többé elő sem jön onnan.

– Elég volt! – Megfordultam, és elindultam. Egyre csak nőtt az újdonsült félelmem. Nem akartam hallani a vallomása további részét. – Vigyél vissza a szobámba!

– Addig nem, amíg nem tudod a teljes igazságot.

Harag előttem termett, a tekintete az enyémbe fúródott. Tényleg nagyon utáltam a természetfeletti gyorsaságát. Nem próbált újra megérinteni, nem állta el az utamat vagy szorított sarokba, de a tekintetéből egyértelműen kiolvasható volt annak az ígérete, hogy nem tágít mellőlem, amíg készen nem állok meghallgatni a teljes vallomását. Tudtam, hogy ha kell, az örökkévalóságig várna, várna, amíg a nap ki nem ég, és az utolsó csillag is elhalványul az égen. Nekem pedig nem volt ilyesféle vesztegetni való időm.

Végül bólintottam, engedélyt adva, hogy folytassa. Hogy még egyszer felforgassa az egész életemet.

– A varázslat, amit használtam, amit te tévesen újjászületés-varázslatnak hittél? Az a jel volt. Összekötött minket, testet a testhez, oly módon, ami által lehetővé vált, hogy az erőm meggyógyítson téged. Csakis azért élted túl azt a támadást, mert a mágikus köteléken keresztül átvettem tőled a mérget a saját testembe.

A halhatatlan testébe. Egy olyan testbe, amit nem mészárolhatnak le vagy ölhetnek meg méreg vagy bármi más által, ami velem végzett volna. Nagyot nyeltem. Harag egy esküdt ellenségéhez láncolta magát csak azért, hogy én életben maradjak. Hirtelen megrohant a tettének súlyossága. Hogy mit áldozott fel azért, hogy megmentse az életemet azon az éjszakán, amikor az ikertestvérem amulettjéért mentem, megküzdöttem a kígyószerű viperida démonnal, és majdnem meghaltam. Nem csoda, hogy olyan dühös volt, amiért ennyire könnyelműen viselkedtem.

Hatalmasabb árat fizetett érte, mint azt valaha gondoltam. De ami azt illeti, én is.

– A jel több volt, mint egy módja annak, hogy te megidézhess engem, vagy én megmentselek téged. Mivel mi egy másik mágikus kötelékben is osztozunk, ezért részben elfogadás is volt. Azt hiszem, már érted, hová vezet ez az egész, de szeretnéd, ha folytatnám?

A szívem most már hevesen kalapált a szóhasználata miatt. Elfogadás. Már nem a jelről beszéltünk, amivel megidézhetem, vagy a varázslatról, amivel átvette tőlem a mérget. A félelmemről beszéltünk, arról, ami még most is egyre csak nőtt. Nem tudtam rávenni magam, hogy a szemébe nézzek.

– Megtörtem utána a varázslatot.

– Nem úgy hangzik, mintha biztos lennél benne. Pedig az igazság mindig is ott volt a szemed előtt.

Lepillantottam az áruló mintára a csupasz karján; a mágikus tetoválásra, ami nem tűnt el. Gyanítottam, hogy nem sikerült visszafordítanom a varázslatot, de elnyomtam magamban ezeket az aggodalmakat. Haragnak igaza volt. Nem akartam tudomásul venni, hogy ez mit jelent. Még most sem.

– Szabad? – Harag a kezemért nyúlt, de nem érintett meg. Bólintottam, ő pedig óvatosan megfogta a karomat, és feltűrte a hálóingem ujját. Odatartotta az alkarját az enyémhez, és megvárta, amíg az igazság abbahagyja a rémült madárként röpködést, és megállapodik bennem.

Tagadhatatlan volt, hogy a tetoválásaink tökéletesen illettek egymáshoz. És tudtam, hogy miért.

Az arcára emeltem a tekintetem. A gyönyörű, fagyos, nemesi arcára. Az arcra, ami egy bukott istené volt. És az elpusztítómé. Várakozás bizsergette a bőrömet.

– Az igazságot kutatod? Engedd meg, hogy ingyen szolgáljak vele. Kevélység nem hívott téged az udvarába, és soha nem is fogja ezt megkísérelni. Legalábbis nem abból az okból kifolyólag, amiből te gondolod.

– Mert…

Tudtam, ó, istennő, tudtam. Mégis szükségem volt rá, hogy kimondja a szavakat.

– Te nem az ő jegyese vagy, Emilia. – A világ megbillent a talpam alatt. Harag tekintete elég szilárd volt ahhoz, hogy mind a térdemet, mind a démonbirodalmat megtartsa. – Te az enyém vagy.

TIZENHÁROM

Te az enyém vagy. Ezen a négy szón kívül minden elhalványult. A sokk, a tagadás és a teljes zavarodottság egyszerűen eltűnt. Olyan volt, mintha Harag könyvtárából visszaléptem volna az üresség semmijébe. A pulzusom minden egyes sejtemben vadul lüktetett. A mondat halkan visszhangzott, dobolt minden egyes idegszálamban, beágyazódott a szívembe.

Mintha a mágia, ami összekötött minket, teljesen felébredt volna. Harag beismerése valahogyan kirántotta álmából, és engedélyt adott neki, hogy széttárja karjait.

Ez a félelmetes, halhatatlan életerővel és hatalommal teli harcos herceg, a testet öltött halál és düh… hirtelen egy látomásba csöppentem.

Múlt vagy jövő, vagy e bűnös birodalom puszta illúziója, nem tudtam különbséget tenni köztük. Harag ágyában voltunk, és gyertyák százainak pislákoló fénye csillant meg a selymes lepedő fényes felületén, a sötét színű falakon és a csupasz mellkasát borító izzadságon.

Én a démonhercegen lovagoltam, a combjaimat széttárva széles testén. Ősi erejű birtoklásvággyal figyelt engem, félig lehunyt szemhéja alól szívta magába testem minden egyes centiméterének látványát, miközben a csípőm a gyönyört hajszolva mozgott, de még nem a beteljesülésért. Mindkettőnket ingereltem azzal, hogy nem ereszkedtem egészen le, és a testünk nem forrt egybe.

Harag kinyújtotta értem a kezét, de én a matrachoz szorítottam, és játékosan beleharaptam az ajkába, hogy aztán teljesen elvesszek lassú csókjaiban. Hamarosan már nem elégedett meg pusztán a nézelődéssel; megragadta a derekamat, és lehúzott magához, rá izgalmának kemény bizonyítékára. Egy elsuttogott becéző szóval és egy gyors lökéssel végre egyesültünk. Az örökkévalóságig.

Sikerült mély, szaggatott lélegzetet vennem, elhessegetve a látomást. Erőtlen tagadás tört belőlem újra felszínre.

– Mi még mindig jegyesek vagyunk.

Harag tekintete egy pillanatra elködösödött, mintha ő is ott lett volna velem a csábító illúzióban, és még mindig érezte volna a remegő gyönyört, ami végigsöpört rajta. Hűvös hangja nem illett össze a tekintetében bujkáló forrósággal.

– Igen. A férjed én lennék.

– A férjem. Te, és nem Kevélység.

– Emilia…

– Kérlek, ne!

Feltartottam a kezem, hogy elhallgattassam. Valami ősi erő rázott meg a csontjaimban. Nem törődtem az érzéssel, helyette a dühre koncentráltam, ami kibomló tüzes indákként éledezett bennem, és felváltotta a döbbenet vagy tagadás utolsó morzsáit, kitisztította a fejemet. Ez nem történhetett meg. Ezt a bonyodalmat több okból sem engedhettem meg magamnak; legfőképpen az ikertestvérem megbosszulására tett fogadalmam miatt.

– Hazudtál nekem.

Néhány pillanatra elhallgatott, majd halkan folytatta:

– Egyesülésünk nem éppen ideális körülményei ellenére mi ketten jól összeillünk. Nagyjából.

Csak bámultam rá, még pislogni is elfelejtettem. Ilyen elképesztően romantikus vallomás után kinek volt szüksége szerelemre vagy szenvedélyre? Ha nem megyek hozzá Kevélységhez a tervem véghezvitele érdekében, akkor szerelemből fogok férjhez menni. A „nagyjából jól összeillünk” egyébként is erőteljes elferdítése volt a helyzetnek. Még mindig gyakrabban szerettem volna megfojtani Haragot, mint megcsókolni vagy az ágyamba invitálni. Volt egy olyan sejtésem, hogy ő is hasonlóképp érez. Ami talán tényleg azt jelezte, hogy nagyjából jól összeillünk. A miénk a düh szentségtelen egyesülése lenne.

– A fivéred tud erről?

– Természetesen.

A démonherceg mintha erőszakos kitörésre készült volna fel; laza vállszélességű terpeszben állt, a teste előredőlt. Megérdemelt volna egy csattanós pofont, amiért eltitkolta ezt előlem, de alig voltam képes feldolgozni a vallomását, és ahogy a szavai – bár ártatlanok voltak – hirtelen felperzselték a véremet.

Az egész testem szinte természetfeletti módon vibrált. Harag minden egyes mozdulatát érzékeltem, a lábának enyhe moccanásától kezdve az egyenletes lélegzetvételéig. De ez az új helyzet mit sem enyhített a dühömön. Sőt, inkább csak még jobban felszította.

Újabb felismerések ugrottak a helyükre. Ha a Harag házának tagja vagyok, más nemesi házak – például a Kevélység udvara – soha nem fognak megosztani velem a hercegükkel kapcsolatos pletykákat. Minden reményem és tervem szertefoszlott arról, hogy szükséges információkat szerezzek Kevélység első feleségéről.

– Ez őrültség!

Elviseltem a káoszt, amivé az életem vált Vittoria halálát követően, majd kialakítottam a rend aprócska látszatát azzal, hogy idejöttem. És ez csakis a testvéremnek tett fogadalmamnak köszönhetően sikerült.

De most… az életem irányítása ismét kicsúszott a kezemből a Gonoszok miatt.

Közülük is elsősorban Harag miatt. Végül kirobbant belőlem a düh.

– Folyton azt mondogatod, hogy van választásom! Mégis mikor számíthatok arra, hogy ez így is lesz? Mert akkor biztosan nem, amikor arról van szó, hogy melyik démonházat választom. Vagy hogy melyik herceggel is jegyzem el magam. De ne feledkezzünk meg a személyes kedvencemről sem, amikor még Palermóban megkérdeztem, kényszeríteni fogsz-e, hogy idejöjjek. Hogy uralkodjak melletted a pokolban. Azt mondtad, te soha nem kényszerítenél. Úgy tűnik, az viszont tökéletesen elfogadható, hogy helyette becsapj. Gratulálok! – Lassan tapsolni kezdtem. – Te aztán tényleg értesz az igazság elferdítéséhez. Be kell vallanom, le vagyok nyűgözve.

Nem tűnt úgy, mintha megkönnyebbült volna, de valamelyest lazított a testtartásán. Láttam a pillanatot, amikor felidézte ő is az éjszakát, amiről beszéltem. Amikor azt hittem, hogy felbontottam a jegyességünket egy visszafordító varázsigével. Megesküdött, hogy nem kényszerít házasságra, és nem visz el az alvilágba. Úgy látszik, csak egy újabb féligazság volt, ha nem komplett hazugság.

– Most is van választásod. Nem kell véglegesítened a házasságunkat.

Vádló ujjal böktem a nyakamon lévő jelre.

– És mi van ezzel a megtörhetetlen kötelékkel? Nekem nem tűnik választásnak. Tisztában vagyok vele, hogy te is sok mindent feláldoztál miatta, de legalább fogalmad volt róla, hogy miről döntesz. Ettől függetlenül, már korábban el kellett volna mondanod. Minden jogom megvolt rá, hogy tudjam!

– A jel volt a legjobb alternatíva, amivel akkor elő tudtam állni. És hála a méregnek, nem volt túl sok időm más lehetőségeket végiggondolni, mielőtt megállította volna a szívedet. Arra kértelek, adj engedélyt arra, hogy segíthessek azon az éjszakán. Ott, akkor választhattál. És te eljegyeztél minket. Én pedig elfogadtam.

Mintha csak emlékeztetni kellett volna erre a súlyos hibára.

– Alternatíva, mire is?

– Hogy késleltessünk bizonyos késztetéseket, amiket a kötelék elfogadása okoz.

– Késztetéseket.

A szám hallható kattanással csukódott be, amikor hirtelen megértettem. Minden vágytól fűtött gondolatom és érzésem Harag iránt lassacskán egyre erősödött. Folyamatosan enyhítették a bizalmatlanságomat és az elárultság érzését. Azt hittem, ez csupán a gonosz démonbirodalom műve, hogy a vágyra való hajlama táplálja az érzelmeimet, és szinte ősi, vad őrülettel ösztökél, hogy ágyba bújjak vele. De nem így volt. Az az ősi szükség is közrejátszott benne, hogy magaménak követeljem a férjemet. Hogy biztosítsam a házasságunkat.

Szentséges istennő az égben! Harag volt a jegyesem.

Több fronton folytattam harcot, és még csak nem is tudtam róla. Nem csoda, hogy olyan nehéz volt ellenállni a kísértésnek. Küzdöttem a kötelékünkkel, a démonbirodalommal és annak bátorításával, hogy nézzek szembe a félelmeimmel, és bűntudat és szégyenérzet nélkül vállaljam fel a szexuális vágyaimat.

Ha őszinte akartam lenni, az ellentmondásos érzések már jóval azelőtt kialakultak bennem, hogy a démonvilágba érkeztünk volna. Amikor Irigység megtámadta Haragot, és a szemem láttára vérzett el, valami megváltozott.

És már azt megelőzően is, amikor Bujaság bűvöletében voltam, kétségbeesetten vágytam Haragra. Aznap este egy pillanatra úgy tűnt, ő is át akarja hidalni a köztünk lévő távolságot.

Megráztam magam, és visszatértem a jelenbe.

– Vágyat okoz az, hogy elfogadtad a jegyességet?

– A testi beteljesülés, valamint a hagyományos szertartás teszi teljessé a házassági köteléket. – Az arcomat fürkészte, valószínűleg azt figyelte, ezúttal felképelem-e. Szerettem volna. Rettenetesen. – Úgy látom…

– Hogy dühös vagyok? – Felvontam a szemöldököm, és félrebillentettem a fejem. Elég bölcs volt ahhoz, hogy tudja, az ezt követő csend kétszer olyan veszélyes, mint az ütésre emelt kéz.

– Az okoz rossz szóválasztás volt. Inkább csak biztat a kötelék véglegesítésére. Valamilyen szinten már lappangania kell ezeknek az érzéseknek benned, különben a kötelék nem lenne mit biztasson.

– Előfordult, hogy a démonbirodalom is biztatott engem, vagy csak a kötelékünk?

– Mindkettő.

– És a megidéző jeled pontosan mit csinál?

– A jel tompítja a késztetéseket a házasság véglegesítésére, mert saját maga is egy újabb megtörhetetlen köteléket képez köztünk. Ha a vizet vesszük példának, akkor egy folyóhoz hasonlatos, ami két kisebb ágra szakad. Mindkettő apasztja a másikat egy bizonyos mértékig, amíg újra nem egyesülnek.

Ezért simított hát végig a jelen, valahányszor csókolóztunk; megpróbálta apasztani a késztetéseimet. Akkor is megtette, amikor Bujaság hatása alatt álltam az ünnepségen. Ami azt jelentette, már jó ideje csillapítgatja. És nem vette a fáradságot, hogy elmondja nekem.

Nem tudtam, miért fáj annyira, de nagyon fájt.

– Mi történik, ha nem fogadom el a házasságot? Továbbra is ágyba akarok majd bújni veled?

– A késztetések megmaradnak, de soha nem fognak rákényszeríteni semmire, Emilia. A kötelék nem így működik. Mindig lesz választásod. Ahogyan bárki mással lenne.

– Mindig van választásom – gúnyolódtam. – Kivéve, ha hozzá akarok menni az ördöghöz.

Harag megmerevedett. A szavak még azelőtt kibuktak belőlem, hogy elgondolkodhattam volna rajtuk. Vagy azon, hogy milyen hatással lehetnek a hercegre. Ahhoz, hogy őrá is hatással legyenek ezek a késztetések, valamilyen szinten érzéseket kell táplálnia irántam.

És ez… ez túl bonyolult volt, hogy most kibogozzam.

Tisztában voltam vele, hogy igazságtalan őt hibáztatni, különösen, hogy eredetileg én voltam az, aki megbéklyóztam az eljegyzésünkkel, de muszáj volt a dühömbe kapaszkodnom, nem tehettem mást. Az összes tervem porig égett. Ha nem jutok el a Kevélység házába, talán soha nem tudom meg, mi történt valójában az ikertestvéremmel. Az egyetlen ok, amiért egyáltalán aláírtam azt a szerződést, az volt, hogy a dolgok sűrűjébe jussak, és megakadályozzam, hogy még több boszorkányt meggyilkoljanak.

Most pedig itt voltam a démonbirodalomban, és egy olyan helyzetben ragadtam, ami nem segített a küldetésemben. Nem azért jöttem ide, hogy szerelemre találjak, vagy hogy a Harag házának hercegnője legyek. A bosszúért jöttem. Azért jöttem, hogy királyné legyek. Azért jöttem, hogy elpusztítsam a démont, aki megölte Vittoriát, és megmentsem a családomat és a szigetemet a ránk törő démonok veszélyétől. És Harag csak megnehezített mindent.

– Miért kellett titkolóznod? – követeltem választ. – Ha nem akartad, hogy aláírjam Kevélység szerződését, nyugodtan elmondhattad volna ezt nekem még aznap este a barlangban. Miért nem kértél meg, hogy csatlakozzam a házadhoz? Semmi értelme annak, hogy ezt eltitkold előlem.

– Menyasszony vagy sem, szabadon csatlakozhatsz a bűn bármelyik házához, amelyikhez csak akarsz. Én soha nem fogok az utadba állni. És azért nem mondtam el neked, mert nem akartam, hogy ide gyere.

– Miért nem akarod, hogy itt legyek? – Harag összepréselte az ajkát. Nem hagytam, hogy megússza egy ilyen semmilyen válasszal. – Mondd el! Mondd, hogy ennek az átokhoz van valamiféle köze, és nem ahhoz, hogy mást szeretsz. Muszáj megértenem, miért titkolsz bizonyos dolgokat és árulsz el másokat.

– Nem tehetem. Érd be a válaszokkal, amiket kaptál.

A szóhasználata nem kerülte el a figyelmemet. Nagy különbség volt a nem tehetem és a nem akarom között. Végigmértem, de az arckifejezése nem árult el semmit. Tudtam, hogy gondosan válogatta meg a szavait.

– Ezért nem utazhatok meghívás nélkül a démonudvarok között? Mert gyakorlatilag a házadhoz tartozom?

Bólintott.

– Még meghívással is szükséged lenne egy kísérőre, ha a birodalomban utazol, mert az út veszélyes egyedül, továbbá a házaknak küldöttséget kellene állítaniuk, akik aztán találkoznak a területeink határán, de igen. Mint jegyesem, a Harag házának leendő társuralkodójának tekintenek téged. Ezért agressziónak minősülne, ha csak úgy, figyelmeztetés vagy engedély nélkül felbukkannál egy másik udvarban.

– És mi lesz a szerződéssel, amit a Kevélység házával kötöttem?

– Ha véglegesítjük a házasságunkat, érvénytelenné válik.

– És ha nem? Mi lesz a boszorkánygyilkosságokkal? Azóta is haltak meg boszorkák?

– Nem. Azóta nem.

– Ez hogyan lehetséges? Hiszen az egész küldetésed arra irányult, hogy menyasszonyt találj az ördögnek. Hacsak valójában egyáltalán nem is erről szólt…

Úgy tűnt, mintha Harag többet is akart volna mondani, de vagy nem tudott, vagy ellene döntött. Az egyre hosszabbra nyúló csend csak megerősítette korábbi aggodalmamat, miszerint a gyilkosságoknak semmi közük ahhoz, hogy az ördögnek menyasszonyra van szüksége az átka megtöréséhez. Ami azt jelentette, hogy a boszorkányokat olyan okból gyilkolták meg, amire még nem jöttem rá. A bosszúság a dühvel vívott csatát bennem, miközben a titkok hercegére meredtem.

– Ha úgy döntesz, hogy nem teszel semmit – szólalt meg végül megtörve a csendet –, akkor az ügy végül a Sors Templomához kerül, ahol egy háromtagú tanács fogja megvitatni. Ez az út nem tanácsos, de a te döntésed, hogy ezt választod-e.

– Csodálatos. És a tanács mit csinál? Határoz, hogy hozzád megyek-e feleségül, vagy valaki máshoz?

– Ők fognak dönteni mindannyiunk sorsáról.

Megbántam, hogy nem fogadtam el az italt, amit korábban felkínált. Köröztem egyet a fejemmel, próbáltam enyhíteni az egyre növekvő feszültséget az izmaimban. Túl sok érzelem küzdött most bennem az uralomért. Harag odasétált hozzám, és a kezembe nyomta a poharat, aztán körbe-körbe kezdett járkálni a szobában.

– Honnan tudtad, hogy az italra gondoltam? Ennyire tisztán érzékeled az érzelmeimet, vagy ez a házassági kötelékünk egyik előnye? Vagy talán a jelé. Nehéz az összes trükködet észben tartani.

– A pillantásod az üvegre siklott, Emilia. Egyszerűen csak olvastam a testbeszédedből.

Néztem, ahogy járkál, és az agyam egyre jobban zsongott minden egyes körrel, amit megtett. Kezdtek értelmet nyerni a tettei. Nem hagyta, hogy végezzenek velem az elemek, mert a jövendőbelije vagyok. Ezért is maradt velem a Bűn-folyosón, annak ellenére, hogy Anir azt mondta, nem kellett volna így tegyen. Egy másik emlék is felszínre bukkant. Anir Palermóban mondott valamit Haragnak a házassági kötelék véglegesítéséről és a háza biztosításáról, meg a teljes hatalmának megszerzéséről. Amikor eljött értem a barlangba, megéreztem, hogy megváltozott az ereje. Véghetetlennek tűnt. Erősebbnek.

Harag talán táplál irántam valamiféle érzéseket, és talán érzi a fizikai vonzalmat, de természetéből adódóan azon tűnődtem, hogy részben önfenntartásból cselekedett-e.

– Az alattvalóid tudnak róla?

– Igen. Az egész démonbirodalom tisztában van vele.

Ezért is statuált ilyen nyilvános példát Lord Makadennel. A nemes nem egyszerűen csak nem engedelmeskedett egy uralkodói parancsnak, egyenesen kihívta Haragot, és megsértette a leendő feleségét. Ugyanez volt a helyzet azzal a tiszttel is, akire a hegyet zúdította; ő azzal fenyegetőzött, hogy megöli a Harag házának hercegnőjét. Ha bármelyikük ártana nekem, az egyenes úton csökkentené valamennyire Harag hatalmát. És én nagyon jól tudtam, a pokol hercegeinek mennyire fontos a hatalom.

Eléggé ahhoz, hogy olyasvalakihez kössék magukat, akivel alkalomadtán eljátszadoznak az ágyukban, de akit soha nem fognak igazán szeretni. Amíg világ a világ.

Jól összeillünk, nagyjából.

Bosszantott a szóválasztás. Ráadásul azt sem tagadta, hogy van valaki más az életében. Valaki, akit ő választott, mielőtt tönkretettem az életét.

– Az este az ágyamba hívtalak. – A hangom halk volt, de nem meghunyászkodó. Harag abbahagyta a járkálást, és súlyos tekintete összefonódott az enyémmel. Az arcát fürkésztem. – Elmondtál volna nekem ebből bármit is, mielőtt lefekszünk egymással?

– Bármennyire is akartam, ma este nem háltam volna el a házasságunkat. Rengetegféle módon lehet a gyönyört adni és kapni, amivel nem sodorjuk veszélybe a szabad akaratodat.

– Ez az igazság? Vagy csak az, amit szerinted hallani akarok?

Csak bámult rám, az állkapcsa megfeszült. A hőmérséklet a szobában néhány fokkal lehűlt. Félig-meddig azt vártam, hogy a kastély alapjaiban megremeg.

– Miféle szörnyetegnek tartasz te engem?

Erre nem volt jó válaszom. És amíg nem lett… Mély levegőt vettem, és átgondoltam a lehetőségeimet. Harag említette, hogy a fivérei közül néhányan szerettek volna vendégül látni az udvarukban. Talán eljött az ideje egy látogatásnak.

– Szeretném, ha reggel elkísérnél az Irigység házába. Küldenél neki egy üzenetet, hogy tudasd vele, elfogadom a meghívását?

Harag egy hosszú pillanatig nem reagált; úgy tűnt, mintha nem lenne biztos benne, jól hallotta-e, amit mondtam. Olyan merőn bámult, hogy már azon kezdtem aggódni, hogy húson és csonton keresztül egyenesen a lelkembe lát. Semleges arckifejezéssel néztem vissza rá, és nyugalmas gondolatokat erőltettem magamra: kagylót gyűjtök a tengerparton, a testvéremmel és Claudiával nevetgélek, borozgatunk, és az élet egyszerű dolgairól csacsogunk.

Mindent bevetettem, hogy az érzelmeim el ne áruljanak.

Végül bólintott. Nem örült, ez nyilvánvaló volt abból, ahogyan a kérésre hirtelen megfeszült, de nem is próbált megállítani vagy bebörtönözni.

Nem voltam az elkényeztetett hercegnője. Eddig még a döntéseim mind a sajátjaim maradtak.

– Biztos vagy benne, hogy ezt akarod? Még azok után is, amit Irigység tett?

– Igen. – A következő kérésemet fontolgattam. – És szükségem lesz egy varrókészletre is.

– Nem kell többé magadnak varrnod a ruháidat, Emilia. Egy varrónő majd gondoskodik róla.

– Ennek ellenére szeretnék egyet, vészhelyzet esetére.

– Rendben. Felküldetek egyet a szobádba, és még ma tudatom a szándékodat a fivéremmel. Ez minden?

– Egyelőre.

– Gyere. – A kezét nyújtotta, a hangja és a tekintete olyan barátságos lett, hogy óvakodva léptem oda hozzá. Nem vettem tudomást a kis szikráról közöttünk, amikor az ujjai ráfonódtak az enyémekre. Ha ő is érezte, nem mutatta jelét. – Elviszlek a lakosztályodba, hogy pakolhass. Hajnalban indulunk az Irigység házába.

TIZENNÉGY

Harag egyetlen apró, ártalmatlannak tűnő kérést intézett csak hozzám, mielőtt magamra hagyott, hogy összekészítsek egy utazóládát a látogatásomra. Azt kérte, hadd küldethessen reggel egy ruhát, olyasmi öltözéket, amiben illendő megjelennem a pokol egyik hercege előtt. Függetlenül az esetleges hátsó szándékától, amiből biztosan rengeteg volt, úgy döntöttem, nem árthat, ha teljesítem a kívánságát, így hamar igent mondtam.

Azzal áltattam magam, hogy a gyors beleegyezésemnek semmi köze sem volt ahhoz, hogy a jegyesem a lakosztályomban állt félmeztelenül az ágyam mellett, és úgy festett, mintha egyenesen magából a kísértés esszenciájából faragták volna. Óvatos távolságot tartott, szinte már fájdalmasan nagyot, de semmit sem tehetett, amivel tompíthatta volna, mennyire rá voltam hangolódva. A levegő köztünk mintha egyszerre vibrált volna a feszültségtől és a várakozástól. Nem voltam benne biztos, hogy csak felém áradt, vagy érezte ő is. Harag visszaváltozott a rejtélyes herceggé, aki szívélyesen viselkedett, de alig lehetett benne olvasni.

Én közel sem voltam ennyire nyugodt. Az érzelmeim továbbra is csapongtak az igazság kiderülése után, és minden jogom megvolt hozzá, hogy a biztonságos tagadás mögé rejtőzzek, amíg ki nem tudom bogozni őket. Valahol messze a hercegtől.

A derű szikrája végül csak felvillant hűvös vonásain, amikor kitessékeltem a szobámból, és gyakorlatilag rávágtam az ajtót. A falnak támasztottam a fejem, és fújtam egyet. Egy órával korábban még egészen másképp éreztem magam. Nem tudtam elég gyorsan az ágyam felé hajtani.

Elhessegettem az elmémből a lakosztálya előtti romantikus légyottunk emlékét. Egyáltalán nem segített volna a fejem kitisztításában, ha felidézem, milyen kellemes érzést okozott simogató és kutató érintése a testemen.

– Micsoda rémálom!

Berohantam a fürdőmbe, hogy vizet fröcsköljek az arcomra, és ahogy a tükörben megpillantottam magam, azonnal megértettem, mi mulattatta annyira. Sötét szemem tágra nyílt és vad volt, a hajam kócos attól, hogy nemrégen belekóstoltam a bajba, a bőröm pedig kipirult, mintha valamiféle kínzó láz kerített volna hatalmába. Féktelen, őrjöngő káosz voltam belül, és ez a külsőmről is sugárzott. Bizonyára nem ez volt az ideális reakció a házasságra, ami fényezte egy férfi egóját vagy önbizalmát. Bár nem mintha Harag hiányt szenvedett volna ezeken a területeken.

A tekintetem megakadt az amulettemen, és rövid időre kiszakított a férjeken és feleségeken és megtörhetetlen mágikus kötelékeken kattogó gondolataimból. Irigység legutóbbi reakciójára tekintettel, a lehető legtávolabb akartam tőle tudni Hádész szarvát. Eszemben sem volt meggondolatlan kockázatokat vállalni azzal, hogy az orra előtt lóbálom a saját nemesi házában.

Levettem a nyakláncot, és eldugtam a pipereasztalom fiókjának legaljára. Majd reggel tudatom Haraggal, hol találja meg. Ahogy becsuktam a fiókot, a szemem megakadt valamin, ami korábban nem volt ott: egy ezüst kézitükör és hozzá illő fésű és hajkefe pihent az asztal tetején.

Valamikor az azóta eltelt időben bukkantak fel, hogy lemostam magamról Lord Makaden vérét. Megcsodáltam a faragott díszítést rajtuk, ámuldozva a művész ügyességén. Újabb gyönyörű – és figyelmes – ajándék a jövendőbeli férjemtől. Sóhajtottam. Ha Harag udvarolni kezd nekem, kétségeim támadnak, hogy képes leszek-e felidézni az összes okot, amiért nem illettünk össze. Pedig sok volt belőlük.

Először is, a pokol hercege volt, a boszorkányok halálos ellensége. Másodszor, sokat titkolózott, és nem bízott meg bennem jobban a teljes igazságot illetően, mint amennyire én bíztam meg benne. Ráadásul lehet, hogy érzett irántam testi vágyat, de az nem volt egyenlő a szerelemmel. Én igazi társra vágytam, aki egyenrangú partnerem és bizalmasom. Harag mindig rejtegetni fogja a kártyáit, és nem voltam benne biztos, előttem kiteríti-e őket valaha. Tekintettel a kapcsolatunk jelenlegi igencsak ingatag természetére, talán én sem fogom soha maradéktalanul beavatni őt a terveimbe.

Kihúzogattam a hajamból az állati koponyákat és virágos csatokat, aztán nekiálltam átfésülni a leomló laza hullámokat, kétségbeesetten igyekezve csitítani a pulzusomat. De hiába.

Letettem a fésűt, és visszamentem a hálószobámba, ahol aztán olyan gyorsan kezdtem pakolászni, hogy már majdnem izzadni kezdtem, mert túlságosan fel voltam zaklatva ahhoz, hogy akár csak megpróbálkozzak az alvással. Bármennyire is vonzónak tűnt félresöpörni az érzéseimet, muszáj volt kibogoznom néhányat a kusza szálak közül, mielőtt az Irigység házába érnék.

Harag jóképű, nőtlen herceg volt, aki kétséget kizáróan nagy népszerűségnek örvendett a nemesség egyedülálló hölgyeinek a körében. Néha kissé zárkózott volt, és arrogáns, de ha akarta, elbűvölő és csábító is tudott lenni. Egyszer még az „Ellenállhatatlan Vágy Urának” is nevezte magát. És az istennő átkára, már láttam, hogy ez milyen igaz lehet. Ha valakire szemet vetett, nem hittem, hogy az illető sokáig ellenállt volna az udvarlásának.

Mindent egy stratéga szemszögéből közelített meg, így csak idő kérdése, hogy vágyának tárgya boldogan megadja magát megfontolt csábítása előtt. Tagadhatatlanul bőkezű szeretőnek bizonyult a Félhold-fürdőben, úgy szolgálta ki a vágyaimat, mintha ez adta volna neki a legnagyobb élvezetet. Valójában úgy képzeltem, hogy mielőtt én a világába csöppentem, bőven válogathatott a túlságosan is készséges szeretők között. Néhányan a trónjáért és a hatalmáért versengtek, míg másokat kizárólag a teste érdekelt.

Hirtelen megtorpantam, amikor egy újabb gondolat ötlött fel bennem, ami úgy belém szúrt, mint a rákpáncél apró tüskéi, amit a trattoriánkban szolgáltunk fel. Már korábban is eszembe jutott, de most úgy tűnt, annak még annál is nagyobb jelentőségével gúnyol.

Harag nem vallott szerelmet vagy ismerte el a vonzalmát, csupán annyit mondott, hogy nagyjából jól összeillünk. És bár ez nem az a romantikus vallomás volt, amiről álmodtam, a kijelentésében volt némi igazság.

Ismertem már őt annyira, hogy tudjam, soha nem kényszerítene semmire, és nem korlátozná a szabad akaratomat, ráadásul az ördöggel sem kellene összekötnöm az életemet. De nem tudtam megállni, hogy ne gondolkodjak el azon, vajon volt-e valaki más, akit ő szívesebben vett volna feleségül. Mielőtt véletlenül megidéztem őt, és nekem köszönhetően egymás jegyeseivé váltunk, lehetséges, hogy volt valaki az ágyában és a szívében.

Valaki, akire talán most is gondol. Amikor először találkoztunk, világossá tette, mennyire gyűlöli a boszorkányokat. Még ha ezen érzései enyhültek is irántam, ahhoz talán soha nem lesz elég, hogy igazán szeressen. Vajon szeretőt tart majd, ha véglegesítjük a házassági kötelékünket?

Nem tetszett a kellemetlen érzés, ami e gondolatok társaságában érkezett.

Bármennyire is igyekeztem lecsendesíteni az elmémet, képtelen voltam kiverni a fejemből a szenvedélyes légyottunkat a lagúnában, majd a hálószobája előtt. A kezét a testemen, a falnak szorított hátamat, a nyelvét, ahogy az enyémet követeli… azokban a pillanatokban úgy éreztem, ez helyes, hogy ő helyes.

De ez nem jelentette azt, hogy így is volt. Számos okból kifolyólag. A szenvedély és a vágy nem tudta orvosolni a kölcsönös bizalomhiányt, vagy eltörölni a köztünk lévő titkokat, amiket mindketten őriztünk. Jó párkapcsolatot csak az őszinteség szilárd alapjára lehetett építeni, és én még a valódi nevét sem tudtam.

Eltekintve attól a nagyon is valós lehetőségtől, hogy Harag soha nem engedi meg magának, hogy igazán szeressen, abban sem voltam teljesen biztos, hogy én valaha megengedhetem-e magamnak, hogy szeressem őt. Ágyba bújni vele, azt biztosan. Talán feleségül menni hozzá. De hogy elengedjek minden mást, és elfogadjam őt olyannak, amilyen, a titkaival együtt? Nem tudtam volna megmondani.

– Istennő, segíts! – Ez katasztrofális volt.

Hajlandó lettem volna érdekházasságot kötni Kevélységgel. De egyedül azért, mert így hozzáférésem nyílt volna az udvarához, aminek segítségével közelebb jutottam volna annak megértéséhez, hogy az első felesége meggyilkolása hogyan kapcsolódhat Vittoriáéhoz. Ha Haraggal kötöm össze az életemet… fogalmam sem volt, az hogyan segíthetne a küldetésemben.

Sőt, minél többet gondolkodtam ezen, annál több bonyodalmat láttam magam előtt.

Rávetettem magam az ágyra, és megidéztem a Forrást. A mágiám szinte azonnal válaszolt, boldogan, hogy magamhoz szólítom, mialatt rágódom a dolgokon. Egy kertnyi rózsaarany, lángoló virágot hívtam elő, és fellebegtettem őket a mennyezetig, miközben a gondolataim visszatértek a két herceghez, akiken mostanság legtöbbször járt az eszem.

Szinte semmit nem tudtam Kevélységről, azon kívül, hogy ő az ördög. Haragot kezdtem egy kicsit jobban megismerni, és néha enyhítette a mellkasomban sajgó fájdalmat, ha a közelében voltam. Nem feledtette el velem az ikertestvéremet – erre soha senki nem lett volna képes –, de amikor velem volt, perverz módon békét leltem abban, hogy vitázok vele.

Elengedtem a mágiámat, és a lángvirágok lassan felégtek. Néztem, ahogy a szirmok elfeketedve parázzsá válnak és lehullanak a földre, teljesen kialudva, mielőtt még a szőnyeghez érnének. Sóhajtottam, túlságosan fel voltam zaklatva ahhoz, hogy bármiféle örömet érezzek az eddigi leglenyűgözőbb mágiahasználatom felett. Nem a házassági kötelék zavart, hanem a felismerés, hogy míg a családomnak nem sikerült felrángatnia a bánatom mélyéről, addig a démonhercegnek igen.

Voltak napok, amikor gyűlöltem őt ezért, de az énem egy nagyobb része hálás volt, amiért nem hagyta, hogy a tűz kialudjon bennem. Addig piszkált és hergelt és cukkolt, amíg semmi mást nem akartam, csak a nyaka köré kulcsolni a két kezem, és megszorítani. És sokkal jobb volt inkább dühösnek lenni, mint korábbi önmagam fásult árnyékává válni a szomorúságtól és a gyásztól.

Nagyon hosszú és nyugtalan éjszaka állt mögöttem, és a démonbirodalom semmit sem tett azért, hogy akár egy kicsit is megkönnyítse számomra az érzelmeim folytonos változását. Kétszer is felkeltem, eljutottam a külső ajtóig, kezemmel a kilincs felett lebegve, de aztán észhez térítettem magam, és visszamásztam az ágyamba.

Azért jöttem ide, hogy kiderítsem az igazságot az ikertestvéremről. Minél többet gondoltam Vittoriára, annál könnyebb volt elhatárolódnom a késztetésektől. És amikor azok a gondolatok nem bizonyultak elégnek, még mélyebbre ástam a Forrásban, és mindenféle méretű lángoló virágok egész kavalkádját hívtam elő. Gyakoroltam, hogy néhány virágot eloltok, miközben mások lángjának növelem az intenzitását.

Amikor kicsivel hajnalhasadta előtt megérkezett a ruhám, az olajágat formázó gyűrűvel együtt, amit még a halandók világában kaptam Haragtól, álomittas szemmel, de elégedetten bontogattam a csomagot. Egyszínű fekete csipkéből készült, hosszú ujja és telt szoknyája volt, de mégsem volt teljesen szerény. Az oldalamat a legfelső bordámtól a derekamig fedetlenül hagyta.

Ahol a ruha nyitott volt, csillogó aranyminták szegélyezték, amik virágzó indákra emlékeztettek. Kígyók is kanyarogtak a növényzetben.

Ha a ruháknak nevet adnának, ezt a darabot Csábításnak kellett volna keresztelni.

Most, ahogy besétáltunk az Irigység trónterme előtti sötét smaragdzöld teremben várakozó nemesek közé, akik mind a zöld különböző árnyalataiban pompázó selymekbe és bársonyokba öltöztek, senkinek sem kerülte el a figyelmét, hogy Harag ruhaválasztása nagyobb célt szolgált.

Tökéletesen szabott öltönye az én ruhám férfiváltozata volt. Fekete zakó, fekete-arany mellény ugyanazzal a virágos és kígyós mintázattal, fekete ing és hozzáillő nadrág. Az ujjain aranygyűrűk csillogtak, amik inkább tűntek fegyvernek, mint puszta ékszernek. Koronája arany babérlevelekből készült, amik között csillogó ébenfekete kígyók tekeregtek.

Én nem viseltem diadémot vagy tiarát, de Harag a házának jellegzetes fekete-arany színeibe öltöztetett. Így akarta megmutatni ennek az udvarnak, hová is tartozom igazán. Az ő oldalára.

A suttogásokból és a felénk rebbenő kíváncsi pillantásokból ítélve, miután a hírnök berohant, hogy felkészüljön a bejelentésünkre, Harag terve bevált.

Az igazat megvallva, már abban a pillanatban tudtam, min fondorlatoskodik, amikor kivettem a ruhát a sötét csomagolásból. A hercegem nem volt olyan diszkrét, mint képzelte. Vagy talán egyáltalán nem is törekedett a diszkrétségre. Amikor utoljára látta Irigységet, a fivére hasba szúrta és kibelezte. Talán a birtoklás eme bemutatójának inkább ahhoz a viszályhoz volt köze, ami kettejük között zajlott.

Bár az is lehet, hogy Harag ezzel azt is biztosítani kívánta, hogy az udvar tagjai kétszer is meggondolják, mielőtt ártanak nekem. Védte a hatalma növelésének potenciális kulcsát, és bosszantotta a fivérét. Abban is biztos voltam, hogy valamiféle mélyen gyökerező lovagiasság is közrejátszott.

Harag nem akarta, hogy bajom essen. Tudtam, hogy mindenekfelett ez volt a valódi mozgatórugó a tettei mögött. Ezért öltöttem hát magamra a ruhát, ami éppúgy a nemesi háza tagjának követelt, mint a mágikus tetoválásaink vagy a nemesi démonjel a nyakamon.

A védelme alá vont, és ezt csak egy bolond utasítaná vissza. Talán előfordult, hogy néha bután viselkedtem, de hála az istennőnek, gyorsan tanultam.

A hírnök odabiccentett a két őrnek, akik a duplaszárnyú ajtónál álltak, majd smaragdzöld hegyű botjával a földre koppintott. Az ajtószárnyak kitárultak, és most először bepillantást nyertem Irigység nemesi udvarába. Vadászzöld márványpadló futott végig a katedrálisra emlékeztető termen, és a középen húzódó hosszú folyosó két oldalán rendezett oszlopok sorakoztak. A teremben elegánsan öltözött nemesek beszélgettek kisebb csoportokat alkotva, de a figyelmük most mind a hírnök felé fordult.

És a mögötte álló két személyre, akik a bemutatásukra vártak.

Harag rájuk sem hederített, bár gyanítottam, hogy már rég feltérképezte a kijáratokat és az őrök elhelyezkedését. A harcos hadvezér jelenleg a fagyos herceg mögött rejtőzött. Sütött belőle az arrogancia, mintha számított volna a démonudvar bíráló fogadtatására, így meg sem lepődött rajta.

Elnéztem a tömeg mellett, nem törődve a fürkésző tekintetekkel, amíg a pillantásom meg nem állapodott az emelvényen. Az irigység hercege a trónján terpeszkedett, arcán a teljes érdektelenség kifejezésével. Úgy festett, mintha lenne száz másik érdekesebb hely, ahol szívesebben lenne, és száz másik személy, akivel szívesebben mutatkozna. Ez csakis színjáték lehetett. Biztosan megérezte a fivére jelenlétét. És a szobán végighullámzó nyugtalanságot.

Hosszú szünet után, amivel a lehető legdrámaibb hatást óhajtotta kiváltani, a hírnök hangja végre megtörte a csendet:

– Ő királyi felsége, Harag herceg a Harag házából, a Háború hadvezére és a Hetek egyike, és Lady Emilia di Carlo a Harag házából.

Nem hittem, hogy a teremre borulhat ennél is nagyobb csend, de így lett. Minden suttogás elhalt. A csoszogó lábak megtorpantak. Mintha az egész udvar kővé dermedt volna. A hercegüket kivéve. Abban a pillanatban, hogy bejelentették az érkezésünket, Irigység kiegyenesedett. A nemtörődöm kifejezést az arcán ravasz érdeklődés váltotta fel, ahogy Harag és én lassan végighaladtunk a folyosón. Alaposan végigmértem.

Az örökzöld erdő árnyalataiban pompázó bársony fecskefarkú öltönyt viselt, és ékkövekkel kirakott ezüstkoronát. Koromfekete haját máshogy hordta, mint amikor utoljára láttam. Oldalt rövidebb volt, a tetején pedig egy kicsivel hosszabb. Az új frizura kiemelte arcának kemény és szögletes vonásait, különösképp az arccsontját, ami elég éles volt, hogy jó pár szívet felhasítson. Az arcszőrzetétől is jórészt megvált, leszámítva egy enyhe borostát, ami csak fokozta zord vonzerejét.

Ha nem tudnám, miféle kegyetlen szörnyeteg rejtőzött a látszat alatt, elcsábulnék azoktól a hipnotikus erejű vonásoktól.

Próbáltam nem kimutatni a zaklatottságomat, ahogy természetellenesen zöld szeme átugrott a fivérén, és az én arcomra szegeződött. Irigység elrabolta a családomat, majd megsebezte Haragot a Hádész szarva után folytatott hajszájában. Nem volt muszáj kedvelnem vagy bíznom benne, amíg az udvarában tartózkodtam.

Csak a saját hasznomra akartam felhasználni.

– Testvérem! Látom, elhoztad az árnyékboszorkányodat. – Az arckifejezéséről ismét az unottság sütött, bár megesküdtem volna, hogy a szája sarka alig láthatóan megrándult, amikor Harag megfeszült mellettem. – Nem gondoltam, hogy osztozni akarnál. De határozottan a lehető legvonzóbb módon öltöztetted fel. Az a sok fedetlen bőr csak úgy könyörög az imádatért! Már épp ideje volt, hogy rátaláljak a vallásra, nem gondolod?

Csak azért haraptam a nyelvembe, mert muszáj volt információt szereznem.

– Úgy tűnik, a hajad hosszával a modorod is eltűnt. – Harag finoman megszorította a kezemet. – Lady Emilia kegyesen elfogadta a meghívásodat. Én azt tanácsoltam volna neki, hogy égesse el, és küldje vissza a hamut. Egy gőzölgő kupac pokolkutyaszarral.

– Igen, nos, te sosem voltál a finomkodás híve. Hagyd itt Lady Emiliát, és tűnj el!

– Elkísérem a szobájába, mielőtt távozom.

– Nem.

Lassú, fenyegető vigyor terült szét Harag arcán.

– Ez nem kérés volt. El fogom kísérni a szobájába. Aztán távozom.

A feszültség, mint egy hadsereg ereszkedett le a két testvér közé, készen a támadásra. Nem mertem hátrapillantani, de a fülemet megütötte a szoknyák susogásának nesze, mintha az udvar tagjai igyekeztek volna kellő távolságra szert tenni maguk és a két hercegi fivér között.

Azon töprengtem, vajon milyen gyakran harcolnak egymással, és hogy olyankor mágiát vagy fegyvert használnak-e, vagy mindkettőt.

A két herceg farkasszemet nézett egymással, én pedig már majdnem a szememet kezdtem forgatni, ahogy tovább meredtek egymásra. Még egy pillanat, és kioldják a nadrágjukat, hogy összehasonlítsák a hosszukat is.

Végül Irigység hátradőlt, és kesztyűs ujjával dobolni kezdett a trónja karfáján. A tekintete ide-oda ugrált a fivére és köztem, és az arcára visszatért a gúnyos félvigyor.

– Legyen hát. Ha ettől gyorsabban eltűnsz innen, engedélyezem. – Állával a közelben várakozó ezüsthajú inas felé bökött. A démon azonnal előrelépett, alig várta, hogy a hercege kedvére tegyen. – Vezesd a fivéremet és a játékszerét a lakosztályába! Ha negyedórán belül nem távozik, alkalmazz erőszakot. A Harag háza iránti vendégszeretetemnek és jóindulatomnak is van határa. Minden egyes percért, amivel meghaladja a kiszabott időt, újabb kreatív dolgot fogok kieszelni, amit a drágalátos boszorkányával művelhetek.

Óvatosan, a szemem sarkából figyeltem Haragot. Ezúttal nem harapott rá Irigység kivetett csalétkére. Kissé meghajtotta a fejét, majd hátat fordított a testvérének. Ami, erre gyorsan rájöttem, valószínűleg a létező legfelháborítóbb kinyilvánítása volt a herceg semmibevételének.

A tett azt mutatta, Irigységet méltatlannak tartja arra, hogy tartson tőle. Szinte hallottam, ahogy az irigység hercege a fogát csikorgatja, miközben elsétáltunk.

Őszintén szólva meglepett, hogy nem akadékoskodott ennél többet. Harag egy másik démonudvarba érkezett, és úgy tűnt, senki sem botránkozott meg a követelésein. Vagy azon, hogy a hercegük milyen gyorsan elfogadta őket. Talán Harag hírneve és hadvezéri mivolta óvatosságra késztette őket.

A kezemet a karjára húzta, ahogy kisétáltunk a trónteremből, majd követtük az inast felfelé egy széles és hatalmas lépcsőn.

Irigység kastélyát többnyire az ezüst és zöld árnyalataiban díszítették fel, amibe elszórtan fekete és fehér színfoltok vegyültek. Sakkmintás csempén haladtunk, és magamban elmosolyodtam, ahogy a padló mintázatát nézegettem. A vendégei csupán sakkfigurák voltak, akik az ízlésesen berendezett folyosókon mozogtak, és az irigység érzését voltak hivatottak kiváltani. A zöld számtalan árnyalatától kezdve a közszemlére állított gazdagságig minden rájátszott a bűnre, ami e ház felett uralkodott.

Márványszobrok sorakoztak az aranyozott folyosó mindkét oldalán, de egy futó pillantásnál nem szenteltem nekik nagyobb figyelmet. Nem akartam akár csak véletlenül is szabad folyást engedni az irigységnek a felhalmozott gyönyörű műkincsek láttán. Bár Harag ugyanolyan könnyedén tartott, éreztem, hogy a feszültség egyre nagyobb mértékben árad belőle, minél beljebb haladtunk a fivére erődjében.

A következő emelet kétfelé ágazott, és minket a jobb szárny felé tereltek.

Az inas megállt egy ajtó előtt a folyosó végéhez közel, és meghajolt.

– A hölgy lakosztálya. A poggyásza már bent várja. Szükségük lesz még más egyébre? – Harag megrázta a fejét. Az inas kifújta a levegőt, majd visszafordult felém. – Csengessen, ha bármit óhajtana!

Mielőtt Harag ráijeszthetett volna a démonra, barátságosan rámosolyogtam.

– Köszönöm.

Az inas egy pillanatra megdermedt, majd bólintott egyet, és sietve eltűnt arra a folyosón, amerről érkeztünk. Harag egész idő alatt szemmel kísérte, csak aztán fordult vissza hozzám.

– A személyzet nem vár köszönetet a munkájáért.

– Mindenki megérdemli a köszönetet, aki mások kényelme érdekében dolgozik vagy nyújt szolgáltatást.

Harag kifürkészhetetlen arccal nézett végig rajtam, aztán végigjárta a számomra kijelölt szobákat. A tekintete minden zugon, résen és porszemen megakadt, mintha arra számítana, hogy bármelyik pillanatban előugorhat valamiféle aljas teremtmény, és megtámad.

Vagy csak nem tetszett neki a sok zöld és ezüst tónus.

Én szótlanul követtem, és igyekeztem elnyomni a kikívánkozó mosolyt, amikor bekukkantott a baldachinos ágy alá, aztán szétrántotta a függönyöket, és végül megzörgette az ablakokat. Berontott a fürdőbe is, kezével tőre markolatán, arcán ádáz kifejezéssel. A pokol hercege vagy testőr? Nehéz volt megmondani, ki is ő, ahogy a lakosztályomat ellenőrizte.

Az ajkamba haraptam, hogy fel ne nevessek, amikor felkapott egy korsót, kicsit megrázta, majd az orrához emelte. Nem tartottam valószínűnek, hogy Irigység mérget csempészett volna bele, de Harag nem kockáztatott.

Elkapta a pillantásomat, és izzó tekintetét ezúttal rám irányította.

– Talán szórakoztatónak találsz?

– Most épp? Rettenetesen.

Félredobta a kancsót, és lassú, megfontolt mozdulatokkal közeledett felém. Előbújt a ragadozó, akit épp csak elrejtett a finom ruhák alatt. Civilizált megjelenése csupán egy álarc volt, amivel elfedte valódi természetét. A vadász most teljes valójában megmutatkozott, és le sem vette szemét újdonsült prédájáról.

Borzongás futott végig rajtam, az arcomról leolvadt a mosoly, és hátrálni kezdtem. Addig követett, amíg a combom az ágynak nem ütközött. Ekkor megállt, esélyt adva, hogy az ágy másik oldalára meneküljek. De én nem mozdultam. Ott maradtam, ahol voltam.

Tett még egy lépést előre, aztán megállt, még utoljára felajánlva a lehetőséget, mielőtt átszeli a köztünk lévő távolságot. Most vagy leülök, vagy állva maradok. Az ülés veszélyes. Az állás még rosszabb. Túl közel kerülünk így egymáshoz. Kitartottam.

Harag most már olyan közel húzódott, hogy a mellkasom minden egyes lélegzetvétellel hozzáért. Az igazat megvallva, közelről sem féltem. Megnyaltam az ajkam, és a tekintete elsötétült.

– És most? – Lehajtotta a fejét, a szája közvetlenül az enyém felett lebegett. – Még mindig jól szórakozol, úrnőm?

A pulzusom gyorsabban dobolt. Parázsló tekintetéből ítélve tökéletesen tisztában volt vele, mit érzek épp. Vettem egy lélegzetet, hogy megnyugodjak, majd lassan kifújtam.

– Ha úgy döntök, hogy visszatérek, kérelmet kell küldenem a házadnak?

Az állkapcsán megrándult egy izom annak a jeleként, hogy nem kerülte el a figyelmét a szóhasználatom, és egyáltalán nem örült annak az eshetőségnek, hogy nem térek vissza. Ahelyett, hogy vitatkozni kezdett volna, vagy kiad valamiféle arrogáns parancsot, Harag hátralépett egyet, és a kezébe fogta a kezemet, óvatosan megfordítva. A tenyeremet az ajkához emelte, és lágy csókot lehelt rá, majd ráhajtotta az ujjaimat. Forróság cikázott végig a karomon, felhevítette a véremet, és a testem zsongani kezdett a vágytól. Váratlan gyengédsége egyáltalán nem segített, hogy ez a dolog kettőnk közt kevésbé legyen bonyolult.

– Az én otthonom a te otthonod is, Emilia. Nincs szükséged meghívásra. Mikor úgy döntesz, visszatérsz, küldetek érted egy kísérőt. – Az ágyra mutatott. – Ülj le, valamit oda szeretnék adni.

A tekintetem az ajkára siklott, de gyorsan elrántottam onnan, küzdve a démonbirodalom bűnös mágiája ellen, a kitartóan hívogató házassági kötelékünk ellen, és Harag általános kisugárzása ellen is.

Nem ez volt a megfelelő alkalom, hogy a csókolózáson járjon az eszem.

Nem szólt semmit, még csak el sem vigyorodott, de az elégedettsége szinte kézzelfogható volt, miközben én az érzelmeimmel viaskodtam. Mivel úgy láttam, nem valószínű, hogy itt lecsapjon rám, leültem a matrac szélére.

Harag lassan térdre ereszkedett, majd felemelte a bal lábfejemet, és feszes combjának támasztotta. Vissza akartam húzni, de nem engedte. Mindketten tudtuk, hogy ha nagyon akarnék, ki tudnék szabadulni a szorításából, ezért abbahagytam a mocorgást.

– Ha úgy döntünk, hogy véglegesítjük a házasságunkat, azt nem a fivérem házában fogjuk sietve megtenni. Ennél többet érdemelsz. – Megvárta, hogy megnyugodjak, mintha az lehetséges lenne ez után a kijelentés után, majd elkezdte felcsúsztatni a lábamon a szoknyámat. A csupasz vádlimnál megtorpant, és mélyen a szemembe nézett. – Bízz bennem!

– Mondja a hazugság hercege.

Nem vette zokon a sértést. A tetoválására gondoltam, hogy a tettek sokkal értékesebbek számára, mint a szavak. A bizalmat ki kell érdemelni, de ahhoz, hogy erre lehetősége legyen, hagynom kellett neki, hogy valahol elkezdje. Valamelyikünknek meg kellett tennie ezt az első lépést.

Biccentettem, hogy folytassa, és Harag egy pillanatra úgy nézett ki, mint akit elvarázsoltak, de aztán lerázta magáról. Megmarkolta a szoknyámat, és a térdem fölé emelte, egészen a combom közepéig. Egy másodpercre sem vette le a szemét az arcomról, és nagyon odafigyelt, hogy csupasz bőre egyszer se érjen az enyémhez. Arra is ügyelt, hogy a bal lábamon kívül minden mást takarjon a ruhám.

– Tessék. – Állával a szoknyámra bökött. – Ezt tartsd meg itt így.

A kezünk helyet cserélt a ruhámon, én pedig végignéztem, ahogy előhúz egy bőrtokot a zakója belsejéből. Kicsúsztatta a karcsú tőrt, és odatartotta elém, hogy szemügyre vehessem. A markolatára vadvirágokat véstek, és az ezüstpenge olyan fényes volt, hogy visszatükrözte a döbbenetemet.

– Ez gyönyörű!

– Egyelőre megteszi. – Visszatolta a tőrt a tokjába, azután a bőrszíjat a combom köré fonta, és rögzítette a csattal. Egyik ujját becsúsztatta a szíj alá, és felpillantott. – Nem túl szoros?

– Nem, tökéletes.

– Állj fel, és tegyél egy kört, csak hogy megbizonyosodj róla. – Sietve hátrébb lépett, és elfordította a fejét, miközben megigazítottam a szoknyámat, és felálltam. Körbesétáltam a hálószobát, erre-arra kanyarogva és forogva. – Megfelelő?

– Igen. Köszönöm! Honnan tudtad, hogy balkezes vagyok?

Harag lepillantott az immáron rejtett fegyverre.

– A bal kezed használod, amikor kenyeret vágsz vagy a borodat kortyolgatod. – Esélyt sem adva a válaszra, mogorván hozzátette: – Küldj egy üzenetet, amikor haza akarsz jönni. Eljövök érted.

– Én…

Nem tudtam, mit mondjak. Nem tudtam, azt jelezné-e, ha visszatérek, hogy elfogadom a házasságunkat. Tagadhatatlanul lobogott köztünk a vonzalom, de ez a tűz talán nagyrészt annak a mágiának az eredménye, ami megpróbált minket összeboronálni, hogy szó szerint és átvitt értelemben is eggyé váljunk. Ki volt a megmondhatója, hogy ez a vágy akkor is ugyanilyen hevesen égne-e, ha behódolnánk neki?

Nekem pedig más terveim voltak az életemmel. Mint például visszatérni a családomhoz. Ha Haragot választom, az azt jelentené, hogy a régi életemre nyíló ajtó örökre zárva marad. Lehet, hogy alkalmanként meglátogathatnám a családomat, de a világom még több szilánkra törne. Szerintem az igaz szerelemnek nem szegényebbé, hanem gazdagabbá kell tennie az életedet.

– Ideje kipakolnom.

A démonherceg arckifejezése tökéletesen közömbös maradt, de a tekintetében megláttam valamit felvillanni, amit nem sikerült elég gyorsan elpalástolnia. Mielőtt el tudtam volna búcsúzni, már el is tűnt a csillogó fekete fény és füst közepette, ezzel magamra hagyva a választott sorsommal.

Meg a legújabb tervemmel.

TIZENÖT

Nem kellett sokáig ücsörögnöm és a döntésemen tépelődnöm. Nem sokkal azután, hogy Harag elment, inas érkezett egy ruhásdobozzal és egy üzenettel a ház urától. Kevesebb mint egy óra múlva az udvar hercegével vacsorázom majd a privát lakosztályában. Úgy tűnt, Irigység nem akarta, hogy a találkozónknak közönsége legyen. Vagy talán csak nem akarta megosztani legújabb „érdekességét”, ahogyan azt egyszer mondta.

Az idegesség úgy zümmögött bennem, mint valami méhraj, ami a gyomromban rekedt. Irigység könyörtelen volt, de majdnem biztosra vettem, hogy nem fog ártani nekem. Addig nem, amíg a démonbirodalomban tartózkodom, és ez potenciálisan háborúhoz vezethetne a Harag és az Irigység házai között. A Harag házához tartozni valóban járt némi politikai előnnyel. Többé már nem voltam átlagos boszorkány, aki mögött nem állt nemesi démonudvar, hogy megvédje. Irigységnek alaposan meg kellett gondolnia, mielőtt a hátamba döfné a tőrét.

Bár végiggondolva tudtam, hogy így van, azért még nem enyhítette maradéktalanul az aggodalmamat.

Nehéz volt nem felidézni azt az éjszakát, amikor túszul ejtette a szüleimet, majd rátelepedett a házunkra. Még mindig nem tudtam elhinni, hogy nonna visszaűzte Irigységet az alvilágba, olyan mágia segítségével, amiről fogalmam sem volt, hogy képes lenne rá. Az a kavargó örvény az egyik legfurcsább dolog volt, amit valaha láttam.

Elhessegettem a rossz emlékeket, és az itt és mostra koncentráltam. Eszembe jutott, mit mondott Harag a győztesekről és az áldozatokról. Ma este én kerülök ki győztesen. Azért voltam itt, hogy információt szerezzek.

És minden tőlem telhetőt meg fogok tenni a siker érdekében. Ha az ellenségem ruháját kellett viselnem hozzá, hát legyen. Ez rendkívül csekély ár. Belebújok az ostoba öltözékébe, és rebegtetem a pilláimat, miközben visszaszámolom a perceket, amíg megszerzem, amit valójában akarok.

– Lássuk, milyen ruhát választottál, féltékenység hercege!

Kinyitottam a dobozt, és a szememet forgattam. A ruha gyönyörű volt: olyan sötétzöld bársonyból varrták, ami első ránézésre szinte feketének tűnt, az ujja hosszú volt, és szűk, a felsőrészét egy testhezálló míder képezte, majdnem a köldökömig érő dekoltázzsal, végül lágy esésű, bő szoknyában végződött.

Egy csillogó ezüstláncon egyetlen, vörösbegytojás-méretű smaragd lógott. A felháborítóan pazar ékszer bizonyára csinos fegyver volt, amit Irigység szeretett volna, ha a fivére ellen használok. Szinte magam előtt láttam, ahogy Harag arckifejezése megrándul, amikor megpillantja az Irigység házához tartozó ajándékot megcsillanni a nyakamban.

Úgy tűnt, a kakasviadal nem csak a halandók közt népszerű idióta hobbi.

Elgondolkodtam rajta, hogy nem veszem át a ruhámat, de végül jobbnak láttam Irigység kedvére tenni. Hátha úgy nagyobb hajlandósággal oszt meg velem információkat, ha nem kell egész este a Harag házának sértő öltözékét néznie. Ráadásul nem akartam lesüllyedni a nevetséges uralkodói bohóckodásuk szintjére sem.

Miután magamra öltöttem a ruhát, és felhajtottam az ujját, hogy az alkarom jól látható legyen, egy kis pirosítót kentem az arccsontomra és az ajkamra. Kézbe vettem a nyakláncot. A drágakő egyszerűen tökéletes volt; kétség sem fért hozzá, hogy mindenki irigyelni fog, aki meglátja.

Épp sikerült a nyakam köré kapcsolnom a láncot, amikor egy inas lépett be a szobámba.

– Ha elkészült, odakísérem a vacsorához, Lady Emilia.

Reméltem, hogy lesz még néhány percem egyedül, hogy gyakorolhassam a mágiám megidézését, arra az esetre, ha a dolgok nagyon rosszul alakulnának, de néhány plusz óra sem lenne elegendő, hogy kompenzáljam a kihagyott éveket. Rámosolyogtam a szolgálóra.

– Kérlek, mutasd az utat.

Ahogy elindultam az ajtó felé, megpillantottam magam egy túlméretezett tükörben. Úgy festettem, mint aki készen áll a harcra, a lehető legelegánsabb, leggonoszabb módon. Tényleg kezdtem a pokol hercegnőjévé válni.

Az istennő óvja a démonokat!

A lakosztályomtól ellenkező irányba haladtunk végig a folyosón. Nem meglepő módon Irigység az uralkodói szárnyban szállásolt el. Tartsd közel az ellenségeidet, de még közelebb a leendő sógornődet. Azon tűnődtem, vajon ez volt-e Harag rosszkedvének egyik oka. A démonfivérek láthatóan örömüket lelték abban, ha minél gyakrabban borsot törhettek egymás orra alá. De kénytelenek lesznek keresni valami mást, amin veszekedhetnek. Mágikus kötelék ide vagy oda, én csakis saját magamhoz tartoztam.

Egy sztoikus arcú őr meghajtotta a fejét, majd hátralépett, és kinyitotta előttem az ajtót. Tágas szoba tárult fel előttem, ami szinte teljes sötétségbe burkolózott. Azt a célt szolgálta, hogy elbátortalanítson.

De nem sok félnivalóm volt az árnyékoktól. Hamarosan az én akaratomat fogják szolgálni.

Beléptem, és ahogy az ajtó becsukódott mögöttem, megálltam, hogy felmérjem a szobát. Nem egészen dolgozószoba volt, de nem is tűnt hagyományos étkezőnek. Ha a halandók világában volnánk, akkor olyasmihez lenne hasonlatos, mint az úriemberek klubja, amiről gyakran olvastam a kedvenc romantikus regényeimben.

Egy kör alakú asztal és két szék állt egy hatalmas ablak előtt, amin keresztül lágy fény szűrődött be. Az asztalon egy impozáns ezüst kandeláberben gyertyák égtek, és a szoba legtávolabbi sarkaiban is égett néhány, meleg ragyogást árasztva.

A terem nagy része árnyékba borult, beleértve az ajtót is, ahol álltam. Felpillantottam. A kazettás mennyezetet freskó díszítette: felhőkön pihenő szárnyas lények, némelyikük ragyogó, mások viharosak.

A tekintetem körbejárt a szobában, majd megállapodott a herceg árnyalakján. Irigység egy túlméretezett bársonyszékben üldögélt az egyik sötét sarokban, egyik kezében egy pohár borostyánszínű itallal. Hosszú lábát keresztbe vetette, egyik bokája a másik térdén pihent. Ha akart volna, sem tudott volna oldottabbnak vagy nyugodtabbnak látszani. Bár az, ahogy a poharát markolta, azt sejtette, mégsem olyan kiegyensúlyozott, mint amennyire szeretné, hogy higgyem.

Hosszan kortyolt az italából, a tekintetét elrejtve előlem, de attól még éreztem, hogy végigjártatja rajtam.

– Te aztán tudod, hogyan kell bajt keverni, kedvesem.

Nem léptem elő az árnyékból.

– Én nem vagyok senki kedvese, és biztosíthatlak, felség, hogy legkevésbé a tiéd.

Irigység előrehajolt a gyertya fényébe, és lenéző pillantással bámult rám. Gyönyörűen zord vonásai közönyös grimaszba rendeződtek.

– Hála az ördögöknek! Én nem osztozom azon, ami az enyém.

– Semmi büszkélkednivaló nincs abban, ha valaki kényszeríti a szeretőit.

– A választás vonzó, a kényszer nem. Nem mindig a legerősebb kerekedik felül. Hacsak az ágytársam szépen nem kéri. – A tekintete végigsiklott rajtam, és azon tűnődtem, vajon mennyire lát a félhomályban. – Feltételezem, azért fogadtad el a meghívásomat, hogy az irigység érzéseivel játszadozz.

– Talán nem élvezed, hogy irigységet szítasz?

– Nekem semmi hasznom abból, ha azért jössz ide, hogy féltékennyé tedd a fivéremet. – Letette a poharát egy alacsony asztalra, és képzeletbeli szöszöket söpört le az öltönyéről. Megpillantottam a zakója alól kikandikáló smaragdzöld hegyű pengét, és leküzdöttem a hirtelen fellángoló késztetést, hogy ellene fordítsam. Ismét kézbe vette az italát, és lehajtotta. – Kihasználni valakit bármilyen mércéhez mérten udvariatlan.

Ha ő ezt hitte, nekem csak még jobb. Kiléptem a fényre, és figyeltem, ahogy pillantása a halvány levendulaszínű tetoválásra ugrik az alkaromon. Amikor először meglátta, jót derült rajta. Most már értettem, miért.

– Azon az estén, amikor először találkoztunk, te tudtál az eljegyzésemről Haraggal. Mondtál valamit a szövevényes helyzetről. Kedves lett volna tőled, ha kevésbé vagy rejtélyes. Különösen, ha szövetséget akartál velem kötni.

– Ha még nem vetted volna észre, én nem vagyok kedves. És nem is tettetem, hogy az lennék. Ráadásul, még ha lenne is lelkiismeretem, igazán nem szívesen lettem volna minden móka elrontója. – Irigység ajka kegyetlen mosolyra húzódott, amikor észrevette a nyakamban lógó láncot. – Sokkal érdekesebb volt hátradőlni, és nézni, hogyan alakul magától a dolog. Néhányan még fogadást is kötöttünk a végkimenetelére. El sem tudom neked mondani, mennyit nyertem el Kapzsiságtól! De most már az adósom, és biztos vagyok benne, hogy el tudod képzelni, ezt mennyire gyűlöli.

Céltudatosan vágtam át a szobán. Egy tálalón kristályüveg és mellette pohár várakozott, én pedig, annak ellenére, hogy senki nem kínált, kitöltöttem kétujjnyit a borostyánszínű italból, aztán leültem az Irigység melletti bársonyszékbe. A herceg szeme összeszűkült, de nem tette szóvá a modortalanságomat. Vagy a rangjához illő viselkedés és tisztelet teljes hiányát.

– Azt akartad, hogy csatlakozzam a házadhoz, pedig tudtál a házassági kötelékről a fivéred és köztem. – Aprót kortyoltam, számítva az égető érzésre. – Bizonyára magányos lehet. Egyedül űzni a kis játékaidat.

– Bármivel is próbálkozol, azt javaslom, addig hagyd abba, amíg még jókedvemben találsz!

A hangja fagyos volt, de nem sikerült elég gyorsan elrejtenie a szemében felvillanó sérelmet. Telibe talált az első lövésem. Félresöpörtem a bűntudatot. A rövid, múló fájdalom semmi volt az ikertestvérem brutális meggyilkolásának véglegességéhez képest.

– Ki gondolta volna! – Elvigyorodtam a poharam mögött. – Én meg abban a hitben éltem, hogy eddig még nem találkoztam a jó modoroddal. Először rám küldted a vámpír ölebedet, hogy megfenyegessen, azután túszul ejtetted a családomat. Arról a csúnya kis incidensről sem feledkezhetünk meg a láthatatlan démonhadseregeddel, és persze Harag kibelezéséről sem.

– Elég dühösnek tűnsz miatta ahhoz képest, hogy most itt vagy, és nem a jegyeseddel. Azt hittem, szívességnek tekinted majd.

– A legnagyobb szívesség az lett volna, ha önmagad ellen fordítod a pengédet.

Hasonlóan ahhoz, amikor Haragnak nem tetszett valami, a szobában hirtelen lecsökkent a hőmérséklet. Már korábban is éreztem Irigység hatalmának és befolyásának vérfagyasztó rettenetét, a jéghideg féltékenységet, ami az erkölcsösség utolsó maradványait is elmosta. Hatalmának első indái nyaldosni kezdték a gerincemet, de én már számítottam rá.

Felemeltem a kezem, mintha csak egy kósza hajtincset akarnék a helyére igazítani, és finoman végigsimítottam Harag jelén a nyakamon. Azon nyomban megtörte a herceg befolyását, mielőtt még a hatalmába keríthetett volna, pont, ahogyan reméltem.

Irigység összerándult, és a tekintetét rám szegezte. Lassú mosoly terült szét az arcán, elfojtva a pislákoló dühöt.

– Nocsak, hát nem tele vagy meglepetésekkel ma este? És én még aggódtam, hogy a vacsora unalmas lesz.

Az arcomra közömbösséget erőltettem, de a szívem hevesen kalapált. Ha újra megpróbálná használni az erejét, nem voltam biztos benne, hogy másodszor is beválna-e a kis trükköm. Úgy tűnt, ezt ő is megérezte, és a következő lépését fontolgatta. Lusta méricskélése egy macskára emlékeztetett, aki épp azt mérlegeli, hogy a közelben repkedő madár megéri-e a fáradságot, hogy elhagyja érte a napsütéses helyét.

Irigység tekintete a háza tőrére siklott.

Kihúzta a hüvelyéből, és egyik ujjával végigsimított a pengén. Nem volt kétségem afelől, hogy kreatív ötletei támadtak arról, hogyan használhatná rajtam. A kezem közelebb mozdult a saját fegyveremhez, de nem emeltem fel a szoknyámat, hogy felfedjem a létezését. Történjék bármi, készen álltam.

Kellemetlenül hosszú pillanatig ültünk ott, az egyetlen hang egy óra ketyegése volt valahol a szobában. Irigység a fémet simogatta, és esküdni mertem volna, hogy a penge szinte dorombolt. Amikor már biztosra vettem, hogy mentem lecsap, kopogattak az ajtón, megtörve ezzel a köztünk lévő gyilkos feszültséget. Irigység eltette a tőrét. A parancsára szolgálók vonultak be a szobába, és smaragdzöld tálcákat meg ételekkel teli tálakat vittek a helyiség túlsó végében álló körasztalhoz.

A herceg egy kecses mozdulattal felállt, és a karját nyújtotta.

– Ma este inkább kenyeret törjünk, ne csontokat, árnyékboszorkány!

Én is felkeltem a székből, de a felajánlott karját nem fogadtam el. Nem voltunk barátok, és nem gondoltam, hogy azt akarná, hogy megjátsszam magam. Úgy éreztem, mintha az egész este valamiféle próba lenne. Ami nekem pont megfelelt. Én is próbára akartam tenni őt.

Odasétáltam az asztalhoz, és leültem, amikor kihúzták nekem az egyik széket. Nem tűnt úgy, mintha Irigység sértésnek vette volna, sőt csak még derűsebbnek látszott, amikor helyet foglalt velem szemben. Nem hittem, hogy az alattvalói közül sokan megpróbálták volna szándékosan bosszantani. Talán Haraghoz hasonlóan ennek a hercegnek is felkelti az érdeklődését, hogy nem vagyok hajlandó meghunyászkodni felséges hatalma előtt, és elnézi ezt nekem. Meg azt is, hogy kérdezősködöm. Amíg bele nem fárad. Óvatosnak kellett lennem, hogy csak annyira provokáljam, amivel még nem megyek túl messzire.

– In vino veritas. – Egy intéssel elküldte a szolgálókat, és maga töltötte meg a poharunkat. – Borban az igazság. A halandók időnként kiérdemlik az elismerésemet. Bár azt hiszem, mind különösen fogékonyak, ha a bűneikről van szó. Adj az embernek bort, és költői ömlengésbe kezd az ízéről. Valószínűleg még egy nőhöz is hasonlatosítja majd, akit egyszer ágyba vitt. – A tekintete az enyémre siklott. – Vagy csak szeretne.

Tartottam a számat. Nem hittem, hogy valóban le akarna feküdni velem. És ha mégis, annak nem lett volna más oka, mint hogy e tényt felhasználhassa a fivére ellen.

– Miért gyűlölöd a halandókat?

– A feltételezés az igazság halála. – Újabb kortyot ivott a borából. – Nem javaslom, hogy ezen az úton haladjunk tovább. – A poharamra mutatott. – Próbáltad már valaha ételen vagy italon használni a mágiádat?

– Nem. Mégis mi a hét pokolért tennék ilyesmit?

– Nyolc. És azért kérdezem, mert varázslatot bocsáthatsz a borra, hogy igazságot nyerj belőle. Éppúgy, mint az igazságvarázslattal. Aki megissza, a hatalmába kerül.

– És most higgyem el, hogy pusztán szívjóságból árulod ezt el nekem?

– Ne légy bolond! Biztosíthatlak, hogy jóval több démonbogyóbor van bennem, mint tisztesség. Neked is az igazságra fáj a fogad, és nekem is. Miért ne gondoskodjunk róla, hogy mindketten megkapjuk, amire vágyunk? Semmi játszadozás.

Összehúztam a szemem.

– Valamit rettenetesen akarhatsz, ha hajlandó vagy feladni ezt az információt az ellenségednek.

– Ma estére lehetünk barátok. – A barát szónál grimaszba torzult az arca, mintha még a gondolata is fájdalmas lenne. Felvontam az egyik szemöldököm, ő pedig úgy tett, mintha nem látná. – Vagy szeretők.

Vártam, hogy megérezzem a démonvilág mágiáját, ami ágyak és testek és a szenvedély látomásaival próbál elcsábítani. Ahogyan eddig szinte minden alkalommal tette, amikor megfordult a fejemben a gondolat, hogy Haraggal töltsem az éjszakát. Irigység jóképű volt, a teste karcsú, de izmoktól kemény. Feltételeztem, figyelmes szeretőnek bizonyulna, még olyasvalakivel is, aki nem különösebben érdekli. Már csak azért is, hogy aztán megvadítsa az irigységtől, amikor egy új partnert választ.

Nem törtek rám romantikus érzések, eltekintve attól az elsöprő vágytól, hogy jól belerúgjak.

– Ha igent mondanék, te valóban ágyba vinnél.

– A háború mindig áldozatokkal jár, kedvesem. Bármit megtennék, amit muszáj. Bár ez aligha lenne áldozat. A szex utáni csevej igazán élvezetes dolog. Rengeteg titokra derül fény egy ilyen intim affér után. – Irigység a poharába bámult, az arckifejezése egy pillanatra távolinak tűnt. – Most pedig légy oly kedves, és varázsold el a borunkat!

Haboztam. Szerettem volna őszinte válaszokat kapni a kérdéseimre, de nem voltam biztos benne, hogy cserébe én készen állok-e ugyanezt megadni neki. Bármit kérdezhetne, nekem pedig fel kellene adnom a saját álarcomat.

Bizonyos kockázatokat megérte vállalni. Másokat viszont egyszerűen bolondság volt.

Irigység oldalra billentette a fejét, úgy nézett rám.

– Többet ér a saját titkaid megtartása, mint hogy megtudd az enyémeket? Talán a félelem az, ami valójában visszatart téged. Lehet, hogy inkább el kellene csábítsalak.

– Nem tudsz provokációval rávenni, hogy azt csináljam, amit te akarsz, felség. Bölcs dolog minden szempontot mérlegelni, mielőtt alávetem magam a kérdéseidnek.

– Tudod, kényszeríthetnélek is, hogy elmondd, amit tudni akarok. – A hangja könnyed volt, fesztelen. A fenyegetések olyan természetességgel gördültek le a nyelvéről, mint ahogyan más az időjárásra tesz megjegyzést. Másodszor is végigsimítottam Harag démonjelén, ezzel a nyakamra irányítva a herceg figyelmét. – Erőszakkal, úrnőm. Nem Alexei az egyetlen a házamban, akinek éles agyarai vannak. Arra jöttem rá, hogy ha elég vért veszítesz, a hatás meglehetősen hasonlít az igazságvarázslattal megigézett borhoz. Számomra kevesebb kárral is jár, természetesen.

Hát persze. Hajlandó lenne a vámpírjainak ajándékozni. Ismét az ikertestvéremre gondoltam. Bizonyára Vittoriának is meg kellett kötnie néhány igen nehéz alkut.

Ellöktem magam az asztaltól, és valaki odasietett, hogy kihúzza a székemet. Időbe telik majd megszokni, hogy úgy kiszolgálnak, mintha én is egy elkényeztetett nemes lennék.

Átsétáltam Irigység oldalára, és elvettem a serlegét. Elsuttogtam felette egy igazságvarázslatot, majd ugyanezt megismételtem a tartalék üvegekkel és a saját poharammal is.

Irigység vigyora egyenesen nyugtalanító volt, miközben visszatértem a helyemre. Felemelte a serlegét.

– Igyunk hát az igazság éjszakájára ellenségek közt! Vérezzen a szívünk csupán méltóságunk elvesztése, és ne a hátunkba döfött tőr okán.

Egy húzásra lehajtotta az egészet. Kérdőn felvontam a szemöldököm.

– Ez szükséges?

– Korántsem. – Megint teletöltötte a serlegét, és újabb kiadós kortyot ivott. – De ártani nem árt.

Óvatosan kortyoltam egyet a borból. Az íze nem volt másmilyen. Ha az előbb nem én magam mormolom el fölötte a varázsigét, soha rá sem jönnék, hogy történt vele valami turpisság. A homlokomat ráncolva ízleltem tovább.

Irigység hirtelen felcsattanó nevetése szakított ki a gondolataimból.

– Látom, a boszorkányok, akik felneveltek, sok titkot őrizgettek. Hát ez pompás!

– Micsoda?

– Nézni, ahogy a tökéletes kis világod összeomlik.

– Szörnyűséges vagy!

– Kedvesem, folyton megfeledkezel róla. Engem soha nem sújtott az emberség. – Megvonta a vállát, és folytatta az ivást. – Különben is, semmi rosszat nem értettem ez alatt. Okkal támad fel a főnix is a hamvaiból. A világodnak el kell pusztulnia ahhoz, hogy újjászülethess. De te fel fogsz emelkedni. Pontosan úgy, ahogyan mindig is rettegtek tőle, hogy megteszed.

– Mennyi idő alatt kezd el hatni az igazságvarázslat?

Irigység kiitta a poharát, és azonnal tele is töltötte újra.

– Már hat.

– Kedvelsz engem?

– Elviselhetőnek tartalak. Ha erőszakos véget érnél, egy könnyet sem hullatnék. De nem is örvendeznék. Úgy élném tovább az életem, mintha soha nem is lettél volna.

A legkevésbé sem úri hölgyhöz méltóan felhorkantam, és újabbat kortyoltam az italomból.

– Aznap este, amikor nonna megtámadott téged… úgy tűnt, ismered őt. Honnan?

– Az átkok furcsa dolgok. – Lehajtott egy újabb pohárral, aztán még több bort loccsantott a kiürült serlegbe. – Néha olyanok, mint a fák. Ott vernek gyökeret, ahová ültették őket. Máskor meg olyanok, mint a vadvirágok. A magjaik a méhekkel sodródnak, és szállnak a madarakkal. Összegabalyodnak és nőnek és erősödnek azon a területen kívül is, ahová eredetileg szórták őket. Mint a kulcsok. Nem minden kulcs illik zárba. Néhány kulcs sokkal ravaszabb.

Vártam, hogy az értelmetlen fecsegéséből kisüljön valamiféle értelmes válasz. Irigység csak bámult vissza rám.

– Ez még csak a közelében sincs annak, amit kérdeztem. Részeg vagy?

– Meglehetősen. – Ez volt az első igazi mosoly, amivel megjutalmazott. A jobb orcáján megjelent egy gödröcske. Kicsit lágyított a zordságán, amit páncélként viselt. – De amit mondtam, az igaz. Vannak dolgok, amiket nem árulhatok el, függetlenül a borunkon használt varázslattól, mert továbbra is közrejátszanak nagyobb hatalmak. Ismerem a nagyanyádat. És ismerek sok más érdekes titkot is.

Szerettem volna tudni, honnan ismeri nonnát, de nem volt sok értelme olyan információkat megpróbálni kicsikarni belőle, amiket látszólag vagy nem tudott, vagy nem akart elárulni.

– Akkor mesélj az átokról!

– Ez egy olyan régi történet, aminek eredetét csak kevesen ismerik. És még az ő emlékeik is olyanokká lettek, mint a réz a kortól és a patinától, ami rájuk rakódott, addig tompítva a fényüket, amíg csak az árnyéka maradt annak, ami valaha volt.

– Te miről beszélsz?

– Az átkok és ellopott emlékek történetéről. És a sok-sok hazugság felgöngyölítéséről. – Hirtelen hátradőlt, majdnem felborította a székét. – A fivérem soha nem fog rákényszeríteni, hogy hozzámenj feleségül. Az ellenkezik mindennel, amit képvisel.

– Nem kérdeztelek a fivéredről.

– Nem, de gondolom, kíváncsi vagy. Jelezte, hogy szeretné, ha véglegesítenétek a köteléket?

Erre nem akartam válaszolni, de az igazságvarázslat kicsalta az ajkaim közül a szavakat.

– Említette a dolgot, de nem tette egyértelművé, hogy minek örülne inkább.

– Nem fogom megkérdezni, hogy elgondolkodtál-e rajta. Főleg, hogy tudjuk, milyen módon is történik meg az elfogadása. Legalábbis részben. – Igyekeztem nem kimutatni, hogy mennyire megkönnyebbültem, de Irigység így is le tudta olvasni az arcomról. A mosolya maga volt a kegyetlen gyönyör. – Lehet, hogy nem kényszerít rá a házasságra, de nem is fog alázatosan a háttérben várakozni. Az sem jellemző rá. Minden nemesi ház előtt ki fogja nyilvánítani a jelenlétét és a szándékait. Ahogy azt ma is tette.

Újabb kortyot ittam a megbűvölt borból.

– Miért csinálod ezt?

– Tessék?

– Folyton próbálod elhinteni a bizalmatlanság magvait a fivéred és köztem. – Nem kellett a boromból innom, hogy feltegyem a következő kérdésemet. – Ennyire irigy vagy rá? Vagy egyszerűen csak mindenre áhítozol, ami nem a tiéd?

– Nem gyötörnek folyton az irigy gondolatok. – Zöld szeme megvillant, ezúttal egy olyan érzelemmel, ami nem a gúnyban vagy névadó bűnében gyökerezett. – A fivérem indulatossága miatt elvettek tőlem valami nagyon fontosat. Remélem, egy nap majd viszonozhatom a szívességet. Engem nem az irigység motivál. Hanem a megtorlás. Ez, úgy sejtem, közös bennünk, bár kétlem, hogy te beismernéd, még a megbűvölt borral sem.

Nem kérdésként fogalmazta meg, így a varázslat nem kényszerített válaszra.

– Én bármit megtennék, hogy visszakapjam a testvéremet. Bármilyen bűnök is álltak közétek, meg kellene bocsátanod. Semmi más nem kellene, hogy számítson, csak a boldogság.

– Magasról leszarom a boldogságát! – A borára meredt, de végül érintetlenül hagyta. – Az viszont nyilvánvaló, hogy neked számít. Jobban, mint amennyire valószínűleg a szíved szerint bevallanád. Szerelmes vagy belé?

Összeszorítottam a fogam, és megmarkoltam a serlegemet. Nem ért semmit. A szavak feltolultak bennem. Abba kapaszkodtam, ahogy Irigység a kérdést megfogalmazta, és hagytam, hogy kibukjon a számon az igazság.

– Nem, nem vagyok szerelmes belé. De azt nem tagadom, hogy vonzódom hozzá. Elhozott a démonbirodalomba, eladta a lelkemet a fivérének, és hazudott arról, hogy ő a leendő férjem.

– A hölgy mintha nagyon is fogadkoznék.²

– Shakespeare. – Majdnem a szememet forgattam. – Milyen fellengzős és kicsit sem meglepő, hogy tőle idézel. Most a műveltségedre kellene irigykednem?

A poharának pereme fölött figyelt engem, a tekintete metsző volt.

– Furcsa, nem igaz, hogy egy szicíliai parasztlánynak ilyen kifinomult ízlése van a könyvek terén. Vagy, ha már itt tartunk, hogy egyáltalán olvas.

Felpaprikázott a célzása.

– Lehet, hogy nem volt sok pénzünk vagy egy hadnyi szolgálónk, felség, de írni és olvasni azért tudunk.

– Feltételezem, most majd azt fogod mondani, hogy a jártasságodat a varázsigéknek köszönheted, amiket a nagyanyád tanított neked. Esetleg a recepteknek, amiket a kis élelmeskunyhótokban tanultál, vagy valami más hasonló marhaságnak.

– Mire akarsz kilyukadni?

– Csupáncsak kíváncsi vagyok, ez minden. És tudod, mennyire szeretem az érdekességeket.

Elvigyorodtam. Ezzel megadta a tökéletes átvezetést a következő adag kérdésemhez.

– Miért foglalkoztat ennyire, hogy mindenféle tárgyakat gyűjts?

– Engem legfőképp az isteni tárgyak érdekelnek. Nos, ez így nem teljesen igaz. – Felnevetett, mintha nem tudná elhinni, hogy az igazság még mindig ilyen szabadon hagyja el a száját. – Most már csak egyetlenegy, teljes mértékben isteni tárgy érdekel: a Hármas holdtükör.

– Az micsoda?

Irigység csettintett egyet az ujjával, mire megjelent egy inas. Suttogott neki valamit, túl halkan ahhoz, hogy halljam, és a szolgáló elsietett. Egy pillanattal később visszatért, kezében egy maratott üvegládával. Egyszerű darab volt, szerény. Azonnal áthajoltam az asztal felett, hogy jobban szemügyre vehessem.

– Az istenek tükre. Illetve az istennőké, hogy pontosabban fogalmazzak. – A mutatóujjával végigsimított az üvegládikán, majd megdörzsölte a hüvelykujjával, mintha azt ellenőrizné, poros-e. – Úgy tartják, hogy a Szűz, az Anya és a Vénasszony mágiájával is meg van bűvölve, és kérésre képes megmutatni a múltat, a jelent és a jövőt. Régebben ebben a ládában tartották, vagy legalábbis nekem ezt mondták.

Múlt, jelen, jövő, megtaláld. Végigfutott a hátamon a hideg. Ez majdnem pontosan úgy hangzott, mint amit az elvarázsolt koponya mondott, még a Szűz, Anya, Vénasszony része is stimmelt.

Irigység felcsapta a ládika fedelét, ami alatt mély levendulaszín bársonyágy bújt meg, rajta bemélyedéssel, ahol egykoron egy kézitükör pihent. Mindent elkövettem, hogy el ne áruljam magam. De a szívem vadul kalapált a mellkasomban. Ha létezett egy olyan isteni tárgy, ami képes volt megmutatni nekem a múltat, az segítene felgöngyölíteni az ikertestvérem meggyilkolását.

Kezdett eluralkodni rajtam az izgalom. A tükör kellett, hogy legyen az, amit a koponya meg akart velem találtatni. Biztos voltam benne. Ha megszerezném a tükröt, többé nem kellene azon aggódnom, hogy hozzámenjek Kevélységhez vagy Haraghoz, és helyet kérjek magamnak a bűnük házában.

– Úgy hangzik, mint egy gyermekeknek szóló legenda.

– Minden legendában van némi igazság. – A tekintete egy pillanatra ismét messzire révedt. – Mindenesetre úgy tartják, hogy az istennők mágiájának aktiválásához szükséged van a Vénasszony varázskönyvére, a Kísértés kulcsára és a tükörre.

– Hadd találjam ki – suttogtam cinkosan –, te már mindent megszereztél, a tükröt kivéve.

– Kedvesem, azt hiszem, eljött az ideje, hogy magad is megtekintsd az érdekességeimet! – Irigység felállt. – Mehetünk?

2 William Shakespeare: Hamlet, dán királyfi – Arany János fordítása

TIZENHAT

Irigység eltúlzott színpadiassággal lökte be a díszes duplaszárnyú ajtót, majd hirtelen kifogástalan modorú úriemberként visszavonult, és hagyta, hogy én lépjem át először a kuriózumok csarnokának küszöbét.

Egy pillanatig haboztam, tartottam a valódi szándékaitól. Azt nem gondoltam volna, hogy egy vámpírfészekbe vezetne, bár nála semmit sem lehetett kizárni.

Eszembe jutott a combomra erősített tőr, és végül beléptem, de a látványtól rögtön meg is torpantam.

Odabent nem vámpírok várakoztak, hanem mozdulatlanul álló, termetes árnyékóriások. A terem kísértetiesen hasonlított ahhoz a képhez, ami akkor jelent meg lelki szemeim előtt, amikor először találkoztam Irigységgel a halandók világában. Akkor megfagyott embereket képzeltem el, akik egy hátborzongató sakktáblán helyezkedtek el különböző pózokban. A padló, amin most álltunk, nem egy játék része volt; egyszerűen csak fekete és fehér márványlapokból volt kirakva. A megfagyott lények pedig műalkotások voltak, nem pedig halandók, akiket a pokol szadista hercege ejtett csapdába.

Szobrok álltak körülöttünk néma köszöntéssel; némelyeket bronzból öntöttek, másokat márványból faragtak. Kísértetiesek voltak, gyönyörűek, és annyira élethűek, hogy meg kellett érintenem őket, hogy megbizonyosodjak róla, nem hús-vér teremtmények. Soha nem jártam még múzeumban, de könyvekben láttam már illusztrációkat, és nem akartam hinni a szememnek, hogy Irigységnek ilyen hatalmas kuriózumgyűjteménye van.

– Szóhoz sem jutsz, vagy lötyög a bor a gyomrodban?

Pislogtam egyet, és ráeszméltem, hogy még mindig ugyanott állok.

– Az előbb furcsa déjà vu érzésem támadt.

Irigység az arcomat fürkészte, de aztán csak megrántotta a vállát.

– Sok halandó múzeumot és gyűjteményt mintáztak róla. Nem meglepő, hogy ismerős.

– Még soha nem jártam múzeumban.

A kijelentésben elég igazság volt ahhoz, hogy kielégítse az igazságvarázslatot. De nem tudtam lerázni magamról a nyugtalanító érzést, hogy hónapokkal ezelőtt láttam a csarnokot magam előtt felvillanni. Soha nem jártam a démonbirodalomban vagy ebben a nemesi démonházban. Talán lappangó látnoki képességgel rendelkeztem, ami kezdett éledezni.

Nonna szerint nem volt ritka, hogy egy boszorkány mágiája az élete során továbbfejlődjön. Az is érthető magyarázat lenne, hogy a Forrás újonnan felfedezett használata más mágiát is felébresztett bennem. Látens tehetség, vagy sem, most nem volt fontos. Megráztam magam, és visszatértem a jelenbe.

A csarnok tágas volt, annyira, hogy a lépteink visszhangot vertek, amikor csendben odasétáltunk a legelső szobor lábához. Egy férfit ábrázolt, aki a szárnyas sisakját és a mellkasán átvetett szíjat leszámítva teljesen meztelenül állt, egyik kezét kinyújtva, amiben Medusza levágott fejét tartotta. A másik kezével szorosan markolt egy kardot. Valamiért szomorúság öntött el a láttán.

Irigység a jelenethez sétált, és ellágyult az arca.

– Perszeusz és Medusza. Találhatók hasonló műalkotások a halandók földjén, de egyik sem fogható ennek szépségéhez. A szobrász megörökítette Perszeusz lesütött szemét, ahogy nem hajlandó elfogadni, hogy kővé váljon, és elátkozzák.

– Lenyűgöző alkotás, de szörnyűséges.

– Nem minden történet végződik boldogan, Emilia.

Ezzel tisztában voltam. Az életem már több ízben vett olyan váratlan fordulatokat, amik javarészt nem ideálisak vagy éppen kedvezőek voltak. Mindannyiunk szekrényében voltak csontok, ha nem is egész csontvázak, hála a szívfájdalomnak. Hirtelen megértettem.

Lopva a démonhercegre pillantottam. Irigységet mélyen megbántották. Kíváncsi voltam, ki vagy mi törte így össze a szívét. Elkapta a tekintetemet, és szúrósan rám meredt. Jobban teszem, ha a szívfájdalmáról nem kérdezősködök. Valamilyen oknál fogva úgy döntöttem, nem élek a lehetőséggel, hogy kifaggassam, hiába lett volna kénytelen őszintén válaszolni. Nem minden titoknak kellett napvilágot látnia.

Csendben a következő szoborhoz sétáltunk. Csodálatos alkotás volt. Eddig messze a kedvencem. Egy angyalt ábrázolt – erőtől duzzadó, háború faragta testtel –, akinek ívbe feszült a háta, a szárnyai kiterjesztve, két karja a feje mögé vetve, mintha félelmetes magasságból lökték volna le, és átkozná azt, aki ezt elkövette ellene. Szárnyának tollai olyan részletgazdagok voltak, hogy nem tudtam megállni, muszáj volt kinyújtanom a kezem, és végigsimítanom rajtuk.

– A bukott. – Irigység hangja csendes, áhítatos volt. – Egy újabb remekmű.

Tanulmányoztam a hatalmas harcos angyalt. A teste hasonlított Haragéhoz. Nem lepett volna meg, ha a művész belőle nyert volna ihletet.

– Haragot vagy Lucifert hivatott szimbolizálni?

– A saját értelmezésem az elátkozott fivéremről. – Irigység ajka vigyorra húzódott. – Épp mielőtt az ördög elveszítette drágalátos szárnyait. És nem sokkal azután mi is követtük mindannyian.

– Miért akarnál egy ilyen pillanatot megörökíteni?

– Hogy mindig emlékezzünk rá. – A hangja hirtelen olyan kemény lett, mint a márványszobor maga. Megrázta a fejét, és az arckifejezése ismét közömbös volt, mintha csak a helyére igazított volna egy véletlenül lecsúszott maszkot. – Gyere! Mutatok egy másik termet, tele olyan tárgyakkal, amiket azt hiszem, érdekesebbnek fogsz találni.

Félúton jártunk a következő csarnokban, amit festmények, vázlatrajzok és különböző díszes keretekbe foglalt tükrök díszítettek, amikor megpillantottam a könyvespolcokat.

Odalibbentem hozzájuk, az egyik különösképp vonzott magához. Furcsa, ismerős zsongás kezdődött a bensőm mélyén. Tudtam, mi az. Felismertem az érzést. Bár nem egészen olyan volt, mint amire emlékeztem. Nem hallottam a suttogást vagy a lázas hangok folyton erősödő és halkuló kakofóniáját. Csak azt a lágy zsibongást. Ugyanezt tapasztaltam a monostorban is azon az éjszakán, amikor rátaláltam az ikertestvéremre. És akkor is, amikor kérdőre vontam Antoniót. Akkor még nem tudtam, hogy mi az, vagy mit akar. Megálltam a nyitott grimoár előtt. Üvegszekrény zárta el, de anélkül is tudtam, mi az, hogy láttam volna a fedelét. Az első varázskönyv volt az. A la prima saját varázskönyve.

– Ezt hogy szerezted meg? – A hangom túl harsány volt a kisebb szobában. – Velem volt aznap este, amikor…

– Amikor majdnem megölted azt a talpnyaló férget?

Sarkon pördültem, és rámeredtem.

– Eltűnt aznap éjjel. Azt hittem… egy umbradémon. – Mély levegőt vettem. – Odaküldtél egyet, hogy kémkedjen utánam, igaz?

– A kém olyan csúnya szó! Arról nem is beszélve, hogy a monostort figyelte. Te pedig véletlenül arra jártál. Rossz helyen, rossz időben. – Zsebre vágta a kezét, és a következő állványhoz sétált. Egy újabb nyitott könyv. – Amit te az első varázskönyvnek nevezel, az nem a teljes kézirat. Csupán a harmada egy hosszabb, részletesebb szövegnek. – Állával a könyv felé bökött. – Az Anya és a Vénasszony könyve már a birtokomban van; a Szűzé eltűnt. Az istennők furfangos lények, még furfangosabb mágiával. És ha keresztbe teszel az egyiknek… – Füttyentett egyet. – Nos, az nem tanácsos.

– Az első varázskönyv az első boszorkányé volt, nem az istennőké.

– Kedvesem, nem tudom, mit állítottak a boszorkányok, akik felneveltek téged, vagy hogy miért, de ezeket a könyveket az istennők írták. A te úgynevezett első boszorkányod ellopta a halottak könyvét, a Vénasszony grimoárját az alvilági mágiáról. És elárulhatom neked, a Vénasszony nem volt tőle elragadtatva.

Úgy beszélt, mintha személyesen ismerné az istennőket.

– Hol van most a Vénasszony? Talán magam kéne beszéljek vele.

– Csak nyugodtan, és ha megtalálod, kérlek, add át neki az üdvözletemet!

Csalódottan fújtam egyet. Valami nem stimmelt ezzel a történettel. Irigység nemcsak hogy birtokában volt egy varázskönyvnek, amivel képes lett volna koponyákat megbűvölni, de szinte szó szerint el is ismételte az egyik koponya üzenetét. A titokzatos feladó ő kellett, hogy legyen, de valamilyen oknál fogva nem akarta beismerni.

– Léteznek varázsigék nekromanciára?

– A Vénasszony az alvilág istennője. Varázsigéi a holdat, az éjszakát és a halottakat tükrözik. Vagy sötétebb, erőszakosabb érzelmeket. – Figyelmesen nézett. – A Vérerdő lenyűgöző látvány. Az én földem és Kapzsiság földje között fekszik. Egyetlen démonház sem követelheti a magáénak, ezért nincs szükséged meghívásra, hogy odalátogass. Ami viszont trükkösebb, hogy hogyan nyerj szabad átjárást az erdőt határoló területeken.

Elszakítottam a tekintetem a varázskönyvről.

– Miért mesélsz nekem róla?

– Miért ne tenném?

Ha már ilyen barátságos hangulatban voltunk, azt akár az előnyömre is fordíthattam.

– Korábban említettél valamit, amit a Kísértés kulcsának hívtál. Az is a gyűjteményed része?

– Sajnos nem. Nem mintha ne tettem volna kísérleteket a megszerzésére. – Elindult, és a válla felett visszaszólt: – Mielőtt nyugovóra térnél, talán olvasd el ennek a festménynek a tábláját. Én kimondottan informatívnak találom.

– Hová mész?

Irigység nem válaszolt.

Úgy tűnt, az együtt töltött időnk aznap estére véget ért. Még sokáig bámultam a démonherceg után, miután elhagyta a termet, és a hallottakon töprengtem. Irigység a Hármas holdtükör és a Kísértés kulcsa után kutatott. Két olyan tárgy után, amiknek a megszerzése most már engem is kiváltképp érdekelt.

Amikor már biztosra vettem, hogy nem fog visszajönni, odasétáltam a festményhez, amire az imént felhívta a figyelmemet. Egy furcsa fát ábrázolt. Hatalmas, göcsörtös törzse volt, valamint ébenfekete és ezüst erezetű levelei. Volt valami a festményben, ami arra a művészre emlékeztetett, aki az évszakokkal változó kertet is megörökítette festményen a Harag házában elfoglalt lakosztályomban.

Elképesztő volt a gondosság, amivel a művész az árnyékokat és minden egyes kéregdarabot vagy lehulló levelet megfestett; olyan érzést keltett, mintha be tudnék nyúlni a festménybe, és letéphetnék egy levelet a fáról.

Végigsimítottam az ezüsttáblán, és elolvastam a feliratot.

Másodszor is elolvastam a mesét, nem értettem, hogy a teremben a falakon sorakozó mintegy ötven festmény közül Irigység miért pont erre az egyre hívta fel a figyelmemet. A pokol hercege semmit sem tett véletlenül. Volt egy olyan érzésem, hogy akaratlanul is belekeveredtem egy cselszövésébe, de a magam javára fogom fordítani a dolgot.

Elraktároztam magamban az új információt, aztán lassan végigjártam a galéria többi részét, és végül megálltam egy térképnél, ami a Hét körről készült. Mindegyik démonház egy-egy hegycsúcson ült a területük fölé magasodva. Megpillantottam a pokol kapuját és a Bűn-folyosót is.

A Bujaság és a Torkosság házai közötti terület felett a DÜHÖNGŐ SZELEK felirat állt. Eltöprengtem, ez volt-e az a süvöltő hang, amit a Bűn folyosóján hallottunk.

Tovább tanulmányoztam a rajzot, hogy a lehető legjobban az emlékezetembe véssem. Délkeletre feküdt a Vérerdő, a Kapzsiság és az Irigység házai között. A Fekete-folyó a bűn birodalmának nyugati házain vágott keresztül, ezzel elválasztva Harag kastélyát Kapzsiság és Kevélység területeitől. A folyóról egy kisebb mellékág vált el, ami hátulról megkerülte Kapzsiság kastélyát, végigkanyargott a Kevélység házának alsóbb területein, aztán Irigység földjének északi határa mentén futott tovább. Addig követtem a folyó fő ágát, amíg az a Tűz tavába nem torkollott. A tó legszélesebb szakaszán túl állt az ördög kastélya; a Kevélység háza az Irigység házától kissé északnyugatabbra helyezkedett el.

Miután kellőképpen magabiztosnak éreztem magam, hogy képes leszek felidézni a legtöbb tájékozódási pontot és a démonbirodalom általános fekvését, otthagytam a térképet, és visszaballagtam a galériába. Irigység személyzetének egy egyenruhás tagja várakozott a szobrokkal teli csarnokban.

– Őfelsége az elnézését kéri, de elhagyta az udvart. Azt mondta, kegyed addig maradhat, ameddig csak szeretne, de őfelsége hosszasan távol marad. – Az inas habozott, megköszörülte a torkát, mintha kényelmetlenül érezné magát, amiért át kell adnia az üzenet ezt követő részét.

– Volt még valami?

– Őfelsége azt is mondta, hogy ha féltékennyé akarja tenni Harag herceget, akkor ma éjjel alhat őfelsége ágyában. Javasolja, hogy ezt meztelenül tegye. És… idézem: „fantáziáljon mocskos dolgokról a birodalom legméretesebb adottságokkal rendelkező hercegére gondolva”, miközben önmagához nyúl. A mennyezeten van egy életnagyságú festmény Irigység hercegről, ha stimuláló látványra lenne szüksége hozzá.

Némán számoltam magamban, amíg el nem múlt a késztetés, hogy levadásszam Irigységet.

– Szeretnék üzenetet küldetni a Harag házának. Tudassátok velük, hogy holnap hajnalban otthon leszek.

– Máris, úrnőm! – Meghajolt. – Szeretné, ha valaki visszakísérné a lakosztályába?

– Azt hiszem, egyedül is odatalálok. Szeretném még egyszer, utoljára megcsodálni a szobrokat.

– Ahogy óhajtja. Megyek, és elküldöm az üzenetet a Harag házának.

Megvártam, amíg elment, aztán visszafordultam a galériaterem felé. Az Irigység miatti bosszúság gyorsan átadta a helyét a derűnek. Tudtam, hogy hasznát veszem majd a varrókészletnek!

És amire használom, annak egyáltalán semmi köze sincs az elszakadt csinos ruhák befoltozásához.

A szívem a lovak patáival együtt dobogott, ahogy a hintó elhajtott az Irigység házától. Harag végül nem maga jött el értem, hogy hazakísérjen; küldött egy követet és egy királyi hintót. A követ különösen nagy örömmel hívta fel a figyelmemet arra, hogy ez nem a herceg személyes hintója vagy a paripái. Csak valami, ami épp az istállóban állt.

Mintha ez az információ olyan fontos lett volna. Nem tudtam igazán, hogyan is érzek a követ gúnyos mosolyával kapcsolatban, vagy azzal, hogy a herceg valaki mást küldött maga helyett. A nő illedelmesen ült a saját oldalán a hintóban, nyomatékosan kerülve a szemkontaktust, és így mindenfajta beszélgetést is.

Nem tudtam hova tenni a nyilvánvaló megvetését.

Lehunyt szempillák alól, alvást színlelve fürkésztem a démont. Mélyvörös haját bonyolult fonatokba rendezték a feje tetején, míg a vállára tökéletesen formázott tincsek omlottak. Állkapcsának egyik izma meg-megrándult, mintha nagyon is tudatában lenne a vizsgálódásomnak, és legszívesebben leteremtene. Talán fortyogó haragja egyszerűen csak a választott bűne házának jele volt, én pedig túl sokat láttam bele.

Az ablak felé fordultam. Valamilyen oknál fogva behúzta a függönyt, mielőtt elindultunk volna. Elhúztam, mire rám meredt.

– Azt tartsd behúzva!

Mély levegőt vettem az orromon keresztül, igyekeztem elnyomni az udvariatlan viselkedése miatt érzett növekvő bosszúságomat. Semmi értelme nem lett volna vitatkozni vele. És nem volt szükségem egy újabb ellenségre sem, akit szemmel kellett tartanom.

– Hogy hívnak?

– Elég, ha a címemen szólítasz.

Azt viszont észrevettem, hogy ő nem volt hajlandó azon a címen szólítani engem, amit Harag megkövetelt az udvarától. De egy cseppet sem zavart. Nem voltam nemes hölgy.

– Ahogy akarod, Követ. Hol van Harag?

Hűvös tekintete az enyémre siklott.

– Őfelsége elfoglalt.

Nem lehetett eltéveszteni a hangjában rejlő élt vagy a figyelmeztetést, hogy nem tűr el további kérdéseket. A hintó bársonyfalának döntöttem a fejem. Egy hegyről haladtunk éppen lefelé, és megfeszítettem magam az ülésen, nehogy előrecsússzak. Végtelenségnek tűnő idő múlva végre újra emelkedni kezdtünk, majd végül megálltunk. A démon haragjával mit sem törődve félrehúztam a függönyt, és levegőért kaptam.

A Harag házát eddig még egyszer sem láttam kívülről. Amikor először ideérkeztem, lázálmoktól gyötörve feküdtem Harag karjában, és egy hegyen keresztül léptünk be a kastélyba. Harag erődje óriási volt, kapuházzal, tornyokkal, bástyákkal és egy hatalmas fallal, ami az egész területet körbezárta. Fakó kőből épült, rajta fekete cseréptetővel. Csodálatos példája volt az ellentétek harmóniájának.

Merevre fagyott indák futottak fel a falakon.

Áthaladtunk a kapun, és egy félköríves felhajtón álltunk meg. A követ megvárta, amíg egy inas kinyitotta a hintó ajtaját, majd elfogadta a kiszálláshoz felkínált segítséget. Kötelességének eleget téve, hogy begyűjtse az elkószált menyasszonyt, úgy távozott, hogy még csak vissza sem nézett.

Csak bámultam utána, és azon tűnődtem, miért viselkedett ilyen ridegen, hogy vajon elkövettem-e valamit, amivel megsértettem. De tudtam, hogy nem. Azt leszámítva, hogy meglepődtem, amiért őt látom, és nem Haragot, végig barátságos voltam.

Kellemetlen gyanú fogant meg bennem a Haraggal való kapcsolatát illetően, de elhessegettem magamtól. Nem voltam hajlandó engedni, hogy bármit is számítson.

Az inas lesegített a hintóból, én pedig komótosan sétáltam fel a kőlépcsőn a bejárathoz. Jobbra tőlem, a fal mellett megbújva, egy sövénnyel rejtett kertet pillantottam meg. Megjegyeztem magamban, hogy ellátogatok ide, amint melegszik egy kicsit az idő.

Ha az időjárás egyáltalán felmelegszik itt. Mintha csak végszóra, a hó lusta pelyhekben hullani kezdett, és vékony, csillogó réteggel szórta be a kastélyt.

Beszaladtam az ajtón, és leráztam az utazóköpenyemet. Az inason kívül, aki épp a csomagom után nézett, nem vártak rám szolgálók, amitől megkönnyebbültem.

Anélkül értem el a lakosztályomig, hogy akár egy lélekkel is összefutottam volna. Sehol senki, se a személyzet, aki a kastélyt vagy annak számos szobáját takarította, se Fauna vagy Anir vagy Harag. Mérhetetlenül hálás voltam, hogy az itt tartózkodó nemesek közül sem futottam bele senkibe, például az immár nyelvetlen Lord Makadenbe vagy a túlságosan is szószátyár Lady Arcaline-ba.

Azonban ahogy telt a délután, egyre nyugtalanabb lettem. Egyáltalán nem voltam hozzászokva, hogy ilyen sok időt töltsek semmittevéssel. Otthon, az emberi világban mindig el voltam valamivel foglalva: vagy a trattoriánkban szorgoskodtam, vagy az otthonunk konyhájában kísérleteztem az ötleteimmel, vagy olvastam, amikor nem zuhantam holtfáradtan ágyba egy-egy nehéz munkanap után. Egyedül is csak nagy ritkán voltam – a családom mindig ott volt körülöttem, nevetgéltek, beszélgettek, és melegséggel töltötték meg az életem. Más estéken a tengerparton sétálgattunk az ikertestvéremmel meg Claudiával, megosztva egymással a titkainkat és a reményeinket és az álmainkat.

Amíg az ikertestvéremet meg nem gyilkolták. Az életem aznap visszavonhatatlanul megváltozott.

Nem bírtam elviselni, hogy milyen morbid fordulatot vettek hirtelen a gondolataim, ezért Harag lakosztályához masíroztam, és bekopogtam. Nem érkezett válasz. Fontolóra vettem, hogy megnézem, zárva-e az ajtó, de végül visszafogtam magam. Amikor a vacsoránál történt erőszakos kirohanása után rátörtem, jó okom volt rá.

Visszabattyogtam a szobámba, és úgy döntöttem, megpróbálom újra megtalálni a Forrást. Behunytam a szemem, és a mágia belső kútjára összpontosítottam. Néhány másodperccel később alámerültem a középpontom felé, de hirtelen megtántorodtam. Úgy éreztem, mintha egy téglafalnak ütköztem volna.

Megpróbáltam összeszedni az erőmet, hogy újra megkeressem, de sokkal kimerültebb voltam, mint gondoltam. Előző éjszaka szinte végig ébren feküdtem, attól félve, hogy Irigység dühtől tajtékozva visszatér. Az azelőtti éjszakán is alig aludtam, mert akkor meg Harag vallomása tartott ébren. Bizonyára jól kipihentnek kellett lennem ahhoz, hogy használni tudjam a Forrást. Én pedig minden voltam, csak kipihent nem.

Elővettem a Kevélység házának krónikáját, amit még Harag könyvtárából kölcsönöztem, és lassan, egyesével végiglapoztam minden oldalt, abban a reményben, hogy találok valamit, amit olyan nyelven írtak, amit én is ismerek.

Az erőfeszítéseim hiábavalóak voltak. Még rajzok vagy illusztrációk sem voltak a könyvben, amiket megpróbálhattam volna értelmezni. Csak apró, kézzel írott jegyzetek hosszú-hosszú oldalakon keresztül, talán démonnyelven. A tekintetem folyton az utazóládámra tévedt, és benne a tárgyra, amit Irigység udvarából csempésztem ki.

Egyelőre nem akartam elővenni a rejtekhelyéről. Volt egy olyan érzésem, hogy valaki hamarosan keresni fogja. El sem akartam hinni, hogy ilyen könnyű volt elcsenni. Szinte már túl könnyű. Részben azt vártam, hogy riasztás harsan, és umbradémonok meg vámpírok özönlenek a csarnokba, amint kiemelem a varázskönyvet a vitrinből. De semmi sem történt. Egyszerűen visszasétáltam a szobámba, bevarrtam a bőröndöm belsejébe, aztán vártam, hogy mikor jönnek értem, de senki nem jött.

A gondolataim visszatértek a jelenbe, és átlapoztam a következő néhány oldalt. Igyekeztem újra a Kevélység házának krónikájára összpontosítani, de a kacskaringós vonalak kezdtek összemosódni.

Néhány órával később tértem magamhoz, arcommal a nyitott könyvön.

Nyilván nem az én műfajom volt. Egy romantikus regény a hajnali órákig ébren tartott volna, és villámsebességgel faltam volna az oldalait, miközben kétségbeesetten próbálom kiélvezni a hős és a hősnő minden egyes feszültséggel teli jelenetét.

Imádtam, hogy legtöbbször eleinte utálták egymást, de a megvetés szikrája végül valami egészen más formában lángolt fel.

A való élet persze egyáltalán nem hasonlított egy romantikus regényhez, de az énemnek még mindig volt egy kis része, ami a boldog befejezésben reménykedett. Azt nem lehetett tagadni, hogy Harag és köztem létezett a szikra – bőséges megvetéssel együtt –, de az igazi fantázia annak a valószínűsége volt, hogy ez szerelemmé alakulhat.

Megfésülködtem, aztán újra megpróbálkoztam Harag lakosztályával. A démon még mindig nem volt ott. Vagy csak nem vette a fáradságot, hogy ajtót nyisson. Csak álltam ott, és a kezem visszahullott az oldalamra. Lehet, hogy megharagudott rám, amiért úgy elbocsátottam Irigységnél. De valahogy nem gondoltam, hogy ez lett volna a helyzet.

Hónapokig volt mellettem az emberek világában, aztán majdnem két hétig, miután ideérkeztünk. Ha szeretője volt, talán elment meglátogatni. Biztosan nem számított arra, hogy ilyen gyorsan visszatérek. Örülnöm kellett volna a magánynak. Senki sem lihegett a nyakamba, és nem törtek rám kéjvágytól fűtött késztetések a házassági kötelék véglegesítésére. Nem volt körülöttem semmi zavaró tényező. Ennek ellenére… ennek ellenére nem akartam azon gondolkodni, miért fogott el így a nyugtalanság.

Felkérettem a vacsorát, és a szobámban ettem, közben az Irigységgel folytatott beszélgetésünkön elmélkedtem, és mindazon, amit megtudtam. Különösen a boron alkalmazott igazságvarázslaton, és azon, hogy innentől kezdve ez mit jelenthet a küldetésemre nézve. A varázslat működött a pokol egyik hercegén. És bár én nem vettem észre semmi különöset az italunkon, ez még nem jelentette azt, hogy egy herceg ne érezné meg rajta a furcsaságot. Irigység előre tudta, mi fog történni, így az ő esetéből nem állapíthattam meg semmit.

Próbára akartam tenni egy elméletet. És ahhoz szükségem volt Haragra. Ha meg tudnám bűvölni úgy a borát, hogy arról ő ne tudjon, akkor ez talán hasznos képességnek bizonyulna a tarsolyomban, amit bevethetek a Farkas lakomáján. Az összes herceg jelen lesz rajta. Elmormolhatnám a varázsigét, amikor koccintunk, és kideríthetném, ki a felelős Vittoria haláláért, anélkül, hogy bárki bármit is sejtene.

Ha Harag nem érzi meg a varázslatot. Ez a terv csak akkor működött, ha a próba sikerrel jár.

Azzal győzködtem magam, hogy ez a fő oka, amiért másnap reggel a szobája előtt róttam a folyosót. Füleltem, hátha meghallom, hogy visszatért. Egyáltalán nem azért, mert hiányoltam volna. Vagy a növekvő gyanú miatt, hogy vajon hová ment, és kivel lehetett. Ami az Irigység házába tartozó marhaság volt. Talán ezek az érzelmek egyszerűen csak a bűn házában tett látogatásom visszamaradt foszlányai voltak. Ha egyáltalán előfordulhatott ilyesmi.

Két újabb nap telt el, és még mindig nem érkezett semmi hír a ház urától. Azóta néhányszor megint megpróbáltam megidézni a mágiám forrását, de ugyanolyan ellenállásba ütköztem. A grimoárban nem találtam erről semmit, így nem tehettem mást, ki kellett várnom. Előbb-utóbb úgyis elsajátítom majd, hogyan merítsek abból a kútból. Leginkább a könyvtárban múlattam az időt, és új mesék után kutattam. Nagyon szerettem volna többet megtudni az Átokfáról, és különösen arról a sorról, ami azt állította, nem csak kívánságokat teljesít.

Próbáltam olyan könyveket is találni, amik megemlítik a Kísértés kulcsát vagy a Hármas holdtükröt. Eddig minden erőfeszítésem hiábavaló volt. Végül, mikor már azt hittem, megőrülök, kopogtattak az ajtómon.

– Üdv, Lady Em! – vigyorgott Anir. – Azért jöttem, hogy elvigyelek egy kalandra.

– Lady Em? – Elfintorítottam az orromat. – Még soha senki nem hívott Emnek. Nem tudom, tetszik-e.

– Csak azért, mert még sosem voltál titkos találkozón. Gyere! Húzz magadra tunikát és nadrágot, addig itt kint megvárlak. Késésben vagyunk.

– Hová megyünk?

Újabb mosolyt villantott. Összeszorult a gyomrom az idegességtől.

– Majd meglátod!

Úgy döntöttem, bármit is tervezett Anir, az biztosan jobb volt, mint egyedül ücsörögni a szobámban, vagy a könyvtárban bolyongani, és semmi hasznosat nem találni. Sietve beszaladtam a hálóba, és átöltöztem a javasolt ruhákba.

Felhúztam egy lapos talpú cipőt, aztán kiléptem a folyosóra Anir után. Egy emelettel feljebb mentünk, majd megálltunk a hosszú folyosó végén.

– Hadd mutassam meg… – Anir belökte az ajtót – a fegyvertermet!

– Szentséges istennők az égben! – Élesen beszívtam a levegőt, bár igazán nem kellett volna úgy meglepődnöm a pompáján, tekintettel arra, hogy Harag a háború hadvezére volt. Ez volt hát a Harag házának gyöngyszeme. – Lenyűgöző… És hatalmas!

– Ezt gyakran hallom – viccelődött Anir. – Menj csak be!

Átléptem a küszöbön. A tekintetem végigsiklott a tágas termen, ami úgy tűnt, egészen a végtelenbe fut. A teret oszlopok tagolták kisebb, egymásba nyíló helyiségekre. Ha Irigység kuriózumcsarnoka volt a személyiségének legbeszédesebb része, akkor ez itt Harag lelke volt annak legcsupaszabb mivoltában.

Gyönyörű. Elegáns. Halálos. Brutális tökéletességre csiszolva, és nem érezve szégyent vagy megbánást azért, mert örömét leli az erőszakban. Csak álltam ott, és mindent sorra vettem.

Az üvegmennyezeten keresztül beszűrődött a fény, és megvilágította az egyébként sötét teret. A falak és a padló fekete márványból voltak, arany erezettel. A központi helyiségben, ahová beléptünk, aranyozott, okkult minta borította a padlót: az egyik oldalon a hold fázisai, a másikon maroknyi csillag és egy kört formázó, saját farkát lenyelő kígyó. Amennyire ki tudtam venni, a padló ezen szakaszának sarkaira a négy elem egyikét festették. A minta egy részét egy óriási szőnyeg takarta el, amit közvetlenül középen helyeztek el.

Aranykígyók tekeredtek az ébenfekete márványoszlopok köré, így hivatalosan is ezek voltak a legkülönlegesebb és legpompásabb oszlopok, amiket valaha láttam.

Kardok, tőrök, pajzsok, íjak és nyilak, és egy sor különféle kés csillogott feketén és aranyozottan a falakon, egymástól nagy gonddal kimért távolságban.

Körbefordultam, ahol álltam, és magamba szívtam mindennek a pompáját. A terem leghátuljában egy kígyót ábrázoló mozaikot pillantottam meg. A padlón lévő intarziás uroborosszal ellentétben ennek a kígyónak a teste bonyolult csomóba tekeredett. Emlékeztetett valamire, de nem tudtam pontosan hova tenni.

A túlsó fal mellett egy szénabála állt, aminek közepére óriási céltáblát festettek. Balra tőle egy kisebb asztal foglalt helyet, rajta tőrök tökéletes sorban elrendezgetve. Bámultam őket, a kezem szinte viszketett, hogy megragadjam a markolatukat, és elhajítsam őket a levegőbe.

– Az első leckénk az alapállásról fog szólni. – Anir a fegyverterem közepére sétált, és maga elé mutatott a szőnyegen. Abbahagytam a bámészkodást, és oda álltam, ahová mutatta. – A talpadat mindig szilárdan vesd meg a földön, mert ez biztos támasztékot ad ahhoz, hogy gyorsan, az egyensúlyod elvesztése nélkül bármilyen irányban előrelendülhess, csapást mérhess vagy kitérhess.

Leutánoztam a testtartását. A lábával kicsit szélesebb terpeszben állt, mint a csípője, az egyik lábfejével kilépve, a másikkal hátrafelé kitámasztva. Volt valami halványan ismerős a pózban, de még sosem harcoltam, és okom sem volt hasonló órákat venni.

– A cél az, hogy a súlyod egyenletesen oszoljon el. Figyelj arra, hogy a térded mindig olyan irányba forduljon, amerre a lábfejed néz.

Picit meginogtam, de gyorsan visszanyertem az egyensúlyomat. Alig pillantottam fel, Anir már nekem is rontott – az alkarját előrenyújtva, mint egy faltörő kost, úgy gyomorszájon vágott, hogy hátrarepültem tőle. A levegőben kalimpáltam a karommal, hogy aztán kicsit sem kecsesen a fenekemen landoljak.

Csúnyán néztem fel a tanáromra.

– Te, signore, szörnyűséges vagy!

– Igen. Te pedig, signorina, épp most tanultad meg az első leckédet – vágott vissza. Kinyújtotta a kezét, és talpra húzott. – Egy pillanatra se vedd le a szemed az ellenfeledről.

– Azt hittem, ez az óra az alapállásról szól.

– Úgy is van. – Rám kacsintott. – Az egyensúlyodnak nem használ, ha lenézel. Ha muszáj lepillantanod, csak a szemeddel tedd, ne hajolj előre az egész felsőtesteddel. Elengedhetetlen, hogy tudatában legyél önmagadnak.

Újra és újra megismételtük a gyakorlatot, aminek során változó formában érkeztem a hátsómra. Másnap reggel mindenem sajogni fog, a padlóra leterített párnázott szőnyeg ellenére is. De minden egyes csapással egy kicsivel biztosabban álltam, kevésbé inogtam. Izzadság gyöngyözött a homlokomon, ahogy újra és újra egymásnak veselkedtünk.

Jó érzés volt megdolgoztatni a testemet, kiüríteni az elmémet.

Valamivel később Anir bejelentette, hogy szünetet tartunk, és egy vászonkendővel letörölgette a nyakáról és az arcáról az izzadságot. Bennem még mindig tengett az energia, de hátrébb léptem, továbbra is a talpamon rugózva. Tele voltam élettel, az izmaim remegtek, de még több mozgásra vágytak.

Derékban meghajolt.

– Öt perc szünet!

Követtem a terem szélén álló asztalhoz, amire egy kancsó víz és poharak voltak kihelyezve.

– Harag hol van? – Fogalmam sem volt, miért csúszott ki a számon, de furcsának tűnt, hogy a háború démonának se híre, se hamva, miközben mi a fenséges fegyvertárában múlatjuk az időt.

Anir oldalsó pillantást vetett rám, ahogy töltött magának egy pohár vizet, majd egy szuszra kiitta a felét.

– Nem gondoltam, hogy zavarna a távolléte.

– Nem is. Csak kíváncsi vagyok. – Amikor nem válaszolt, azon kaptam magam, hogy az átkozott szám tölti ki a csendet. – Úgy tűnt, nem igazán örül annak, hogy ellátogatok az Irigység házába. Azt gondoltam volna, hogy szeretne látni, amikor visszatérek.

– Utánam szoktál érdeklődni, amikor távol vagyok?

– Nem.

– Ez fájt.

Vér és csont! Gondolatban jól bokán rúgtam magam, amikor Anir vigyora kiszélesedett. Kitöltöttem magamnak egy kis vizet, és belekortyoltam.

– Én csak úgy értettem…

– Nem vettem sértésnek. – A szeme derűsen csillogott. – Hazudj csak magadnak, ha úgy tetszik, de mellettem ügyesebbnek kell lenned.

– Jól van, na! Az az igazság, hogy a követ felpiszkált.

– Lady Sundra? – Anir felhorkant. – Nem lep meg. Az apja magas rangú nemes, és nem is hagyja soha, hogy előkelő származásáról bárki megfeledkezzen. Mindig is úgy gondolta, hogy előnyös parti lenne egy herceg számára.

– Á! Tehát ezért lett belőle követ. Ezáltal a hercegek közvetlen közelébe került.

– Nézzenek oda, Lady Em! Máris úgy gondolkodsz, mint egy dörzsölt nemes. A legtöbb hercegnek azonban esze ágában sincs ilyesfajta házassági csapdába esni. Nem számít, hogy ezek a nemesi családok hányféle cselszövéssel próbálkoznak, a hercegek jól érzik magukat úgy, ahogy vannak. Lady Sundra alapállapota a düh; igazán nem kell magadra venned.

– Szóval, minél magasabb a démonok rangja, annál erősebben érezhető rajtuk a választott bűnük.

– Az alapján, amit az itt töltött időm alatt tapasztaltam, igen. Bár akkora hatalmat senki sem szerezhet, hogy letaszítson a trónról egy herceget. Ők valami egészen más kategóriába tartoznak. Ez olyan, mint az oroszlán és a tigris közötti különbség. Mindkettő hatalmas, ragadozó macska, de nem azonosak.

– És az alsóbbrendű démonok? Ők mások, mint a nemesek.

– Valóban. És pontosan ez az oka, hogy gyakran szívesebben élnek a körük peremvidékén.

– Ha Lady Sundra leginkább a Harag házával áll összhangban, hogyan mehetne hozzá egy olyan herceghez, aki másik bűnt képvisel?

– Ritkán fordul elő, de nem példa nélküli, hogy valaki megváltoztassa a választott bűnét.

Az asztal szélének dőltem, és letettem a poharam.

– Te tudtad, hogy Harag megtette az első lépést a házassági kötelékünk elfogadásához azon az éjszakán, amikor megtámadott a viperida.

– Éljen a témaváltás királynője! – Drámaian meghajolt. – Ezzel kérdezni is akarsz valamit, vagy csak megerősítést szeretnél?

– Tudom, hogy nem én vagyok az első választása feleséget illetően – tértem ki a válaszadás elől, még mindig az arisztokrata lányán gondolkozva –, de szeretném tudni, hogy volt-e valaki, aki iránt érdeklődött, mielőtt… tudod.

Az incselkedő csillogás kihunyt Anir szemében.

– Nincs jogom megosztani a történetét.

– Ilyesmire nem is kérlek. Csak azt szeretném tudni, hogy volt-e valaki más.

– Változtatna valamit, ha lett volna?

Elgondolkodtam rajta. A kíváncsiságom is határozottan közrejátszott abban, hogy tudni akartam, de valóban változtatna a dolgokon. Elutasítanám a köteléket, és hagynám, hogy a sorsunkról a háromtagú tanács döntsön, amit Harag említett.

Ha szeretett valakit, nos, attól egyrészt kényelmetlenül érezném magam, másrészről szabaddá válna az út Kevélységhez. Ami még mindig a legbiztosabb mód volt a célom eléréséhez – a bosszúvágyam beteljesítéséhez.

Kivéve persze, ha sikerül megelőznöm Irigységet, és hamarabb találok rá a Kísértés kulcsára meg a Hármas holdtükörre. És ha a démonhercegek nem érzik meg a megbűvölt bort vagy ételt, talán ilyen módon is sikerülhet kideríteni az igazságot. De először ki kellett próbálnom egy hercegen, és az egyikük még mindig feltűnően távol volt, hogy legyen átkozott!

Visszatértem az aktuális kérdéshez. Nem akarnék egy szerelem nélküli házasságban ragadni Haraggal, ha ő közben mindig másvalaki után epekedne.

– Igen. Sok mindent megváltoztatna.

– Csak óvatosan… – szólalt meg egy halk hang a hátam mögött. – Még a végén azt hiszem, hogy valóban feleségül akarsz hozzám jönni.

TIZENHÉT

Behunytam a szemem, és némán szitkozódtam, aztán csúnyán rámeredtem Anirra.

– Te tényleg rettenetes alak vagy!

– Fogadok hét ördögérmében, hogy a következő leckéd után másképp gondolod majd. – Az áruló alattomos vigyort küldött felém. – Ne felejtsd magaddal hozni az erszényedet holnap, Lady Em!

– Kifelé menet zárd be magad után az ajtót.

Harag hangja túlságosan közelről érkezett. Éreztem a leheletét a tarkómon, és egy pillanatra fontolóra vettem, hogy az ajtóhoz rohanok, vagy kitalálok egy varázsigét, amitől a padló megnyílik alattam, és elnyel. Ehelyett kihúztam magam, és lassan megfordultam. Harag a tekintetét Anirra szegezve állt. Anir vesztett némileg az incselkedő pimaszságból, és a helyébe olyan komolyság lépett, amit azóta nem láttam rajta, hogy Lord Makadent elválasztották a nyelvétől.

– Senki sem léphet be ebbe a terembe, amíg nem jelzem, hogy az edzésünk véget ért. Érthető voltam?

– Igen, felség.

Anir udvariasan meghajolt felém, és sietve a kijárat felé indult. Gyáva. Elmosolyodtam magamban. Ha már a gyávaságnál tartunk, én sem csinálhattam úgy, mintha a démonherceg nem lett volna ott, és hallott volna meg valamit, amit soha nem akartam, hogy halljon. Egyáltalán nem segítene abban, hogy én is rettenthetetlennek mutatkozzam.

Kényszerítettem magam, hogy felnézzek Harag szemébe, és le kellett nyelnem a meglepetésemet, ahogy felmértem legújabb ellenfelemet. Aznap nem teljesen feketébe öltözött; ragyogó fehér inget és frakkot viselt. Végigpillantottam hatalmas termetén, arcának rideg vonásain, és nagyot nyeltem. Nem volt jó hangulatban. Úgy döntöttem, nem ez volt a megfelelő alkalom a bátorságra. Az okos cselszövő értett a visszavonulás művészetéhez is. Harag rosszban sántikált, és semmi kedvem nem volt megtudni, mennyi rosszaságra képes.

– Nem hiszem, hogy szükség van az oktatásodra. Anir remek munkát végzett.

A herceg arcán mosoly terült szét, bár a vidámságnak semmi nyomát nem fedeztem fel benne. Az arckifejezése megerősítette, hogy szörnyű ötlet itt maradni erre az edzésre. Tettem egy lépést hátra, amitől veszélyes szikra lobbant Harag szemében.

– Ő nem rendelkezik az ehhez a leckéhez szükséges képességekkel.

– Ó, nos, én sajnos már elígérkeztem mára. Ezt el kell halasztanunk.

– Igazán?

– Igen, ami azt illeti, igazán.

– Emlékszel az alkura, amit a hálószobámban kötöttünk?

Bólintani akartam, de hirtelen végigsöpört rajtam a letargia súlyos hulláma, és egyik pillanatról a másikra túl nehéznek éreztem a fejemet, hogy megmozdítsam. Harag azonnal érzékelte ezt az érzelmi és fizikai változást. Az arckifejezéséből nem tükröződött semmiféle aggodalom, csak a kemény él, aminek aggasztania kellett volna.

És így is éreztem volna, ha nem tör rám ilyen szörnyű fásultság.

Még arra sem tudtam rávenni magam, hogy érdekeljen, vagy hogy akár állva maradjak. A lábaim maguktól összecsuklottak alattam, én pedig összekuszálódott végtagokkal zuhantam a földre. Az arcom a vastag szőnyegbe nyomódott, a szálai kellemetlenül dörzsöltek. Én mégsem fordultam a hátamra, hogy megpróbáljam magam kényelmesebb pozícióba helyezni. Még csak nem is pislogtam. Rémületemre folyni kezdett a nyálam a szám sarkából. De még ez sem érdekelt.

Ami azt illette, egyáltalán nem érdekelt semmi sem. Még a Harag szemében megvillanó győzedelmes csillogás sem, ahogy fölébem tornyosult.

Körbesétálta a földre rogyott ernyedt testemet.

– Nézz rám, Emilia!

Szerettem volna, szinte mindennél jobban, de nem tudtam elég energiát összegyűjteni hozzá. Teljesen lemerültem, nem maradtak tartalékaim. A szemhéjam is lecsukódott. Annak ellenére, hogy ilyen kínos helyzetben találtam magam, a földön elterülve, nyáladzva, képtelen voltam rávenni magam arra, hogy…

A lusta érzés szertefoszlott, mintha ott sem lett volna. Egy lélegzetvétellel később a mindent elsöprő, vörösen izzó düh lökött talpra. Szinte remegett tőle a testem. Vagy talán a haragtól.

A démonra vetettem magam.

– Megöllek!

– Megölsz? Bizonyára úgy értetted, megcsókolsz.

Harag jót kuncogott a hirtelen beállt hangulatváltozásomon, majd mielőtt még megérinthettem volna, a légkör ismét megváltozott. Hirtelen már nem a torkára próbáltam kulcsolni a kezem; megragadtam, és igyekeztem minél közelebb húzni magamhoz, a lábam és a karom a teste köré fontam. Akartam őt.

Az istennő átkára! A vágy, hogy ágyba vigyem, szinte felemésztett, a sajgás elviselhetetlenné nőtt.

Azt hittem, a Félhold-fürdőben már megtapasztaltam az igazi vágyat. De ezt meg sem közelítette semmi. Semmi másra nem tudtam gondolni, csak az érintésére a testemen. És hogy én is megérinthessem.

A lelkem mélyén tudtam, hogy valami nagyon nem stimmel. Pontosan ezt tette velem Bujaság is azon az éjszakán a tengerparton, de képtelen voltam bármi másra koncentrálni, csakis a vágyaimra.

Kölcsönös dühünk tökéletes kiutat találhatna a szenvedélyben, mindkettőnknek megadva a felszabadulást, miközben azért küzdünk, hogy levetkőztessük, hogy kényeztessük, hogy a csúcsra juttassuk a másikat. Közelebb húztam magamhoz Harag arcát, és láttam, hogy a szemében ugyanez a vágy ég, miközben lassan a fogam közé vettem az alsó ajkát.

– Csókolj meg! – Elengedtem az ajkát, de csak azért, hogy a nyakát vegyem célba a nyelvemmel és a fogammal, megízlelve és szívogatva a bőrét, miközben egyre közelebb araszoltam a füléhez. – Szükségem van rád.

– Akarhatsz, de szükséged nincs rám, úrnőm. – Nem tükrözte a szándékaimat, de a vigyora nagyon is bűnös volt, ahogy ellépett tőlem. – A Bűn-folyosó próbára tett irigységből. Kíváncsi vagyok, mi ingerelt fel annyira. Emlékszel, miféle illúzió késztetett ilyesmire?

A vágyam elpárolgott. Lelki szemeim előtt megjelent újra a látomás, amiben Harag ágyba visz egy nőt, aki nem én vagyok. Ismét láttam, ahogy a nő lábai a démon teste köré fonódnak, és Harag öle előremozdul minden egyes mély lökésnél. A nő nyögései helyett ezúttal az övét hallottam.

Sötét, birtokló érzés bugyogott fel bennem. Annyira féltékeny voltam rájuk, hogy ölni tudtam volna. A vérem olyan fagyossá vált, mint a hangom.

– Igen.

– Mondd el, mit láttál!

– Téged és egy másik nőt. Az ágyadban.

Egy pillanatig csend volt. Mintha nem számított volna rá, hogy ez volt az oka.

– És ettől hogy érezted magad?

Kifújtam a levegőt, a hang inkább morgáshoz hasonlított.

– Vérszomjasan.

Harag lassan újra körözni kezdett körülöttem, a hangja halk volt, de élcelődő.

– És ez azelőtt vagy azután volt, hogy láttad, milyen gyönyört okozott nekem? A tiszta eksztázist, amit mélyen forró testében éreztem.

Egy könnycsepp gördült végig az arcomon. Nem voltam szomorú, még csak dühös sem. Helyette teljesen felemésztett a féltékenység. Nem a másik nőt irigyeltem, hanem az együtt töltött bensőséges éjszakájukat. Én is erre vágytam. Olyan intenzitással vágytam Haragra, hogy az minden logikus gondolatot kiszorított az elmémből. És ez a feneketlen irigység majdnem olyan elsöprő volt, mint azon az éjszakán, amikor először találkoztam a herceggel, aki e bűn felett uralkodott.

Irigység használta rajtam a befolyását, és soha nem fogom elfelejteni azt a jéghideg érzést…

A megértéstől fellobbant bennem a düh, és megtörte a varázslatot.

– Te szörnyeteg! Használod rajtam az erődet!

– És milyen könnyedén behódoltál előtte. – Harag dühe az enyémmel vetekedett. – Azt akarod, hogy manipuláljanak a fivéreim? Talán szeretnél a szórakozásuk tárgyává válni. Akár kezdheted is azzal, hogy engem szórakoztatsz. Vedd le a ruhád, és táncolj a kedvemért!

– Egy disznó vagy.

– Annál sokkal rosszabb vagyok. De az alku az alku.

– Ilyen őrültségbe nem egyeztem bele!

– Hazugság. Te kértél meg engem, hogy fegyverezzelek fel. Sőt, egyenesen követelted, ha jól emlékszem. Erre azt ajánlottam, hogy kiképezlek fizikai és mágikus fenyegetések ellen is. Talán nem egyeztél bele?

– De igen, de…

– Vedd le a ruhád!

A hangja különös erővel telt meg. Próbáltam elhárítani, próbáltam küzdeni ellene, de a nyomás egyre nőtt, összeroppantott. Kétségbeesetten igyekeztem érzelmi gátat emelni kettőnk közé, de Harag nem tűrte el. Mielőtt megérinthettem volna a nyakamon a jelet, a hangja tisztán és erősen felzengett, parancsoló hatalommal telve.

– Most azonnal!

A gát összeroppant, és ezzel együtt az akaratom is. Az ujjaim sebtében lazítani kezdték a nadrágom gombjait és fűzőit. Letoltam a csípőmön, és a ruhadarab a padlóra hullott. Ezután a tunikám került le rólam. Harag a fejem búbjától a lábujjamig végigjáratta rajtam a pillantását, majd ugyanilyen lassan vissza felfelé. A tekintetéből nem áradt sem vágy, sem melegség, sem tetszés. Csak harag.

És ezzel az érzéssel nem volt egyedül. Gyűlöltem, hogy arra kényszerített, hogy levetkőzzek előtte. Amikor ez az én döntésem volt a Félhold-fürdőben, azt hatalmat adó, felszabadító érzésként éltem meg. Ez nem volt egyik sem. És ezért meg fog fizetni. Amilyen hirtelen fellángolt bennem a bosszúvágy, olyan gyorsan el is tűnt az akaratának következő hullámával.

Már mozdultam, hogy levegyem az alsóneműmet, de a hangja átvágott az elmémben uralkodó ködön.

– Azt hagyd magadon. Ringasd a csípődet!

A düh egyetlen megmaradt parázsló foszlányára összpontosítottam, amit Harag mágikus parancsa nem oltott ki. Minden erőmmel próbáltam lángra lobbantani az érzelemnek ezt az utolsó magját, ami még a sajátom volt, és arra használni, hogy elhárítsam a mágiáját. Én fogok arról dönteni, mikor vetkőzöm le előtte, vagy bárki más előtt. Én leszek a saját akaratom ura. És tovább fogok harcolni magamért, nem számít, milyen súlyos vagy kétségbeesett vagy kilátástalan a helyzet.

Harag megérezte az elszántságomat, és még hatalmasabb erővel kezdett ostromolni.

– Azt mondtam, ringasd a csípődet!

Minden értelmes gondolatomat, érzelmemet és szabad akaratomat elzárta mélyen bennem. Csak a hangja és a vágya maradt. Az akarata pumpált az ereimben, és a szó minden értelmében uralkodott rajtam. Eggyé vált a szívemmel.

Azt tettem, amit parancsolt. Bűnné és vétekké váltam. Maga voltam a kéjsóvárság. És imádtam.

Incselkedőn ringatóztam, a szememet le sem vettem a démonhercegről. Azt kívántam, bár megkérne, hogy vegyem le az alsóneműmet. Aztán azt kívántam, bár ő is levenné a sajátját.

Harag közelebb lépett, arckifejezése a hideg düh tökéletes példája volt. Nem értettem, miért nem örül. Odaléptem hozzá, és táncolni kezdtem, hozzádörgölőztem feszült testéhez. Valami ebben a szituációban egy másik időre, egy másik táncra emlékeztetett. És ugyanarra a dühre, ami az örömtűznél is átjárta őt.

Akkor is nehéz eset volt, és most még inkább.

– Hát nem erre vágysz?

– Egyáltalán nem. – Nagy lépést tett hátra, engedte, hogy gyűlöletes távolság keletkezzen köztünk. – Mostantól gazdádnak szólítasz. Térdre!

– Soha nem foglak… – Egy pillanatra fellángolt bennem a méreg, majd ugyanolyan gyorsan ki is aludt. Lehajtott fejjel a földre rogytam. – Ez kedvedre való, gazdám?

– Vedd le a jobb csizmámat.

Kilazítottam a csizmája fűzőjét, majd lehúztam a lábáról, és vártam a következő utasítást.

– Csúsztasd a kezed a vádlimra. – A lábáért nyúltam, de elrántotta. – Kezdd a bokámtól.

Tétovázás nélkül végigfuttattam a kezem a lábán, a vádlija izmain. Az ujjaim valami keményet súroltak. Felpillantottam.

– Most már elégedett vagy, gazdám?

Harag felemelte az államat, és az arcomat fürkészte. Kutatott valami után, de a mély ránc a homlokán azt sejtette, nem találta meg.

– Tanuld meg megvédeni magad! Az adná nekem a legnagyobb örömöt.

Vele valahogyan megértettem az élvezet, a gyönyör lényegét. Hogy képes vagyok rá. Elengedtem a vádliját, és a nadrágja derekáért nyúltam.

– Engedd meg, hogy kényeztesselek, gazdám!

A teremben a hőmérséklet több fokot zuhant.

– Ha azt akarnám, hogy meztelenül térdepelj előttem, egyetlen kósza saját gondolat nélkül a fejedben, akkor arra kényszerítene az akaratom. Ha nekem úgy tetszene, hogy dugással szedjelek rá a házasságunk véglegesítésére, te pontosan azt tennéd, amit mondok. És még többért könyörögnél. Egyik gondolata sem vonzó számomra vagy tölt el elégedettséggel. Én egyenrangú társra vágyom. Vedd a kezedbe a lábamon elrejtett tőrt. Kelj fel!

Kicsúsztattam a pengét a bőrtokból, és feltápászkodtam. Elszorult a szívem a durva hangnemétől, és hogy így elutasította a közeledésemet. A keze után nyúltam, hátha csábítással rávehetem, hogy fogadja el, amit kínálok.

– Én…

Féktelen, mindent elsöprő és felemésztő düh égette porig a kéjvágyat. Olyan erősen markoltam a tőrt, hogy sajgott a kezem. Harag végig mélyen a szemembe nézett, ahogy lassan kigombolta makulátlan fehér ingének felső gombjait.

– Nyomd a pengét a szívemhez!

Odaléptem hozzá, a tőr hegye a bőrébe szúrt. Most már haragos voltam. Maga a megelevenedett düh. És el fogom venni, ami nekem és az enyémeknek jár.

Ettől a pillanattól fogva. Kezdve ezzel a gyűlöletes herceggel.

Harag közelebb hajolt, hangja halk és csábító volt.

– Ez az, amiről álmodsz. Vér és bosszú. Elégítsd ki a bosszúdat, boszorkány! Idézd fel, hogy mire kényszerítettelek az imént. Hogyan borultál térdre, és könyörögtél, hogy kényeztethess. Hagyd, hogy felemésszen a gyűlölet és a kedvenc bűnöd!

– Hallgass el!

– Lehet, hogy tetszett, hogy vetkőzésre kényszerítettelek. Amikor az uralmam alá hajtottalak.

– Azt mondtam, hallgass el!

– Talán meg kellene mutatnom neked, milyen gonosz is tudok lenni.

A mellkasát bámultam, a pengét, ami felsértette a bőrét. A sebből vékony sugárban csorgott a vér. Az érzékeimet elborító dühön és haragon át felidéződött bennem egy emlék. Egyszer korábban már pengét szegeztem a szívéhez. A monostorban. Megesküdött, hogy sokkal többre lenne szükség az elpusztításához egy szívébe szúrt tőrnél. Akkor ki akartam próbálni, hogy igazak-e a szavai. Most pedig felajánlja nekem a lehetőséget, hogy valóban megtegyem. Nagyot nyeltem, és a torkom összeszorult. Ki nem csordult könnyek égették a szemem.

A kezem remegett, a penge egyre erősebben nyomódott a testébe, hiába feszültem ellene.

– Elégítsd. Ki. A. Bosszúdat.

Démoni befolyása megütközött az akaratommal. És legyőzte.

Egy könnycsepp gördült végig az arcomon, ahogy nekidőltem a pengének, a felsőtestem teljes súlyát használva, hogy átdöfjek izmon és csonton. Lángoló dühvel figyeltem, ahogy lassan elnyeli a mellkasa. Vér patakzott a sebből, eláztatta az ingét, az ujjaimat csúszóssá tette. De nem húztam ki a tőrt. A fogamat összeszorítva megforgattam, majd olyan hangosan felsikítottam, hogy a Sátánt magát is megidézhette volna.

A démonherceg szenvtelenül nézte, ahogy kirántom a pengét, és újra leszúrom.

És újra.

És újra.

TIZENNYOLC

Harag egyszerre elvágta felettem a befolyását.

Rámeredtem a démon mellkasából kiálló tőrre, miközben egész testemben hevesen remegtem a történtek utóhatásától. Az iménti dühöt hirtelen hányinger váltotta fel. A kezem lehullott a fegyverről, és hátratántorodtam, de képtelen voltam félrenézni. Rengeteg volt a vér. Harag vére.

Fehér ingén obszcén mintában terjedt szét, mintha kinyílt volna a halál virága. És ha bárki másról lett volna szó, már halott lenne. Megöltem volna. Szaggatottan vettem a levegőt, majdnem összeroskadtam a súlya alatt annak, ami történhetett volna, annak, amit tettem.

Harag kirántotta a mellkasából a tőrt, és elhajította. Összerezzentem, amikor a túlsó falnak csapódott – ez volt az egyetlen hang, ami szaggatott lélegzetvételeimen kívül megtörte a terem síri csendjét. Harag rávett arra, hogy leszúrjam. Keresztül a szívén. Én… képtelen voltam elfordítani a tekintetemet a pontról, ahová a tőrt döftem. Képtelen voltam kiverni a fejemből a csontok émelyítő roppanását, ahogy keresztüldöftem a mellkasát. Küzdöttem, hogy a kezemet az oldalamnál tartsam, hogy ne tapasszam a fülemre és sikítsak addig, amíg a rettenetes hang el nem hallgat a fejemben.

A seb már begyógyult, de az inge átázott a vértől. Egy másik mellkas, egy másik szív emlékképei tolultak fel és árasztották el az érzékeimet. Az ikertestvéremé. Semmi mást nem láttam, csak brutálisan megsebzett testét. Hogy milyen könnyen lehetett volna ő a penge másik oldalán. Hiába küzdöttem ellene, nem használt semmit.

Megfordítottam a kezem, ragacsos, véres tenyeremmel felfelé, és felkiáltottam:

– Hogy merészeled? Hogy merészelsz kitenni engem ennek a gonoszságnak?

– Igen, hogy merészelem megtanítani a feleségemet arra, hogyan védje meg magát az ellenségeivel szemben.

– Még nem vagyok a feleséged. És ha ezzel akarsz rámutatni arra, hogy miért kellene összeházasodnunk, akkor őrült vagy. Te vagy a legaljasabb teremtmény, akit valaha szerencsétlenségem volt megismerni!

– Ha ez igaz lenne, én is olyan állapotban hagytalak volna, mint Bujaság, amikor felszabadítottalak a befolyásom alól.

A démon felém lökött egy köntöst. Korábban nem láttam a kezében, de az is igaz, hogy nem sok mindent vettem észre a bűnökön kívül, amiknek alá akart vetni.

Most viszont rengeteg mindent érzékeltem.

Még sosem voltam szemtanúja gyilkos tettnek, de a kifejezés az arcán igen közel állt hozzá. Mintha az előbbi kis erőfitogtatása őt jobban feldühítette volna, mint engem. Mintha az egyáltalán lehetséges lett volna.

Szíven szúrtam egy tőrrel. Soha életemben nem voltam még ennyire feldúlt. Pedig az ikertestvérem meggyilkolása óta nem voltam épp híján a dühös érzelmeknek.

Kikaptam a kezéből a köntöst, és belebújtattam a karomat. Gyűlöltem, amiért tudta, hogy szükségem lesz rá. Azt is kristálytisztasággal megértettem, miért vett fel fehéret. Csak még inkább felpaprikázott, hogy milyen mértékben előkészült ehhez a leckéhez. Mert ez azt jelentette, hogy pontosan tudta, milyen bűnöket fog bevetni, hogy mikre fog rávenni, és előre átgondolta, mire lesz szükségem a kis bemutatója után.

Nagy volt a kísértés, hogy alsóneműben masírozzak vissza a hálószobámba, vagy levetkőzzek meztelenre. Hadd lásson csak az udvartartása teljes pompámban!

– Csak nyugodtan. – Bizonyára kiolvasta a testbeszédemből a gondolataimat. Széttárta a karját. – Ha inkább köntös nélkül szeretnél sétafikálni, én biztos nem fogok tiltakozni.

– Most már tényleg be kellene fognod a szádat.

– Kényszeríts.

– Ne kísérts, démon!

– Csináld! – Addig közeledett felém, amíg már fölém tornyosult. – Használd az erődet. Vágj vissza!

Gyerekes heccelődés. Lenyúltam a mágiám forrásáig, megpróbáltam kicsikarni egy kis erőt, amivel a padlóra küldhetem. Ismét a nagy semmibe ütköztem. Annyira frusztrált, hogy sikítani tudtam volna. Harag szeme összeszűkült, semmi sem kerülte el a figyelmét.

– A Farkas lakomájáig mindennap gyakorolni fogunk. Meg fogod tanulni, hogyan védd meg magad a fivéreimtől. Vagy nagyobb megaláztatásokban lesz részed, mint amiket ma tapasztaltál. Légy hálás, arám, hogy nem áll szándékomban bántani téged. Csak az egódat és a büszkeségedet éri sérelem. És ha nem tévedek, mindkettő be tud gyógyulni.

– Arra kényszerítettél, hogy leszúrjalak.

– Gyorsan gyógyulok.

Kár, hogy a mai kis lecke érzelmi utóhatása nem fog begyógyulni ilyen gyorsan. Megkötöttem az övet a derekamon.

– Gyűlöllek.

– Azzal együtt tudok élni. – Az állkapcsán megrándult egy izom. – Sokkal jobb, ha előnyt tudsz kovácsolni a gyűlöletedből, mintha imádnál, és hagynád, hogy e világ romlottsága bekebelezzen.

– Miért pont erőszak? – A hangom halk volt. – Nem lett volna muszáj így szabadítanod fel a haragomat.

– Felajánlottam egy módját, hogy kiadd magadból. A bosszú méreg, az én lassú halála. Követelj elégtételt! Követeld az igazságot! De ha a bosszút választod mindenekfelett, többet fogsz veszíteni, mint a lelkedet.

– Nem mondhatod komolyan, hogy törődsz a lelkemmel.

– A gyászodat nem tudod gyűlölet útján enyhíteni. Mondd, úgy érzed most magad, mint ahogyan elképzelted? A vérem kiontása begyógyította a sebeidet? Végre egyensúlyba került az igazság mérlege, vagy egy kicsit mélyebbre csúsztál valami olyasmibe, amit fel sem ismersz?

Összeszorítottam az állkapcsom, és mérgesem néztem. Mindketten tudtuk, hogy nem éreztem jobban magam. Sőt, inkább csak rosszabbul.

– Ahogy sejtettem. – Sarkon fordult, és az ajtóhoz sétált.

– Holnap este itt találkozunk!

– Soha nem egyeztem bele, hogy több alkalommal is gyakorolunk.

– Ahogyan a részleteket sem szabtad meg az alkunk során. Javaslom, hogy küzdelemre készen érkezz, különben újfent alsóneműben találod magad, négykézláb könyörögve a lábam előtt. Vagy tőrt döfködve. Vagy mindkétféleképpen.

Visszafogtam az érzelmeimet. Harag jelen pillanatban egy óriási gazember volt, de soha nem volt meggondolatlan.

– Az első leckénk időzítésének van bármi köze ahhoz, hogy elutaztam az Irigység házába?

– Nincs. – Harag nem fordult vissza felém, de megállt, mielőtt kinyitotta volna az ajtót. – Tegnap adták le a szavazatokat, hogy megválasszák a Farkas lakomájának a díszvendégét.

Erről volt szó hát. Bizonyára azt remélte, hogy közben felbukkan valaki érdekesebb, aki átveszi a helyemet.

– Még mindig azt gondolod, hogy engem fognak kiválasztani.

– Semmi kétségem efelől.

– És a ma esti terved mi is volt? Hogy megmutatod, milyen szívtelen vagy valójában, milyen hatalmas?

– A fivéreim örömmel megmutatják majd, milyen bűnösek is tudnak lenni, és mindezt hatalmas és lelkes közönség előtt. – Mély levegőt vett. – Ha azt hitted, Makaden kellemetlen volt, a viselkedése semmi ahhoz képest, ami a családom által rendezett összejöveteleken történik. Ők addig vesznek el tőled, amíg meg nem unják. Aztán eldobják a törött szilánkokat. És – tette hozzá halkan – ha így felháborított az, ami az előbb történt, úgy, hogy csak én láttam, akkor neked tényleg fogalmad sincs, mi vár rád.

– Figyelmeztetned kellett volna, hogy ma kezdjük el a gyakorlást.

– A fivéreim nem fognak megkérdezni. És előre figyelmeztetni sem.

– Én nem a fivéreiddel vagyok eljegyezve. Ha egyenrangú partnert akarsz, azt javaslom, bánj is úgy velem. Lehet, hogy alkut kötöttünk, de ez nem jelenti azt, hogy nem szólhatsz előre.

– Ennek a leckének az volt a lényege, hogy megmutassam, mennyire sebezhető vagy, nem pedig az, hogy megszégyenítselek.

A háta megfeszült vonalait bámultam. Az elfehéredett öklét az ajtó kilincsén.

– Én nem vagyok hős, Emilia. És nem vagyok gonosztevő sem. Ezt mostanra már tudnod kellene.

– Hagyj magamra! Mára már elég kifogást hallottam.

Egy pillanatig nem mozdult, és én lélekben felkészültem arra, amit úgy tűnt, nehezére esik kimondani. Ehelyett szó nélkül kisurrant a teremből, az ajtó csendes kattanással csukódott be mögötte. Egy ideig csak bámultam az ajtót, próbáltam összeszedni magam.

Úgy képzeltem, a közös gyakorlás legalább annyira az ő javát is szolgálta, mint az enyémet. Ha az ünnepségen sikerülne valakinek rákényszerítenie, hogy félmeztelenül vonagoljak – vagy még annál is rosszabbat műveljek –, előfordulhat, hogy a háború hadvezére emlékeztetni fogja a családját, hogyan is jutott ehhez a katonai titulushoz. És volt egy olyan érzésem, hogy az út addig a bizonyos címig rengeteg vérontást követelt Harag részéről.

Ránéztem a tőrre, amivel leszúrtam. A pengére kezdett rászáradni a vére.

Nem tudtam pontosan beazonosítani az érzelmet, ami most a félelem helyett tombolt bennem, de a hányingerem elmúlt. Úgy éreztem, mintha tüzet tudnék okádni. És mivel meg tudtam idézni a tüzet, ez talán sikerülne is, némi gyakorlással. Az istennő óvja a démonhercegeket!

Beviharzottam a hálószobámba, és olyan erővel vágtam be az ajtót, hogy a falon megremegett a fürdő mellett lógó méretes festmény. Az összes lehetséges arrogáns, rosszindulatú, gonosz trükk közül, amit bevethetett volna! Igen, valóban rábólintottam az átkozott alkura, de nem tudtam, hogy ez kötelező érvényű szerződés.

Az arcom kipirult a dühtől. Az önuralmam elvesztése jobban felzaklatott, mint a démoni trükkjei közül bármelyik. Amikor belépett a fegyverterembe, volt egy terve, amit aztán hibátlanul végrehajtott. Én pedig kénye-kedvére ki voltam szolgáltatva. Ez. Ez volt, amiből minden dühöm fakadt.

– Mostantól gazdádnak fogsz szólítani – gúnyolódtam, utánozva a hangját legjobb tudásom szerint. – Gyűlöletes szörnyeteg!

Bemasíroztam a fürdőmbe, és elkezdtem lesikálni a vért a kezemről, miközben fortyogtam a méregtől Harag miatt. Bár nem tűnt különösebben vidámnak vagy önelégültnek attól, amit tett, ez nem változtatott azon a tényen, hogy rám szabadította démoni hatalmát.

Megszárítkoztam, aztán bosszúsan róttam a köröket a szobámban. Dühös voltam rá, amiért igaza volt, de még jobban feldühített, hogy szinte magatehetetlenné váltam.

Mindezt félretéve, azt viszont be kellett ismernem, hogy sokkal jobban jártam azzal, ha Harag befolyásának vetem magam alá, bármilyen gonosz is, mert róla legalább tudtam, hogy nem fog túl messzire menni. Lehet, hogy rákényszerít, hogy levetkőzzek és könyörögjek előtte, vagy tőrt döfjek a szívébe, de soha nem használná ki a helyzetemet, vagy kényszerítene, hogy valaki másnak okozzak fájdalmat.

Lebámultam az immár tiszta kezemre. Egy nyugtalanító gondolat ötlött fel bennem. Ha egy démonherceg úgy akarná, a parancsára megölhetnék valakit. Ezt Harag ma este bebizonyította. Énem egy része valóban le akarta szúrni, de magamtól sosem léptem volna át ezt a határt.

Antonióra gondoltam, aki egyértelműen valamiféle befolyás alatt állt. Ha Harag könnyűszerrel és ilyen erővel tud más bűnökkel is bánni, akkor logikus következtetés volt, hogy ezzel a képességgel bizonyára a fivérei is rendelkeznek.

Ami azt jelentette, hogy bármelyikük manipulálhatta Antoniót, hogy meggyilkolja a boszorkányokat. A gyűlölet már a szívében volt szeretett édesanyjának halála okán. Nem kellett volna sok ahhoz, hogy előhívják ezt az érzelmet, és felhasználják ellene.

Elhessegetve a testvérem gyilkosával és a Farkas lakomájának szavazásával kapcsolatos gondolatokat és aggodalmakat, odamentem a szekrényemhez, és magamra öltöttem egy egyszerű fekete ruhát.

Lepillantottam, amikor a sötétségben megvillant valami törtfehér. Az egyik elvarázsolt koponya kicsúszott a rejtekhelyéről, amikor kivettem a ruhát.

Kifújtam a levegőt. Még mindig előttem állt a feladat, hogy megfejtsem a koponya talányát, és arra is rá kellett jönnöm, hogy valóban Irigység küldte-e őket. Kétségeim támadtak a herceg szerepével kapcsolatban. Nem sok értelme volt annak, hogy titokban koponyákat küldjön, ha aztán nyíltan oszt meg velem információt.

Épp lehajoltam, hogy visszabugyoláljam a sálba, amikor a külső ajtó nyikorogva kinyílt.

– Emilia, szerettem volna… – Harag pillantása a megbűvölt koponyára esett. Bármit is akart mondani, már a múlté volt, ahogy fekete, arany és düh örvényében beviharzott a szobába. Kiragadta a szekrényből a koponyát, aztán megpördült, és úgy bámult rám, mintha nem is ismerne. – Mi a…

– Hacsak nem akarod, hogy eltaláljon egy kellemetlen varázslat, azt javaslom, jól gondold át, milyen hangnemben folytatod! Most nem a fegyvertermedben vagyunk. Nem tűröm el a gorombáskodást a leckéinken kívül.

Mélyen beszívta a levegőt. Aztán kifújta. Majd megismételte. Kétszer. Esküdni mertem volna, hogy minden egyes belégzéssel és kilégzéssel egyre feszültebb lett a levegő. Gyülekeztek a viharfelhők.

– Ha lennél oly kedves, úrnőm, és megmagyaráznád, ez hogyan is került a birtokodba, nagyon szeretném tudni.

Észrevettem, hogy egy ér lüktet a torkán. Azok után, amit velem tett, perverz örömöt leltem abban, hogy ennyire dühösnek látom.

– Miért vagy itt?

– Bocsánatot kérni. Válaszolj a kérdésre! Kérlek.

– Valaki itt hagyta. Egy második koponyával együtt.

– Második koponya? – A fogán keresztül szűrte a szavakat, mintha udvariasságot igyekezett volna magára erőltetni a hitetlenkedése ellenére. – És mondd csak, az hol van most?

– A ruhásszekrényben. A ruha mögött, aminek olyan nevetségesen nagy szoknyája van.

Egyetlen újabb szó nélkül higgadtan behajolt a szekrényembe, és előhúzta a szóban forgó tárgyat. Úgy tűnt, rendkívüli erőfeszítésébe kerül, hogy megőrizze a hidegvérét.

– Megkérdezhetem, mikor találtál rá az első koponyára?

– Azon az éjszakán, amikor Anir ételt és bort hozott.

– Az első éjszaka, miután megérkeztél? – A hangereje egy fokkal erősebb lett. Bólintottam, amitől úgy tűnt, teljesen kiakad. – És nem gondoltad, hogy ezt az információt érdemes lenne megosztanod, mert…

A mosolyom minden volt, csak kedves nem.

– Nem tudtam, hogy jelentenem kell neked, gazdám. Megválaszoltad volna valamelyik kérdésemet?

– Emilia…

– Melyik fivéred képes ilyen varázslatra? Ki akarna velem így gúnyolódni? Valaki bizonyára nagyon gyűlölhet. Az ikertestvérem hangjával bűvölték meg a koponyákat. Csak egy újabb csinos tőr a szívembe. Van bármiféle teóriád, amit megoszthatnál velem?

Felvontam a szemöldököm, tudtam, hogy semmit nem fog mondani. Az ajka szigorú vonallá préselődött, és nem tudtam megállni, hogy ne nevessem el magam sötéten.

– Ahogy sejtettem. De azt megígérhetem, nem ez volt az utolsó alkalom, hogy úgy döntök, nem osztok meg valamit, amíg előbb alaposan meg nem vizsgáltam egymagam. – Az ajtóra mutattam. – Kérlek, menj el! Ma estére elegem van belőled.

A szeme összeszűkült, amiért így kiutasítottam. Nem hittem, hogy bárki más mert volna így beszélni vele. Legfőbb ideje volt, hogy hozzászokjon.

– Ami a korábbi leckénket illeti…

– Teljes mértékben képes vagyok megérteni a lecke hasznosságát, bármilyen visszataszítóak is a módszereid. Az alkunktól függetlenül ezentúl megkérdezel, hogy akarok-e gyakorolni. – Közömbösséget erőltettem az arcomra. – Ha nem tervezel információt megosztani velem, akkor ennek a kihallgatásnak most vége. Tedd vissza a koponyákat a helyükre, és távozz!

– A koponyákat elzárjuk egy biztonságos helyre.

– A homályos fogalmazás nem fog működni nálam. Legyél konkrétabb! Ha engedélyezem, hogy elvidd a koponyákat, hová fogod őket tenni?

– A saját lakosztályomba.

– Akkor láthatom őket, amikor csak akarom. És minden információt, amit megtudsz, megosztasz velem.

Szúrósan nézett rám.

– Ha már követeléseket támasztunk, teljesítem a kívánságodat, ha beleegyezel, hogy holnap velem vacsorázol.

– Erre ma este nem tudok választ adni.

– És ha ragaszkodom hozzá?

– Akkor a válaszom nem, felség.

– Kibújhatsz a beszélgetés alól ma este. Visszautasíthatod, hogy velem vacsorázz. De beszélni fogunk mindezekről. Hamarosan.

– Nem, Harag. Majd akkor beszélünk, ha arra mindkettőnk készen áll. – Figyeltem, ahogy megemészti a kijelentést. – Beleegyezem a gyakorlásba, és hogy a befolyásod alá vonj, de csakis abban a teremben. Mindenhol máshol tiszteletben fogod tartani a kívánságaimat.

– Különben?

Szomorúan megráztam a fejem.

– Megértem, hogy a ti birodalmatok máshogy működik, és hogy a fivéreid ördögiek és fondorlatosak, de nem minden kijelentés egyben fenyegetés is. Legalábbis köztünk nem. De egyvalamit mondhatok: mostantól fogva, ha nem tartod tiszteletben a kívánságaimat, nem maradok itt. Nem azért, hogy megbüntesselek, hanem hogy megvédjem magamat. Hajlandó vagyok megbocsátani pillanatnyi megbicsaklásodat illendőségben, ítélőképességben és alapvető tisztességben, ha megfogadod, hogy tanulsz ebből a hibából. Te pedig minden információt megosztasz velem, amit a koponyákról megtudsz, akár úgy döntök, hogy veled vacsorázom, akár nem. Megegyezhetünk ebben?

Végignézett rajtam, úgy igazából megnézett, és végül bólintott.

– Elfogadom a feltételeidet.

Harag magához vette mindkét koponyát, de aztán megtorpant, és tekintete az éjjeliszekrényemen állapodott meg. És a Kevélység házának krónikáján.

– Ezt hogyan tervezted elolvasni? Hadd találjam ki! – A hangja gyanúsan halk lett. – Alkut akartál kötni egy démonnal? Felajánlani a lelked egy darabkáját.

– Elgondolkodtam rajta.

– Engedd meg, hogy megkíméljelek a fáradságtól. Nem démoni nyelven íródott. És nincs az az alku, nem számít, kivel kötöd – engem kivéve –, ami megadhatná neked azokat a válaszokat, amik után ezeknek a naplóknak a segítségével kutatsz. Csak kérned kellett volna, és én odaadtam volna neked.

– Elképzelhető. De olyan eszközt is adtál volna a kezembe, amivel elolvashatom?

– Nem tudom.

Kisétált a szobából, én pedig nem mozdultam, amíg meg nem hallottam a külső ajtó csukódását jelző kattanást. Aztán a falnak dőltem.

Számoltam a lélegzeteimet, vártam, amíg már biztos lehettem benne, hogy nem tér vissza, aztán szabad folyást engedtem a könnyeimnek. Kétrét görnyedtem, ahogy a zokogás rázta a testemet, és felemésztett. Egyetlen óra leforgása alatt több bűn is átvette felettem az irányítást, és szíven szúrtam a potenciális jövendőbeli férjemet. Ezt az estét teljes nyugodtsággal pokolinak lehetett minősíteni.

Hirtelen talpra ugrottam, a mellkasom zihált az erőfeszítéstől, hogy megfékezzem az érzelmeimet.

Letöröltem a könnyeket az arcomról, és újfent megfogadtam, hogy legyőzöm az ellenségeimet. Még azokat is, akiket már nem is éreztem ellenfelemnek.

TIZENKILENC

Jégbe borult virágok csillogtak, mint megannyi kristály, és a faágak téli szélcsengőt utánozva csilingeltek a fejem fölött, ahogy a kertben sétálgattam.

Elég hideg volt ahhoz, hogy szőrmebélésű kesztyűre és vastag bársonyköpenyre legyen szükségem, de maga a reggel gyönyörű volt. Békés. Az elmúlt hónapok során nem sok ilyen napban volt részem, így ez kész kényeztetésnek tűnt. Felfelé hunyorogtam az ágak keszekusza hálóján át. Jó pár fán a levelek makacsul kapaszkodtak az életbe, megfagyva várakozva, amíg a meleg vagy a napsütés fel nem szabadítja őket.

A napot azóta sem pillantottam meg egyszer sem; mindig vagy havazott, vagy borult volt az ég, így valószínűleg sokat kellett még várni arra, hogy olvadásnak induljon a táj. Talán örökké is. Eszembe jutott, ahogy egy lusta délután Harag a városomban elfoglalt palotája tetején heverészett, magába szívva a napsütést. Akkoriban azt hittem, csak hiányoztak neki pokoli otthonának tüzes bugyrai. Most már jobban értettem.

A labirintuskert szélesebb folyosóin virágok csoportjai nőttek: rózsaszínes-lilás rózsák és bazsarózsák, meg egy olyan virág, aminek szirmai apró ezüst félholdaknak tűntek. Lassan végigsétáltam a belső ösvényen, a sövények mindkét oldalon mint gyönyörű, hóval beszórt élő falak magasodtak. A Harag házának kertjei újabb lenyűgöző példái voltak uralkodójuk kifinomult ízlésének.

Követtem a kanyargó ösvényt, amíg egy tükörfelszínű medencéhez értem, majdnem a középpontban.

A vízben egy meztelen nő márványszobra állt, a fején csillagkorona, kezében két görbe pengéjű tőr, az arca jeges dühbe faragva. Úgy festett, mint aki kész az univerzum szövetét is széthasítani azokkal a gonosz pengékkel, és egyetlen tettét sem bánná.

Egy túlméretezett kígyó – kétszer akkora, mint a felkarom átmérője – tekeredett fel a bal bokáján, végigcsúszott a lába között, ahogy a bal vádlijára és a combjára tapadt, aztán a csípője és a bordái köré fonta magát. Hatalmas feje eltakarta a nő egyik mellét, miközben nyelve a másik felé villant, de nem úgy, mintha készülne megnyalni, hanem mintha a kíváncsi járókelők szemétől óvná.

Közelebb léptem, megbabonázva és egy kicsit elborzadva. A kígyó teste valójában elrejtette intim testrészei nagy részét. Mint valamiféle gonosz védelmező. Pikkelyeit szakértő gondossággal faragták ki, szinte megtévesztve az embert, mintha egy valódi kígyó dermedt volna kővé.

Körbejártam az óriási szobrot. A nő hosszú, lebegő hajának tincseibe apró, félhold alakú virágokat faragtak. Majdnem a gerince tövénél, vízszintesen egy istennő szimbólum volt vésve. Kinyúltam, hogy megsimogassam a kígyót, amikor halk, rekedt üvöltés morajlott fel a föld mélyéről. Hátratántorodtam a szobortól, és egy meleg húsfalba ütköztem.

Mielőtt eszembe juthatott volna megijedni, vagy időm lett volna reagálni, egy acélos izmú kar fonódott a derekam köré, és közel húzott magához. Egy éles tőr hegye nyomódott az oldalamba. Megmerevedtem, és a lehető legapróbbakat lélegeztem. A támadóm közelebb hajolt, lehelete melegnek érződött a jéghideg bőrömön. A tarkómon felállt a szőr.

– Üdv, kicsi tolvaj!

Irigység.

A félelmemet az elmém legmélyebb bugyrába taszítottam, minél messzebbre onnan, ahol megérezhette volna, mennyire felzaklatott.

– Nagy ostobaság megtámadni a Harag házának egy tagját. Meghívás nélkül idejönni pedig kétszer olyan esztelen. Még neked is, felség.

– Egy hercegtől lopni halállal büntetendő. – Halk kuncogásában nyoma sem volt a derűnek. – De nem ezért vagyok itt, árnyékboszorkány.

Elhúzta az oldalamtól a tőrt, és olyan gyorsan elengedett, hogy pár lépést előrebukdácsoltam. Kihúztam a vállam, és szembefordultam vele, az arckifejezésem rideg és kemény volt.

– Ha a varázskönyvért jöttél, hiábavaló volt az utad. Az az én tulajdonom.

Azt akartam mondani, hogy a boszorkányoké, de úgy éreztem, ez az igazság, amikor a szavak elhagyták az ajkamat. Irigység lassan pislogott egyet.

– Merész és pimasz. Talán mégiscsak rátaláltál a karmaidra. – A pillantása végigsiklott rajtam, majd a szoborra ugrott. – Nem vettél észre valami furcsát mostanában? Talán valami különöset a mágiáddal kapcsolatban?

– Nem.

Rám villantott egy rövid mosolyt.

– Mindannyian megérezzük a hazugságokat, Emilia. Engedd meg, hogy egész nyersen fogalmazzak. Te loptál tőlem, de én is loptam tőled cserébe. Szemet szemért.

– Semmit sem loptak el tőlem.

– Átok volt a varázskönyvre bocsátva. Aki kicsente a gyűjteményemből, cserébe elveszített valami létfontosságú dolgot.

Jeges rettegés járta át az ereimet. Mióta visszatértem a nemesi házából, nem tudtam hozzáférni a mágiám forrásához.

– Hazudsz!

– Hazudnék? Akkor talán igazságvarázslatot kellene rajtam használnod.

Visszadugta a hüvelyébe a tőrét, és még egyszer, lassan végignézett rajtam, miközben várt. Bár sejtettem, hogy hiábavaló lesz, összeszedtem magam, és a Forrás kútjára összpontosítottam, megpróbáltam megragadni és elég mágiát meríteni, hogy kihajítsam a démont – az önelégült képével együtt – ebből a körből.

Ahol nemrég még azt a szunnyadó fenevadat éreztem, most nem volt más, csak egy lehetetlenül vastag fal. Irigység fintorgott, mintha undorodott volna még a látványomtól is.

– Ahogy sejtettem. Te, kedvesem, most már nem vagy több egy halandónál.

Sarkon fordult, és elindult.

Fortyogva siettem utána.

– Nem volt jogod megátkozni!

– Neked pedig még kevesebb jogod volt lopni tőlem. Azt mondanám, kvittek vagyunk.

A tervemre gondoltam, hogy a Farkas lakomáján megbűvölöm a bort. Muszáj volt visszaszereznem az erőmet. Ez nem volt alku tárgya.

– Jól van! Visszaadom a könyvet. Várj meg itt, amíg elmegyek érte.

Irigység zsebre dugta a kezét, és fontolóra vette az ajánlatot.

– Azt hiszem, ez sokkal érdekesebb fordulat. Tartsd csak meg a könyvet! Sokkal szívesebben nézem végig, ahogy odalesznek a terveid.

– Hajlandó vagyok alkut kötni.

– Kár, hogy erre nem gondoltál korábban. Talán nyitott lettem volna egy olyan megállapodásra, ami mindkettőnk számára előnyös. Most? Most élvezettel fogom nézni, ahogy a sors teszi a dolgát.

Összeszorítottam a fogamat, nehogy megátkozzam, vagy könyörögni kezdjek neki, hogy gondolja át újra. Ismét halk jajkiáltás szállt fel a föld gyomrából. Azonnal libabőrös lettem. Megfordultam, és a szoborra bámultam.

– A helyedben nem lennék túl kíváncsi rá, kedvesem.

– Mondtam, hogy ne hívj…

Visszafordultam Irigységhez, de már csak hűlt helyét találtam. A csillogó zöld és fekete füstfoszlány volt az egyetlen árulkodó jel, hogy valaha is itt járt. Visszapillantottam a szoborra, és hallgattam a sikolyait a lénynek, amit mélyen alatta kínoztak. Gyászos volt, reménytelen. Megtört szívű. És áthatolt az érzelmi páncélomon.

Kíváncsi voltam, mi lehetett elég átkozott ahhoz, hogy Harag így a gonosz háza alá temesse az alvilágban, egyedül és nyomorultul. Aztán rájöttem, hogy sokkal szörnyűbb lehet, mint amit el tudnék képzelni, ha ilyen büntetésben részesült. Harag az igazságszolgáltatás pengéje volt, gyors, érzelemmentes és brutális.

De kegyetlen nem volt. Bármi is sírt ilyen szörnyűségesen…

Nem akartam egyedül összetalálkozni vele a mágiám nélkül. Kisiettem a kertből, de a szenvedés hangjai még jóval azután is a fülemben csengtek, hogy aznap éjjel a paplanom alá bújtam.

Másnap Fauna izgatottan táncikált egy helyben az ajtóm előtt. Kopogása olyan gyors és könnyed volt, mint egy kolibri szárnycsapásai. Kinyitottam az ajtót, és elvigyorodtam. Topánkás lába is ugyanolyan gyorsan mozgott, ahogyan körbepörgetett minket.

– A héten érkeznek meg a meghívók a lakomára!

A mosolyom azonnal lehervadt. Harag ördögi gyakorlata után én nem osztoztam az izgalmában. Őszintén szólva, már akkor sem voltam elragadtatva az ünnepségtől, amikor Harag először mesélt róla. De most… most azon kaptam magam, hogy a tekintetem folyton az órára téved, és a folyosóról beszűrődő minden neszre összerezzenek. Közel sem álltam készen arra, hogy ellenálljak egy démonherceg befolyásának. Arról nem is beszélve, hogy a mágiám elvesztése újabb akadály volt, amire nem számítottam.

Fauna úgy vélte, egypár napig még nem fogjuk megtudni, ki a házigazda, de én másképp gyanítottam. Az egyre erősödő félelmeimnek nem volt igazán alapja, ezért igyekeztem nem tudomást venni a baljós előérzetről, ami viharfelhőként telepedett rám.

A barátom teát és édességet kéretett fel, és egy könyv társaságában kényelembe helyezte magát a fogadószobámban. Én is megpróbáltam a példáját követni, de túlságosan fel voltam zaklatva. Az Irigységgel való találkozásom után a kertben több mágiáról szóló könyvet is átnyálaztam az után kutatva, hogy hogyan lehetne megtörni egy átkot vagy rontást.

Igen bonyolult volt – vagy annak kellett felszabadítania, aki kivetette, vagy pedig meg kellett fejtenem az átok bonyolult szerkezetét. Az egyik grimoár úgy írta le az átkokat, hogy hasonlók egy mágikus fonalból készült szőtteshez. Meg kellene találnom a helyes csomót, és elvágni.

Ha rosszul tippelek, vagy rossz csomót oldok ki, véletlenül elvághatom mágikusan az élet fonalát. És akkor meghalok.

A rontásokról szóló könyv szerzője erre többször is felhívta a figyelmet, mintha bárki félreérthetné, mit jelent az „élet fonalának elvágása”.

Röviden fontolóra vettem, hogy felkeresem az átkok és mérgek matrónáját, de az továbbra sem hárította el a nagyon is valós kilátást a halálomra, ha esetleg nem találja meg a megfelelő szálat.

Ez olyan kockázat volt, amit nem voltam hajlandó vállalni. Legalábbis még nem.

Azt kívántam, bárcsak megjelenne Anir, és hamarabb elkezdenénk a gyakorlást. A testmozgás segítene ledolgozni a bennem felgyülemlett feszültséget. Nekem pedig égető szükségem volt arra, hogy megszabaduljak ettől az idegességtől.

Végül késő este egy inas hozta el a borítékot, amitől rettegtem. Nem volt rajta királyi címer, sem utalás arra, hogy mit tartalmaz, de én tudtam. Csak a nevem és a titulusom szerepelt rajta. Ez jelezte, hogy nem csak egy egyszerű üzenetről volt szó, amit e nemesi ház hercege küldetett.

Ugyanolyan lelkesedéssel vettem át a borítékot az inastól, mintha csak a kivégzésemről szóló hírt hozta volna meg. Kézbe vettem a vékony tőrt, amit Harag ajándékozott nekem, és végighúztam a levél felső szélén, precízen felnyitva a hajtásnál.

Ha a szívem akár csak kicsivel hevesebben kalapál, megrepeszthette volna az egyik bordámat. Azt mondták, lesz választási lehetőségem, még ha végső soron arra is biztatnak, hogy a vendéglátó házat válasszam. Attól féltem, hogy az utolsó pillanatban más szabályokat is így félre fognak dobni.

Bámultam a meghívót, aminek eleganciája éles ellentétben állt a pánikkal, amit kiváltott. Az, hogy engem választottak díszvendégnek, nem ért meglepetésként; Harag már világossá tette, hogy legnagyobb valószínűséggel én leszek a szerencsétlen nyertes, de most leírva látni a dolgot szörnyen valóságossá tette az egész helyzetet.

Különösen azt a részt, amikor erőszakkal ki fogják belőlem szakítani a legnagyobb félelmemet vagy a szívem egy titkát az egész gyülekezet előtt. Harag „leckéi”, a megaláztatás és rémület, amit okoztak, még mindig frissen éltek az elmémben, és úgy éreztem, menten rosszul leszek.

– Mi az? – Fauna letette a könyvét. – Őfelsége érted küldött?

– Nem. – Kifújtam a levegőt. – Megjött a meghívó a Farkas lakomájára.

– Ilyen hamar? – Felpattant a díványról, és kinyújtotta a kezét, képtelen volt visszafogni az izgatottságát. – Ki a házigazda ebben a szezonban? – Odaadtam neki a kártyát, és a szája tökéletes O-t formázott meglepetésében, ahogy végigfutotta. – A Torkosság háza. Érdekes. A partijai legendásak a züllöttségükről. Irigység és Kapzsiság bizonyára visszavonta az igényét a megrendezésre.

– Feltételezem, a torkosság hercegénél bőségesen akad étel.

– Nem csak az. A háza minden tekintetben az élvezetek kánaánja. A szökőkutakból szesz folyik, az alkonykertben a ruházkodás opcionális, és a báltermét szegélyező üvegszobákban gyakran kerül sor légyottokra. Az ő udvarában semmi sem titkolt. Minden fogyasztható: test, étel, ital, vágy és mindenféle bűn. Nagyszerű eseménynek ígérkezik. Te már tudtad, hogy ő lesz a házigazda?

– Most hallok róla először. Te jártál már valamelyik partiján?

– Nem. Mikor legutóbb házigazda volt, én még túl fiatal voltam. De mindig is izgatta a fantáziámat. Néhány történetet azóta már szürreális, meseszerű aura övez. Nehéz eldönteni, mi a valóság, és mi puszta kitaláció. Különösen azok után, amit az a riporternő írt róla a legutóbbi hercegi expozéjában.

– Gondolom, a rovatvezetők nagyon ihletettek.

– Ó, igen, és ő különösképp. Kifejezetten utálja a herceget. A pletykák szerint Torkosság tönkretette az unokatestvére esélyét, hogy nemesi családba házasodjon, ezért ragadott átkozott tollat az író. Mennyi botrány! – Boldogan felsóhajtott, majd összevonta a szemöldökét, mintha hirtelen új gondolat felhőzte volna el a napsütötte álmodozását. A pillantása ismét végigszaladt a meghívón. – Mit gondolsz, milyen félelmet szakítanak majd ki a szívedből?

– Bármelyiket is, biztos vagyok benne, hogy szörnyű lesz!

– Talán ki tudunk gondolni valamit, ami nem lenne olyan borzasztó.

– Bár az lenne a legnagyobb félelmem, hogy hogyan táncoljak a bálon anélkül, hogy rálépnék a partnereim lábára, és jelenetet okoznék!

A tánccal kapcsolatos aggályaim nem voltak teljesen valótlanok. Soha nem voltam még királyi bálon vagy táncesten. Csak fesztiválokon táncoltunk más, velünk egyenrangú emberekkel. Itt mindenki figyelni fog, és ítélkezni.

Nem kellene számítson, hogy mit gondolnak rólam, vagy hogy kinevetnek-e, de amikor arra gondoltam, hogy ott állok, tapasztalatlanul és kiszolgáltatottan, összeszorult a gyomrom.

– Te egy zseni vagy! – A barátom lassan felém fordult, arcára hatalmas vigyor ült ki. – Kereshetünk neked egy varázsigét vagy bájitalt, amit megihatsz. A Hét kör legpocsékabb táncosává változtatunk, méltóvá a legnagyobb félelmedhez.

– Fauna – figyelmeztettem. – Csak viccelődtem!

– Nem, ez tényleg működhet! Ha meginnál egy bájitalt, amitől az a félelmed aránytalan módon megnövekszik, csak még nagyobb eséllyel szakítanák ki azt a szívedből pont a bál során.

– És ha rájönnek a turpisságunkra? Akkor mi lesz?

– Csak ügyelnünk kell arra, hogy szakértő varázsigét vagy bájitalt használjunk.

– Akkor is, a hercegek lehet, hogy megérzik az árulást és a hazugságot.

– Egyszerűen csak gyakorolnunk kell, hogy tökéletes legyen!

– Emiatt nem kell aggódnunk, mert nem fogunk becsapni senkit, Fauna.

– Meg kellene kérdeznünk a matrónát, ő tud-e… – Fauna felpillantott a meghívóról, és meglátta az arckifejezésemet. – Ó, angyalok vére! Úgy festesz, mint akinek komoly figyelemelterelésre van szüksége. Tudom is a tökéletes helyet. Gyere! Induljunk tüstént.

Esélyt sem adva az ellenkezésre, megragadta a karomat, és magával húzott, átszaladva a szobákon. A meghívó kihullott a kezéből, egyelőre elfeledve. Legalábbis ami őt illette.

A félelem dobként dübörgött a mellkasomban, a ritmus megállíthatatlan és kérlelhetetlen volt. És gyanítottam, hogy ez így is marad a rettegett lakomáig.

Fauna ötlete a figyelemelterelésre nem is lehetett volna tökéletesebb számomra. Gyakorlatilag végigvonszolt a kastély folyosóin, le több lépcsősoron, ráfordulva a szolgálók folyosójára, amíg végül egy ajtón keresztül beestünk egyenesen a nyüzsgő konyhába. Csak álltam ott, magamba szívva a látványt és a hangokat.

A konyhában zajlott az élet, a személyzet épp az aznap esti vacsorát készítette.

A terem hosszában több asztal húzódott, amiknél különféle feladatokkal megbízott dolgozók csoportjai helyezkedtek el. Néhányan zöldségeket aprítottak, mások húsokat szeleteltek, többen tésztát gyúrtak kenyerekhez és pogácsákhoz. Még többen álltak lábasok és serpenyők mellett.

Könnyek kezdték szúrni a szemem, de visszanyeltem őket. Nem lett volna jó ötlet sírva fakadni a Harag házának személyzete előtt.

A szakács végignézett rajtunk, majd egy asztal felé biccentett, ami egy ablakokkal teli fal mellett állt. Az ablakok nyitva voltak, hogy kiengedjék a kemencék tüzének melegét.

– Bármit használhat, amihez csak kedve tartja, Lady Emilia! Ha nem lát valamit, amire szüksége lenne, csak szóljon.

– Köszönöm!

– Köszönje őfelségének. Meghagyta nekünk, hogy szerezzünk be bármit, amit szeretne.

– Ó, igazán? – Fauna alig leplezve sikkantott, ahogy beljebb sétáltam a konyhában. – Milyen hihetetlenül figyelmes! Nem gondolod, Lady Emilia?

– Valóban az.

Körülnéztem. Meg sem közelítette a kis családi éttermünket – sokkal nagyobb és pompásabb volt nála –, de mégis otthon éreztem magam. Jobb belátásom ellenére elöntött a hála. Harag jól sejtette, hogy előbb-utóbb ide fogok találni, az egyetlen helyre a démonbirodalomban, ami ismerős lesz számomra.

Visszafordultam a főszakácshoz.

– Köszönöm, hogy itt lehetek.

A démon meghajtotta a fejét, majd visszament, hogy parancsokat ugasson a szakácsoknak.

A feszültség olvadozni kezdett a végtagjaimban, ahogy kinyitottam a jégszekrényt, és megláttam egy teli kosár zamatos bogyót. Egy bödönben mellette valami gyanúsan ricottának tűnő dolog állt. A családunkban anyám volt a legnagyobb tehetség, ha desszertekről volt szó, de eleget tanultam tőle ahhoz, hogy el tudjak készíteni egy hagyományos pitét.

Összeszedtem mindent, amire csak szükségem lesz, és elhelyezkedtem az óriási ablakhoz közel. Pillanatokon belül összeállítottam és kikevertem a pitetésztát. A bogyókat gyorsan leöblítettem, és egy törülközőre téve félretettem őket száradni, hogy aztán megszórjam őket cukorral. Talán még krémet is készítek hozzá.

Fémen csattanó fém hangja vonta magára a figyelmemet. Harag és Anir előre-hátra szökkentek az ablak előtt, kardjaik és tőreik mennydörgő csattanással ütődtek egymásnak. Nem tudtam megállni, hogy ne bámuljam, ahogy egymásnak rontottak, fegyvereiket a levegőben suhogtatva. A pengéik szinte szikrát szórtak, akárhányszor összecsaptak.

Vádló pillantást vetettem Faunára.

– Látom, nem a konyhát szántad egyedüli figyelemelterelésnek.

A mosolya túl széles volt ahhoz, hogy ártatlan lehessen. Felpattant az ablakpárkányra, felkapott egy tollat meg egy írótömböt, aztán úgy tett, mint aki nagy bőszen jegyzetel, miközben a lapok fölött kikandikálva figyelte a két harcos gyakorló párbaját. Kardjaikat a fejük fölött lóbálták, erős testük zihált a nehéz fegyverek és az edzés okozta megerőltetéstől.

– Fogalmam sincs, mire célzol, úrnőm. Fogalmam sem volt róla, hogy itt lesznek.

– Pocsékul hazudsz. – Figyeltem, ahogy Anirt nézi, és eszembe jutott, milyen vidáman beszélgettek egymással Makaden nyelveltávolítós incidense előtt. – Mióta vagy szerelmes belé?

Felém kapta a fejét.

– Mégis miből gondolod, hogy érdekel a halandó?

– Amikor először találkoztunk, említetted, hogy van valaki, aki után sóvárogsz, ráadásul azóta is folyton őt nézed. Nem fogok kíváncsiskodni, ha inkább titokban szeretnéd tartani, de kedvelem Anirt. – Odabiccentettem a desszertállomás felé, amit kialakítottam, megadva neki a lehetőséget, hogy kitérjen a téma elől. – Ne félj felvenni a sodrófát, és segíteni! Nem harap.

Kuncogni kezdett az írótömbje mögött.

– Talán nem, de láttad, hogy néz rád a herceg? Inkább az ő harapásától kellene tartanod.

Rendkívüli összpontosítással nyújtottam ki a tésztát. Minden tőlem telhetőt megtettem azért, hogy ne nézzek a hercegre. Bárhol másutt lehetett volna a kastélyban, de neki pont ezt a pillanatot kellett arra választania, hogy ujjatlan bőrvértben gyakorlatozzon, közvetlenül a konyha ablaka előtt.

Bár Fauna ugyanolyan hibás volt ezért az úgynevezett váratlan találkozásért.

– Édesszájú – mondtam, mikor ráeszméltem, hogy még mindig válaszra vár. – Valószínűleg a pitét nézi.

– Nem a desszert az egyetlen dolog, amire éhezik, úrnőm. Bár Anir nézne rám ilyen sóvárgással!

– Meg kellene próbálnod közeledni hozzá.

– Hidd el, ha bármi jelét adná, hogy nyitott lenne a közeledésemre, lecsapnék rá. Őfelsége úgy tűnik, jelenleg ugyanezzel a dilemmával küzd.

Az az áruló szemem az ablak felé siklott. A fáklyafény megcsillant az izzadságon, ami a kardforgatástól kiült Harag testére. Pillantásunk Anir pengéjének fémjével egy időben fonódott össze. Faunának igaza volt. Harag mintha a kötelékünk mágiáját igyekezett volna levezetni. És épp vesztésre állt. Meg sem próbálta leplezni, hogy bámul.

Sietve visszafordultam a tésztához, és a szükségesnél nagyobb odafigyeléssel nyújtottam tovább.

Nem tudtam kiverni a fejemből az érzést, ahogy a penge a húsába mar. Félretettem a sodrófát, és nekiláttam a krémnek, száműzve a csont csendes ropogását a gondolataim közül.

– Ha szabad őszintén beszélnem, őfelsége nem kis kegyben részesített.

– Milyen kegyben?

– Nem erőltette, hogy véglegesítsd a házassági köteléket. Mindenki csak erről beszél.

Reméltem, hogy az arcomat elborító pírt a konyha melegének tulajdonítják. Hát ez csodás! Az egész udvar arról pletykál, hogy ágyba bújunk-e egymással.

– A démonbirodalom igazán megtanulhatna különbséget tenni a választás és a kegy között.

Megvonta a vállát.

– Egyesek talán azt mondanák erre, hogy te választottál, azon az éjszakán, amikor megkezdted az eljegyzést. Hogy ő volt az, akinek nem volt valódi választása.

– Nehezen tudom elhinni, hogy Harag elnézi, ha az udvara a magánügyeinkről pletykál.

– A potenciális pozíciód, mint e kör leendő hercegnője, mindenkinek ügye.

– Én…

– Senki sem hibáztat téged, úrnőm. Csak arról van szó, hogy… a királyi család tagjainak megnövekszik az ereje, ha társuralkodó áll mellettük. Ez védelmet biztosítana számunkra más házak unatkozó hercegei ellen. Azok ellen, akik időnként szeretnek bajt keverni. A hercegek halhatatlanok, és míg a legtöbb démon rendkívül hosszú életet él, mi nem vagyunk azok. A legtöbben aggódnak az udvarban, hogy ha háborúra kerül sor, a hercegünk nem fog mindent megtenni a birodalmunk javára. Suttognak róla, hogy talán gyengül.

– Ez nevetséges! – horkantam fel. – Ő a legerősebb herceg, akivel találkoztam.

– Az ereje nem kérdéses, csak a szíve. Könnyedén el tudna téged csábítani. Használhatná befolyásoló hatalmát, ha szükséges. És mégis, ő időt ad neked, hogy dönthess.

– Ne haragudj, de nehezen tudom megérteni, ez miért tűnik olyan hallatlan helyzetnek. Az udvara tényleg úgy gondolja, hogy rá kellene kényszerítenie a házasságra? Vagy akaratom ellenére ágyba vinnie? A halandók világában törvények büntetik ezt az aljas cselekedetet.

– Nem erőszakról beszéltem, úrnőm. Azt itt sem tűrjük el, és Harag maga oltja ki az életét annak, aki rá merészeli kényszeríteni magát valaki másra annak akarata ellenére. – Fauna végignézett rajtam. – Ne tűnj olyan döbbentnek! Lehet, hogy a Hét körön a bűn uralkodik, de vannak olyan cselekedetek, amik még a mi birodalmunkban is túl elvetemültnek számítanak. A nemi erőszak büntetése halál. Harag keze által. Más udvarok a kasztrálást részesítik előnyben. Megígérhetem, ha egy herceg úgy döntene, hogy elcsábít, különösen, ha az a mi hercegünk, önszántadból döntenél úgy, hogy megosztod vele az ágyát.

– És az udvar azon töpreng, hogy miért nem próbál elcsábítani?

– Többek között. – Megrántotta a vállát, amikor abbahagytam a krém készítését, és rábámultam. – Gondold csak végig. Ha Harag herceg öltönyén az egyik mandzsetta varrása elenged, azonnal szóbeszéd tárgya lesz az udvarban. Úgy vélik, ha egy herceg nem tud az irányítása alatt tartani egy olyan egyszerű dolgot, mint a ruhája, akkor nincs remény arra, hogy gondját tudja viselni azoknak, akik ebben a körben élnek.

– Túl sok szabadidejük lehet, ha foszló szálakról pletykálkodnak.

– Ez igazából sosem a ruháról szól. Hanem a mögötte rejlő okról, hogy a herceg miért nem fordít elég figyelmet rá, vagy törődik egy ilyen aprócska részlettel.

Visszagondoltam arra, hogy Harag mennyire felháborodott, amikor odavittem neki azt a régi inget a piacról. Azt hittem, egyszerűen csak arrogáns, és nincs hozzászokva az ócska öltözethez. Most megértettem, hogy ez sokkal mélyebben gyökerezik: ha valaki a démonbirodalomból meglátta volna őt, megkérdőjelezte volna az uralmát.

– Egy figyelmetlen uralkodó veszélyes, Emilia. Gyengeséget jelez. Arra készteti az adott bűn házának lakosait, hogy elgondolkodjanak, új szövetséget kellene-e keresniük.

És a pokol hercegei mind áhítoznak a hatalomra. Harag minden bizonnyal nagyon szeretné véglegesíteni a köteléket. De feladná a háza biztonságát, a még több erőt, az udvari pletykákat, csak hogy én megkaphassam azt az egy dolgot, amire ő mindenekfelett vágyik: a választást.

– Harag említett valamit arról, hogy szükséges egy szertartás is. Ha mi… – Mély levegőt vettem. – Ha mi…

– …édesen, szenvedélyesen, kéjesen szeretkeznétek? – ajánlotta Fauna ártatlan arccal. – A kora reggeli órákig ölelkeznétek? Egymás nevét kiáltanátok, miközben ő előredönt, és hátulról beléd…

– …igen. Azt. A házasságunk addig nem lenne végleges, amíg a szertartásra is sor nem kerül, igaz?

– Így van.

Fauna elmosolyodott, mintha tudta volna, merre kanyarodtak el a gondolataim.

– Bármi történt is köztetek a múltban, most ne kételkedj benne. Eléggé tisztelnie kell téged ahhoz, hogy hajlandó legyen kárhozatra ítélni a saját udvarát. Még ha rövid időre is.

Feltűnt, hogy egy szóval sem említette, hogy Harag törődne velem, vagy szeretne. Eltöprengtem, hogy ha olyan férjem lenne, aki tisztel engem, az kárpótolna-e a másik kettő hiányáért. Talán a Kapzsiság házában lett volna a helyem. Nem hittem, hogy meg tudnék elégedni egy olyan házassággal, amiben nincs meg mindhárom.

Ami viszont még ennél is nagyobb gondot jelentett… Nem voltam benne biztos, mikor is kezdtem el fontolóra venni, hogy elfogadom Haragot férjemnek. Már az alvilágban voltam. Hamarosan találkozni fogok mindegyik herceggel, és lehetőségem lesz kifürkészni néhány titkukat. Nem volt muszáj férjhez mennem. És bármit is éreztem épp, a családomat senkiért sem fogom feladni. Amíg erre koncentrálok, minden romantikus képzelgésem elhalványul.

Legalábbis remélhetőleg.

Aznap este később üzenet érkezett, Harag kézírásával.

Fontolóra vettem, hogy nem teszek eleget a kérésének, vagy nadrágban és blúzban jelenek meg, csak hogy bizonyítsam, nekem nem parancsol, és nem is birtokol. De a dacból való cselekvés nem az az út volt, amin járni akartam.

Nem számított, milyen kielégítő lenne látni a hitetlenkedést felvillanni a követelőző démon arcán, a leckéi végső soron a hasznomra váltak.

És most minden előnyt meg kellett ragadnom, amit csak tudtam. A Farkas lakomája gyorsan közeledett, és én készen fogok állni, hogy a démonokkal a saját játékterükön mérkőzzek meg, és a saját játékukban semmisítsem meg őket. A lehető legjobban öltözött és legkörmönfontabb módon, amit csak el lehet képzelni.

Sóhajtva a lángok közé vetettem az üzenetet, és elindultam felöltözni az edzésre Haraggal.

HÚSZ

– Abban a pillanatban, hogy megérzed a mágia cirógatását, erősen meg kell ragadnod a saját érzelmeidet. Te ösztönösen a harag felé húzol; kezdetben használd fel azt, ha szükséges.

Harag körülöttem körözött a fegyverteremben, a szemében ragadozó csillogás villant, ahogy végigfuttatta a ruhán a tekintetét. A tökéletes vadász becserkészi prédáját. De azt nem sejtette, hogy ezt a bizonyos csapdát nem ő állította. És nem is ő fog győzedelmesen távozni.

Ma este egyértelműen inkább fenevad volt, mint ember, különösen a harcra emlékeztető helyzetekben.

A feszes bőrnadrágban és hozzá illő, elöl összekapcsolt ujjatlan vértben szinte átalakult. Ez nem az a jó modorú herceg volt, aki a démonok udvarán uralkodott. Ez a teremtmény a háborúra termett. Ez volt az első alkalom, hogy megpillantottam a csatában edzett harcost, az Anirral való párbaján kívül.

Megvillant a foga egy mosolynak alig nevezhető grimaszban, ami tovább erősítette a gyanúmat, hogy már teljes mértékben fenevad volt. És élvezte. Végigvándorolt rajta a tekintetem. Talán én is élveztem.

– Olyan érzés lesz, mint a suttogás a bőrödön. Elég finom ahhoz, hogy alig észrevehető legyen. Csak a szabad akaratodra kell emlékezned. Nem fogsz behódolni senkinek, ha elhatározod.

A levegő feltöltődött köztünk. Miután arra kényszerített, hogy szíven szúrjam, még nem voltunk egészen baráti viszonyban, de már nem is emésztett bennünket a gyűlölet. Ez a lecke határozottan érdekes kimenetelt ígért, mikor ő úgy festett, mint a Háború, én pedig, mint a Csábítás.

– Szóval azt mondod, hogy összpontosítsak az elmémre és az akaratomra. Vagy képzeljem el, hogy megöllek, hogy uralkodni tudjak az érzelmeim fölött. Elég könnyűnek tűnik. – Elmosolyodtam. – Ha sikeresen elsajátítom a ma esti leckét, szerintem bele kellene egyezned, hogy a bocsánatomért esedezel. Kimondottan szeretnélek térden állva könyörögni látni.

A tekintete visszatévedt a míderemre.

Elöl apró szalagok tartották össze. Nem tápláltam illúziókat azzal kapcsolatban, hogy mit is tervezett egy ilyen ruhával, különösen, ha a mai gyakorlat akár megközelítőlegesen is hasonlítani fog a legutóbbi alkalomhoz. Kétségkívül démoni befolyást fog rajtam használni, hogy kioldjak minden egyes masnit. Addig folytatnám, amíg előtte nem állok csupán az alatta viselt csipke alsóneműmben.

Bár ezzel talán a saját titkos vágyaim bukkantak felszínre. Gondosan választottam ki azt a bizonyos ruhadarabot.

– Kapzsiságot érdeklik a fogadások. Engem nem.

– Mégis úgy hangzik, hogy a büszkeséged szenvedne csorbát, ha én nyerek. Ezért nem fogsz letérdelni előttem. Talán még a gondolatát is gyűlölöd, hogy megadd magad bárkinek. Akár a potenciális jövendőbeli feleségednek.

– Tisztázzunk valamit, Emilia! Amikor térdre ereszkedem előtted, azt hódításból fogom tenni, nem megadásból. Ha kétségeid vannak efelől, élvezettel fogom bebizonyítani, hogy tévedsz. Most pedig oldd ki a vértemet.

A felszólításba mágikus parancs vegyült.

Megéreztem azt az enyhe bizsergést, amit leírt, ahogy démoni befolyása megpróbálta megragadni az érzelmeimet, és a démonherceg akarata alá hajtani őket. Félúton jártam a fegyverteremben, mire sikerült kiszabadítanom magamat a bűnös szorításból. Izgatott borzongás futott át rajtam. Nem volt szükségem a mágiámra, hogy harcoljak ellene. Csak az akaratomra.

– Oldd ki a vértemet, most rögtön! Aztán fogd a pengéd, és vágd le az övemet.

Ezúttal Harag a teljes erejét bevetette. Simogatott a mágia, cselekvésre sürgetett. A vértje pillanatok alatt lekerült róla, és a földre hullott.

A ruhám alá csúsztattam a kezem, és egy gyors mozdulattal előrántottam az ott elrejtett tőrt. A penge már az övénél járt, mire visszanyertem az irányítást.

Harag szája kemény vonallá préselődött.

– Nem figyelsz oda.

– El sem tudom képzelni, mi lehet az oka! – Úgy tettem, mintha eltöprengenék rajta. – Talán a meghívóhoz van köze, ami a Farkas lakomájára érkezett. Úgy hallom, Torkosság partijai legendásak a züllöttségükről.

– A legtöbb összejövetel bűnökkel és vétkekkel terhes. Ez a birodalom természete, és ezért gyakorolunk most. De te nem emiatt aggódsz.

– Azt hittem, lesz némi beleszólásom abba, hogy hol kerüljön megrendezésre az ünnepség. – A tőrrel babráltam. – Én nem… én nem várom.

– Addigra képes leszel megérezni mindenfajta érzelmi manipulációt. És képes leszel kitörni a befolyásuk alól, ha a fivéreim illetlenül találnának viselkedni.

– Nem is erről van szó.

Az arcomat fürkészte.

– Nem lesz kellemes, de nem ez lesz a legrosszabb dolog az életedben.

– Mint mindig, most is fantasztikus érzéked van az ember megnyugtatásához. Én… – Megráztam a fejem, aztán lehajoltam, hogy visszacsúsztassam a tőrömet a combomra erősített tokjába. – Nem csak a félelemről van szó, amit kiszakítanak belőlem.

– A fivéreim nem fognak ártani neked.

– Én nem tudok táncolni.

Felvonta a szemöldökét.

– Senki sem fog rákényszeríteni, ha nem akarsz táncolni.

Kerültem a tekintetét. A táncolás lehetőséget biztosítana, hogy mindegyik fivérével eltölthessek egy kis időt. Feltételeztem, közben alkalom adódna némi csevegésre is, és nem akartam, hogy a kifinomultságom hiánya gátoljon a küldetésemben. Mivel a bor megbűvöléséről le kellett tennem, a beszélgetésre a tánc és az azután elfogyasztott frissítő mutatkozott legtökéletesebb alkalomnak.

– Valószínűleg igazad van. – Magamra kényszerítettem egy mosolyt. – Butaság ezen aggódni.

Harag nem válaszolt azonnal. Oldalra billentette a fejét, a szeme összeszűkült.

– Táncoltál az örömtűznél azon az éjszakán, amikor összetalálkoztál Bujasággal. Akkor csodálatos voltál. Nem értem, miért okozna gondot a keringő.

Megvontam a vállam, és a figyelmemet ismét a mellettünk álló asztalra irányítottam. Több furcsa tőr sorakozott rajta szép rendben. Teljesen feketék voltak, és egy hosszabb darabot kivágtak a markolat és a penge közepéről.

– Húszcentis dobókések. – Harag az asztalhoz lépett, és felkapta az egyiket. – Tömör acélból készültek, a markolatuk sima, hogy a fogásod stabil legyen, és elöl súlyozottak, hogy pontosabban tudj dobni. Szeretnél velük gyakorolni?

Végigsimítottam a hűvös fémen.

– Igen.

– Fogj meg egyet a végénél. A pörgetési technikádon fogunk dolgozni.

Kézbe vettem az egyik kést a markolatánál fogva, és megcéloztam a fegyverterem ezen részének túlsó végében elhelyezett fatáblát, amire Harag rámutatott. A penge átszelte a levegőt, a középponttól balra találta el a táblát, aztán leesett a földre. A démonherceg bólintott, és odanyújtott egy másikat.

– A kés azért nem fúródott bele, mert túl közel állsz.

– Ezt miből tudod megállapítani?

– Pörgés közben, ha a penge lefelé dől, amikor leesik, az azt jelzi, hogy hátrább kell lépned. A késdobálás és a kiszemelt célpont elérése jószerivel azon múlik, hogy hol állsz.

Pozíciót váltottam, majd megismételtem a lépéseket. Ezúttal a piros kör jobb oldalán találtam el a táblát, és a kés belefúródott. Mélységes öröm járt át.

Kinyújtottam a kezem, várva a következő pengét, és meglepődve éreztem, hogy helyette Harag ujjai fonódnak az ujjaim közé. Zavartan fordultam felé.

– Most mit…

– Új leckébe kezdünk. – Gyengéden közelebb húzott magához. – Az egyik kezedet tedd a vállamra. A másikkal fogd lazán az enyémet. Jó. – Megigazította a testtartásunkat, aztán teljesen kiegyenesedett. – A lépések egyszerűek. Négyzet alakban fogunk táncolni. Lépj hátra a jobb lábaddal, a sarkadat ne tedd le egészen, aztán kövesd a ballal. Tarts köztük egy lábnyi távolságot, miközben mozgunk.

– Itt nem táncolhatunk!

– Dehogyisnem.

Furcsa párost alkottunk. A vértje nélkül Harag mellkasa csupasz volt, bőrnadrágja a testére simult, én pedig bíborvörös selyembe voltam öltözve. Úgy tűnt, őt nem zavarja. Úgy viselkedett, mintha rajta is a legfinomabb estélyi öltözék lenne.

A harcos herceg lassan végigvezetett minket a lépéseken, vállszélességű távolságot tartva köztünk, miközben hátra, oldalra és előre suhantunk, többé-kevésbé négyzet alakban.

Lefelé néztem, mert aggódtam, hogy rálépek a lábfejére, vagy összeakadnak a lábaim az övével.

– Emeld fel az állad, hogy imádattal nézhess a szemembe! – A grimaszomra elvigyorodott. – Azt akarom, hogy arra koncentrálj, milyen jóképű vagyok, milyen tehetséges a táncban és a gyilkolásban, és minden mást felejts el. Kivéve azt, hogy mennyire meg akarsz csókolni.

Nem tudtam megállni; felnevettem.

– Javíthatatlan vagy!

– Talán. – A hangja halk lett, és csábító, ahogy a keze lecsúszott a derekamra, és kicsit közelebb húzott magához. – De most már úgy keringőzöl, mint egy istennő.

A teste melege, a dicséret, a kemény izmok az érintésem alatt… egyre közelebb táncoltam hozzá. Harag a fülemhez emelte az ajkát.

– Te…

– Mi ez itt, egy átkozott bálterem? – Anir az ajtófélfának támaszkodott, keresztbe font karral. Lusta vigyor terült szét az arcán, és a szempilláit rebegtette. – Ezt az új technikát minden katonának megtanítod, felség, vagy csak nekünk, csinosaknak?

Harag hatalmasnak tűnő erőfeszítéssel elszakította rólam a tekintetét, de továbbra sem engedett el.

– A jó harcos ért a fegyverforgatáshoz. A nagyszerű harcos ért a táncoláshoz. Talán téged nevezlek ki az új táncmesternek.

– Bár ez felettébb izgalmasnak hangzik, én most híreket hoztam a börtönből. – Anir ellökte magát az ajtótól, aminek eddig lazán nekidőlt, az arca immár komoly volt. – A halandóról van szó.

Harag megfeszült.

– Mi történt?

Anir pillantása rám siklott.

– Látni akarja Emiliát.

– Antonio? – Kalapáló szívvel léptem el Haragtól. – Antonio itt van?

HUSZONEGY

Arra számítottam, hogy a Harag házának börtönei a föld alatt helyezkednek el. Végtelen sötétségbe burkolóznak, amit csak a kietlen folyosókon elhelyezett fakó fáklyafény tör meg. A tömlöcöket a húgytól nedves kövek, valamint az elfeledettek és elkárhozottak rettenetes bűze járja át. A megkínzott lelkek sikolyai visszhangzanak, akiket aljasságuk a pokolba száműzött. Meg voltam róla győződve, hogy a jajkiáltások, amiket a kertben hallottam, a cellákból származtak.

A valóság teljesen másmilyen volt.

Egy torony széles kőlépcsőjén másztunk felfelé, a levegő friss volt, és tiszta, a magasan ülő boltíves ablakokon keresztül pedig beáradt a fény. A lépcső tetején egy szép faajtó fogadott minket. Nem állomásoztak előtte őrök. Nem szegeztek fegyvereket a gyilkosra, akit csak egy fakó kőfal választott el a bűn házának hercegével és lehetséges hercegnőjével való audienciájától.

Hitetlenkedő pillantást vetettem Haragra.

– Nem őrzitek?

– Az ajtót mágia védi. És kívülről záródik. – Rátette a tenyerét, és az ajtó kattanva kinyílt. – Úgy igézték meg, hogy mindkettőnknek kinyíljon.

Lassan pislogtam. Úgy tűnt, mintha elvesztettem volna a beszédképességemet. Harag vagy jobban megbízott bennem, mint mutatta, vagy nem tartott fenyegetésnek. Ostobaság volt a részéről, hogy alábecsült.

Beléptem a szobába, és megtorpantam.

Antonio egy kényelmes bőrfotelben ült egy könyvvel a kezében, mellette egy alacsony asztalon gőzölgő csésze tea. Az ölébe takarót terítettek. Egy alkóvban ült, ami a birodalom hófödte hegyeire nézett. A területet ébenfekete folyó szelte át kanyarogva, mint valami óriási kígyó. A kilátás lélegzetelállító volt, a szoba pedig sokkal komfortosabb, mint a szent testvériség tagjainak szállása. A börtöncella az otthonos kényelem csúcsa volt.

Nem voltam biztos benne, hogy még mindig lélegzem-e.

Antonio felpillantott, amikor beléptünk, barna szeme meleg és barátságos volt. Már a múlté volt a korábbi gyűlölet és undor, amivel rám nézett.

– Emilia. Hát eljöttél!

Elsöprő erejű düh öntött el a mosolya láttán. A hangja gyengédségének hallatán. Az emberi penge, aki megölte az ikertestvéremet, nyugodtan üldögélt egy könyv és meleg ital társaságában. Mintha csak kellemes pihenőre érkezett volna a szent testvériségtől, és nem a bűneiért vezekelt. Harag végül is bölcs volt, hogy eltitkolta előlem a tartózkodási helyét.

Már félúton jártam a szobában, amikor Harag karja a derekam köré fonódott, és a levegőbe emelt. Az érintése nem különösebben csillapította az ereimben pumpáló tüzet.

Rúgkapáltam, próbáltam megütni a gazembert.

– Azonnal tegyél le! Meg fogom ölni!

Harag a testéhez szorított, egy tapodtat sem engedett. Nekifeszültem, vad dühöm egyre jobban elszabadult. Mélyen legbelül tudtam, hogy a reakcióm túlzás, de nem voltam képes a józan gondolkodásra.

Vörös köd borította el az agyamat.

A harag vöröse és az ikertestvérem vérének bíbora, ahogy tócsába gyűlt a kemény padlón. Összekente a kezemet, amikor megcsúsztam rajta, és a világom nyugalma fenekestül felfordult. Most én is elveszek tőle mindent, amíg már semmije sem marad! Amíg ő is Vittoria sorsára nem jut. Ha kell, a saját fogammal tépem ki a mellkasából azt az átkozott szívét.

Antonio leejtette a könyvet, és mélyen a székébe préselődött, a szeme elkerekedett. Csak a démon választotta el egy brutális és kegyetlen támadástól. Valahol volt benne némi irónia.

– Emlékszel, mit mondtam a dühödről, úrnőm?

A herceg halk hangjában halovány incselkedés csendült, ami lehűtötte bennem a harag lángoló poklát. A harc kiszállt belőlem, hogy aztán a helyét egy másfajta feszültség vegye át.

Anélkül, hogy elengedett volna, Harag kilépett a folyosóra, és berúgta mögöttünk az ajtót. Óvatosan letett a földre, hátammal a hűvös kőnek, és két karját lezseren a falnak támasztotta az oldalamnál.

Derű csillant a szemében, miközben én szúrósan meredtem rá.

– Uralkodj az indulataidon, vagy holnap újra megpróbáljuk.

– Ez egy próba volt.

– Te pedig épp látványosan elbukod.

Ahogyan azt előre sejtette. Mélyen belélegeztem az orromon keresztül, aztán kifújtam a számon. Pont úgy, ahogy ő tette azon az éjszakán, amikor az elvarázsolt koponyák miatt veszekedtünk. Még kétszer megismételtem a gyakorlatot, mire az érzelmeim lecsillapodtak.

– Most már nyugodt vagyok.

A szája sarka megrándult.

– Lenyűgözőnek találom, hogy továbbra is a szemembe hazudsz, miközben pontosan tudod, hogy minden egyes lódításodat megérzem. A düh rossz harci stratégiákat szül. Ha nem tudsz uralkodni felette, nagyobb eséllyel sérülhetsz meg.

– Jól van! Akkor nyugodtabb vagyok. Bár nem sokáig, ha tovább bökdösöl.

– Ez micsoda mentális képet teremt!

És ahogyan azt akarta, hirtelen már nem gyilkosságon, haragon és dühön járt az eszem. Új lüktetés éledt bennem, aminek nem sok köze volt a szívemhez. A pillantásom gonosz ajkának kacér ívére tévedt. Egy csepp mágiát vagy befolyást sem használt. Ez a kéjes érzelem csakis az enyém volt. Meg a démonbirodalomé és a bosszantó házassági kötelékünké.

Vagy talán nem ő volt az egyetlen, akinek a dühe egyszerre szenvedélybe fordult.

Talán számomra is afrodiziákum.

– Teljesen illetlenül viselkedsz.

– Hazugság. – Harag lassan mozgott, a testét az enyémhez nyomta. A testi kontaktus szívesen vett figyelemelterelés volt a még mindig bennem fortyogó haragtól. A démonra koncentráltam, és a forróságra, ami nem a dühtől származott. – A jegyesed vagyok. És a bűn megtestesítője, ahogy egyszer neveztél. Bizonyos mértékű illetlen viselkedésre egyenesen számítanod kellene. Különösen, amikor a Harag házának leendő hercegnője ennyire vonzó.

– Szégyentelen vagy. Épp most próbáltam megölni egy embert!

– Pontosan. – Az arcomhoz nyomta az ajkát. – Készen állsz még egyszer megpróbálni?

– Megölni őt?

– Én a beszélgetést javaslom, de ahogy mindig, a döntés most is a te kezedben van.

– Akkor gyilkosság, vagy legalább egy alapos verés.

– Megpróbálhatod. – Kihívás csengett az egyetlen szóból. – De csak megint itt kint fogod találni magad.

Mintha ez visszatartana.

– Bízol bennem?

– Sokkal fontosabb, hogy te bízz saját magadban. – Ellökte magát a faltól. – Csak te döntheted el, hogyan tovább. Mit szeretnél tenni?

Veszélyes kérdés. Szívesen felnyitnám a gyilkost a gyomrától a torkáig, és nézném, ahogy bűzös, gőzölgő belei szétterülnek a padlón. De ez a válasz nem segítene visszajutni a cellába. És annak ellenére, amit néhány pillanattal korábban éreztem, nem akartam olyasvalakivé válni, akit nem tudnék többé tisztelni. Csak az ő szintjére süllyednék le azzal, ha megölném, még akkor is, ha ez az ember gyilkolta meg brutálisan az ikertestvéremet. Ezért is kényszerített rá Harag a minap, hogy leszúrjam.

Tudtam, milyen érzés fájdalmat okozni valakinek. Nem fogja vér bemocskolni a kezemet. Ma nem.

Harag csendben várt, időt és teret hagyva nekem, hogy eldönthessem, mi a következő lépésem. Az arca teljesen közömbös volt, ítélkezésnek nyomát sem láttam rajta. Sem bármi jelnek, hogy mire gondolhat épp.

Köröztem a vállammal, hogy oldjam benne a feszültséget.

– Készen állok, hogy a testvéremről kérdezzem.

– Emilia! – Antonio talpra ugrott. – Jó látni téged.

A hangjából kiérződött, hogy valójában arra gondolt: „Jó látni téged most, hogy már nem vicsorogsz és rúgkapálsz, mint egy veszett vadállat, aki megpróbálja feltépni a torkomat.”

Csak várja ki a végét! Még bőven volt időnk a vicsorgásra és fogcsattogtatásra. A póráz, amit magamra kötöttem, már kezdett lecsúszni. Nem viszonoztam a tétova mosolyát. Csak azért, mert úgy döntöttem, nem zsigerelem ki, még nem jelentette, hogy valaha is újra barátok lehetünk.

Óvatosan léptem be a kicsi toronyszobába Haraggal szorosan mögöttem. Úgy tűnt, a bizalmának is megvoltak a határai. Okos démon.

– Tényleg? Gondolom, kezdetben olyan volt, mintha egyenesen az egyik áldozatod arcába bámultál volna. Hogy aztán rájöjj, nem is haltak meg.

Egy pillanatra csend állt be, ami kínosan húzódott köztünk.

– Én nem… A szavak és a bocsánatkérés sosem lesz elég ahhoz, hogy jóvátegyem, amit veled tettem.

– Amit Vittoriával tettél.

– H-hát persze. – Az ádámcsutkája ugrott egyet. Majdnem elhittem, hogy az érzelem valódi. – Egy ideje iszom ezt a főzetet. – A kicsi asztalon álló gőzölgő bögrére mutatott. – A matróna nagyon jól ért a bűvöletek megtöréséhez.

Megtorpantam a szoba közepén. Harag árnyékként lebegett a szemem sarkában.

– Szóval ezt állítod most? A mágia volt a valódi gonosztevő, nem a gyűlöleted?

Antonio rajtam tartotta a szemét, ahogy visszaült a székébe, tekintete egyszer sem tévedt a mögöttem várakozó démonhercegre. Nem tudta, hogy képtelen vagyok mágiát használni, hogy a fenyegetőzésem csak ugatás és semmi harapás. A félelme érdekes hatással volt rám. Arra késztetett, hogy még keményebben akarjak lecsapni.

– Emlékszel, amikor ellátogattam abba a faluba? Ahol azt állították, hogy egy istennő a szellemek birodalmában a farkasokkal lakmározik, és arra tanítja őket, hogyan védjék meg magukat a gonosztól?

– Hadd találjam ki! – A hangom fagyossá vált. – Azt állítod, hogy valóban leszállt egy istennő arra a falura, és ő volt az, aki megátkozott téged?

– Istenem, Emilia! – Úgy tűnt, ezen felháborodott. – Én nem…

– Megbocsátást vártál? Ki nem érdemelt kegyelmet? Meggyilkoltad az ikertestvéremet! Ártatlan nőket öltél meg. Ahelyett, hogy felelősséget vállalnál a tetteidért, babonás történetekkel próbálsz etetni. Olyan történetekkel, amikről nemrég még nagy vidáman állítottad, hogy csupa ostobaság és megalapozatlan babona, ha jól emlékszem. Vállald fel az igazságot, ismerd be a hibáidat, és ne vesztegesd az időmet régi népmesékkel és hazugságokkal!

Sarkon pördültem, és az ajtó felé vettem az irányt. Nem bíztam az egyre sötétedő indulataimban. Harag félreállt, hogy kiengedjen. Az arckifejezése továbbra is kifürkészhetetlen volt.

A küszöbön megfordultam, és visszanéztem a férfira, akiről egykor azt hittem, hogy szeretem. Milyen fiatal és bolond voltam! Antonio a szent testvériségnek szentelte az egész életét, mégsem lesz soha feleannyira sem becsületes, mint a mellette álló pokol hercege.

– Majd akkor küldj értem, ha visszanyerted az összes emlékedet, vagy bármi is az, amivel állításod szerint a matróna segít neked. De ha még egyszer hazudsz nekem, eljövök érted. Kitépem a szívedet, és megetetem a pokolkutyákkal. Harag sem tud örökké őrködni és megvédeni téged.

Antonio összepréselte az ajkát.

– Tudom, hogy ki kell érdemelnem a megbocsátásodat. Kérlek, Emilia! Kérlek, látogass meg újra hamarosan! Hadd bizonyítsam be neked, hogy megbízható vagyok.

A pokol már be volt fagyva, és nem láttam értelmét rámutatni, hogy egészen az Édenkertig kellene olvadnia ahhoz, hogy újra a barátságára vágyjak.

Otthagytam Haragot a toronyban, és visszasietettem a lakosztályomba, ott is egyenesen a fürdőbe. Le kellett áztatnom magamról a szennyet, amit Antonio mocskos jelenléte okozott. Épp leültem az üvegszékre a pipereasztalomnál, amikor halk kopogást hallottam.

– Gyere be!

– Úrnőm, a nevem Harlow. Az én feladatom, hogy bármiben segítségére legyek, ha szüksége van rá.

Felpillantottam a székről, miközben feltűztem hosszú hajamat. Egy fiatal démonlány álldogált idegesen az ajtóban, akinek levendulaszín bőre és hófehér haja volt. Mélyen beszívtam a levegőt, aztán kifújtam. Nem voltam hajlandó hagyni, hogy a pocsék kedvem elrontsa az estém hátralévő részét.

– Örülök, hogy megismerhetlek, Harlow! De igazán nem kell fáradnod. Egyedül is elő tudok készülni a fürdéshez. – Az ajkába harapott, pillantása a süllyesztett kádra ugrott. Azon tűnődtem, vajon a visszautasításom inkább sértő volt-e, mikor én csak barátságosnak próbáltam tűnni. Magamra kényszerítettem egy mosolyt. – Ha megtennéd, hogy öntesz egy kis olajat és szappant a vízbe, az csodás lenne.

– Azonnal! – Harlow berohant a szobába, az arca máris felderült. – Megyek, hozok egy hosszú vászonkendőt is, és leteszem a kád mellé, hogy fürdőzés után megszárítkozhasson, Lady Emilia.

– Köszönöm.

A szobalány gyorsan meghajolt, aztán kisietett a szobából. Tudtam, hogy Harag azt mondta, a személyzet nem várja el, hogy megköszönjék a munkájukat, de nagyon furcsa érzés volt szó nélkül hagyni olyasvalaki erőfeszítéseit, aki a kényelmem érdekében fáradozott. A démonlány gondoskodott a fürdővízről, kikészítette a vászontörülközőt, majd csendben magamra hagyott.

Lecsúsztattam a selyemköntöst a vállamról, és felakasztottam a pipereasztal melletti kristálykampóra. A csillár gyertyái meg-meglibbentek a mozdulataimra, különösen nyugalmas légkört teremtve az amúgy is békés fürdőben.

A minden racionális gondolatot felemésztő dühkitörés után, amit Antonio váltott ki belőlem, pontosan erre volt szükségem. Egy kis időre, hogy fellélegezhessek, jól kiáztassam magam, és elengedjem a haragot.

Beléptem a meleg vízbe, az illatos olajok felszálltak a gőzzel. Az Anirral eltöltött óráknak köszönhető fájdalmak és az Antonio miatt a testemben felgyülemlett feszültség után a víz egyenesen mennyei volt.

Nyakig alámerültem, és a hátamat nekidöntöttem az óriási süllyesztett kád szélének. Megpróbáltam kitisztítani az elmémet és az érzelmeimet. Valahányszor eszembe jutott, amit Antonio az istennőről és az alakváltókról mondott, fellángolt bennem az a nyugtalanító, vérszomjas düh.

Miután a kezdeti indulat elmúlt, megpróbáltam boncolgatni a hallottakat. Nem hittem a férfinak. De talán valóban nem egy démon befolyásolta. Lehetséges volt, hogy belebotlott egy boszorkányba, aki istennőnek adta ki magát. Vagy arról volt szó, hogy két halandót is befolyásoltak démonmágiával? Talán az a személy, aki a halál angyalaként látogatta meg, csak egy újabb áldozat volt. Ravasz megoldás lenne a démontól, ha Antonio valójában soha nem is találkozott volna vele. Akkor soha nem tudná azonosítani.

Köszönhetően a leckéknek Haraggal, jól tudtam, milyen nehéz leküzdeni egy mágikus támadást, de továbbra sem láttam elképzelhetőnek a megbocsátást vagy a szimpátiát. Énem egy része utálta ezt beismerni, még magamnak is. Amikor így felbőszültem… olyan volt, mintha elhagynám a testemet, és minden emberit bennem felváltana az elemi düh. A kádnak roskadtam, érzelmileg és fizikailag is kimerülten.

Biztosan elaludtam; az ajtó nyikorgása riasztott fel.

A lakosztályban nem hallottam a szobalány lépteit vagy visszatértének neszeit.

Kellemetlen érzés kezdte szurkálni a bőrömet. Nem voltam egyedül a fürdőben. Valaki figyelt. Valaki, aki nem azonosította magát.

– Harlow?

Egy darab vászon szorult a nyakam köré. Az anyaghoz kaptam a kezem, ahogy a levegőmet elvágták. Rúgkapáltam a kádban, csapkodó hullámokban fröcsköltem szét a vizet. Fuldokló hang szakadt fel az ajkaim közül, de nem volt elég hangos, hogy bárkit is riasszon a merényletről. Égett a torkom, és fehér foltok jelentek meg a látómezőm szélén. A pániktól megugrottam.

Aztán eszembe jutott az egyetlen dolog, amit nem vettem le a fürdéshez.

A kezem a víz alá merült, és a vékony tőrt markolva bukkant elő, amit Harag ajándékozott nekem. A legutolsó energiámmal hátralendítettem a karomat, és vérszomjas örömmel érzékeltem, hogy a penge puha húsba süllyedt. A betolakodó levegőért kapott, és elejtette fojtóeszközét.

Az alatt a néhány másodperc alatt, amíg sikerült lerántanom az anyagot a torkomról és megpördülnöm, már el is tűnt. Az egyetlen jele annak, hogy bármi történt, az ajtóhoz vezető rengeteg vér volt. Higgadtan talpra álltam, és magamra húztam egy köntöst. Aztán egy szolgálóval Haragért küldettem. A pulzusom végig a fülemben dobolt. Valaki megpróbált megölni. Én pedig megsebesítettem. A padlót borító vérmennyiségből következtetve létfontosságú ponton találtam el.

Egy fikarcnyi megbánásra sem találtam magamban. Vagy talán még mindig sokk hatása alatt álltam.

Egy dolog azonban nem kerülte el a figyelmemet. Hála Irigység átkának a varázskönyv ellopásáért cserébe, nem tudtam segítségül hívni a mágiámat, hogy védekezzek a támadás ellen. A tőrrel mért fizikai csapástól eltekintve nem maradt semmi erőm.

Harag füstfelleg és csillogó fekete fény örvényében jelent meg, jéghideg vonásairól sütött a düh.

– Megsérültél?

– Nem. – A vérrel áztatott csempére mutattam. – De ugyanez nem mondható el a támadómról.

Harag először alaposan végignézett rajtam, és a figyelme megállapodott a nyakamon. Az arckifejezése viharos lett. Feltételeztem, már kezdett jól kivehetővé válni a bőrömön egy vörös csík. A kastély alapjaiban megremegett.

– Szeretnél velem tartani?

Lepillantottam a kezemre, a véres tőrre, amit még mindig szorongattam. Talán gyengévé tett, de nem tudtam rávenni magam, hogy szemtanúja legyek annak, ami ezután fog történni. Megráztam a fejem, kerülve Harag tekintetét. Ha létezne Gyávaság háza, valószínűleg én lennék a királynője.

– Hatalmas erő kell ahhoz, hogy felismerd a határaidat, Emilia. – Végigsimította az arcomat a halántékomtól az államig, majd óvatosan felemelte, hogy a szemébe nézzek. – Egy igazi vezető delegál. Pontosan úgy, ahogy most te is teszed. Soha ne kételkedj a bátorságodban! Én biztosan nem teszem.

Miután elengedte az arcomat, Harag végezetül a vérre pillantott.

Úgy közelítette meg, mint egy mindenható ragadozó a vadászaton, majd egy szót sem szólva eltűnt, kezében a háza tőrét markolva, mint egy testet öltött rémálom.

És bárki volt is az, aki rám támadt a házában, számára a démonherceg pontosan az volt. Adjanak az istennők gyors halált a támadómnak – Harag biztosan nem fog.

HUSZONKETTŐ

Elvettem egy kenyeret a frissen sült finomságokkal teli tálcáról, és odavittem a túlméretezett vágódeszkámhoz. Két fej fokhagyma, egy nagy maréknyi bazsalikom, pecorino, pignoli és olívaolaj csatlakozott hozzá az asztalomnál. A szakács éppen végzett a munkájával, amikor megérkeztem, és tájékoztatott, hogy Harag a halandók világából hozatta nekem a hozzávalókat.

Mint kiderült, magokat is vetetett, amiket aztán elültettek a kastély üvegházában, hogy az összes megszokott fűszernövényem és zöldségem a rendelkezésemre álljon. A szakács szerint egy kis varázslattal is rásegítettek, és bőséges szüret várt majd, ha kedvem támad bejárni a melegházat.

A jégszekrényben kotorászva kihúztam egy darabka kecskesajtízű készítményt, aztán a nyakamba akasztottam egy kötényt, amit egy akasztón találtam egy sor tiszta vászonnal együtt.

A főzés megnyugtatott. Amikor a konyhában tüsténkedtem, a problémáim elhalványultak. Csak én léteztem, és az étel; az illatok, a hangok és az elégedettség, hogy valami tápláló és finom dolgot készítek, minden mást felülmúlt. Nem voltak gyilkosságok. Elvesztett szerettek. Hazugok vagy titoktartók. Nem tudtam semmit merényletkísérletekről vagy házasságokról, amit egy félresikerült varázslat okozott. Örömöt éreztem, és békét. És jelen pillanatban különösen nagy szükségem volt a nyugalomra.

Levágtam egy fej fokhagyma tetejét, felfedve a gerezdeket, meglocsoltam olívaolajjal, lefedtem egy bádogdobozzal, és betettem a sütőbe sülni. Ezután a bazsalikomnak, fenyőmagnak, fokhagymának és az olívaolajnak szenteltem a figyelmemet.

Aprítottam, kavartam, minden szeretetemet és energiámat beleadtam a szószba, kitörölve a gondolataimból az éjszaka korábbi részét. Nem a történtek tagadására vágytam, csak egy kis haladékra.

Épp végeztem a pesto elkészítésével, amikor megéreztem a jelenlétét. Tovább folytattam a munkát, és vártam, hogy megszólaljon. Nem tudtam, türelmetlenül vágyom-e, hogy megtalálja a támadómat, vagy hirtelen úgy akartam tenni, mintha az éjszaka meg sem történt volna. Egy kis idő után végül felpillantottam.

– Mondani szeretnél valamit? Vagy talán szükséged van valamire?

Harag az asztal végének dőlt, aminél dolgoztam, karját összefonva és bokáját keresztbe vetve. A laza nyugalom mintaképe. Észrevettem, hogy lecserélte az ingét, és a haja kicsit nedves volt.

– Kevés dologra van szükségem. De sok mindent akarok.

– Ma este nem megyek vissza abba a szobába.

– Nem is kértelek rá. – Kiegyenesedett, aztán odalépett mellém, és a kenyér felé biccentett. – Segíthetek?

Rápillantottam a szemem sarkából.

– Nincs már sok tennivaló hátra, de tölthetsz egy kis bort. A vörös jó lenne.

– Akkor vörös.

Eltűnt, majd egy lélegzetvételnyi idő múlva vissza is tért, üveggel és poharakkal a kezében. Kotorászni kezdett a jégszekrényben, és előhúzott egy doboz szedret. Miután kinyitotta az üveget, mindkét pohár borba dobott pár szem bogyót, és az enyémet odatette elém, ahol a kenyeret szeleteltem.

A kenyérszeleteket egy tepsibe helyeztem, és meglocsoltam őket olívaolajjal. Betettem a tepsit a sütőbe, beállítottam rajta a kis időzítőt, aztán belekortyoltam a borba. Harag az enyémhez koccintotta a poharát, a pillantása elégedett volt.

– Lakomázzunk így mindig, miután ellenségeink vérét ontottuk!

Rámosolyogtam a poharam fölött.

– Te egy barbár vagy.

– Megvédted magad. Ha barbárrá tesz, hogy büszke vagyok, ám legyen.

– Szerinted megöltem?

Körbelögybölte a bort a poharában, minden figyelmét a cselekedetnek szentelve.

– Számítana, ha igen?

– Persze hogy számítana! Nem akarok gyilkos lenni.

– Az, hogy megvéded magad, nem ugyanaz, mint ok nélkül rátámadni valakire.

– A válasz megtagadásából arra következtetek, hogy megtettem.

– Nem te viseled a démon halálának terhét, Emilia. – Harag letette a poharát, és komor kifejezéssel az arcán fordult felém. – Hanem én. – A mosoly, ami a szája szélén feszült, nem volt sem meleg, sem barátságos. Fagyos volt, számító. Az volt a dolga, hogy iszonyt és félelmet idézzen elő, és elcsábítsa azt. – Íme, itt vagyok, a gonoszság és a bűn esszenciája. Az a szörnyeteg lennék, akitől féltél?

Ránéztem – úgy igazából, tényleg megnéztem őt. Az arcán semmi sem utalt nyíltan az érzelmeire, de volt valami abban, ahogyan a kérdést feltette, ami arra késztetett, hogy gondosan fogalmazzam meg a válaszomat. Nem akarta, hogy szörnyetegnek tartsam.

És, az istennő átkára, nem is tartottam annak. A szemébe néztem, és álltam a pillantását.

– Szenvedett?

– Közel sem eléggé.

– Sikerült tőle információt szerezned?

Harag megrázta a fejét.

– A nyelvét nemrég kivágták. Úgy tűnik, önszántából döntött így, valószínűleg arra az esetre, ha elkapnák.

Nem tudom, milyen őrület kerített hatalmába, de letettem a boromat, és odamentem Haraghoz, aki mereven állt, és várta az ítéletet. Lassan, mintha egy menekülésre kész állathoz közelednék, átkaroltam a derekát, és a fejemet a mellkasára hajtottam.

Hosszú pillanatokig szinte alig vett levegőt. Aztán átölelt, és az állát a fejem búbjának támasztotta. Úgy maradtunk, egymásba gabalyodva, amíg a kis felhúzós óra meg nem csörrent. Még akkor sem engedtem el azonnal. Ez a démon, a bűn megtestesítője sokkal több volt, mint a szörnyeteg, akinek lennie kellett volna.

Lassan elhúzódtam tőle, lábujjhegyre emelkedtem, és puszit nyomtam az arcára.

– Köszönöm.

Anélkül, hogy lehetőséget adtam volna neki a válaszra, a sütőhöz siettem, és kivettem a pirítóst meg a sült fokhagymát. Mindkettőt leraktam a vágódeszkára, majd odatettem a kecskesajtot és a tál pestót. Felkaptam két kisebb tányért, és egy-egy vajkést tettem melléjük a deszkára. Mosolyogva vettem szemügyre a munkámat, mérhetetlenül elégedetten az eredménnyel.

– Magadnak kell elkészítened, de nem nehéz. – Fogtam egy szelet pirítóst, és elkentem rajta néhány sült fokhagymagerezdet, mintha lekvár lenne. – Utána kenj egy kis kecskesajtot a fokhagymára. És végül – bőséges adag pestót kanalaztam a tetejére – megkoronázod a pestóval.

Harag figyelte, mit csinálok, aztán felkapott egy szelet pirítóst, és elkészítette a sajátját. Beleharapott, és a tekintete felém siklott.

– Azt hiszem, ez még talán jobban is ízlik, mint az édesség, amit készítettél.

– Ez aztán a komoly dicséret a cannolikirálytól! – Rávigyorogtam. – Néha egy buggyantott tojást is hozzáadok, ha marad a reggeli vagy az ebéd után. Vittoria szereti…

Hirtelen elhallgattam, és félretettem a finomságot.

Harag gyengéden megérintette a könyökömet, visszarántva a jelenbe.

– Mi az?

– Hiányzik.

– Az ikertestvéred.

– Igen. Rettenetesen. Néha egy pillanatra megfeledkezem arról, hogy elment. Aztán minden újra eszembe jut. Egy részem szörnyen érzi magát, amiért elfelejtettem. A másik részem pedig mindenkinek nekimenne. Mostanában olyan, mintha folyamatosan háborúban állnék saját magammal, és nem tudom, melyik részem fog győzni.

– Nekem nincs személyes tapasztalatom a halállal kapcsolatban, de tudom, hogy a halandók közt ez normális.

– Azért elgondolkodtat. – A szemébe néztem. – Mióta meggyilkolták, düh és harag emészt. Az érzelmek intenzitása nem ijeszt meg, ez a tény viszont megrémít. Régebben sosem voltam ilyen. Aztán ma este… ma este, amikor az a démon megpróbált megölni, nem féltem. Dühös voltam. Fájdalmat akartam okozni. Az egyik legelső gondolatom a támadás után nem a rémület volt, hanem a méreg, amiért nem tanítottak nekem sötét mágiát.

– A halandó családodnak meg kellett volna tanítania, hogyan védd meg magad.

Mélyen belélegeztem. Akár ki is teríthetem előtte az asztalra a félelmeimet. Az este eseményei után muszáj volt megszabadulnom ezektől a sötét érzésektől.

– Néha azon aggódom, hogy nem az ördögöt átkozták meg, hanem engem.

Harag elhallgatott.

– Miért gondolnál ilyesmit?

– Meggyilkolták az ikertestvéremet. A nagyanyámat megtámadták. A szüleimet túszul ejtette Irigység. És velem mi történt? Mármint a ma esti merényletkísérlettől eltekintve. – Válaszok után kutattam az arcán. – Talán meg vagyok átkozva, és mindenki, akit szeretek, veszélyben van. Mi van, ha én vagyok az igazi gonosztevő? Aki olyan aljas, olyan szörnyű, hogy feledéssel büntették? Mi van, ha a meggyilkolt boszorkányok emlékezni kezdtek? Talán én vagyok a szörnyeteg, és még csak nem is tudok róla.

Harag kényelmetlenül sokáig hallgatott. Amikor már kezdtem ostobának érezni magam, amiért ilyen sok félelmemet megosztottam vele, halkan így szólt:

– Vagy talán mindannyian olyan dolgokba ütötték az orrukat, amibe nem kellett volna. És te vagy az, aki most próbálja eltakarítani a hibáik utáni romokat.

A démonbogyóbor az államra csorgott, és lecsöpögött az ujjatlan ruhámra, miközben egyenesen az üvegből nyakaltam, de annyira sem hagytam abba, hogy megtöröljem az arcomat. A mágikus érzés, ami fogságban tartott, megszűnt. Letettem az üveget, és komolyan fontolgattam, hogy áthajítom az asztalon. Harag önelégülten vigyorgott rám.

Óriási, aranyozott asztalt és két kényelmes széket hozatott a fegyverterembe. Vagyis inkább trónt, ami nem trón volt. Fémkígyók – nem teljesen arany vagy ezüst, hanem valahol a kettő között – alkották a külső vázukat.

A terítővel letakart asztal minden centiméterét aranytálcákra halmozott gyümölcsök, desszertek, tejszínhabok és zamatos, ízletes ételek borították. Néhány tányérra úgy feltornyozták a finomságokat, hogy azok el is dőltek, és lepotyogtak a földre. Borzasztó pazarlás volt.

Megráztam a fejem.

– Ez szégyenletes!

– A kiskutyák ma királyokként fognak lakomázni.

– A kiskutyák. – Felhorkantam. – Azokra a háromfejű pokolkutyákra gondolsz?

– Emlékeztetnem kell arra, hogy te kérted, hogy gyakoroljunk? Ne próbálj kibújni alóla.

– Tekintettel arra, hogy nem iszom mértéktelenül, nem vagyok benne biztos, mit is kellene ebből a kis leckéből megtanulnom. Bizonyára vannak hasznosabb dolgok is, amiket megtaníthatnál nekem.

– Engedd meg, hogy megpróbáljak egyértelműbben rámutatni.

Tudhattam volna, hogy a herceg nem fog kíméletesebben bánni velem a következő esti gyakorlásunk során. Általában leginkább a bujasággal, az irigységgel, a haraggal és a lustasággal játszadozott el, de ma este a torkosság bűnének tett ki. A ruhámtól és az ékszereimtől kezdve, amiket viseltem, a bőséges lakomán át, amiből csipegettünk, egészen a borig, amit iszogattam, minden az eltúlzott mértéktelenségről árulkodott.

Valóban küldtem neki egy üzenetet, amiben az óráink folytatására kértem. Az életemre tett kísérlet után csak még elszántabb voltam, hogy meg tudjam védeni magam a démonhercegektől. Nehezen találtam értelmét a mértéktelen borivásnak, és nem értettem, ez a képesség mégis milyen formában fogja segíteni a terveim kivitelezését.

Harag teletöltött egy hatalmas serleget, és átnyújtotta nekem. Ezt most tette meg harmadjára. És akkor még nem beszéltünk arról a két üveg démonbogyóborról, amit az elmúlt egy-két órában már magamba döntöttem.

Egyre inkább nehezemre esett leküzdeni a démoni befolyást, vagy akár csak megérezni azt az enyhe bizsergést, ami azt jelezte, hogy valaki mágiát használ rajtam. Mélyen belélegeztem, egyenletesen véve a levegőt, ahogy rám tört a szédülés újabb hulláma. Még csak egyszer csíptem be bortól, de felismertem a jeleket.

– Ezt az egészet idd meg, amilyen gyorsan csak tudod. Aztán tölts még egyet, és azt is.

A mágiája végigsimított az érzékeim határán. Összeszorítottam a fogamat, és arra koncentráltam, hogy milyen bosszús vagyok. Rám vigyorgott egy tál csokoládéval bevont bogyós gyümölcs mögül. Aztán elhatalmasodott fölöttem az ereje.

Még egy feszült pillanatig ellenálltam, aztán nagy kortyokban kiittam a serleget.

Forgott velem a világ, és mindenből kettőt láttam. Ostoba vigyorral az arcomon megtöröltem a számat, aztán töltöttem magamnak még egyet. A bor kiloccsant a serlegből a földre. A selyemtopánkám úgy festett, mintha egy gyilkosság helyszínén sétáltam volna át, de kicsit sem érdekelt.

Minél tovább hajtott az ivásra, annál lehetetlenebb feladattá vált, hogy a szabad akaratomra összpontosítsak. Részeg kábulatomban végre minden értelmet nyert.

A fivérei ösztökélni tudnának az ivásra, és a lassan beálló részegség szinte lehetetlenné tenné, hogy kivédjem a démoni befolyást. Minél jobban elvesztem az irányítást, annál könnyebben át tudnak csúszni a védelmemen. Végül csak megértettem, mire akart Harag kilyukadni.

Nem csak azt akarta elérni, hogy leküzdjem a torkosságot.

Felpattantam a székemből, és botladozva megkerültem az asztalt, ahol a démon ült, üres poharamat az ujjamról lógatva. Aznap estére hosszú, extravagáns, selyemből készült ezüstszínű ruhát választott számomra. A mértéktelenségig fényűző volt. Nem viseltem alsóneműt, és az anyag semmit sem rejtegetett az alakomból. Ahogyan a bor átáztatta a míderes felsőrész elejét, akár meztelenül is parádézhattam volna. Ez biztosan nem szerepelt a tervei közt.

Harag tekintete még csak futólag sem vándorolt a ruhám nyakkivágásánál lejjebb. A tökéletes úriember. Legalábbis mikor épp nem nyelveket tép ki, vagy reménybeli bérgyilkosokat kínoz halálra.

Súlyos gyémántsorok ékesítették a nyakamat. Különböző hosszúságban lógtak, és annyi volt belőlük, hogy úgy éreztem, mintha plusz két kilót cipelnék a torkomon. Olyan szintű túlzás volt, hogy még Irigység is inkább elszörnyedne ahelyett, hogy irigykedik.

Bizonytalanul hajoltam oda Haraghoz, az arcom csak centikre volt az övétől. Meg akartam csókolni. Esetleg összetörni egy üveget, és előbb leszúrni. De aztán mindenképpen megcsókolni.

– Szándékosan részegítesz le. – Kacéran rávigyorogtam, vagy legalábbis úgy hittem. – Te huncut démon!

– Ha alkohol vagy más szerek hatása alatt állsz, az nagymértékben csökkenti a képességedet, hogy megérezd a pokol hercegeinek mágiáját. Különösen Torkosságét. Addig fog hajtani, hogy igyál és igyál, amíg el nem veszíted az irányítást, és ő ott fog várni, hogy átvegye. – A hangja éles lett. – Küzdened kell ellene!

Próbáltam a leckére figyelni, de lenyűgözött az ajka formája, miközben beszélt. Kinyúltam és megérintettem. Szigorú vonalba préselte őket.

– Emilia. Koncentrálj!

– Ó, koncentrálok én, de tényleg. Rendkívüli módon figyelek. Elragadtatva. Vagy inkább megbabonázva? – Feljebb siklott a tekintetem. Kettő volt Haragból, és szúrósan néztek rám. Addig pislogtam, amíg csak egy bosszús démon maradt. – Miért nem csábítottál el?

Nehéz volt bizonyossággal megállapítani, de úgy hittem, megszüntette a befolyását rajtam.

– Ha nem vagy képes leküzdeni az alkohol mámorát, akkor a legjobb, ha semmit sem iszol a lakomán. Elfogadhatod a tósztra felkínált poharat, de csak tettesd, hogy kortyolsz belőle.

– Túl sokat aggódsz. – Kisimítottam a ráncot a szemöldöke között. – Nonna azt mondja, a konyha gőze távol tartja a ráncokat. Vittoria és én kortalanok maradunk. Mint te.

– Tekintve, hogy nem vagy ember, gondolom, van némi igazságalapja.

– Még nem válaszoltál a kérdésemre. Az elcsábításról. – Kissé meginogtam. Az öle elég kényelmesnek tűnt. Belehuppantam. A teste megfeszült, de nem tolt el magától. Magamban elvigyorodtam a kis győzelmen. – Fauna azt mondta, az egész udvar erre kíváncsi.

– Lady Fauna túl sokat jártatja a száját. Talán ragaszkodnom kellene hozzá, hogy meglátogassa egy távoli rokonát.

– Ne rajta töltsd ki a rosszkedvedet; ő csak megosztotta velem a pletykákat. És én is kíváncsi vagyok. Talán azt akarom, hogy most elcsábíts. – A vállának dőltem, és az államat a tenyerembe támasztottam, úgy néztem fel rá. Későn eszméltem rá, hogy bizonyára teljesen őrültnek tűnök, ahogyan a jelenlegi pozíciónkban ülve bámulom. – Tudod, egyesek szerint az elkerülés a gyávaság jele.

– Tisztában vagyok vele, hogy mivel próbálkozol, és nem fog sikerülni. – A homlokán elmélyült a ránc. – Azért nem csábítalak el, mert jelenleg nem akarlak. Ennyire egyszerű.

Ha engem szúrt volna szíven egy késsel, az sem fájt volna jobban.

Megfordultam az ölében, és magamhoz húztam a tányér csokoládéval bevont bogyót. Tettem rá egy kis tejszínhabot, és a villámat beleszúrtam az egyik gyümölcsbe. De elvétettem. A villa a tányérba ütközött. A bogyó átrepült az asztalon. Istennő átkozta vacak!

Minden bizonnyal az apró, kerek formája volt az oka, és nem a jelenlegi becsiccsentett állapotom.

Szúrásra készültem a villámmal, és a tányérra hunyorítottam. Úsztak előttem a bogyók. De számomra nem jelentettek kihívást! Újra megcéloztam egyet, és egy újabb bogyó repült el. Cifrán szitkozódtam.

Harag mély kilégzése megcsiklandozta a csupasz vállamat, aztán elnyúlt mellettem, és kivette a kezemből a villát. Felszúrt rá egy csokoládéval bevont gyümölcsöt, és belemártotta a tejszínhabba.

A számhoz emelte a villát, majd megállt.

– Ha csak egy szót is szólsz erről bárkinek, bosszút esküszöm, úrnőm.

– Jól van. Bár kétlem, hogy reggel még emlékezni fogok erre a rendkívül lovagias tettre.

A vállának dőltem, és vártam, hogy megetessen a finomsággal. Csak a pillanat töredékéig habozott, majd megtette. Esküdni mertem volna, hogy az íze édesebb. Úgy éreztem magam, mint valami elkényeztetett római istennő, miközben egyesével etette velem a zamatos bogyókat.

– Mmm. Már most alig emlékszem egy szóra is abból, amit beszéltünk.

– Hazug. – Letette a villát, odahajolt a fülemhez, és hirtelen a foga közé vette a fülcimpámat. Forróság áradt szét bennem, és a lábujjam begörbült az érzéstől. Nem voltam benne biztos, hogy Harag tette-e, de a mámor köde azonnal szertefoszlott. – Másfelől viszont én is az vagyok. Bizonyos értelemben.

HUSZONHÁROM

Harag perzselő csókok sorával borította a nyakamat, felszítva a vágyamat.

A csokoládéval bevont bogyók elfeledve szomorkodtak az asztalon. Egy új élvezet került terítékre. És én szívesen teltem volna el ezzel a finom élvezettel. Azt akartam, hogy elcsábítson, és a herceg teljesítette a kívánságomat. A keze végigsiklott az oldalamon, majd megállapodott a derekamon.

Nem éreztem birtoklónak, inkább úgy tűnt, mint aki igyekszik visszafogni magát. Vagy talán azon gondolkodott, miféle ravasz módokon kínozhatna lassan. Az egyik nyakláncom kapcsával babrált. Az extravagáns gyémánt nyakékek aligha akadályozhatták volna bármiben, én mégis azt akartam, hogy eltűnjenek. Nem akartam, hogy bármi közénk álljon.

Ismét a testemre tapasztotta a száját, és minden gondolatom elszállt.

Hátravetettem a fejem, elvesztem az eksztázisban, ahogy a nyelvével végigsimított az előbbi éles kis harapása helyén. Magához húzott, és a fogával gyengéden végigkarcolta a nyakamat ott, ahol az a vállammal találkozott. A legérzékibb borzongás táncolt végig a testemen. Ez az érzés… nem bűnös volt, ahogy azt a halandók próbálták a lányaiknak tanítani. Hanem természetes. Mámorító. Ha társadalmilag elfogadható volt, hogy Haragnak szeretője legyen, akkor ugyanez a jog nekem is kijárt.

Elvégre, egy ilyesféle találkozón kettőn áll a vásár.

Az érintésébe hajoltam. Felvállaltam ezt a vágyat, és élveztem. De emiatt nem lettem kéjsóvár vagy ledér. Emberinek éreztem magam tőle, és hogy én uralom a vágyaimat. Többé nem tagadtam meg magamtól a szenvedélyt.

A combjaira csúsztattam egy-egy kezemet, hogy megtartsam magam, miközben Harag minden figyelmét és csókját a nyakamnak és a vállamnak szentelte. Meg akartam fordulni, hogy szembekerüljek vele, mert vágytam rá, hogy én is ugyanilyen lustán fedezhessem fel a testét. De még újdonsült elhatározásom ellenére is haboztam valamiért.

– Van valami, amit szeretnél tőlem, úrnőm?

– Nem kell így szólítanod, amikor kettesben vagyunk. Nincs szükség a színházra.

Éreztem a nyakamon, hogy elmosolyodik.

– Bármi egyéb kívánság?

– Én…

– Követeld magadnak, amikre vágysz! Nem kell bocsánatot kérned érte.

– Még akkor sem, ha azt akarom, hogy hagyd abba?

– Különösen akkor.

– Vedd le rólam a gyémántokat. Kérlek.

A démonherceg leoldotta a drágaköves láncokat, egyiket a másik után, és hagyta, hogy lehullva a padlón csilingeljenek.

– Kíváncsi vagyok… – a hangja bársonyosan gyengéd volt, ahogy előrehajolt, és levette az utolsó nyakláncomat is – a Bűn-folyosóra. Hogy mit láttál azon az éjszakán, amikor a nevemet kiáltottad. Áruld el nekem!

A kérésben nem csengett mágikus parancs vagy démoni befolyás. Csak őszinte kíváncsiság. Rájöttem, hogy már az ivás okozta szédülésem is elmúlt. Nem voltam többé semmi másnak a hatása alatt, csak a saját részegítő szenvedélyemnek. Minden más megszűnt, mielőtt először megcsókolt volna.

Talán a jelenlegi pozíciónk volt az oka – a tény, hogy nem kellett látnom az arcát –, de megkönnyítette a vallomásomat. Vagy talán egyszerűen csak nem akartam bűntudatot vagy szégyent érezni a testem miatt, vagy azok miatt a dolgok miatt, amikre vágytam, amik után sóvárogtam. Összeszedtem a bátorságomat, pontosan tudtam, ez a beismerés hová fog vezetni. Igazából imádkoztam, hogy ezen az úton haladjon.

– Te… te mögöttem voltál, így. Kivéve, hogy feküdtünk.

Őszinteségemet azzal jutalmazta, hogy gyengéden végigsimított a karomon.

– És?

– Rajtam volt az inged, és te épp kigomboltad. Olyan lassan, hogy kezdtem elveszíteni az eszemet.

– Gondolom, követelted, hogy azonnal vegyem le rólad. – Az ujjbegyei végigtáncoltak a vállamon, majd a kulcscsontomon, aztán lejjebb siklottak, és a dekoltázsom fölötti meztelen bőrt cirógatták. Elakadt a lélegzetem, amikor abbahagyta az incselkedést, és egyik kezét a ruhám pántja alá csúsztatta. Csupán egy vékony selyemdarab választott el minket. – Én pedig engedelmeskedtem. Így történt?

– Többé-kevésbé.

– Szeretnéd, ha most is így tennék? – Alig habozva bólintottam. – Hallanom kell, hogy kimondod, Emilia! Szeretnéd, ha abbahagynám?

– Nem! – Szorosabban markoltam a combját, mintha úgy örökké ott tarthatnám. – Nem, nem szeretném.

Oldalra igazította a hajamat, és hátradőlt a székében, hogy elég helye legyen közöttünk ahhoz, hogy gyengéden masszírozni kezdje a vállamat. Mindkét keze megragadott egy-egy pántot, az ajkát a gerincemhez nyomta, és megcsókolt ott, miközben lecsúsztatta rólam a ruhám felső részét.

Hűvös levegő csapta meg a kipirult bőrömet.

– Mi történt ezután?

A fantázia és a valóság egymásba ütközött. Egyre szaporább lett a légzésem az izgatott várakozástól.

– Azt akartad, hogy mondjam ki, te vagy a kedvenc bűnöm.

Halkan, mély hangon kuncogott. Ettől csak még inkább sajogtam utána.

– És az vagyok?

– Ebben a pillanatban igen.

– De akkor nem vallottad be.

Kihallottam belőle a kérdést, még ha nem is akként fogalmazta meg.

– Nem. – A szemem egy pillanatra lecsukódott. – Megérintettél, és aztán már semmi másra nem tudtam gondolni.

A tarkómhoz dörgölte az orrát, aztán előrenyúlt, és a kezébe fogta a melleimet. Forróság áradt szét bennem. Ujjai végigtáncoltak az ívükön, majd egyre közelebb köröztek a bimbókhoz középen. Amikor végigsimított rajtuk, megkeményedtek. Elakadt a lélegzetem, az alsó ajkamba mélyesztettem a fogamat. Hátrébb csúsztam, vágyva a teste forróságára a bőrömön, és megéreztem, milyen hatással van ez őrá is.

– Mondd el, mit tettem az illúziódban, ami miatt értem kiáltottál.

Elpirultam. Kizárt volt, hogy azt a részt elmondjam neki. Behunytam a szemem, és összeszedtem a bátorságomat, kényszerítve magam, hogy ne szégyenkezzek. Megújult önbizalommal megengedtem magamnak azt a szabadságot, hogy egyszerűen elengedek mindent.

– Gyengéden odahúztál, ahol éreztem a vágyadat, és a kezedet becsúsztattad a szoknyám alá. Megérintettél. Ott. Az ujjaiddal.

– Olyan érzés volt, mint a Félhold-fürdőben?

– Majdnem. Csodálatos érzés volt, egy pillanatig. Aztán felébredtem.

– Mielőtt elélveztél?

– Én… azt hiszem.

– Hadd legyen enyém a megtiszteltetés, hogy ezt most jóvátegyem!

Nem mozdult azonnal, és ráébredtem, hogy a beleegyezésemre vár. Harag soha nem venne el semmit engedély nélkül.

– Kérlek!

– Örömmel.

Egyik kezét a selyemruha alá csúsztatta, és könnyed cirógatással végigsiklott a vádlimon, a belső combomon, ahol aztán lassan körkörös mintákat rajzolt a bőrömbe, minden egyes merész simítással egy kicsit feljebb és feljebb, amíg már nem bírtam tovább. A térdem szétnyílt, többé nem szorítottam össze, és Harag végighúzta egyik ujját a testem középpontján. Csodálatosabb érzés volt, mint a Bűn-folyosó és a Félhold-fürdő együttvéve.

Harag előrenyomott, amíg már szinte teljesen előrehajoltam az ölében, és elkezdte végigcsókolni a gerincemet, egyre lejjebb haladva. A bőröm bizsergett ajkának minden egyes érintésétől. Mindeközben az ujjai ingerelték és cirógatták a testemet, és ez szinte őrületbe kergetett.

Mikor már teljes meggyőződésem volt, hogy menten belepusztulok a gyönyörbe, belém csúsztatta az ujjait. Megdermedtem, de egyre jobban hozzászoktam az érzéshez, ahogy lassan mozgatni kezdte őket.

Alig bírtam elviselni, milyen elképesztő volt minden; egyszerre felültem és a testéhez nyomtam magam, és örömmel fogadtam, ahogy a vágya keményen a fenekemnek feszült. Felhagyott a csókokkal, és gyengéden megharapta a nyakamat.

Felgyorsult a légzésem. Egy érzést hajszoltam, ami szinte már ismerős volt, de mégsem egészen. Csodálatos volt. Semmihez sem fogható eksztázis. Megérezve a növekvő vágyamat, Harag ujjai gyorsabban kezdtek mozogni, és az a sajgás az eufória legfantasztikusabb szökőárjává hatalmasodott.

Levedlettem az öntudatosságot, és a gondolataimból kizártam mindent, kivéve ezt a hihetetlen érzést. Együtt mozogtam Haraggal, a beteljesülést hajszoltam, és egyszerre észrevettem, hogy már hagyja, hogy én diktáljam a saját gyönyörömet. Én határoztam meg a tempót, és olyan gyorsan vagy lassan mozogtam, ahogy nekem tetszett. Hogy én irányítom a saját testemet, a saját vágyaimat, hogy semmilyen halandó szabály nem láncolhatott meg…

…a csúcsra repített.

Felkiáltottam, ahogy a gyönyör átjárta a testemet, egyik csodálatos bizsergető hullámban a másik után, míg végül Harag mellkasára hanyatlottam, és úgy pihegtem, mintha az életemért futottam volna.

Amikor abbamaradt a beteljesülés okozta remegés, Harag óvatosan kihúzta a kezét a szoknyám alól, és visszasegítette rám a ruhám felső részét. Hosszú csend állt be köztünk, mialatt a szükségesnél nagyobb gonddal és odafigyeléssel igazítottam meg a pántokat.

Ahogy megmozdultam az ölében, észrevettem, hogy ő még mindig kemény. Felgyorsult a szívverésem. Pillanatok kérdése lenne csak, hogy megtegyük a házassági kötelékünk elfogadásának egyik következő lépését.

Itt helyben. A fegyverteremben. Egyedül a nadrágja és a ruhám választott el minket. És ezektől nagyon könnyen meg lehetett szabadulni. Talán csak a még mindig az ereimben száguldó eufória homályosította el az érzékeimet, de nem is tűnt olyan szörnyű ötletnek.

Ha szükség volt a szertartásra is, hogy véglegesítsük a házasságot, egyszerűen csak nem rendezzük meg. Kielégíthetjük a testi vágyainkat, és szabadok maradhatunk minden olyan köteléktől, ami az örökkévalóságig összekötné kettőnket. Amikor megmozdultam, a testünk intimen egymáshoz dörgölőzött. Az érzés, amit kiváltott bennem, különösen az után a gyönyör után, amit az imént okozott, a mámor egészen új szintjét tárta fel előttem.

Harag nem mozdult. Engedte, hogy én választhassak.

Megragadtam a szoknyám alját, és lassan húzni kezdtem, fel a combomon, a fenekemen. Haragnak már csak annyit kellett tennie, hogy kiszabadítja magát a nadrágjából. Hátradőltem, és attól, ahogy kemény izgalma a testemhez dörgölőzött, majdnem felnyögtem. A keze megfeszült a csípőmön.

Egy pillanatra elöntött az aggodalom, és elakadt a lélegzetem. Egyszerre nem tudtam, valóban jó ötlet-e, hogy lefeküdjünk egymással, vagy csak befolyásolja az ítélőképességemet, amit az imént tettünk. Valószínűleg csak ideges voltam. Megacéloztam magam, nem akartam áldozatul esni annak, hogy mindent megkérdőjelezek.

– A mai leckének vége.

Harag hirtelen mozdulattal felkelt a székből, ezzel mindkettőnket talpra állítva. Megpördültem, és rábámultam. Teljesen kiismerhetetlen volt az arca.

– Lecke? Így írnád le az imént történteket?

– Azt akartad, hogy elcsábítsalak. Teljesítettem a kívánságod. – Udvariasan meghajolt. – Most, hogy már tudod, mi okoz számodra élvezetet, ugyanerre a gyönyörre a saját kezed által is rátalálhatsz. Jó éjszakát!

HUSZONNÉGY

– Hogy mit mondott? – Fauna szeme elkerekedett. Belém karolt, és kivezetett minket egy fedett kerti folyosóra. – Talán nem jól hallottad. Vagy félreértetted, amit mondott. Az elképzelhető. Nem?

– Bármi mást mondhatott volna a történtek után. – Kifújtam a levegőt, a leheletem gomolygott a fagyos reggeli levegőben. A szégyenlősségemet elnyomta, hogy milyen bosszús voltam. A fegyverteremben történt incidens után Harag nem bukkant fel újra az éjszaka hátralévő részében. – Kimondhatatlanul utálom azt a démont!

A barátom felhorkant, de fékezte a nyelvét. A mellvéd egy hosszabb, fedett szakaszán sétálgattunk, ami az egész kastélyt körülvette. A falon állomásozó őrök odabiccentettek nekünk, amikor elhaladtunk mellettük. Amikor már elég messzire magunk mögött hagytuk őket, Fauna odahajolt hozzám.

– Talán csak azért mondta ezt, mert mostantól erről fog fantáziálni.

– Kétlem. Nem győzött elég gyorsan kimenekülni a szobából.

– Lefogadom a Kapzsiság házába, hogy tegnap este a kezébe fogta magát, és rád gondolt, mikor a magját ontotta.

Még újdonsült magabiztosságom ellenére is, miután felvállaltam a vágyaimat, és megfogadtam, nem szégyenkezem miattuk, felhevült az arcom attól, amilyen nyíltsággal Fauna ilyen intim dolgokról beszélt.

Faunának reggel első dolga volt meglátogatni, és még azelőtt sikerült kihúznia belőlem, hogy mi bánt, mielőtt magamra terítettem volna a bársonyköpenyemet. Nem pirult el, még csak a szeme sem rebbent a témát illetően, ami otthon megrökönyödést és botrányt okozott volna. Egyszerűen csak megkérdezte, hogy viszonoztam-e a szívességet a kezemmel vagy a számmal, majd vadul kacarászni kezdett, amikor megkérdeztem, mit értett az utóbbi alatt.

– Talán nem akart a fegyverteremben magáévá tenni, ahol bárki benyithat. A leendő felesége vagy. Nem kizárt, hogy csak meg akart óvni a kíváncsi tekintetektől.

– Ugyan már! – Majdnem felhorkantam. – A fél birodalom nem zavartatja magát, és nyilvánosan bujálkodik. Kétlem, hogy Haragot eltántorítaná, hogy valaki ránk nyitja az ajtót.

Akkor határozottan nem érdekelte, hogy van-e közönségünk, amikor a lakosztálya előtti folyosón kötöttünk ki. A fogamat csikorgattam a feltörő emlékre. Az aznap történtek után nem volt kínos a következő találkozásunk. Ugyanez nem volt elmondható arról, amikor most fogom majd újra látni. Fogalmam sem volt, miként kellene viselkednem.

– Valójában nem olyan gyakoriak a nyilvános légyottok a Bujaság és a Torkosság házain kívül. Persze, alkalomadtán más hercegek is megvillantják kicsapongó természetüket, mint például Kapzsiság a játékbarlangjával, de nem olyan mértékben, mint az a két bizonyos ház. Őfelsége talán azt szeretné, ha biztos lehetnél benne, hogy tiszta fejjel választod őt. Talán nem volt bizonyos benne, hogy valóban ezt akarod, ezért távozott, mielőtt olyasmit tett volna, amiről úgy gondolta, hogy később megbánnád.

Egyre nőtt bennem a bosszúság.

– Szerintem elég egyértelmű jele volt a vágyaimnak, mikor felhúztam a szoknyámat. Ha véglegesíteni igyekszik a házassági köteléket, hát engem nem győzött meg arról, hogy ő valóban ezt akarná.

– Az alapján, amit elmondtál, úrnőm, úgy tűnik, nem a fizikai vonzalom a probléma.

Megtorpantam. Fogalmam sem volt, hogy ez az egész miért bosszantott fel ennyire. Függetlenül attól, ami az előző este történt, én továbbra sem akartam véglegesíteni a kötelékünket. Nem kellene felemésszen a gondolat, hogy talán ő is így érez. Különösen, amikor már most is száz másik dolog aggasztott. Például a rohamosan közeledő Farkas lakomája.

Leráztam magamról a bosszúságot, és folytattam a sétánkat a torony felé a barátommal.

– Hagyjuk is a hercegeket! Nem akarom, hogy a matróna meghalljon minket, és visszamondja Haragnak.

Fauna felnevetett.

– Megígérhetem neked, hogy ez valószínűleg sosem fog megtörténni.

– Feltételezem, az ellenségeskedésük nem új keletű.

– Egyáltalán nem. – Fauna egyszerre megállt, majd körbekémlelt. – A pletykák szerint évszázadokra visszanyúlik. Egyesek úgy mesélik, a matróna lányát megátkozták, és a herceg semmit sem tett, hogy megmentse.

– A lánya itt van a kastélyban?

– Éppen ez az… senki sem tudja. Vannak olyan találgatások, hogy őfelsége száműzte őt ebből a körből. Legalábbis egy időre. Lehetséges, hogy a matróna elment érte, és most rejtegeti valahol.

Valamiért libabőrös lettem a történet hallatán. A jajkiáltásokra gondoltam, ami a nőt és a kígyót ábrázoló szobor alól szállt fel. Nem tudtam elképzelni, hogy Harag úgy büntessen valakit, hogy mélyen a föld alá száműzi. De talán nem is ő volt, aki ezt tette.

Bár alig ismertem, nem kételkedtem abban, hogy a matróna képes lett volna ilyesmire. Különösen akkor, ha nem büntetésből, hanem a védelem érdekében tette.

Talán az a jajgató, nyomorult teremtmény, akit hallottam, az eltűnt lánya volt. És ha a matróna valóban visszahozta a lányát, hogy aztán elzárva tartsa, csak még kíváncsibb lettem, hogy vajon miért. Harag mindenről tudott, ami a körében történt, és nem hittem, hogy a matróna sokáig titokban tudná tartani előtte ezt a titkot. Ami azt jelentette, hogy egy másik herceg elől rejtegeti a lányát.

Újabb gyanú merült fel bennem. Ez a történet nagyon hasonlított egy másikhoz, amit korábban hallottam. Ahhoz a történethez, ami a la prima stregáról és a lányáról szólt. Úgy tartják, hogy az első boszorkány megátkozta az ördögöt, mert a lánya beleszeretett, és a szerelmesek nem voltak hajlandók lemondani egymásról.

Az átkok és mérgek matrónája valójában az első boszorkány?

Ha tényleg ő az, és megátkozta az ördögöt, akkor tudni akartam, jelenleg miért tartózkodik Harag kastélyában, valaki másnak adva ki magát. Harag biztosan ismeri a valódi kilétét. Ami azt is jelentette, hogy azzal is tisztában van, mit követett el a boszorkány a fivére ellen, és ez megmagyarázná a kölcsönös gyűlöletet és a múltjukat. De mégis miért őrizné meg Harag a matróna titkát, hacsak nem a boszorkány is ismer egyet az ő titkai közül? Ha ez volt a helyzet, akkor annak valami olyan gonosz rejtélynek kellett lennie, hogy Harag hajlandó volt alkut kötni még egy esküdt ellenséggel is.

Tekintettel arra, hogy mit tett azért, hogy engem megmentsen, ez nem is tűnt olyan hihetetlennek.

– Hold leánya. Lady Fauna. – Celestia már azelőtt kinyitotta az ajtót, hogy befejeztem volna a kopogást. Elnyomtam egy mosolyt. Harag nagyon mérges lenne, amiért nekünk bezzeg ilyen gyorsan válaszolt. – Miben lehetek a szolgálatotokra?

– Lenne néhány kérdésem. Az átkokról.

Úgy tűnt, ennek őszintén megörül.

– Természetesen. Jó helyre jöttél. Gyertek be!

Beléptem a toronyszobába, és azonnal megcsapott a gyógynövények és olajok kellemes illata. Elfojtottam a honvágyat, mert hirtelen eszembe juttatta Maria nonnát, ahogy varázsgyertyákat készít a kis családi konyhánkban. A családom biztonságban van. Én pedig befejezem, amit elterveztem, és aztán hazamegyek, hogy még több szép emléket szerezzek velük. Hamarosan.

Visszarántottam magam a jelenbe. Celestia átsétált a szobán, és könyveket meg edényeket pakolt le a kisszékekről, hogy helyet csináljon nekünk, és leülhessünk a munkaasztala köré. Miközben ezzel foglalatoskodott, a figyelmemet olyan tárgyak vonták magukra, amiket az első látogatásom során nem vettem észre.

A matróna gyűjteménye még több furcsa és különös dolgot foglalt magában. Pislogó szemekkel teli, dugóval lezárt üvegek, madárcsőrökkel teli kosarak, egy másik roskadásig tele karmokkal, egy harmadik pedig tollakkal. Mindenféle kenőcsökkel, balzsamokkal és krémekkel teli edények.

Egy kupac bőrkötésű könyv tetején egy madárkoponya pihent, amibe rúnákat véstek.

Észrevette, hogy mi keltette fel az érdeklődésemet, és felé biccentett.

– A hollók sok mindent szimbolizálnak. A halált, gyógyítást, termékenységet. A bölcsességet.

– És a rúnák? – Közelebb merészkedtem, de nem érintettem meg se a faragott jeleket, se a maradványokat. Ha a matróna volt az első boszorkány, elképzelhető volt, hogy ő varázsolta el a koponyákat, és küldte őket el nekem. Nem voltam biztos benne, hogy segíteni próbál-e, vagy teljesen mellélőttem az elméletemmel. Lehet, hogy pontosan az volt, akinek állította magát, én pedig olyan kirakósdarabkákat erőszakoltam egymásba, amik nem illettek össze. – Megelevenítik a koponyát?

– Nem. – Celestia gyanakvónak tűnő pillantást vetett rám. Ha ő tényleg az első boszorkány, akkor közvetlenül egy istennőtől született. Nem tudtam biztosan, ő is képes-e úgy olvasni az érzelmekben, mint Harag, de azért igyekeztem minél nyugodtabbnak maradni. – Akkor jelennek meg nekem, amikor a koponya felett meditálok. Belevésem, amit a holló láttatni akar velem. A bűvös jelek erős szövetségesei lehetnek azoknak, akiknek mágia van a vérében.

Fauna kényelmetlenül fészkelődött a helyén, tekintete a szoba túlsó oldalán láthatatlan erőktől zörgő üvegeken függött. Visszafordultam a matrónához, és lehalkítottam a hangom.

– Használhatók arra, hogy felerősítsék a Forrást?

– Boszorkányoknál igen. Azoknál, akik maguk a Forrás, nem. A bűvös jelek az ő esszenciájukból származnak.

– Azoknál, akik… úgy érted, az istennőknél.

Celestia bólintott, metsző tekintete az arcomat fürkészte.

Nonna legendái szerint az istennők voltak a hatalmunk eredeti forrása, ami az idők során egyre inkább felhígult az első boszorkány leszármazottaiban.

Alaposan szemügyre vettem az ezüst- és levendulaszín hajú nőt előttem. Az arcán halvány ráncok húzódtak, de nem lehetett egyértelműen megállapítani a korát.

Fauna említette, hogy az ellenségeskedésük Haraggal évszázadokra visszanyúlik, ami azt jelentette, hogy valószínűleg halhatatlan. A hajának lila árnyalata sem kerülte el a figyelmemet. Ugyanolyan színű volt, mint a Haraggal közös tetoválásom, és mint amikor az amulettemet megragadva luccicarét láttam, az embereket körülvevő halvány aurát.

Nem tudtam eldönteni, hogy az izgalom vagy a félelem járja át az ereimet.

– Tehát ha egy boszorkány a varázsigéihez bűvös jeleket használ, az növeli a varázslat erejét.

– Úgy van.

A pillantásom Faunára siklott, aki épp egy üstbe lesett hunyorogva.

– Lehetséges, hogy valaki elvarázsoljon egy koponyát, és üzenetet küldjön általa? Talán a pokol egyik hercege vagy egy boszorkány.

– Minden lehetséges; hogy valószínű-e, az már más kérdés. Akik ismerik a bűvös jeleket, talán képesek lehetnek ilyesmire. – Celestia intett, hogy üljek le. – Véstek a csontokra szimbólumokat? – Megráztam a fejem. – Akkor kétlem, hogy egy démonherceg vagy boszorkány érte a felelős. Valószínűleg olyasvalaki volt, aki sokkal közelebb áll a Forráshoz.

Mint például az első boszorkány. Egyenletesen lélegeztem, nem akartam, hogy bárki is felfigyeljen a felfokozott érzelmeimre. Ha Celestia volt az első boszorkány, és a lányát megátkozták, az azt jelentette, hogy az ördög első felesége mégsem halt meg. És ha valóban életben volt, akkor igazam volt abban is, hogy a boszorkányokat más okból gyilkolták meg a szigetemen.

Olyan okból, aminek semmi köze nem volt ahhoz, hogy az ördög menyasszonyt keresett magának.

A bosszúhoz viszont annál több.

– Lady Emilia? – Fauna hangja akasztotta meg zsongó gondolataimat. – Visszamegyünk a palota központjába?

– Igen. – Felálltam, majd megpördültem, hogy a matrónára nézzek.

– Még egy utolsó kérdés. Az Átokfa. Azt hallottam, hogy többet tesz a kívánságok teljesítésénél, hogy tudást is kínál. Miként tudna valaki információt szerezni kívánság vagy átok helyett?

Fauna hirtelen felém kapta a fejét, de nem törődtem vele. Celestia összehúzta a szemét.

– Vésd a fa törzsébe annak a valódi nevét, akiről információ után kutatsz. Aztán szakítsd le egy levelét. De nagyon vigyázz, mert a levelek törékenyek, mint az üveg. Amikor az igazságra vágysz, törd össze a levelet annak jelenlétében, akinek a nevét felírtad.

Az első boszorkányra gondoltam, a legendákra és mesékre, amiket továbbadtak nekünk. Soha egyik sem említette a nevét.

– És mit tegyek, ha nem vagyok biztos az illető valódi nevében? A titulusa is elég?

– A nevek hatalommal bírnak. A titulusok a hatalmat mutatják. Az egyiket könnyűszerrel lehet adni és elvenni, a másikat nem. – Celestia úgy mosolyodott el, hogy attól borsódzni kezdett a hátam. – Bármi egyéb kérdés, úrnőm?

Az, ahogyan kiejtette, hogy „úrnőm”, tökéletesen világossá tette a célzást. Tiszteletbeli cím volt, amit itt adtak nekem, és a démonbirodalmon kívül nem sokat jelentett. A nevemmel nem ez volt a helyzet. A keresztnevemtől eltekintve itt csak hercegnő vagy úrnő lehetek. Otthon, a szigetemen örökre Emilia Maria di Carlo maradnék, hacsak férjhez nem megyek. És akkor is csak a vezetéknevem változna, a keresztnevem soha.

– Nem, köszönöm. A beszélgetésünk igazán… informatív volt.

HUSZONÖT

Óvatosan a földre tettem egy újabb könyvet. A Menedékben voltam, Harag odalenti privát poklának mennyei megfelelőjében, ami jelen pillanatban úgy festett, mintha hurrikán söpört volna végig szivárványszínű polcain. Lekaptam egy újabb ősi kötetet, és lapozni kezdtem, ügyelve a sérülékeny lapokra.

A könyvek ebben a könyvtárban mind latinul voltak írva, így javarészt megértettem, mi állt bennük. Nem mintha ez sokat segített volna a helyzetemen.

– Vér és csont!

Újabb grimoár, újabb csalódás. Egyetlen feljegyzést sem találtam az első boszorkányról, bár ez lehet annak volt köszönhető, hogy nem tudtam az igazi nevét. Palermóban Harag valami olyasmit mondott, hogy „az első boszorkány, ahogy ti nevezitek”, ami azt jelentette, hogy a démonhercegek nem ezen a néven ismerték. Ha nem találok hamarosan valamit, kénytelen leszek megkérdezni Haragot. Amit több okból is inkább elkerültem volna. Először is, mert nem lehettem biztos benne, hogy nem próbálná-e meghiúsítani a rejtély felderítésére irányuló erőfeszítéseimet, ha tudja, hogy a la prima itt van, és rejtegeti őt.

Celestiáról szóló feljegyzések után is kutattam, de nem találtam említést az átkok és mérgek matrónájáról sem. Ha királyi gyógyító és egyben méregkeverő is volt, feltételeztem volna, hogy vannak róla udvari feljegyzések. Említések arról, hogy életeket mentett, vagy akár elvett.

De nem találtam semmit.

Mintha azon a toronyszobán kívül nem is létezett volna. Ez csak újabb bizonyítékul szolgált arra, hogy talán nem az, akinek állítja magát.

Lehuppantam a földre, a szoknyám szétterült körülöttem. Ma egy gyönyörű, tengerészkék és arany ruhát viseltem, aminek fűzőjét hímzett virágok díszítették. Megfelelően elegáns volt a hercegi démonudvar egy hölgye számára, és megfelelően kényelmes ahhoz, hogy órákat töltsek négykézláb a könyvtár egy sötét zugában, válaszok után kutatva.

Végiglapoztam egy meglehetősen vékony, jegyzetekkel és vázlatokkal teleírt naplót. Olyan démonokról szólt, amiket természetellenes módokon hoztak létre. Nem egészen alsóbbrendű démonok voltak, de közel álltak ahhoz. Ezek a lények az emberszerű megjelenéstől kezdve a természet és egy halandó keverékéig terjedtek. Megtorpantam az egyik illusztrációnál. Emberi alakja volt, de a bőre, mint a fakéreg, a szakálla moha, az ujjai és a végtagjai pedig különböző hosszúságú és szélességű ágak voltak.

A következő kép egy fiatalembert ábrázolt, hatalmas szarvasaganccsal. Egy másik pedig egy nőt, akinek hegyes füle és kosszarva volt, ami legörbült a válláig.

A feljegyzések balul sikerült varázsigékről és rontásokról szóltak, amik valódi rémálommá változtatták a halandókat. Világukból kiűzve és elátkozva idekerültek, ahol üldöztetéstől való félelem nélkül járhatták az alvilágot.

A könyv szerint a legtöbben szétszóródtak a démonbirodalomban, és olyan helyeken kötöttek ki, mint az északnyugatra található Halhatatlan Földek, meg a keleten húzódó hegyvonulat, a Kegyetlen Csúcsok.

Egy megjegyzés felkeltette a figyelmemet.

Az ősi félelem által létrehozott lények gyakran sóvárognak a vérre. Az életre szomjaznak, és az életnek nincs hatalmasabb jelképe a szívnél.

– Csodás. – Ők voltak a démonbirodalom vámpírjai.

Félretettem az illusztrációkkal teli naplót, és a következő grimoárt kezdtem átlapozni, fél füllel az ajtóra figyelve. Csak többoldalnyi jegyzetet láttam varázsigékről, bűbájokról és rontásokról. A könyvet a mellettem tornyosuló kupac tetejére ejtettem. Aztán a mellkasomhoz húztam a térdemet, és nekidőltem a könyvespolcnak.

Bármennyire is igyekeztem kiverni a fejemből a szíveken lakmározó lényeket, nem tudtam elhessegetni magamtól a testvérem megcsonkított testének emlékét.

Egyik este Palermóban Harag azt mondta, hogy Kevélység hitvesének is kitépték a szívét. Azt is hozzátette, hogy az első boszorkány a legsötétebb mágiát használta, hogy megfossza a lányát az erejétől, és ennek előre nem látott következményei lettek.

Mi van, ha a hiányzó szíve nem is a gyilkossági rituálé része volt? Mi van, ha ez a la prima tetteinek egyik következménye? Ráadásul ez egy módja is lehetett annak, hogy felszabadítsa őt a halandó élet korlátai alól. Halványan derengett, hogy nonna egyszer futólag említett valami ilyesmit.

Ha a la prima lányát csak megátkozták, de nem halt meg, akkor lehetséges volt, hogy ő az a szörnyeteg, aki ámokfutása során kitépte a boszorkányszíveket, és felfalta őket.

Talán az anyja elleni bosszú motiválta, amiért elrabolták tőle az embersége utolsó morzsáit, mikor megfosztották az erejétől. Ha az ördög volt az örök szerelme, talán beleőrült, és ezért ölt meg minden menyasszonyjelöltet, aki a helyére készült lépni.

Vagy talán a megoldás olyan egyszerű volt, mint ahogy azt az illusztrált napló állította: ha elveszítette az emberségét, talán mindazért sóvárgott szívek után, ami többé már nem volt az övé.

– Túl sok a talán, és kevés a határozott válasz.

Felálltam, és hátrahúztam a vállamat. Most, hogy egyedül voltam, úgy döntöttem, visszamegyek a matrónához, és egyenesen rákérdezek nála a gyanúmra. Ha valóban ő az első boszorkány, nem hittem, hogy ártana nekem. Oka volt annak, hogy elküldte az elvarázsolt koponyákat, és az nem az ijesztgetés volt. Talán a Hármas holdtükörről is tudna még mondani ezt-azt, és adhat néhány ötletet, hogy hol találhatom meg azt vagy a Kísértés kulcsát.

Odaérintettem a kezem a combomra erősített rejtett tőrhöz. És ha mégis megpróbálna bántani, nem adom meg magam küzdelem nélkül.

Az izgatottság pillanatok alatt a matróna toronyszobája elé repített. A csalódottságtól összeszorult az állkapcsom, ahogy letéptem az ajtóra ragasztott cetlit, és elolvastam a sietve lefirkantott üzenetet.

Lehetetlen volt eldönteni, hogy ezt szó szerint vagy átvitt értelemben értette. A matróna vagy néhány percen belül visszatér, vagy csak akkor, ha varázsige szólítja. Fogalmam sem volt, ez utóbbi mit is jelenthetett, de arra a valószínűtlen esetre, hogy hamarosan felbukkan, addig tébláboltam a tornya előtt, amíg hullani nem kezdett a hó, és fedezékbe nem kergetett.

Mindössze két lépést tettem a folyosón a lakosztályom felé, amikor furcsa érzés bizsergette meg a bőrömet. Harag a szobámba vezető ajtónak támaszkodott, tekintetét az arcomra szegezte. Lenyeltem a feltörő… bármi is volt ez az érzés, és kérdőn felvontam az egyik szemöldököm, ahogyan ő is tette már számtalanszor. Nem láttam, és nem is beszéltem vele a legutóbbi leckénk óta. És ez a látogatás nagyon nem volt kedvemre való.

Tisztes távolságra álltam meg tőle.

– Segíthetek?

– Azért vagyok itt, hogy ugyanezt kérdezzem tőled.

Nem fejtette ki bővebben, nekem pedig nem volt kedvem a szokásos „tégy fel ezer kérdést Haragnak, és kapj cserébe frusztráló válaszokat” nevű játékot játszani. Elindultam az ajtóm felé, arra számítva, hogy félreáll, és mélyen beszívtam a levegőt, amikor meg sem moccant. Keresztbe fontam a karom, és vártam.

Vagy megérezte, hogy nem fogok engedni, vagy megpróbált új haditervet kovácsolni, de végül taktikát váltott.

– A könyvtár romokban hever.

– Ez azért kissé túlzás. Elöl maradt néhány könyvkupac itt-ott az egyik részlegen. Este mindent visszateszek a helyére.

– Az első boszorkány után kutatsz.

– Érdekel a történelmem. Annak ő is része.

Elsötétült az arca. Még nem egészen mennydörgő, de határozottan viharos volt.

– Hazugság.

– Hogy mit keresek, az nem tartozik rád.

– Ebben a kastélyban rám tartozik minden. Különösen te.

– Nem faggatlak vagy kíváncsiskodok a terveidről. Cserébe elvárom ugyanezt a tiszteletet.

– Még akkor is, ha azért jöttem, hogy felajánljam a segítségemet?

– A legutolsó „leckénk” után az volt a benyomásom, hogy azt akarod, innentől kezdve vegyem a saját kezembe a dolgokat. Szó szerint.

Harag pillantása végigsiklott az alakomon. Úgy tűnt, mintha gondolatban újra lejátszaná a fegyvertermi légyottunkat, ahogy felhúzta a ruhámat a combomon, és úgy érintett és simogatott, mintha a gyönyöröm a sajátja lenne. Amikor ismét a szemembe nézett, nyomát sem láttam a forróságnak vagy annak az érzelemnek, ami az előbb a hatalmába kerítette. Távolságtartó volt, érzéketlen. Lassan fal emelkedett közöttünk. Nem tudtam megmondani, hogy a gyomromat a megkönnyebbülés marcangolta, vagy valami más.

– Három nap múlva indulunk Torkosság nemesi házába. Üzenj, ha előtte még szeretnél gyakorolni.

Távozásra készen megfordult, én pedig, az ördög átkára, utánaszóltam.

– Rendben! Találkozzunk a fegyverteremben éjfélkor. Tartunk egy utolsó leckét, mielőtt elkezdődik az igazi játék.

A megbeszéltnél közel fél órával korábban érkeztem a fegyverterembe. Meg akartam alapozni a leckénk hangulatának, és a ketyegő óra minden egyes ütésével egyre hevesebben dobolt a pulzusom. Ellenőriztem a tükörképemet egy különösen fényes pajzsban a falon, és megkönnyebbültem, hogy a külsőm még mindig kifogástalanul nézett ki, annak ellenére, hogy a bensőmben kaotikus állapotok uralkodtak.

Leráztam magamról az idegességet, és a terem közepére sétáltam.

Pontosan éjfélkor Harag belépett a terembe, és megtorpant a bejárattól nem messze. Az ajtó olyan csengéssel csukódott be, ami a hüvelyéből kicsúszó pengére emlékeztetett. Helyzethez illő hang volt, tekintettel a csatára, ami pillanatokon belül kitör közöttünk.

Harag végignézett a ruhámon – fekete, ejtett vállú felsőrészét halvány, gyöngyökből kirakott virágok és indák díszítették, és habos, sötét pezsgőszín szoknyáját az egyik oldalon felvágták, kicsivel a térdem fölé.

A pillantása megakadt a lábamon. A cipőmet kifejezetten ehhez a ruhához terveztettem, és meglehetősen biztos voltam benne, hogy a démonhercegnek is majdnem annyira tetszik, mint nekem.

Magas sarkú cipő volt, rajta egy csillogó fekete kígyóval, ami a bokámtól indulva feltekeredett a combomig. A kígyó nyelve ki volt öltve, de a ruhám félig eltakarta.

Ha Harag kíváncsi a teljes látványra, félre kellett húznia a szoknyámat az útból. A cipőt részben a kertben lévő szobor ihlette.

– Ma este a…

– …a kevélységen dolgozunk. – Elmosolyodtam, észrevéve, hogy sötét bogyólilára színezett ajkam is felkeltette az érdeklődését. Lassan körbepördültem. – Ezt a mai leckénkhez terveztettem, és kimondottan elégedett vagyok az eredménnyel. Ez az első alkalom, hogy valamit teljesen a képzeletem alapján alkottam meg.

– Gyönyörű.

– Tudom. – Rákacsintottam, és Harag meglepetésemre egyenesen felkacagott. – Szerintem egyszerűen tökéletes!

– Látom, a büszkeséged már teljesen felkészült a leckére. – A szemében valami sötét és veszélyes villant. – Kezdjünk hát neki!

– Ne fogd vissza magad, felség! Készen állok.

A mágia ezúttal olyan volt, mint egy apró gyöngyszem, ami végiggurul a vállam közt, és lecsúszik a gerincemen, kellemes és csábító érzéssel. Majdnem belehajoltam az érintésbe, de az utolsó pillanatban eszembe jutott eltaszítani magamtól, és arra koncentrálni, hogy falat emeljek magam és a démoni befolyás közé.

Mélyen belélegeztem, dagadt a mellem az örömtől. Sikerült ellenállnom Harag befolyásának, és még csak meg sem izzasztott. Eddig a kevélység leküzdése okozta messze a legkisebb nehézséget.

Pimasz vigyort villantottam rá, ahogy félig az árnyékok takarásában állt. Egy lépéssel sem jött beljebb a terembe; az ajtó mellett maradt, mint aki menekülésre kész. Épp ideje volt, hogy őt is kibillentsék az egyensúlyából. Mostanában valahányszor csak a közelemben volt, úgy éreztem, mintha a világom fékezhetetlenül kifordulna a tengelyéből.

– Ennél erősebben kell próbálkoznod. Már nem okoz túl nagy nehézséget ellenállnom neked.

– Igazán? – Derű csillogott a szemében. – Mintha egy kicsit büszke lennél.

Lazán megvontam a vállam.

– Nem büszke. Csak őszinte. Elég tisztességes tanár voltál, de a tanítványod kinőtte a leckéket. Elfogadom a vágyaimat. Örömmel állok elébe minden kihívásnak. Már nem félek a vereségtől. Azt hiszem, a fivéreidnek aggódniuk kellene.

– Ó?

– Természetesen. Nincs veszélyesebb egy nőnél, aki vállalja önmagát, és senki bocsánatát nem kéri. – Lassan végigmértem a démonherceget. – Hiszem, hogy erős vagyok, ezért az is vagyok. Nem e szerint az elv szerint élsz? Nos, én tudom, hogy erős vagyok. Tudom, hogy az erő sok forrásból származhat, és most már számos fegyver van az arzenálomban, felség. Ami azt illeti, ha úgy akarom, most is föléd kerekedhetek. És a változatosság kedvéért semmit sem tudnál tenni ellene.

– Elbizakodott. Kérkedő. Túlbecsült önkép. – Harag az ujján számolt. – Igazad van. Egyáltalán nem úgy hangzik, mintha a kevélység befolyása alatt állnál.

– Tudod, miben hiszek még? Azt hiszem, titokban tetszene, ha föléd kerekednék. Legalábbis bizonyos… helyzetekben.

Megfontolt, egyenletes léptekkel haladtam át a termen, a csípőmet ringatva. A szoknyám szétvált, felfedve a lábamra tekeredő kígyót.

Ha Harag leckére vágyott, tőlem olyat kap, amit nem felejt el egyhamar.

Nekidöntöttem a falnak, és az ajkam felfelé görbült, miközben egyik ujjamat végighúztam a mellkasán, majd követtem a gombok vonalát a nadrágjáig. Perverz démon. Már most fel volt izgatva. Felpillantottam rá, és figyelmesen néztem az arcát, ahogy a tenyeremet a dudorra csúsztattam. Élesen szívta be a levegőt. Követtem a kemény körvonalat a nadrágján, és a légzése szaporább lett.

A démonvarázslat, amit eddig használt, megtört és megszűnt körülöttem. Pont, ahogyan sejtettem. Harag személyes erkölcsi értékei megmutatkoztak minden egyes leckénk során, én pedig éberen figyeltem, és mindent megtanultam, amit csak tudtam, még akkor is, amikor képtelen voltam legyűrni a befolyását. A démonherceg soha nem használt mágiát, amikor a dolgok romantikus irányba fordultak.

– Emilia.

Inkább könyörgés volt, mint figyelmeztetés. Most vette csak igazán kezdetét a leckénk, miután a befolyása megszűnt rajtam. Odabújtam hozzá, a mellkasomat az övéhez préselve, és élveztem, ahogy a tekintete a dekoltázsomra terelődött. Pontosan tudtam, milyen szoros a fűzőm, és hogy az új pozíciónk nyújtja számára a legnagyszerűbb rálátást az adottságaimra. Úgy tűnt, erősen őrlődik aközött, hogy beteljen a látvánnyal, és az úriemberi modor fenntartása között. Ami nekem nem felelt meg. Azt akartam, hogy teljesen elveszítse az eszét.

Hirtelen olyan élénk és valóságszerű kép árasztotta el az érzékszerveimet, hogy összemosta a valóságot az illúzióval. Egy döbbenetes pillanatig egyszerre két helyen voltam.

Halk zene foszlányai zümmögtek, vonósok és zongoraszó, a hang tompán és kísértetiesen szűrődött át a falakon. Együtt osontunk ki titokban, távol a folyosó végén zajló parti harsány hangjaitól. Árnyékok rejtették, de elég gyorsan rám talált. A keze a mellemre simult a fűzőmön, csókjai követelőzők és birtoklók voltak. A szenvedélyem ugyanolyan hevesen égett, mint az övé. Az ajkát harapdáltam, ingereltem, hogy ugyanezt tegye. De ő valami jobbat tett. Lehúzta a ruhám felső részét, és incselkedő kezét a szájával helyettesítette.

A nadrágjába csúsztattam a kezem, ahol már keményen és türelmetlenül várt, majd elmosolyodtam, amikor az első simításomra szitkozódni kezdett. A számat a füléhez nyomtam.

– Csss. Meg fognak hallani minket!

Úgy fogtam a kezembe, mintha már százszor is megtettem volna. Pontosan tudtam, mit szeret, és hogyan okozhatom neki a legnagyobb gyönyört. A testét, a szívét; ugyanolyan jól ismertem őket, mint a sajátomat. Ezt a tudást most a magam javára használtam fel.

Úgy tűnt, nem bánja.

Számos pillanattal később megremegett alattam, a légzése szaggatottan és szaporán érkezett. Miután elmúlt a remegése, lábujjhegyre álltam, és hosszan, mélyen megcsókoltam.

– Találkozzunk a kertben ma éjjel, a boszorkányok órájában! Tudod, hogy hol.

Alig sikerült megigazítania a nadrágját, amikor elszaladtam, még egyszer, utoljára hátrapillantva a vállam felett, majd kisurrantam a sötét teremből.

Harag a nevemet szólította, és visszarántott a jelenbe. Soha nem volt még ilyen látomásom, és fogalmam sem volt, mit is gondoljak róla. Nem egészen olyan érzés volt, mint a démonbirodalom mágiája.

Inkább olyan volt, mint egy emlék.

Harag végigsimított az arcomon, a hangja halk volt.

– Emilia…

– Én…

Elléptem tőle, hogy megadjam magunknak a nagyon is szükséges távolságot, és alaposan megfontoltam a következő szavaimat. Úgy éreztem, mintha kezdeném elveszíteni a realitás talaját. Aggodalom ült ki az arcára, ezért minden erőmmel megpróbáltam újra magamra ölteni a büszkeségemet. Hogy előnyt kovácsoljak belőle.

Szándékosan lenéztem a nadrágjára; a vonzalomnak vagy a vágynak már nyoma sem volt. Úgy látszik, a megingásom nem maradt észrevétlen.

Metsző mosolyt villantottam.

– Úgy tűnik, a leckénknek vége.

Mielőtt lecsúszott volna a maszkom, sarkon pördültem, és kisétáltam az ajtón. Itt valami furcsaság volt történőben. És úgy tűnt, mindig az váltja ki, mikor Harag és én szenvedélyes helyzetekbe kerülünk.

Ha ezek emlékek voltak, és nem a démonbirodalom alkotta illúziók… akkor lehetséges, hogy felfedeztem Harag egy újabb titkát. Csak az volt a gond, hogy fogalmam sem volt, mindez hogyan lehetséges.

De az holtbiztos volt, hogy ki fogom deríteni.

HUSZONHAT

Hópelyhek lejtettek gonosz táncot az ablakom előtt.

A fagy úgy kúszott fel az ablaküvegen, mint a téli indák. A széles ablakpárkányon ültem, és kibámultam a friss hórétegbe burkolózott világra. Az éjszaka rohamosan közeledett, és mindent a kék mély árnyalataiba öltöztetett. Két nap telt el azóta, hogy utoljára láttam e kör hercegét. A látomásom után kerülni kezdtem, és még mindig nem tudtam, hogy az emlék volt-e, vagy káprázat. Olyasminek kellett lennie, amit a birodalom szült, de annyira valóságosnak éreztem, hogy nehéz volt lerázni magamról.

Az átkok és mérgek matrónája azóta sem tért még vissza, én pedig nem akartam senkivel sem megosztani, amit láttam vagy tapasztaltam. Azt reméltem, hogy talán készíthetne nekem egy főzetet, vagy esetleg tud valamilyen varázslatról, ami feloldja az igazságot, ami bennem rejlett.

Ha valóban egy emlék volt, akkor korábban már jártam a démonbirodalomban. És Harag és én… nem tudtam felfogni, hogyan csinálhatott úgy Palermóban, mintha nem ismert volna. Bár voltak pillanatok, amikor eltűnődtem, honnan tudott olyan dolgokról, amiket nem osztottam meg vele. Például, hogy hol lakom. Vagy a nevem. Azzal áltattam magam, hogy az újjászületés-varázslathoz volt valamiféle köze, illetve ahhoz, amiről akkor úgy hittem, hogy újjászületés-varázslat – azon az éjszakán, amikor megtámadott a viperida, rövid pillanatokra egymás elméjében voltunk.

Ez történt vajon most is? Lehetséges volt, hogy Harag emlékeibe pillantottam bele, és valaki mással láttam együtt. Talán a nő szemén keresztül tapasztaltam meg a dolgokat, az ő emlékeit éltem újra át. Tudtam, hogy a démonok képesek voltak embereket megszállni, de még sosem hallottam, hogy egy boszorkány ilyesmit tett volna. Bár ezen a ponton már semmi sem lepett volna meg.

Az elmúlt két napot azzal töltöttem, hogy megpróbáltam megfejteni a látomás minden egyes lehetséges jelentését. Egyetlen elmélet sem volt túl nagy badarság, mindent leírtam. Attól kezdve, hogy arra gondoltam, Harag talán Kevélység, egészen addig, hogy fontolóra vettem, talán én vagyok az első boszorkány, akit megátkoztak, hogy mindent elfelejtsek, büntetésül a tetteimért.

Egy idő után a látomás részletei kezdtek elmosódni, ami még jobban összezavart. Már nem tudtam felidézni, hogy tényleg Harag arcát láttam-e, vagy csak az a benyomásom támadt, hogy ő az.

Arra emlékeztem, hogy a szoba sötétségbe borult, és egy távoli parti hangját hallottam, de a szeretőm hangját nem tudtam felidézni. Hogy hangosan szitkozódott-e, amikor rátalált a beteljesülésre, vagy csak suttogott. És ha nem Harag volt velem a látomásban…

Kifújtam a levegőt, és a leheletem bepárásította az ablaküveget. Az még jobban bonyolítaná a helyzetet. Amikor ma este megérkezem a lakomára, lehetséges, hogy felismerem a szeretőmet abból az emlékből. Ha együtt táncolnánk, az vajon felszabadítana más, elrejtett emlékeket is?

Lepattantam az ablak párkányáról, és olvasgatni kezdtem a jegyzeteket, amiket az elvarázsolt koponyákról készítettem. Múlt, jelen, jövő, megtaláld. Korábban azt feltételeztem, hogy ez a Hármas holdtükörre utal, ami után Irigység is kutat. Most azon tűnődtem, vajon ennél többet is magában foglal-e.

A múltamba tartoztak ezek a látomások, vagy a jövőmbe? Ha a képek a jövőt mutatták, akkor talán a jóslathoz volt köze. Ahhoz a részéhez, ami azt mondta, helyrehozhatok egy szörnyű hibát.

Amikor Bujaság befolyása alatt voltam, éreztem annak a választásnak a lehetőségét, az egyensúlyt. Hogy mindenkit pusztulásra ítélhetnék, vagy helyrehozhatnék valamit. De mit?

Újra és újra visszatértem az ördög meggyilkolt hitveséhez. Lehetséges, hogy a szerelembe esés a kulcs az átok megtöréséhez? A felszínen igen egyszerűnek tűnt. De nem volt az. Őrülten bele kellene szeretnem Kevélységbe. És ahhoz arra lett volna szükség, hogy végérvényesen véget vessek a Haraggal kötött jegyességemnek.

– Istennő segíts meg, ez kész katasztrófa!

Kevélység ott lesz a lakomán. Ha ő volt a titokzatos szerető a látomásomban, és ha az a múltba tartozott, nem pedig a jövőbe, akkor teljesen lehetséges, hogy egyikünk sem tudja majd letagadni a perzselő vonzalmat, amikor személyesen is találkozunk. Ami megrémített.

Ha valóban a múltat láttam… akkor az azt jelentené, hogy már Kevélység felesége vagyok. Talán ahhoz, hogy megtörjem az átkot, újra bele kellett szeretnem, anélkül, hogy bármire emlékeznénk kettőnkről.

Olyan nevetséges egy elmélet, hogy talán még igaz is lehet. És ez lehetett akkor az igazi oka, hogy Kevélység nem hívatott a körébe. Talán mélyebb indoka volt, mint a véletlen eljegyzésem Haraggal.

Anélkül, hogy tudtam volna, mit tettem, talán összetörtem Kevélység szívét, és mindannyiukat elátkoztam azzal, hogy a rossz fivért választottam. Ez magyarázatot adna arra, miért gyűlölt úgy Harag, amikor először megidéztem őt, és miért követelte, hogy fordítsam vissza a varázslatot, mielőtt még túl késő lenne.

A lakosztályom ajtaján felhangzó kopogás zökkentett ki a merengésből.

– Gyere be!

Harlow sietve meghajolt, majd felém nyújtott egy ruhazsákot.

– A suszter hamarosan elkészül a cipőjével. Szeretné, hogy kikészítsem a ruháját?

– Igen, kérlek.

Az aggodalmaim közepette teljesen elvesztettem az időérzékemet. Egy órán belül elindulunk a Torkosság házába. A mai volt az első estéje a három éjszakán át tartó Farkas lakomájának, egy olyan eseménynek, amit legszívesebben messziről elkerültem volna, ha nem lenne a potenciális információk tárháza. De a gondolattól, hogy kiszakítják belőlem a legnagyobb félelmemet, háromszor olyan gyorsan vert a szívem.

Eleinte attól tartottam, hogy a legnagyobb félelmem az, hogy lelepleződik a titkos bosszúhadjáratom. Most viszont már lehetett a szobor alatt jajveszékelő lény, az, hogy a családom elpusztul az ellenségeink keze által, hogy örökre elveszítettem a mágiámat, vagy annak a lehetősége, hogy az emlékeimet ellopták, és az élet, amit éltem, csak hazugság volt.

A legnagyobb félelmem úgy körözött körülöttem, mint a halál és a végzet ómenje.

Nem hagyott nyugodni a gondolat, hogy én vagyok az ördög hitvese, és nem gyilkoltak meg – megátkoztak, hogy mindent elfelejtsek. Nyirkos lett a tenyerem. Az lehetetlenség volt, hogy ez igaz legyen.

Mégis végig kísértett a gondolat, mialatt az esti nyitóünnepségre készülődtem. Igaz vagy sem, ha nem tudom elnyomni magamban ezt a félelmet, minden ellenségem és az összes alattvalójuk előtt fel fogják fedni. Nemcsak hogy megalázó lenne, hanem azt is jelezné, hogy nem hagytam magam mögött a múltat, amikor eladtam a lelkemet, és most is azon fáradoztam, hogy az egyiküket elpusztítsam.

Ha a démonhercegek korábban gyanakodtak arra, hogy milyen okból jöttem ide, azon sejtéseik most mind megerősítést nyernének. És nem akartam tudni, mit tennének megtorlásul.

Kihúzott vállal és emelt fővel ereszkedtem le a lépcsőn. Arra számítottam, hogy Faunával és Anirral fogok találkozni. Ehelyett a harag hercege várt, pusztító szándékkal kiöltözve, és a szemét egyenesen rám szegezte. Az öltözékemhez nem a háza egyik jellegzetes színét választottam. De nem tűnt úgy, mintha fanyalogna a vörös bársonyruhára vagy arra, ahogyan az idomaimra tapadt, mielőtt hosszú szoknyája a földre omlott.

Sőt, majdnem elvétettem egy lépcsőfokot, amikor észrevettem az inge színét. A fekete mellény és fecskefarkú öltönykabát rétegei közül mély, incselkedő vörösáfonya-szín kandikált ki. Vagy Harlow, vagy a varrónő informálhatta az öltözékemről.

Leértem a lépcső legaljára, és lassan körbeforogtam. A cipőm ugyanazon kígyós terv alapján készült, mint amit néhány nappal korábban viseltem, de fekete helyett mélyarany volt. Ez volt az egyetlen tisztelgésem a jelenlegi bűnöm háza előtt. Függetlenül attól, hogy az elméleteim közül igaz volt-e bármelyik, ebben a valóságban, önmagamnak e változataként itt éreztem jól magam. Nem volt értelme tagadni, hogy a harag bűnével nagyobb összhangban álltam, mint bármelyik másikkal.

– Nos? – kérdeztem. – Hogy festek?

Harag tekintete a bűnös ígéret árnyékává sötétült.

– Gyanítom, hogy tudod.

– Mégis szeretném hallani.

– Mint a megtestesült veszedelem.

– Igen hatalmas dicséret a Gonoszok egyikétől. – Körbepillantottam az üres előcsarnokban. Csend állt be köztünk, ami nem segített csillapítani a növekvő idegességemet. Minél inkább igyekeztem nem az elméleteimen tépelődni, annál jobban kísértettek. – Hol van Fauna és Anir?

– Mostanra már lassan Torkosságnál.

– Ki csatlakozik még hozzánk?

– Senki. – A karját nyújtotta felém. Kíváncsi voltam, azzal tisztában van-e, hogy ő is úgy néz ki, mint a veszedelem. És a kísértés. De ha Kevélység volt a férfi a látomásomban, mielőtt még az éjszaka véget ér, Haragra nézni olyan lesz, mint egy kedves emlékre gondolni. Valami összeszorult a bensőmben a gondolatra. – Ma este a hintómmal utazunk. Udvariatlanságnak számít, ha transvenio varázslattal érkezünk a lakomára.

Belekaroltam, és kisétáltunk a sötéten magasodó kétszárnyú ajtón.

Odakint várakozott a járművünk, aminek tetejére porcukorként tapadt a hó. Harag hintója sötétebb volt, mint az éjszaka, és aranyszemcsék csillogtak a lakkozott fényezés alatt. Kocsist nem láttam, csak a lovakat.

– Te fogod hajtani a hintót?

– Nem. A hatalmam fogja irányítani.

– A transvenio udvariatlanság, de mágiával kormányozni egy hintót nem az? – Megráztam a fejem. – Ha ezer évig élek is, akkor sem fogom megérteni ezeket a nevetséges démoni szabályokat.

A négy ébenfekete paripa a levegőt szimatolta, vörös szemük volt az egyetlen jele annak, hogy nem egészen olyanok, mint a halandók világában található lovak. Harag nekilátott, hogy ellenőrizze a kantárjukat, és csettintett egyet a nyelvével, amikor az egyik pokoli ló felé kapott.

Gyorsan szívtam be a levegőt. Tévedtem. Nem a szemük volt az egyetlen, ami megkülönböztette őket. Csillogó fémfogaik jelezték, hogy inkább ragadozók, mint egyszerű lovak. A pokolparipa ismét felé kapott, még határozottabban.

– Csak óvatosan, Halál!

– Istennő adj erőt! – Szemügyre vettem a másik három fenevadat. – Éhínség, Dögvész és Háború, ha jól sejtem. – Harag vigyora kellő megerősítés volt, ahogy hátrapillantott a válla felett. – Nem hiszem el, hogy a négy lovasról nevezted el őket, de közben nem is lep meg túlságosan.

Odasétált, ahol várakoztam, aztán besegített a hintóba.

– Talán nem pusztán a nevüket kapták róluk.

Harag elhelyezkedett velem szemben a puha bársonyülésen, arcán önelégült kifejezés ült, miközben lassan felfogtam a szavait. Egy gyors koppantás a plafonon, és már indultunk is.

A kerekek csattogni kezdtek a kövön, de a zajt és a rázkódást tompították a jól kipárnázott ülések és a kényelmes, vastag szőnyegek. Soha nem ültem még ilyen fényűző járműben. Bár ócskában sem. Azelőtt, hogy a Követtel utaztam volna, a kocsikázáshoz legközelebb egy bricskával kerültem.

Összevontam a szemöldököm. Ez mégsem lehetett igaz… miután kiszálltunk a hajóból, lovas kocsival kellett, hogy utazzunk, amikor meglátogattuk nonna barátját Észak-Olaszországban. Csakhogy nem igazán tudtam felidézni, hogyan is jutottunk el oda.

Harag engem figyelt.

– Úgy nézel ki, mintha egy bosszantó talányon törnéd a fejed.

Megrántottam az egyik vállamat.

– Azt hiszem, leginkább az idegesség teszi.

– A fesztivál félelemceremóniája miatt?

– Amiatt és minden más miatt is. Hogy találkozom a fivéreiddel. Hogy táncolnom kell.

Egy ideig csendben volt. Nem hittem, hogy számított ilyen őszinteségre, és most nem tudta, hogyan tovább. Végül előrehajolt.

– Nem esik bántódásod. Nem fogom megengedni.

– Talán a fivéreidért kellene aggódnod.

– Ha elég ostobák ahhoz, hogy felszítsák a dühödet, megérdemlik, hogy érezzék a lángját.

Rámosolyogtam.

– És te mégis folyton gyufát dobsz a petróleumra.

– A harag és a düh a választott bűneim. Nekem tetszik a temperamentumod.

Miután meghatározhatatlan ideig ereszkedtünk és emelkedtünk egyik hegyről le és a másikon fel, a hintónk hirtelen megállt. Harag kikémlelt az ablakon, arcára ismét gondosan felöltötte azt a fagyos, engesztelhetetlen maszkot.

– Megérkeztünk. – A kilincsért nyúlt, majd megtorpant. Izmai megfeszültek tökéletesen szabott öltönye alatt. Egyszer megrázta a fejét, aztán rám nézett. – Ha netalántán partnerre lesz szükséged, én táncolok veled.

Mielőtt mondhattam volna valamit, kilökte az ajtót, és kiszállt a hintóból. Az árnyékokból előbukkant a keze, és az enyémre várt. Adtam magamnak egy pillanatot, hogy rendezzem az érzelmeimet. Nem hazudtam Haragnak az idegességem forrását illetően, de nem is soroltam fel az összes okot, ami miatt úgy kalapált a szívem. Most lehetőségem nyílik szóba elegyedni a pokol mindegyik démonhercegével. És minden valószínűség szerint az egyikük az, aki kitervelte az ikertestvérem meggyilkolását.

A következő néhány nap során vagy sok mindent nyerek, vagy sokat veszítek. És ha a testvérem gyilkosa itt van, nem lehetett tudni, hogy az én szívemet is megpróbálja-e kitépni a mellkasomból.

De ha már az életemért kellett harcba indulnom, legalább Harag mellettem volt.

Ujjai szorosabban fonódtak az enyém köré, ahogy kiléptem a hintóból, és először pillantottam meg a Torkosság házát. Hatalmas volt, még ha szokatlan tervezésű is. Nyitott római teraszok kereszteződtek a kastélyban magas, boltíves ablakokkal és középkori tornyokkal. Egy meredek hegycsúcs oldalába épült, és úgy festett, mintha egyenesen egy gótikus tündérmeséből elevenedett volna meg.

– Készülj fel! – Harag felkísért egy kisebb lépcsősoron, és megállt a kastély előkelő bejárata előtt. – A fivérem kicsapongó természete nem ismer határokat.

Elállt a szavam, amikor besétáltunk a Torkosság házába. A kör hercege egyáltalán nem rejtette véka alá névadó bűnét vagy vétkeit. Rögtön, ahogy a kastély fogadócsarnokába léptünk, a legbotrányosabb jelenet fogadott minket, aminek valaha szemtanúja voltam.

Eltéveszthetetlen módon egy akkora asztal kapott itt helyet, ami négy túlméretezett matraccal vetekedett, és arra kényszerítette a vendégeket, hogy átpréseljék magukat mellette, ha be akartak jutni a kastélyba. Az asztalt nem étel vagy bor borította. Hanem szeretők. Némelyek olyan tevékenységekkel voltak elfoglalva, amikről még csak nem is álmodtam.

Az egyik végén egy nő feküdt meztelenül, széttárt lábakkal, miközben egy férfi csokoládészószt csorgatott a mellére, végig a hasán és a lába közé. Félrehajította a kancsót, térdre vetette magát, és lakmározni kezdett. Nem volt benne semmi romantika, semmi csábítás. Csak nyers, állatias éhség. Nem mintha a nőnek bármi kifogása lett volna ellene.

Pillantásom az asztal ellenkező végére ugrott, ahol egy fiatalember heverészett egyik karját a feje mögé hajtva, és nézte, ahogy partnere tejszínhabot szopogat a merevedéséről, miközben egy harmadik szerető a nőbe hatol, ahogy az négykézláb előrehajolt. Lángolt az arcom az erotikus jelenet láttán.

Mielőtt megtudtam volna, hogy nem Kevélység a jegyesem, Harag említette, hogy a fivére szeretőket hívna az ágyunkba. Most már értettem, mire gondolt. Azt is kristálytisztán értettem, hogy Fauna pontosan mire utalt, amikor arról érdeklődött, hogy a számat Haragra helyeztem-e.

– A fivérem szereti sokkolni a vendégeit rögtön érkezésükkor. – Harag fülemnél duruzsoló halk hangjától végigfutott a hátamon a borzongás. – Az alattvalói túlságosan is szívesen vesznek részt a kedvenc bűneiben. A szeretők itt mind azt akarják, hogy nézzék őket. Arra vágynak, hogy a gyönyörükön élvezkedjünk. A figyelmünk táplálja őket, ahogy az aktusaik pedig minket táplálnak. De nem fog ez várni az egész Házban.

Harag keze a hátamon nem mozdította ki a lábam onnan, ahol földbe gyökerezett.

– Torkosság befolyása kényszerít majd erre? Mindenki előtt?

Harag követte a tekintetemet, saját arckifejezése kifürkészhetetlen volt.

– Nem.

Lopva a mellettem álló démont tanulmányoztam. Teljesen hidegen hagyták a meztelen testek, a nyögések és sóhajok. Akár bútorokat is nézhetett volna, konstatálva, hogy azért vannak, hogy az ember leüljön rájuk, de nem érdemeltek többet egy futó pillantásnál. Ugyanez nem volt elmondható rólam. Elszakítottam a figyelmemet onnan, ahol a férfi lázas lelkesedéssel nyalogatott és szopogatott.

– Hogyan lehetsz biztos benne? Bujaságnak sikerült a befolyása alá vonnia. És Irigységnek is. Biztosra veszem, hogy a fivéred rávehetne, hogy azt csináljak, amit csak akar, és azzal, akivel csak akarja, hogy csináljam. Talán mégsem gyakoroltunk eleget. Talán…

– Lélegezz! Senki sem fog hozzád érni, amíg itt vagyunk, Emilia. Az háborús cselekedetnek minősülne, és mi mindannyian az ideiglenes béke szándékával gyűltünk itt össze. Te a Harag házához tartozol. Ha ezt elfelejtik, én örömmel fogom őket emlékeztetni rá.

Egy pillantás a zord arcvonásaira alátámasztotta az ígéretét. Nem volt kétségem afelől, hogy ez a démonherceg végtagról végtagra tépne szét valakit, aki egy ujjal is hozzám ér a beleegyezésem nélkül. Akartam ezt a fajta hatalmat. A saját erőm által akartam biztonságban tudni magam, és esküdni mertem volna, hogy ez egyszer így volt. Talán ezért éreztem olyan heves féltékenységet, amikor először találkoztam Irigységgel, és a herceg használta rajtam a befolyását. Vágytam arra a hatalomra, amivel megvédhetem magamat és a szeretteimet.

A tekintetem visszatévedt oda, ahol a férfi a nő combjai között térdepelt. Most már a szájával és a kezével egyszerre kényeztette. Egy másik női szerető a mellkasához hajolt, és tejszínhabbal kente össze, aztán tisztára nyalta a bőrét, és újabb adaggal pótolta.

Torkosság sokkolni szándékozott a vendégeit, felkavarni őket. Csakhogy a legtöbben ebből a birodalomból származtak, és valószínűleg jóval több erkölcstelenséget láttak már életükben. Nem, ez az élőkép nem az összes vendégének szólt. Csak nekem. Hogy elbizonytalanítsa a halandó díszvendéget, még jóval azelőtt, hogy egyáltalán belépek a báltermébe.

És majdnem sikerrel is járt.

A meztelenség, a szexuális élvezetet kereső emberek – bármennyire is próbáltam túllépni rajtuk, a halandó gondolkodásmódot, ami szerint ezek helytelen és szégyenletes dolgok, nagyon nehéz volt levedleni. Újra és újra sokkoltak és zavarba hoztak, mert mélyen legbelül még mindig aggódtam, hogy tönkretehet egy emberi mércével mért botrány. De mindenekfelett azon aggódtam, hogy mások mit fognak gondolni.

Elég volt. Elegem volt abból, hogy mindig régi félelmekbe esek vissza. Egyenesen odamentem az asztalhoz, és beledugtam az ujjam egy tál tejszínhabba, majd lassan Harag felé fordultam, és lenyalogattam. Az arckifejezésében most már nem volt semmi, ami unalomról vagy érdektelenségről árulkodott. Minden mozdulatot úgy követett a szemével, mintha az emlékezetébe akarná vésni.

Egy pincér jelent meg, kezében egy tálcányi pezsgőspohárral.

Apró, ravasz mosolyt villantottam Harag felé, és felkaptam egy pohár csillogó démonbogyóbort.

– Éljen a megbotránkozás!

Meg sem vártam a válaszát, sarkon fordultam, és elsétáltam a szeretőkkel teli asztal mellett.

Mire beléptem a Farkas lakomájára, és a hírnök kikiáltotta a nevemet, meggyőztem magam, hogy én vagyok a legfélelmetesebb lény a teremben.

HUSZONHÉT

A torkosság hercege egyáltalán nem olyan volt, mint amire számítottam. Nem a trónján ücsörgött, nem keltette az unottság látszatát, és nem áradt belőle a nemesi arrogancia. A kinézetében sem volt semmi különösebben veszélyes. Leszámítva azt a fenyegetést, amit a szívekre jelentett.

Dús keblű hölgyek társaságában állt egy kút mellett, amiből szesz folyt, és titkos mosoly játszadozott buja szája sarkában. A herceg odahajolt, és mindegyik partnere fülébe súgott valamit. A nevetésük érzéki volt, tele gonosz ígéretekkel.

Felvontam a szemöldököm, ahogy felváltva gyengéden megharapdálta a nyakukat. Micsoda kujon! És úgy tűnt, imádják érte.

Termetre nem volt olyan magas, mint Harag, de a válla széles volt, a csípője keskeny, és a combja vastagsága azt sugallta, hogy a szederlila öltönye alatt kidolgozott test rejtőzik.

Lazán összeborzolt barna hajában arany és vörös árnyalatok jelentek meg, ha úgy vetült rá a fény, bár itt a félhomály nem sok időre engedett fel. Bronzkoronát viselt, amibe sokszínű drágaköveket fogtak. Torkosság szeme a zöld, az arany és a barna ragyogó árnyalatainak keveréke volt. Mindhárom a dominanciáért versengett, mindhárom a saját szépségének hódolt.

És most a tekintete arra a pontra szegeződött, ahol Harag és én álltunk. Felvonta az egyik szemöldökét.

– Testvérem! Gyere, ismerd meg a legújabb barátaimat, Drusillát és Lucindát. Egy hallatlanul érdekes történetet meséltek épp!

– Ebben nem kételkedem. – Harag modortalansága úgy tűnt, rajtam kívül senkit sem lepett meg. Egyik kezét a derekamra tette. – A feleségem, Emilia di Carlo.

Torkosság figyelme felém fordult. Az orra úgy nézett ki, mintha egyszer-kétszer már eltört volna, de ez a tökéletlenség csak még érdekesebbé tette. A tekintete végigsiklott rajtam, és fellángolt benne a huncutság szikrája.

– Leendő feleség, ha jól tudom.

– Valójában – vágtam közbe – még nem döntöttem el, hogy elfogadom-e a köteléket.

– Hallod ezt, testvérem? – Torkosság ellépett a beszélgetőtársaitól, és átkarolta Harag vállát. – Még van számomra remény!

– Ha csak egy ujjal is hozzáérsz a kifejezett engedélye nélkül, kibelez téged. – Harag felkapott egy pohár démonbogyóbort egy arra járó felszolgáló tálcájáról, és belekortyolt, maga volt a laza elegancia. – Már megkértem, hogy tartózkodjon az erőszaktól a látogatásunk alatt, de a helyedben én nem kísérteném a dühét.

A fivérek hosszan összenéztek. Harag lényegében besétált, és megszabta a saját szabályait a fivére nemesi udvarában. Épp úgy, ahogy azt Irigység bűnének házában is tette.

Kész csoda volt, hogy Torkosság még csak a szemöldökét sem vonta fel Harag arcátlanságára.

– Szóval erőszakos kis boszorkány vagy?

– Vannak jó pillanataim, felség.

Nevetése telt és dallamos volt.

– Ez megmagyarázza, mivel keltetted fel ennek a figyelmét itt. – Közelebb hajolt hozzám, és színpadias suttogással folytatta, komoly hangon, mintha súlyos titkot osztana meg velem. – Haragnak olthatatlan a szomja a dühre. Bár az élvezetét sosem viszi túlzásba. Mindenki legnagyobb megrökönyödésére. – Harag nem viszonozta a fivére mosolyát, ami e kör hercegét csak még jobban mulattatta. – Talán mindannyiunkat meglepsz, drága testvérem! Lehet, hogy ez lesz az év, amikor mégiscsak kiengeded a gőzt. Alulmúlod az elvárásainkat. Végre egyszer telehabzsolod magad egy kis szórakozással.

– Légy hálás, hogy nem viszem túlzásba azt, ami nekem szórakozás, testvérem.

– Nos, a vadászat hajnalban kezdődik, úgyhogy felnyergelheted a pokolparipád, és majd a hajszán szabadjára engedheted harcos szellemed. – Torkosság pillantása rám siklott, bajkeverő vigyorral az ajkán. – Te is, Lady Emilia. Lássuk, téged is ugyanúgy megihlet-e a vérszomj!

– Én nem lovagolok.

– Nem? – A szeme derűsen csillant. – Akkor én itt maradok veled. Amíg ők bajt kevernek, mi is biztosan megtaláljuk a magunkét.

Bármilyen könnyedség lengte is addig körbe Torkosságot, az egy pillanat alatt eltűnt, és átadta helyét egy fagyos pillantásnak. Követtem a tekintetét, és meglepődve konstatáltam, hogy gyűlöletének tárgya egy gyönyörű és elegáns nemes hölgy volt. Halványkék haját a tisztességes angol hölgyek stílusában tűzték fel, elegáns ruháját pedig nyakig begombolta. Könyékig érő, kecskebőr kesztyűt viselt, és az arcára kiült az undor, ahogy a terem másik végéből megpillantotta a házigazdát. Odahajolt a kísérőjéhez, és suttogott valamit, amin a másik nemes hölgy kacarászni kezdett.

– Ha megbocsátotok. – Torkosság hangulata még jobban elkomorodott. – Hívatlan vendég tette be a lábát közénk.

A herceg egyetlen szó nélkül elindult a kuncogó hölgyek felé.

Haraghoz fordultam.

– Mi volt ez az egész?

– A nő egy újságíró a Változó-szigetekről. És szinte sosincs hízelgő mondanivalója a birodalom uralkodóit illetően. Torkossággal szemben különösen rosszindulatú.

Visszagondoltam a szeretőkre az asztalon.

– És feltételezem, nem kedveli a fivéred túlzásba vitt élvezeteinek megnyilvánulásait.

– Épp ellenkezőleg. – Harag szájának egyik sarka felfelé görbült. – Torkosság legutóbbi összejöveteléről azt írta, hogy „tökéletesen hétköznapi és teljesen mesterkélt. Egy kiszámítható, ihlettelen este.”

– Nem hiszem el, hogy ezt megjegyezted!

– A fivérem olyan gyakran idézte, elfelejteni sem tudnám. Torkosság nagyon dühös volt. Azóta a lehető legpazarabb, szélsőségesen túlzásba vitt, legzüllöttebb partikat rendezi.

– Meg akarja neki mutatni.

– Ezt is, és mást is, kétségtelenül.

Nem tudtam megállni, hogy el ne mosolyodjak.

– A gyűlölet egyesek számára erős afrodiziákum.

– Valóban az. – Harag pillantása röviden elidőzött az ajkamon. – Szeretnél körbesétálni a gyönyörkertben, vagy inkább berendezkednél a szobádban?

Eszembe jutott, mit mesélt Fauna az alkonykertről, és a gyomrom ideges bukfencet vetett. Ha Haraggal most megszöknénk, lemaradnék az alkalomról, hogy találkozzak a családja többi tagjával.

Arról nem is beszélve, hogy nem voltam benne biztos, mennyire bölcs ötlet kettesben maradni vele valahol, ahol a csábítást nyilvánosan kínálják fel.

Mintha csak az elmémből olvasta volna ki a gondolatot, halkan hozzátette:

– Kevélység a holnapi álarcosbálon teszi meg látványos belépőjét. Restség közvetlenül a félelemceremónia előtt fog besurranni. Kapzsiság és Irigység pedig stílusos késéssel érkeznek majd meg a ma este folyamán.

– És Bujaság?

– Gondolom, itt van valahol, és a bűnének hódol. Bár általában mások boldogságát szívja el a hatalma növeléséhez, ha felajánlják, ő is kiveszi részét a testi kísértésekből. A hasonló partik több szempontból is táplálják a bűnét.

A veranda felé pillantottam, ahol a kitárt ajtókon keresztül hópelyheket fújt be a hideg szellő a kertekből. Apró, pislákoló ezüstgömbök lebegtek a sötétben.

Az okosabb döntés az lett volna, ha visszavonulok a hálószobámba, ehelyett azon kaptam magam, hogy azt mondom:

– Tegyünk egy gyors sétát a kertben!

Nem meglepő módon Torkosság elképzelése a „gyönyörkertről” meglehetősen szó szerinti volt. Szeretők mellett sétáltunk el, akiket alig rejtettek az árnyékok, csupasz bőrük egymáshoz csapódó hangjai és a halk nyögdécselés furcsán kísérteties szimfóniát alkottak. Mindent elkövettem, hogy csakis az előttünk lévő, fáklyákkal megvilágított ösvényt nézzem, nem mertem a sövény közelében vonagló árnyakat fürkészni.

Harag, mint mindig, most is közömbösnek tűnt.

– Te jártál már a kertben? – Azonnal azt kívántam, bár ne kérdeztem volna meg.

– Igen. – Oldalpillantást vetett rám. – Mindig átfésülöm a terepet, hogy megbizonyosodjak róla, nem rejtőzik sehol fenyegetés.

Szinte parancsszóra egy nő a szeretője nevét kiáltotta.

– Hát persze. – A szememet forgattam. – Tényleg úgy hangzik, mintha sok veszély leselkedne itt.

– Rejtett seregek, nemkívánatos vendégek, titkos találkozók ármánykodó házak között. – Harag közelebb hajolt, és lehalkította a hangját. – Sok minden történhet a sötétben, úrnőm.

– Ebben nem téved! – A bujaság hercegének vigyora majdhogynem egy macskáéra emlékeztetett, amikor kilépett elénk az ösvényre, és nagyot nyújtózott, felfedve a nadrágja fölött egy darabka aranyló bőrt. Szénszínű szeme magába szívta a látványomat, majd érdeklődését vesztve ki is köpött. – Üdv újra, kedveském!

– Bujaság. – Annak ellenére, hogy egy belső hang győzködni próbált, hogy eredjek futásnak, kitartottam. Minden érzékszervem felerősödött, ahogy vártam léleksorvasztó befolyásának első cirógatását. – Mondanám, hogy örülök, hogy újra látlak, de…

Megrántottam az egyik vállam, és a végét kimondatlanul hagytam.

– Ezt orvosolnom kell! De csak később. – A fivéréhez fordult. Az arcán nem láttam harag nyomát vagy a megtorlás villanását. Amennyire én tudtam, amikor utoljára látták egymást, Harag egy tőrt döfött Bujaság mellkasába. – Beszélnünk kell. Négyszemközt.

Harag egy pillanatig tétovázott, majd bólintott. Odafordult hozzám.

– Később meglátogatlak a szobádban. Hacsak nem akarod, hogy most odakísérjelek.

– Nem. – Megráztam a fejem, hálás voltam az ürügyért, hogy otthagyhatom Bujaságot és gonosz befolyását. – Biztos vagyok benne, hogy egyedül is visszatalálok.

Harag bólintott, de nem indult el a fivére után. Magamon éreztem a tekintetét, amíg be nem fordultam a sarkon. A következő ösvény felénél járva egy inas jelent meg előttem. A találkozónk kétségkívül Harag jóvoltából történt.

– Lady Emilia, ha követne! Elkísérem a szobájáig.

Miután elhelyezkedtem a fényűzően berendezett lakosztályban – minden kobaltkék és ezüst volt, és csak úgy üvöltött róla a túlzott luxus –, az ágyam szélén ülve várakoztam, úgy tűnt, hosszú órákig. Erősen fülelve, hogy meghallom-e Harag halk kopogtatását az ajtómon.

De soha nem hangzott fel.

Először aggódni kezdtem, hogy Bujaság lesújtott rá, bosszúból azért, ami Palermóban történt köztük. Aztán egy újfajta aggodalom ütötte fel bennem a fejét. Egy olyan házban szálltunk meg, amin a kicsapongás uralkodott. Ha Harag nem ért el az ágyába, azon tűnődtem, ez vajon azt jelentette-e, hogy valaki más ágyába zuhant.

Lebámultam az üzenetre, ami jóval éjfél után érkezett. Kobaltkék papír és platina tinta – a pergamen vastag és fényűző.

Semmi nem utalt arra, hogy ki a feladó, hogy mit találok, ha elfogadom a meghívást, vagy hogy milyen bajt invitálok ezáltal a már így is bonyolult életembe. A kézírás nem Haragé volt, aki azóta sem bukkant fel.

Figyelembe véve a papír és a tinta gazdagságát, úgy sejtettem, Torkosság írta, de megvolt rá az esély, hogy valamelyik másik itt tartózkodó herceg küldte.

A „halálos” viselet nem biztos, hogy csupán démoni eufemizmus volt.

Gondosan mérlegeltem a lehetőségeimet. Figyelmen kívül hagyhatnám az invitálást. Minden bizonnyal ez lenne a legbiztonságosabb út. A Harag házában elkövetett merényletkísérlet után nem volt túlzás azt feltételezni, hogy csapda lehet.

Mivel az egész udvar összegyűlik hajnalban, hogy megkezdjék a vadászatot, én magamra maradok, kiszolgáltatottan. Bárki is küldte az üzenetet, tudnia kellett a döntésemről, hogy nem lovagolok ki a többiekkel.

És az egyetlen személy, aki erről tudott – Haragon kívül –, Torkosság volt.

Ha számított az öltözékem, az utalhatott egy titkos partira. Egy olyanra, ahol kötelező az álarc viselete a résztvevők névtelenségének megőrzése érdekében. Egy titokzatos esemény, amit az alvilágban egy ismeretlen házigazda rendez, nem az a tipikus összejövetel volt, amit valaha megfontoltam volna.

De most… Kifújtam a levegőt. Most nem utasíthattam vissza semmi olyasmit, ami lehetőséget adhatott, hogy kifaggassam a pokol egyik hercegét anélkül, hogy Harag ott ólálkodna körülöttünk.

Forgattam a kártyát a kezemben, és közben gondolkodtam. Csak mert az Ezüstdér-kertbe hívtak találkozóra, még nem jelentette, hogy ott is kellett megjelennem. Legalábbis nem rögtön.

Lassan összeállt a terv a fejemben. A délkeleti torony bálterme előtt hatalmas veranda húzódott, amiről pompás lépcsősor vezetett a kertekbe. Korán fogok érkezni, és megbújok az egyik sötétségbe borult sarokban. Kilendültem az ágyból, és gyorsan magamra kaptam egy árnyakból szőtt ruhát.

Torkosság sétált ki az üres verandára, egy szesszel teli kristálypohárral a kezében. A másik karjában egy egész üveget tartott. Mondhattam volna, hogy túl korán van még az iváshoz, de úgy tűnt, le sem feküdt. A haja picit kócos volt, az öltönyén némi gyűrődést lehetett kivenni. Mintha az ágytársa egész éjjel ébren tartotta volna, egészen a reggeli órákig. Tökéletesen játszotta a züllött kujon szerepét.

Nagyot kortyolt a poharából. Úgy tűnt, egyik herceg sem veti meg az alkoholt, bár az elfogyasztott mennyiség mindüknél változott.

Mélyebbre húzódtam az árnyékban, és félig lehunyt pillákon keresztül figyeltem a közeledését, még a lélegzetemet is visszatartva, nehogy lefüleljenek. Mintha a legapróbb sóhaj is elárulna.

– Nem tudom eldönteni, hogy ez szórakoztató vagy sértő.

Egész testem megfeszült, hogy ilyen gyorsan felfedeztek. A tőrömért nyúltam, és megnyugodtam, amint megéreztem az ismerős súlyát a kezemben. Kiléptem a fakó hajnali fényre.

Nem volt többé értelme bujkálni.

Némán vártam, hogy folytassa. Nyilvánvalóan egyedül akart velem találkozni. Akár el is kezdhet lenyűgözni az előre begyakorolt beszédével.

A kőkorlátra támaszkodott, és végignézett az alant elterülő pompás kerten. A jégbe burkolt ezüstszín virágok úgy csillogtak, mint megannyi gyémánt.

– Talán remekül beválik a stratégiátok.

– Milyen stratégia?

– A vadászat megnyerése. Öt perc múlva az egész kastély kiözönlik az istállók kapuján. – Letette az italát a széles korlátra, majd a távolban magasodó sötét tető felé intett. Hófödte dombok változtak át egy örökzöld erdőbe. – Az emberek ritkán veszik észre, ami előttük van, különösen, ha mást várnak.

– Nem vagyok benne biztos, hogy értem, mire gondolsz.

Lassan megfordult, hogy rám nézzen, arckifejezése maga volt a színlelt bosszúság.

– Elképzelhető, hogy kihagytam néhány fontos részletet az üzenetből. Például, hogy mi a vadászat megnyeréséért járó díj.

Nem mutattam ki az idegességemet. Nem gondoltam, hogy több lett volna tipikus vidéki sportnál.

– Nem tudtam, hogy díj is van.

– Díj. Zsákmány. Egyesek szerint egy és ugyanaz. – Vigyorát a gonosz szándék faragta. – A házigazda választja ki minden vérszezonban a zsákmányt. A résztvevők csak az istállóban, közvetlenül a vadászat kezdete előtt tudják meg, hogy mit kell keresniük.

Meghűlt a vér az ereimben.

– Harag azt mondta, hogy a háromnapos esemény egyik része sem kíván áldozatot.

– Egy szóval sem említettem áldozatot. Csak azt mondtam, hogy valakire vagy valamire vadászni fognak. – Élénkebben tanulmányozott, mint azt lehetségesnek tartottam volna, tekintve, hogy már mennyit ivott. – Senki sem öli meg a kiválasztott prédát. – Rám kacsintott. – Nem vagyunk teljesen szörnyetegek.

– Miért akartad, hogy álarcban jöjjek?

– Hogy lássam, hajlandó leszel-e. – Megvonta az egyik vállát. Mintha ennél több indokra nem is lett volna senkinek szüksége. Örültem, hogy úgy döntöttem, nem viselek álarcot. – Elmondta már valaki, hogy miért vérszezonnak hívják?

– Nem, de biztos vagyok benne, hogy szívmelengető történet lesz.

– Ha egy alsóbbrendű démon vagy nemes nyeri a vadászatot, lehetőségük van meginni az élet elixírjét.

– Vért.

A gyomrom felfordult, amikor Torkosság bólintott. Nonna mindig azt mondogatta, hogy a Gonoszok vért isznak. Most már tudtam, honnan származik ez a pletyka.

– Mi van, ha egy herceg nyer?

– Lehetőségünk van arra, hogy megválasszuk a saját díjunkat, ha legalább négyen támogatják a szavazatukkal. De nem az élet elixírjének ivása az egyetlen ok, amiért vérszezonnak hívjuk. A vadászat győztese az alapján dől el, hogy ki ont először vért. A résztvevők döntenek arról, hogy mennyit és hogyan. Karommal, pengével, nyílvesszővel, foggal. – Visszafordult az istállók felé. Lövés dördült, és összerezzentem. – Á, igen. Megtalálták a jégpuskákat. Én a helyedben megfontolnám, hogy gyorsan csatlakozom a vadászathoz.

– Már mondtam, én nem lovagolok.

– Kár. Idén egy jégsárkányra vadásznak. Fenséges, erőszakos teremtmények. – Elszakította a tekintetét a távolban álló épületről, és ismét rám nézett. – Ami pedig a lovaglást illeti, én elgondolkodnék rajta. Úgy tapasztaltam, hogy néha a testünk emlékszik arra, amire az elménk nem.

Torkosság meghajtotta a fejét, majd visszasétált a kastélyába, engem magamra hagyva, hogy a búcsúszavain töprengjek. Mennydörgésként eldördült egy második lövés, amit a vágta hangja követett, és a föld megremegett a talpam alatt. Valami felbolydult a véremben.

Mielőtt lebeszélhettem volna magam róla, megragadtam a szoknyámat, és az istállók felé rohantam.

HUSZONNYOLC

Az istálló előtt egy halványlila kanca taposta szöges fémpatkókkal a havat, majd rám szegezte ezüstös szemét. A nagy, fényes szempárban intelligencia csillogott, ahogy lassan közeledtem a hatalmas pokolparipához. Homlokán ezüst félhold derengett, míg a farán maréknyi csillag szóródott szét, mint egy csillagkép.

– Hát nem fenséges vagy, szépségem? – Egész közel léptem hozzá. – Nem tudom, mi lehet a neved, de valaminek szólítanom kell. Mit szólnál a Tanzihoz? A tanzanit drágakő után.

Elmosolyodtam, ahogy a ló helyeslőn meghajtotta a fejét.

A nyugalom pillanata azonban rövid életű volt. A távolból kiáltások hallatszottak, amit egy földrengető üvöltés követett. Bizonyára a jégsárkány, amit Torkosság említett.

A vadászat javában zajlott, de ez jóval kevésbé érdekelt, mint az a növekvő vágy, hogy olyan keményen vágtassak, amennyire csak a fagyos talaj engedi.

A szívem úgy dübörgött, mint egy harci dob. Igen veszélyes lenne gyorsan lovagolni ezen a terepen, ha nem lettek volna karmos végű patkók a lovon. Magabiztosan megpaskoltam Tanzi horpaszát, és valahogy tudtam, nem is tűrne meg kevesebbet attól, akinek megengedi azt a kiváltságot, hogy a nyergébe üljön. És milyen gyönyörű nyereg volt – sötét és olajtól fénylő, fagyott tinta hatását keltette.

Kis erszény lógott az oldalán. Torkosság biztosan odakészíttette.

Egyik lábamat a kengyelbe helyezve fellendítettem magam, és hálát adtam, amiért úgy döntöttem, vastag harisnyát húzok a ruhám alá. Nem volt épp illő, hogy lovagló ülésben ülök, de nem hittem, hogy erről az alvilágban is ugyanúgy vélekednek, mint a halandók között.

Combjaim megfeszültek a ló körül, ahogy felkészültem. Csettintettem egyet a nyelvemmel, és megemeltem a gyeplőt. Ennél jobban nem is kellett ösztökélnem a hatalmas paripát. Tanzi ügetésbe kezdett, és az istállót magunk mögött hagyva elindult lefelé egy lankás hegyoldalon, a lejtőn lassítás helyett egyre gyorsabban vágtatva.

A havon dobogó paták tompa hangjaiból ítélve a vadászok mögöttünk voltak, vagy az erdőben, vagy annak szélén. Nem volt olyan szabály, ami kimondta, hogy részt kell vennem a vadászaton, de nem akartam, hogy meglássanak, és esetleg arra biztassanak, hogy csatlakozzam hozzájuk.

A lélegzetem előttem gomolygott, ahogy előrehajoltam a nyeregben, a szívem együtt dobogott a paripa patáinak minden egyes dobbanásával. Megkerültük Torkosság kastélyát, ahol a lankás terep hirtelen éles lejtésbe váltott. Kibontott hajam mögöttem lobogott, ahogy a jeges szél a bőrömbe mart. Könnyek csípték a szemem, de képtelen voltam pislogni, nem tudtam megállni, ahogy magasabbra emelkedtem a nyeregben, miközben a ló szélviharként vágtatott le a hegyről. Egy emlék éledezett… Úgy éreztem, mintha már jártam volna itt, versenyeztem a széllel, és harcosként lovagoltam csatába.

Megfeledkeztem a vadászatról, a Farkas lakomájáról és az összes démonról, aki a közelben lovagolt. Fogalmam sem volt, hová tartok, de valami hívott, mélyen a véremben. Üvöltött, hogy emlékezzek, hogy tisztítsam meg az elmém minden gondolattól, és egyszerűen csak érezzek.

Tanzi felnyihogott, mintha csak megerősítené ezeket az érzéseket. Mintha azt akarta volna, hogy emlékezzek, minket erre teremtettek. A teljes szabadság érzésére és a korlátok levedlésére. Csak a föld számított, amin átvágtattunk, és a vér, ami az ereinkben pumpált.

Ahogy felértünk egy hatalmas domb tetejére, egyszerre fekete mező terült el előttünk, mint tintafolt a havon. Lassú ügetésbe váltottam, és közelebb vezettem Tanzit a csillogó halmokhoz. Közelről láttam, hogy a sötétség nem szilárd. Apró fekete virágok milliói törtek elő a jégből. Megállítottam a lovam, és leugrottam. Az ébenfekete szirmokon ezüst pettyek ragyogtak.

Kíváncsiságtól vezérelve leszakítottam egyet, és meglepődtem, amikor könnyedén, gyökerestől kijött. A furcsa ezüstszín gyökerek fényesen csillogtak, majd a szemem láttára elszáradtak. Mágia hatása, vagy valami különös pokolnövény lehetett. Később tanulmányozni akartam a virágot, hogy kiderítsem, mire képes még. Szedtem egy maréknyit, és a nyeregre erősített kis bőrzacskóba dugtam.

Tanzi felnyihogott, parancsolón dobbantva, hogy jelezze, már unja a virágszedős kitérőnket. Anélkül, hogy visszanéztem volna a hullámzó mezőre, felpattantam a nyeregbe, és még keményebben vágtattunk, mint azelőtt. Annyira elvesztem a lovaglás érzékszervekre gyakorolt hatásában, a magasztos izgatottságban, ahogy a fagyos szél a bőrömet csípte és kilopta a lélegzetet a tüdőmből, hogy észre sem vettem az egyszerre előttünk tornyosuló kastélyt. Azzal sem voltam tisztában, hogy átléptünk egy láthatatlan határvonalat.

Csak amikor az első őrök körbevettek minket, kardjukat kivonva és csapásra készen tartva, és rám kiáltottak, hogy álljak meg, akkor döbbentem rá a hibámra. Meghívás nélkül hatoltam be egy démonherceg birodalmába. Tanzi felágaskodott, majd a földre visszaérve toporzékolni kezdett, amikor az egyik őr elhallgattatta a többieket, és világos parancsot kiáltott oda nekem.

– Szállj le a lóról, és ereszkedj térdre!

– Azt hiszem, félreértés történt! – Szorosan fogtam a gyeplőt. – A Torkosság házánál lovagoltam, és nem vettem észre, hogy ilyen messzire eljöttem.

– Azt mondtam, szállj le a lóról, és ereszkedj térdre!

A felszólaló őr kilépett az alakzatból. Nyitott arcú vassisakjának mindkét oldalán halálosnak tűnő szárnyak ültek. A felső pánton, ahol a sisak a homlokára simult, arany karomnyomok voltak a fémbe vésve.

Észrevettem, hogy a többiek közül senkinek sem volt ilyen minta a sisakján, így bizonyára ő volt a gárda vezetője. A várból újabb őrök csapata jelent meg, íjukon húrhoz illesztett nyíllal.

Velük nem törődtem, csakis a legnagyobb fenyegetésre koncentráltam.

Jól megnéztem magamnak az őrök vezetőjének arcát, hogy az emlékezetembe véssem, ha esetleg rosszul alakulnának a dolgok, és menekülésem után később fel kell idéznem a részleteket. A sisakja felső része mentén meleg fényű aranyszínű haj kandikált ki. Nap csókolta bőre makulátlan volt, egyetlen tökéletlenséget leszámítva: egy halovány ezüst heg húzódott átlósan végig a gőgös ajkain.

A szeme színét nem tudtam megállapítani onnan, ahol ültem, de a keménységét soha nem felejtem el. Tanzi felhorkantott, és hátrébb táncolt, ahogy a többi őr újabb lépést tett előre, összezárva a soraikat. Ha most leszállnék a nyeregből, biztosan megbánnám.

Kihúztam magam, és a legparancsolóbb hangnememet öltöttem magamra.

– Beszélni akarok a ház hercegével! Itt valami tévedés történt.

– Szállj le a lóról, mielőtt a kardom utat talál a gyomrodba!

– Ha csak egy ujjal is hozzám érsz, ígérem, többet fogsz érezni, mint a haragomat. – A mosoly, ami a szám sarkában bujkált, olyan gonosz volt, mint a fegyvere. – Talán megérné a fájdalmat, csak hogy láthassam, ahogy a harag hercege miszlikbe aprít. Kétlem, hogy kíméletesen bánna azzal, aki árt a hercegnőjének.

Meglepetés villant a tekintetében, mielőtt az arcára ismét kiült a közönyösség.

– Bocsáss meg, de nem emlékszem, hogy tudatták volna velem, hogy meghívást kaptál a földjeinkre. – Közelebb lépett, pengéjét a szívemre irányította. – Ami felhatalmaz rá, hogy a területünket fenyegető veszélyt úgy távolítsam el, ahogy én jónak látom. Most pedig szállj le a rohadt lóról, hercegnő!

Ha a pozitívumokra akarnék koncentrálni egy nagyon rossz helyzetben, akkor elmondhatom, hogy nem láncoltak meg és kísértek egy cellába. Egy pazar szalonba vittek, és rögtön bezártak, egy maroknyi fegyveres őrrel, akik az ajtóknál és az ablakoknál strázsáltak. Rá sem hederítettem fagyos pillantásaikra, helyette szemügyre vettem a termet.

A fehér márványpadló és a falak vidáman csillogtak a pislákoló gyertyafényben. Selyembútorok vettek körül, olyan mértékű aranyozással és díszítéssel, hogy a Napkirály híres franciaországi palotájával is vetekedhettek. Egy gyöngyházszínű brokátpamlag szélén ültem, és a kezem viszketett, hogy rámarkoljon rejtett tőrömre. Senki sem szólt egy szót sem. Nem láttam hercegi címert az egyenruhájukon, nem jelezte semmi, hogy melyik nemesi házba hatoltam be véletlenül.

Nem mintha Kapzsiság koronás békát ábrázoló címerén kívül felismertem volna bármelyiket, ha meg is pillantok egyet. Azt biztosan tudtam, hogy nem a Harag, az Irigység vagy a Torkosság házában vagyok. Amennyire vissza tudtam emlékezni, a hét démonherceg közül szinte mindenkinek meg kellett mostanra érkeznie a Farkas lakomájára. Valószínűleg az okozhatta a bonyodalmat, hogy az őrök nem ismerték a megfelelő protokollt egy betolakodóval szemben. Egyetlen hasznom származott ebből a szerencsétlen helyzetből – megtaláltam a tökéletes rejtekhelyet a vadászat elkerülésére.

A kandalló fölötti párkányon egy birodalmi rokokó óra ketyegte a másodperceket. Az őrök vezetője idehozott, majd távozott is, miután utasításokat mormolt az ajtó két oldalán álló őröknek. A tekintetük rám siklott, mielőtt az állukkal biccentve jelezték, hogy tudomásul vették, bármi is volt, amit mondott. Eltelt negyed óra. Mint díszvendég, valakinek a Torkosság házában mostanra csak fel kellett tűnjön a távollétem. Harag biztosan a keresésemre indul.

Eltelt egy teljes óra. Senki sem jött. Még egy óra eltelt, ami minden bizonnyal a történelem leglassabban vánszorgó órája volt. Továbbra sem érkezett herceg, tőrrel a kezében, hogy kiszabadítson.

Eljött az ideje, hogy a saját hősömmé váljak, és megmentsem önmagam.

Megköszörültem a torkom.

– Ez melyik nemesi ház?

Csend.

Senki sem mozdult, még csak nem is pislogtak. Mintha meg sem szólaltam volna. Visszaültem a pamlagra, és kényelembe helyeztem magam. Újabb óra telt el, és amikor már kezdtem majdnem megőrülni, résnyire kinyílt az ajtó. Az egyik őrtől nem láttam, hogy mi történik, a hangok pedig túl halkak voltak ahhoz, hogy bármit is kivehessek a szóváltásból. Az őr bólintott, majd becsukta az ajtót.

Odafordult felém, arckifejezése rideg volt.

– Kelj fel!

A térdem megmerevedett.

– Hová megyünk?

– Őfelsége szabadon bocsát.

– Ezt nem értem… nem akar beszélni velem?

Az őr arca kegyetlen vigyorra húzódott.

– Jobb, ha nem kérdezősködsz afelől, hogy ő mit akar. Gyanítom, rémálmokat okoznának neked.

Az út vissza a Torkosság házába hideg és nyomorúságos volt.

Nem tudtam megszabadulni a vészjósló érzéstől, ami árnyékként követett. Tanzi ugyanolyan nyugtalannak tűnt; keményen és sebesen vágtázott, patái brutálisan belevájtak a hóba és jégbe, mintha nem tudna elég gyorsan elég messzire repíteni minket attól az átkozott démonháztól. Felértünk a hegytetőre, majd teljes erőből vágtáztunk a kastély déli oldala felé. Torkosság az istállók előtti korlátnak támaszkodott, kobaltszín köpenye lobogott a szélben. Egyik szemöldökét kérdőn felvonva figyelte a közeledésünket.

– Történt bármi érdekes?

Leszálltam a nyeregből, és megpaskoltam Tanzi oldalát.

– Miféle játékot játszol?

– Jelenleg? – Megnézte a zsebóráját. – Azt a fajtát, amiben elkísérlek a lakosztályodba. Az álarcosbál néhány óra múlva kezdetét veszi. A kis kiruccanásod miatt majdnem megcsúsztunk a programokkal.

A kis kiruccanásom az volt, hogy fogva tartottak. Mielőtt visszavághattam volna, már előttem állt, a pengéje megvillant, ahogy levágta a kis bőrzacskót Tanzi nyergéről.

– Ez itt – fogott meg egy virágot, és felemelte, az ezüstös gyökerek csillogtak, ahogy a könnyű szellő meglibbentette őket – az álomgyökér. Képes kiütni még a leghatalmasabb herceget is. Miféle aljas terveid vannak ma estére?

– Semmilyenek.

– Igazán? – Csalódottnak tűnt. – Olyan növény van a birtokodban, amitől a legtöbb herceg retteg, és nem tervezed ravasz módon felhasználni ellenünk? – Felém dobta az álomgyökérrel teli szütyőt. – Legyenek hatalmasabb terveid, barátom! Engedd szabadjára a benned rejlő deviánst!

– Most, hogy már tudom, mire való – mondtam negédesen –, mindenképpen használni fogom.

– Helyes. És most készüljünk fel egy kis dorbézolásra!

HUSZONKILENC

Gyöngyhímzéses ruhám extravagáns volt. És nehéz. Szent istennő az égben, esküdni mertem volna, hogy egymagában majdnem a teljes súlyom negyedét nyomja. A testhezálló felsőrészbe belevarrták a fűzőt, ami a csípőmig olyan szorosra volt húzva, hogy úgy éreztem, mintha folyékony aranyba mártottak volna. Geometrikus mintákban felvarrt fémflitterek hangsúlyozták ki még jobban az idomaimat. Csípő, derék, mell. Mindegyik részen gyöngyök, flitterek és minták kombinációja vonzotta a tekintetet.

A tükör előtt forgolódtam, és csodáltam a kemény munkát, ami egy ilyen ruhaköltemény elkészítéséhez szükségeltetett.

Pezsgőszín selyem susogott a bőrömhöz érve. A szoknyám középen, néhány centivel a térdem fölött szétvált, és a gyöngyhímzést tiszta, makulátlan selyem váltotta fel. Csillogó, indákkal és tüskékkel díszített aranyöv kölcsönzött egy kis veszélyes élt a ruhának.

Az álarcom… teljes mértékben a Harag házát jelképezte. Tájékoztattak, hogy a hercegek csak farkasálarcot viselhetnek, de mindenki más szabadon választhatott, amit csak akart.

A félálarc, amit készíttettem, ízléses volt. Sötétarany, finom csillámporos vonalakkal, amik haloványan kígyóbőr mintázatát alkották. A hajamat kibontva és rakoncátlanul hagytam, csak néhány aranycsattal fogtam hátra az arcomból a tincseket. Éppen befejeztem az utolsó simításokat, amikor Harag belépett a szobába, és megtorpant.

Nem tudtam megállni, hogy a kacér mosoly ne görbítse felfelé az ajkamat, ahogy visszadobtam a kezemben tartott tűt és cérnát a varrókészletembe.

– Azt hiszem, megteszi.

Átható tekintete az álarcra tévedt.

– Azt hol találtad?

Felnyúltam, ujjaimat a hűvös fémhez érintettem.

– Egy tisztességes úriember bókot mond a partnere szépségére. Nem arról faggatja, hogy hol találta az álarcát.

– Te vagy a partnerem ma este?

A hangjában némi élcelődés csendült. Alatta azonban feszültséget éreztem megbújni. Próbáltam nem gondolni arra, hogy hol volt előző este, miért nem jött el hozzám, amikor megígérte. Fogalmam sem volt, mit akarhatott Bujaság, de el tudtam képzelni, miféle szórakozásra fájhat a foga, amire rávenné a fivérét is. A szorítás a mellkasomban hirtelen túlságosan is olyannak tetszett, mint a megbántottság fájdalma.

– Te kísérsz oda. – Megvontam az egyik vállamat. – Nem tudom, mi másnak hívjalak. De ha szeretnéd, hogy megpróbáljam, biztosan elő tudnék állni néhány választékos leírással.

– Ebben aligha kételkedem.

Nyíltan csodáltam az öltönyét. Ébenfekete és arany volt, és a kígyóbőr mintázat nála is megjelent a mellényén, csakhogy az övé teljesen fémből készült, mint egy páncéling.

– Csatára számítasz?

– Csak ha arra kérsz, hogy megvédjelek a kérőktől.

– Hol van az álarcod?

A karját nyújtotta.

– Élvezd a rejtélyt!

– Hamarosan az a megtiszteltetés ér, hogy kiszakítják belőlem a legnagyobb félelmemet vagy a szívem egyik titkát. Nem érzem elképzelhetőnek, hogy bármit is élvezni tudjak a ma estével kapcsolatban. Szeretném tudni, hogy pontosan mire számíthatok az este egyes részei során.

– Most a vacsora következik. És biztos vagyok benne, hogy el fogja nyerni a tetszésedet.

Anélkül, hogy bármi mást elárult volna, Harag lekísért egy pompás lépcsősoron, és egy előcsarnokba vezetett, ahol álarcos résztvevők serege kortyolgatott a pezsgőspoharából és beszélgetett halkan. A hangulat ma este visszafogottabb volt, de nem kevésbé varázslatos.

Torkosság észrevette az érkezésünket, és tapsolt egyet, elegánsan magához ragadva az összegyűlt vendégek figyelmét.

– Kérem, mindannyian fáradjatok be az ebédlőcsarnokba, és foglaljatok helyet. A lakoma hamarosan kezdetét veszi!

Harag a helyünkre vezetett minket, és örömmel láttam, hogy Faunát mellém ültették. Anir vele szemben foglalt helyet, és itt véget is ért a jó szerencsém. Lady Sundra libbent be a terembe, ragyogón, mint a napfény, de arckifejezése viharossá vált, amint engem megpillantott.

– Lady Sundra.

Az állkapcsa megfeszült, és azonnal rájöttem, hogy akaratlanul is csapdát állítottam neki. Harag jelenlétében rákényszerítettem, hogy a címemen szólítson meg.

– Lady Emilia.

Irigység vonult be a terembe, és leroskadt a székre Haraggal szemben – és a továbbra is villámló szemmel néző Lady Sundra mellé –, a szája sarkát sokat sejtető vigyor feszegette.

Bármit is fontolgatott, mielőtt még gúnyolódni kezdhetett volna velem, egy szakács lépett be az ebédlőbe.

– Jó estét, uraim, hölgyeim és az alvilág hercegei! A ma esti menü témája a „Tűz és jég”. Minden egyes halandó étel szemléltetni fogja valamilyen formában a választott elemeket. Az első fogásunk egy frisée saláta, amelyben a jég kapott szerepet. Hamarosan meglátják, miért.

Egy sereg felszolgáló jelent meg kezükben tányérral, amit egyszerre tettek le minden vendég elé. A Lady Sundra miatti aggodalmaim azonnal elszálltak. Nem tudtam levenni a szemem az ételről. Egy fatálon zöldsalátákat helyeztek el kör alakban, ami egy ágról leemelt madárfészek hatását keltette.

A saláták köré sajtdarabkákat és zúzott pekándiót szórtak. Középen rubinvörös tojásforma ült, amit részben folyadékkal töltöttek meg. Ez nem egyszerűen egy saláta volt – hanem művészi alkotás, egy szenvedély. Olyan szintű kreatív zsenialitás, amivel még sosem találkoztam.

Örömmel láttam, hogy nem én vagyok az egyetlen, aki még nem ragadott evőeszközt, nem állva készen arra, hogy megbolygassa az ehető szobrot.

– Fagyasztott eper vinaigrette! – A torkosság hercege megkocogtatta a műtojást, ami feltörve kieresztette magából az öntetet. A sajtdarabkákat és a zúzott diót a saláta közé szórta, majd az egészet összekeverte az öntettel. Mindenki követte a példáját, izgatott csevegésük betöltötte a tágas étkezőtermet.

Harag engem figyelt, a szája sarka megrándult, ahogy feltörtem a vinaigrette-tojást, és ámulva néztem az ételre.

– Látom, szörnyen érzed magad.

– Rettenetesen. – A tolakodó tekintet ellenére, amit az asztal túloldaláról éreztem, viszonoztam a vigyorát. – Szinte túl szép, hogy megegyem!

A finomra aprított menta, lereszelt lilahagyma és az édeskömény tökéletesen ment a kesernyés zöldsalátához. Miután a tányérjaink kiürültek, a szolgálók gyorsan eltüntették őket, hogy helyet adjanak a következő kulináris élvezetnek. Mintha egy maestro lenne, az ételek pedig a zenekar, amit vezényel, a főszakács újra megjelent, és büszkén bejelentette a következő ételt.

– A második fogásunkban önök számára ma este a tűz kapott szerepet. A „gyertya” szalonnazsírból készült. Ahogy lassan ég, mártást hoz létre, amelybe belemártogathatják a fésűkagylót és a reszelt parmezános pirított kelbimbófalatokat.

A pincérek előrehajoltak, és egyszerre meggyújtották a szalonna-gyertyákat. Torkosság arra biztatott mindenkit, hogy kortyolgasson a borából, és nézze, ahogy a gyertyák elolvadnak. Megunva a színházat, Irigység a mellette ülő démonférfi felé fordult.

– Van valami hír a Hét csillagról?

– Semmi újdonság, felség. Minden utalás az erdő felé mutat.

Harag figyelme a fivérére terelődött. Megfontoltan kortyolgatta a borát.

– Már megint tündérmeséket kergetsz?

– Azon töprengek, kedves testvérem, mikor én leszek a leghatalmasabb, vajon akkor is gúnyolódni fogsz velem? – Irigység mosolya gonosz volt. – Vagy meghajolsz új királyod előtt?

Lady Sundra feltűnésmentesen a mellette ülő hercegre pillantott, tekintete számítóvá vált.

Összeszorítottam a számat, próbáltam visszatartani a feltörő kérdéseket. Anir közelebb hajolt hozzám az asztal fölött, a szemében huncutság csillogott.

– A hatalom itt fizetőeszköz. A halandók vagyont halmoznak fel; a mi hercegeink ugyanezt teszik a mágiával.

– A pokol hercegeit letaszíthatja a trónjukról egy alsóbbrendű démon?

– Nem. Mindig ők uralkodnak a saját körükben. Ez alapvetően csak arról szól, hogy melyikük rendelkezik a legnagyobb hatalommal. Amolyan testvéri rivalizálás.

– Az ördög tehát olyan cím, ami átruházható más uralkodókra is.

A mellettünk ülő hercegek megmerevedtek, de Anir rájuk sem hederített.

– Nem mindig. Ez többé-kevésbé befolyásolja a Föld különböző korszakait. Ha a halandók világát nézed, a korszakokon keresztül láthatod, hogy a hét herceg közül épp kinek volt a legnagyobb hatalma és befolyása. Háborúk, kapzsiság, szexuális ébredés. És ennek ellenére – a suttogása minden volt, csak halk nem – nem emlékszem olyan korszakra, amin az irigység uralkodott volna.

Irigység lecsapta az asztalra a borospoharát.

– Vigyázz a nyelvedre, halandó!

– Különben?

Mielőtt egymásnak eshettek volna, a főszakács újra megjelent, és hangja végigzengett a termen.

– A harmadik a legmozgalmasabb fogásunk. Arra kérem mindannyiukat, hogy a nyers, pácolt marhahússzeleteket helyezzék a parázs fölé, és gyorsan süssék át mindkét oldalán. Amint a hús lekerül a parázsról, a csíkokat szórják meg a fagyott kéksajtmorzsalékkal.

Harag megmoccant a jobb oldalamon, amivel magára terelte a figyelmemet. Az ajtót nézte, amin Kapzsiság épp most lépett be, és udvariasan meghajolt. Bronzszínű öltönyt viselt, a haja és a szeme színe tökéletesen megegyezett a fém árnyalatával, amiből látszólag született. Metsző tekintetében még mindig ott lappangott az a különösség, mintha nem lenne annyira hozzászokva a fényűzéshez, mint a fivérei.

Aprót biccentett Harag felé, mielőtt helyet foglalt az asztal túlsó végén.

– Elnézést a késésért! Miattam ne szakítsátok meg a lakomát.

– Ülj már le a rohadt helyedre – morogta Torkosság. – Főszakács! Hozass még egy tányért!

Kihasználva a családi drámát, ami elterelte Harag figyelmét, odahajoltam, hogy Fauna fülébe súgjak.

– Te hallottál már a Hét csillagról?

– Ó, mármint a Hét nővérről? Hát persze. Itt mindenki hallott már róluk. A régi legendákban a segítségre szoruló utazók előtt jelennek meg, alakjuk nem több az árnynál. Egyesek szerint áldás, ha összetalálkozol velük, de itt a legtöbben úgy gondolják, hogy átok.

– Miért?

– Ha megzavarod őket isteni fonásukban, előfordulhat, hogy a rossz sorsfonalat fogják kézbe és kezdik szőni. Néha az ilyen beleavatkozások eredménye azonnal megmutatkozik, máskor évtizedek telnek el addig.

– Milyen… érdekes. Ha a sors fonalait szövik, akkor bizonyára képesek felidézni a múltat. Látják a szálakat, amiket már megsodortak. – Fauna óvatos pillantást vetett rám, de bólintott. – Tehát ha valaki tudhatja, hol találhatók meg elveszett dolgok, az a Hét nővér.

– Emilia… – figyelmeztetett Fauna. – Nem keresheted fel őket! Egy teremtmény felől kérdezni kárt okozhat a múltban és a jövőben egyaránt.

– Nem akartam semmilyen élőlény felől kérdezni. Csak egy tárgy felől.

– Bármit is tervezgetsz, felejtsd el! Ez túl veszélyes.

Veszélyes vagy sem, megtalálom a sors titokzatos fonóit. Az egyik elvarázsolt koponya mondott valamit „hét csillagról” és „hét bűnről”. A démonhercegeket rögtön kitaláltam, de arra nem jöttem rá, mit jelent a hét csillag. Most már eléggé biztos voltam benne. És a démon, akit Irigység a vacsora elején megkérdezett, egy erdőt említett.

Izgalom járt át. Amikor meglátogattam az Irigység házát, a herceg különös gondot fordított arra, hogy meséljen nekem a Vérerdőről. Azóta sem tudtam megfejteni, miért akarta, hogy megismerjem az Átokfa meséjét. Most már kezdtem gyanítani, hogy valami másra is célozgatott.

A ma esti témaválasztása sem volt véletlen. Irigység azt akarta, hogy keresni kezdjem a Hét nővért. És fogadni mertem volna, hogy ennek az egésznek a mágikus tárgyakhoz volt köze, amik után kutatott: a Kísértés kulcsához és a Hármas holdtükörhöz. Valamilyen okból úgy gondolhatta, hogy nekem nagyobb esélyem lenne megszerezni a Nővérektől az információt. Függetlenül az indítékaitól, ez elég jól a kezemre játszott a saját céljaimat illetően.

Megpróbáltam felidézni a térképet, amit az Irigység házában találtam. Az erdőt magam előtt láttam, de arra nem emlékeztem, hogy a Torkosság háza hol helyezkedik el hozzá képest.

– Hol van innen a Vérerdő? Az irigység hercege említette, hogy egyik nemesi földnek sem része, de egyikük felségterületén át kell haladni, hogy odajuss.

– Innen? – Fauna elgondolkodott. – A leggyorsabb útvonal Kevélység körén keresztül vezetne oda.

Végignéztem a hosszú asztalon. Harag, Kapzsiság, Irigység, Torkosság. Restséget nem láttam, de eszembe jutott, amit Harag mondott arról, hogy ő csak a félelemceremónia előtt fog besurranni. A boromat kortyolgattam, miközben a tekintetem a terem másik oldalára vándorolt. Bujaság velünk egy oldalon ült, és az asztal túlsó végéből vigyorgott rám, ujját gúnyos intésre görbítve.

A herceget figyelmen kívül hagyva, halkan kérdeztem:

– Az ördög megérkezett már?

A beszélgetés abbamaradt. Evőeszközöket és poharakat tartó kezek álltak meg a levegőben, félúton a szájakhoz. Mintha csak időmegállító varázsigét suttogtam volna. Úgy tűnt, az ördögről kérdezősködni tabutéma volt.

– Az utolsó fogásunknál – zendült a főszakács hangja a néma szobában – a tűz és a jég kombinációját tapasztalhatjuk meg együtt. Crème brûlée, közvetlenül az asztalnál égetve, tetején fagyasztott málnagyöngyökből és zúzott mentalevelekből álló díszítéssel.

Miután a szakács magunkra hagyott minket a desszertünkkel, meleg ujjak simítottak végig a csuklómon. Felnézve Harag arca fogadott.

– Táncolj velem ma este!

Felállt, ahogyan a többi jelen lévő herceg is. Szolgálók siettek elő, hogy kihúzzák a székeiket, majd ismét belevesztek az árnyékokba.

– Hová mentek?

– Itt az ideje, hogy magunkra öltsük az álarcunkat.

– És levetkőzzük a civilitásunkat – viccelődött Torkosság. – Találkozunk az álarcosbálon!

HARMINC

Ez a pokol hercege aztán tudta, hogy rendezzen felejthetetlen eseményt!

Nem számított, miféle negatívumokat fog kétségtelenül írni róla az az újságíró, a parti nagyon szórakoztató volt. És látványos. A bálteremnek, ahová Fauna és én beléptünk, minden négyzetcentimétere a fényűző pompa netovábbja volt. A halandók világában Torkosság bűnéről úgy tartották, hogy az ételekhez kapcsolódik, de itt, a Hét körben az élvezetek hajszolásáról szólt.

Az előző esti megnyitóünnepség csupán ízelítőt nyújtott abból, hogy Torkosság milyen messzire képes elmenni választott bűnével. Gyémántból készült poharakból folyt a csillogó démonbogyóbor a drágakövekkel kirakott asztalokra és tálcákra. Több mint egy tucat kristálycsillár lógott a táncparkett körül egyforma távolságban felállított ívelt póznákról.

A póznák köré virágfüzéreket fontak, amiknek szirmaira áttetsző kristályok voltak varrva. Olyan volt, mintha egy télies tündérmesébe csöppentünk volna. Ha a jég víz helyett gyémántból lenne. Amikor a gyertyafény megcsillant a kristályokon és drágaköveken, úgy tűnt, mintha a lángok jégbe lettek volna zárva. Torkosság partitémája nem ért véget a vacsorával, pazar kivitelezéssel folytatódott tovább.

– Ez…

– Nézd! – Fauna szinte felsikkantott. – Azt, ott!

Ehető aranytól csillogó, élethű mitikus szörnyetegeket formázó desszerteket állítottak fel, amik olyan magasak voltak, mint maguk a vendégek. Szárnyas jégsárkányok, gyönyörű pasztellszínű egyszarvúk, háromfejű pokolkutyák. Inkább érdekesnek találtam őket, mint étvágygerjesztőnek. Az álarcos résztvevőknek láthatóan nem voltak hasonló viszolygó fenntartásaik, belevágtak egy egyszarvú oldalába, és megkóstolták a bogyós gyümölcsökkel töltött tortát, ami túlságosan is hasonlított a vérre, ami engem illetett. A figyelmem inkább egy tál csokoládéval bevont gyümölcs felé terelődött, amik olyan magasra voltak halmozva, mint azon az éjszakán, amikor Harag ezzel a bűnnel tett próbára.

Körbejárattam a tekintetem a báltermen, őt és a többi herceget keresve. Egyikük sem érkezett még meg a partira. Visszapillantottam a jégsárkányt formáló desszertszoborra.

– Ki nyerte meg a vadászatot?

– Úgy hiszem, őfelsége. Nagyon elszántnak tűnt, hogy mindenáron győzni fog.

– Harag nyert?

– Hmm? Ó, igen. – Megragadta a könyököm, mintha csak azt akarná megakadályozni, hogy nekilóduljak. – Nézd, ott! A pletykák igazak voltak! – Fauna hangja csodálattal telt meg. – Légyottszobái vannak.

Mintha éjjeli lepkék lettünk volna, akiket vonz a züllöttség lángja, úgy libbentünk közelebb. A hírhedt üvegszobák a bálterem nyugati oldalán sorakoztak. Halovány gyertyafény pislákolt bennük, és a függönyök gondosan oldalra voltak kötve, biztosítva, hogy mindenki, aki arra jár, szíve szerint szemlélhesse a romantikus bemutatókat, amik ezekben a nem is annyira privát szobákban zajlottak.

Fauna vasmarokkal szorította a karomat, a szeme egyre jobban elkerekedett irizáló álarca mögött minden egyes szobával és párral, ami mellett elhaladtunk. A jelenetek egyre gátlástalanabbá, merészebbé váltak. Hála az istennőnek, hogy álarcot viseltünk! Nem számított, hányszor lettem szemtanúja ilyen nyilvános szexualitásnak, nem tudtam levetkőzni az elsőre fellángoló szégyenlős zavart.

Felforrósodott az arcom, és tudtam, hogy már majdnem skarlátvörös lehet.

Faunának egészen más volt a reakciója; a párokat tanulmányozta, mintha bizonyos pozíciókat az emlékezetébe próbálna vésni. Nem lepődtem volna meg, ha előkap egy jegyzetfüzetet.

– Ezt láttad? – Fauna hangjában csipetnyi elismerés csendült. – Fogalmam sem volt, hogy ennyi ember is elférhet egy ilyen kicsi szobában, nemhogy még ilyesmire is képesek legyenek, és még a ritmust is tartsák! Ez elképesztő ügyességet igényel.

– És állóképességet. Ez az igazi bravúr, amit itt megcsodálhatunk.

Kuncogva a karomra csapott.

– És belegondolni… hogy ezek a szolidabb élőképek! Úgy hallottam, az alkonykert sokkal pikánsabb, mint amilyennek eredetileg leírták nekem.

Önkéntelenül is Haragra gondoltam. Igyekeztem gátat vetni az újra feltörő gyanakvásnak.

Hogy mit csinált, és hogy kivel találkozhatott előző este, nem rám tartozott. Némán dorgáltam magam. Ha Harag itt lenne, elvigyorodna, és közölné, hogy hazugság.

Mielőtt tovább elemezhettem volna az érzéseimet, különös csend ereszkedett a teremre, mintha egy regiment katona kerítette volna körbe az álarcosbált. Körbenéztem a bálteremben, keresve a furcsa reakció okát. Elakadt a lélegzetem. Hat impozáns, farkasálarcot viselő alak bukkant elő a bálterem sarkaiból. Magasak, némák, halálosak.

Volt valami abban, ahogy együtt álltak – félelmetes egységként, félretéve belső konfliktusokat és cselszövéseket –, ami a nyugtalanság bizsergető érzését az üss vagy fuss reakcióig fokozta. Még a pokol nemes urai és hölgyei is úgy tűnt, készek kereket oldani.

A feszültség hulláma végigsöpört az egybegyűlteken.

A pillantásom a legtermetesebb férfin állapodott meg, ahogy előrébb jött. Nem számított, hogy álarcot visel, bárhol felismertem volna ezt a határozott járást. Harag nem egyszerűen besétált egy terembe, hanem magabiztosan bevonult, és uralta azt. És még csak próbálkoznia sem kellett. Mindenki más elhalványulhatna, és ő tovább lángolna fényesen. A hatalom és életerő állandó forrása.

A hercegek lassan köröztek a tömeg körül, mintha nyájat terelnének. Fauna és én csoszogva lépkedtünk a többiekkel, a tér köztünk minden egyes lépéssel egyre szűkült. Aztán, amikor a tömeg a táncparkett közelébe ért, a hercegek megfordultak, és mind a lépcsőre néztek.

Elszakítottam Haragról a tekintetem, és vártam. Hatásosan megkoreografált belépővel egy magányos herceg haladt lefelé a pompás lépcsőn, kezét a zsebébe dugva, a cipője úgy csillogott a pislákoló gyertyafényben, akár a drágakövek. Még a tágas terem túloldaláról is tisztán hallottam lépteinek halk koppanását, ahogy a bőrtalp a márványpadlóhoz verődött.

Fauna közelebb hajolt.

– Ő a kevélység hercege.

Figyeltem, ahogy a feltűnő jelenség átsétál a tömegen. A többi herceghez hasonlóan ő is farkasálarcot viselt, ami az egész arcát eltakarta, az alsó ajkát és az állát kivéve. Az övé ezüst és arany volt. Díszes, mégis elegáns. Nem nézett senkire, és még azokat sem vette tudomásul, akik pukedliztek vagy meghajoltak, amikor elhaladt mellettük. A haja gesztenyebarna volt, amibe aranyszálak vegyültek. Kétoldalt rövidebbre volt nyírva, míg felül stílusosan hosszabbra hagyta. A frizurája az utolsó hajszálig tökéletesen állt.

Fecskefarkú öltönyén egyetlen gyűrődés sem volt.

Sötét tengerészkék és ezüst ruhájában nem olvadt bele az árnyékokba. Kisebb távolságra állt, mintha azt akarná, hogy emlékezzenek rá, ki uralja őket.

Észre sem vettem, hogy visszatartom a lélegzetem, nyíltan bámulva a herceget az álarcom biztonságos takarásában, amíg ki nem fújtam. Az ördög csak néhány méterre állt tőlem. Egy lény, akit szinte mindenki káromolt és gyűlölt. Ha igazak voltak a történetek, akkor előttem állt egy lázadó angyal, akit kitaszítottak a mennyből.

És aki most a démonok királya. A bűne olyan mértékben megrontotta, és olyan szörnyűséges volt, hogy minden birodalom legaljasabb teremtményei felett uralkodott. Ezüstös tekintete hirtelen az enyémbe fúródott, felvillant, akár egy eget átszelő csillag. Végigfutott a hideg a hátamon. Ha véletlenül nem jegyeztem volna el magam Haraggal, és ha ő nem fogadta volna el a köteléket, most a férjemet bámulnám.

Kevélység álarctól talpig végigmért, fejét oldalra billentve. Az a szörnyű érzésem támadt, hogy épp felmér, és azt latolgatja, hogyan tudná legjobban megcsillogtatni a képességeit, miközben leteríti a prédáját. Ha Harag időnként egy ketrecbe zárt párducra emlékeztetett, akkor Kevélység egy aranyszőrű oroszlán volt.

Mindkét herceg ádáz. Mindkettő halálos. De csak az egyikük tudott beleolvadni az éjszakába, keményen és gyorsan lecsapni a sötétség leple alatt, majd észrevétlenül eltűnni. Elszakítottam a tekintetem az ördögről, és Harag után kutattam. Eltűnt azóta.

– Üdv, Bosszú úrnője!

A halk, kissé rekedtes hang a fülem mellett szólalt meg. Minden erőfeszítésemre szükségem volt, hogy ne mutassam ki a meglepetésemet vagy az idegességemet. Reméltem, hogy nem érzékeli, mit rejtettem el magamon. Lassan a mellettem álló herceg felé fordultam, és kissé meghajtottam a fejem. Ő nem az én királyom. És senki nem mondta, hogy meg kellene hajolnom.

– Felség.

– Megtisztelnél egy tánccal?

Fauna az alsó ajkába mélyesztette a fogát, és szinte lábujjhegyen táncikált, miközben bátorításként vadul bólogatott.

– Én…

– Te? – Körbenézett a teremben, a szemébe sokatmondó csillogás költözött. A tömeg hátrahőkölt, mintha megrémült volna attól, hogy a tekintete rájuk szegeződik. A táncparkett sietve kiürült. – Van valaki más, akivel először vágytál táncolni? Ha igen, tegyünk érte, hogy megbánja, amiért nem kért fel hamarabb.

– Táncolok veled, de hátsó szándék nélkül.

– Természetesen.

A derűje nem oszlott el, ahogy felvezetett a táncparkettre, és a zenekar azonnal belekezdett egy keringőbe. Néhány ütemig egyikünk sem szólalt meg. Körbe-körbe forogtunk a teremben, és a nyilvános táncolás miatt érzett idegességem már csupán elfeledett emlék volt, ahogy könnyedén végigvezetett a lépéseken. A férfi elbűvölő volt. Egy ragyogó gyémánt, tiszta platinába zárva.

Vagy talán ezt akarta elhitetni velem. Talán valójában egy penge volt, amit a pokol tüzében kovácsoltak, és halálos, mint a bűn. Ahogy egyre közelebb táncoltunk egymáshoz, vártam, hogy pislákolni kezdjen bennem valamiféle emlék szikrája, és meggyújtsa a vágy rejtett lángjait. Ha ő volt a szeretőm a látomásból, a testem nem ismerte fel.

Botrányosan közel hajolt hozzám.

– Ha ennyire érdekfeszítőnek találod az álarcomat, várj, amíg leveszem.

– Biztosíthatlak, felség, hogy nem az álarcodat nézem. Őszintén megvallva, új szarvakat vagy agyarakat keresek.

Kevélység szeme megcsillant.

– Tudok rémisztő is lenni. Ha épp úgy akarom.

– Biztos vagyok benne, hogy képes vagy rá, de nem úgy, mint valaki, akit ismerek.

– Harag? – A szája széle lefelé görbült, miközben a tekintetem végigsöpört a táncparketten, azt remélve, hogy a neve elég ahhoz, hogy megidézze a másik herceget. – Nem vagyok hozzászokva, hogy a gyönyörű táncpartnereim a fivéremre gondoljanak, miközben az én karjaimban vannak.

Nem tudtam megállni. Beleröhögtem az ördög arcába.

– Rendkívül beképzelt vagy.

– Ez az egyik legkiemelkedőbb családi vonásunk. Bár biztosíthatlak, az egóm egyáltalán nem alaptalan.

– Ha te mondod, felség.

Tovább keringőztünk, átszeltük a táncparkettet a párok között, akik azóta csatlakoztak hozzánk, a léptei magabiztosak és elegánsak voltak, ahogy körbe és körbe vezetett. Még Harag rögtönzött táncleckéje után is aggódtam, hogy elvétem a lépéseket, vagy rálépek a lábára, de Kevélység ügyessége ellensúlyozta a hibáimat. Énem egy része csalódott volt. Ha ez borzalmasan sült volna el, talán ez válik a jelenlegi legnagyobb félelmemmé.

– A harag hercege meglehetősen komoly hozzátok, többiekhez képest.

– Ő már csak ilyen: a háborúban és az igazságszolgáltatásban jeleskedik. Mindkettő komoly dolog. És ezért nem kell egyikünknek sem bajlódnia az uralkodás mocskosabb részeivel. – Összevontam a szemöldököm. – A birodalom már széttépte volna önmagát, ha nem rémíti behódolásra.

– Nem vagyok benne biztos, hogy ezt értem.

Kevélység megperdített minket, amíg meg nem pillantottam Haragot az egyik márványoszlopnak támaszkodva. Az álarcát feltolta, és a tekintete követett minden egyes lépést, minden egyes suhanó mozdulatot.

Nem tűnt sem vidámnak, sem dühösnek, de volt valami az arckifejezésében, ami azt sugallta, hogy… féltékeny. Kevélység lejjebb csúsztatta a kezét, végigsimítva a gerincemen, kétségkívül szándékosan ingerelve Haragot. Ráléptem a lábára, és magamban elmosolyodtam, amikor megrándult az arca.

– Ő, édes drágám, az egyensúly. És általában az egyetlen dolog, ami köztünk és a teljes pusztulás között áll. Harag a testet öltött pártatlan igazságszolgáltatás. Félik, mert nem habozik végrehajtani az ítéletet, igazságot szolgáltatni a büntetést érdemlőknek. Ha valakit a Kárhozat börtönébe kell küldenie, ami a halandók elképzelése arról, hogy mi a „pokol”, nos, az nem egyszerű döntés.

Eddig még senki sem említette az ide küldött halandó lelkeket.

– Hol van az a hely?

– Bájos, hogy azt hiszed, elárulom neked. Haragot megkérdezted?

Meg, és eléggé biztos voltam benne, hogy mondott valamit egy szigetről a nyugati partoknál.

– Én úgy tudtam, ez a te szereped lenne.

– A szabályok sokkal szórakoztatóbbak, amikor megszegik őket. – Megrántotta az egyik vállát. – A delegálás is része az uralkodásnak, nem igaz?

Mielőtt válaszolhattam volna, ismét végigsuhantunk a termen, a mozdulatai könnyedek, kecsesek és parancsolók voltak. Megértettem, hogy érdeklődését vesztette a hatalomról való eszmecsere iránt, így taktikát váltottam. Megvártam, amíg elég messzire kerültünk a többi pártól, aztán halkan megszólaltam:

– Tudom, hogy ez magánügy, de szeretném részvétemet kifejezni.

Kevélység megfeszült az érintésem alatt. Biztos voltam benne, hogy ezt nem vettem volna észre, ha nem táncolunk épp, és pontosan ezért akartam ezzel a témával a táncparketten előhozakodni.

– Elveszíteni valakit, akit szeretsz – folytattam, amikor nem szólt semmit –, rettenetes fájdalom. A legádázabb ellenségemnek sem kívánnám.

– Mivel biztos vagyok benne, hogy a fivéreimet és engem is azok közé sorolsz, ezt örömmel hallom.

Ez csak részben volt igaz, de nem javítottam ki. A következő kört tettük meg a táncparketten, amikor a herceg álarca feljebb csúszott, és felfedte az egész száját. Egy vékony heg húzódott átlósan végig a felső ajkán, és picivel az alsó alatt ért véget. Már láttam ezelőtt, és reméltem, hogy a szívem szapora dobogásáért a megnövekedett tempót gondolja felelősnek, amit tánc közben diktált.

Egyre közelebb siklottunk a táncparkett széléhez, és közelebb egy alkóvhoz, amit egy sor óriási cserepes páfrány takart el. Épp amikor mellé értünk, megperdítettem magunkat, és behúztam a herceget az árnyékos zugba, távol a kíváncsi szemektől. Nem láttam az egész arcát, de azt hallottam, hogy élesen beszívja a levegőt, amikor a falhoz nyomtam, és a füléhez emeltem az ajkamat.

Nem is kellett tovább bátorítani, lerántotta az álarcát, és a földre ejtette, majd nekilátott, hogy levegye az enyémet is, összetévesztve a jelenlegi helyzetünket valami mással.

Pontosan ebben a reakcióban reménykedtem.

– A fivéred azt hiszi, lezüllöttél. Túlságosan részeg vagy a bortól és a szeretőktől ahhoz, hogy bármi fontos dologgal foglalkozz. – Visszahúzódtam annyira, hogy tanulmányozhassam. A vonásaira kiült az óvatosság. – Ennek ellenére ma reggel az őrségedet vezetted a Kevélység házának birtokain, és mindennek tűntél, csak részegnek nem.

– Parancsolsz? – Zavart színlelt, akárcsak egy tehetséges színész. Észrevettem, hogy nem közvetlenül a kérdésemre válaszolt, ezzel elkerülve, hogy valótlanságot mondjon. – Csókolózni jöttem, nem inkvizícióra. Ha beszélgetni akarsz, ennél vannak lebilincselőbb témák is.

Közelebb hajolt a számhoz, én viszont egy tenyérrel a mellkasán megállítottam.

– Engedd meg, hogy világosabban fogalmazzak, felség! Ne állj itt, és tégy úgy, mintha nem emlékeznék jól arra, hogy te voltál az, aki utasított, hogy szálljak le a lovamról. Miért tartottál fogva a házadban olyan sokáig? Talán azért, hogy eltitkolhasd, hány őr járőrözik a területeiden?

– Nem várhatod tőlem, hogy információkat osszak meg egy másik házzal.

– Rendben. Akkor erre válaszolj. Miért titkolod, hogy közel sem vagy olyan részeges és gőgös, mint amennyire szeretnéd, ha mások hinnék rólad?

– Elvből ritkán mutatom meg az igazi arcomat bárkinek is. Bölcsen tennéd, ha te is így járnál el.

A tekintetem a sebhelyére tévedt. Nem hittem, hogy ez lett volna az egyetlen ok, amiért rejtőzött.

– Aznap este nem jelentél meg a monostorban; Antoniót szálltad meg helyette. Azért, hogy titokban tartsd a kilétedet?

– Nem az átokról kellene kérdezned?

A démonok jól ismert hárítási taktikája: egy kérdésre másikkal válaszolni.

– Tudom, hogy a születésem az átkod végét jelezte. Tehát más okod is kellett legyen arra, hogy bujkálj.

Fellángoltak az indulatai. A büszkeségét célzó nyilam eltalálta a megfelelő pontot.

– Nem bujkáltam! Valami mással voltam elfoglalva.

– Nos, bár biztos vagyok benne, hogy az örökkévalóságig tudnánk ismételgetni magunkat anélkül, hogy bárhová jutnánk, én nem egy frusztráló beszélgetésre húztalak félre.

– Akkor térjünk rá az izgalmas részre. – Kevélység végighúzta a kezét az oldalam mentén, aztán lassan vissza, és a combom közelében megtorpant. Összevonta a szemöldökét. – Hát itt meg mi van?

– A tőröm. – Elvigyorodtam, ahogy sebtében eleresztett. – Az izgalmas rész a következő. Át fogok kelni a felségterületeden, kétszer, egy általam választott napon és időpontban, anélkül, hogy te vagy az őrséged vagy bárki, aki a Kevélység házát vagy azt a kört az otthonának nevezi, közbeavatkozna.

– Miért kellene belemennem egy ilyen alkuba?

– Mert ismerem az egyik titkodat.

– A hálószobába tartozó tehetségem már most is széles körben ismert.

Az incselkedése csak egy újabb kísérlet volt a hárításra. Sarokba szorítottam, ő pedig kimutatta a foga fehérjét azzal, hogy úgy csinált, mint akit ez cseppet sem zavar. Megértettem, honnan származik a „bánja az ördög” kifejezés. Kevélységből csak úgy áradt a felhőtlen gondtalanság. Szinte már gyanúsan.

– Nem számolok be a fivérednek az álomgyökérről. Az biztos, hogy egy egész hadsereget kiüthetsz vele, annyi áll a rendelkezésedre. És ez, felség, olyan információnak tűnik, amit elszántan meg szeretnél tartani magadnak. Ellentétben a hálószobai tehetséggel, amivel dicsekszel.

Tekintete kemény volt, számító. Az állkapcsán megrándult egy izom, amikor beleegyezőn megrántotta a fejét.

– Jól van.

– Ennél pontosabbnak kell lenned.

– Átkelhetsz a felségterületemen, kétszer, és senki, aki a körömet a magáénak nevezi, nem fog gondot okozni neked. Cserébe te nem beszélsz a fivéremnek az álomgyökérről. Tessék! – Szúrós szemmel nézett le rám. – Elégedett vagy?

– Jobban, mint amennyire el tudnád képzelni, felség!

Gyanakvás ült ki a vonásaira. Jogosan. Éppen most követett el egy súlyos hibát.

Megfordultam, és kisétáltam a kis búvóhelyünkről, de nem jutottam messzire, amikor lecsapott rám egy másik herceg. Már Irigység sem viselte az álarcát, és zöld szeme majdhogynem világított, ahogy a hátam mögé pillantott.

– Szép volt, árnyékboszorkány! Egy csapás, két herceg.

– Máris részeg vagy?

– Nem a szeszes italoktól. – Rám villantotta azt a mosolyát, amitől megjelent a gödröcskéje. – Érted jöttem, díszvendég. Itt az ideje, hogy felkínáld nekünk a legnagyobb félelmedet. És el sem tudom mondani, milyen farkaséhes lettem hirtelen!

HARMINCEGY

Megpillantottam Faunát a tömegben; barna bőre láthatóan elsápadt az álarca alatt. A barátom ide-oda forgolódott, mintha azt próbálná kitalálni, hogyan tudná elterelni az egybegyűltek figyelmét, és megállítani ezt a rémálmot, mielőtt még elkezdődne. Anir mellette állt, arcáról olyan mértékű düh sugárzott, ami méltó volt választott bűne házához.

Úgy tűnt, készen áll arra, hogy megragadja a pengét, amiről tudtam, hogy ott rejtőzik elegáns alkalmi ruhája alatt, és odaverekedje magát hozzám. Kemény tekintete azt ígérte, hogy bárki, aki megpróbálja megállítani, kóstolót kap a mérgéből. Ő és Fauna is tudták, hogy ez alól nem volt kibúvó, de ettől még nem kellett, hogy szeressék, vagy hogy megkönnyítsék az uralkodóik dolgát. Annak ellenére, hogy tele voltam aggodalommal, a barátságuk bizonyítéka fellelkesített.

Ellöktem magam Irigység felkínált karjától, és körbenéztem Harag után kutatva. Szükségem volt arra az ismerős mogorva tekintetére, hogy megnyugtassa az idegeimet. Lábujjhegyre emelkedtem, és a vállak és fejek felett elnézve a démonherceg impozáns alakját kerestem. Természetesen megint eltűnt.

Bujaságot és Kapzsiságot sem láttam a tömegben. És Restségnek is meg kellett érkeznie – hisz hét farkasálarcos herceg jelent meg korábban –, de most ő is feltűnően hiányzott. Vagy csak heverészett valahol. Talán volt itt egy játékterem, ahová a hercegek visszavonultak. Énem egy része legszívesebben körbeszaladt volna a kastélyban, amíg rájuk nem bukkanok. Amivel csak rövid időre elodáztam volna az elkerülhetetlent. Talán áldás volt, hogy nem lesz mind a hét herceg tanúja a legnagyobb félelmemnek.

Kevélység kisurrant az alkóvból, ahol megkötöttük az alkunkat, és egy oszlophoz sétált, magamra hagyva, hogy egyedül nézzek szembe ezzel a megpróbáltatással. Nem mintha meglepett volna.

– Gyere! – Irigység meg sem próbálta leplezni a hangjában csengő izgatottságot. – Engedd meg, hogy bemutassam neked a ceremóniamestert.

Követtem őt az előttünk szétváló tömegen keresztül, és a pulzusom minden egyes lépéssel egyre hevesebben lüktetett, ahogy közelebb és közelebb értünk az emelvényhez, amit felállítottak. Egy kék bőrű, vörös szemű démon várakozott ott, egy komisz tőrrel a kezében. Kész csoda volt, hogy a szívem nem szakadt ki a mellkasomból. Megragadtam kétoldalt a gyöngyhímzéses szoknyámat, ahogy felmentem a lépcsőn, hogy a démon mellé álljak. Egyet bólintott, majd a feje fölé emelte a pengét, megmutatva a belevésett rúnákat, és a tömeg lelkesen felhördült a látványtól.

– Minden további nélkül, ha nincs ellenvetés, ezennel felszabadítjuk a vendégünkből a legnagyobb félelmét! – A ceremóniamester kinyújtotta a kezét. – Lady Emilia. Ha lenne olyan kedves, és ideadná a csuklóját. Egy kis vért kell vennem, hogy a mágia működjön.

Pánik lüktetett minden egyes sejtemben. Alig láttam a szemem előtt úszó kis fehér foltoktól, ahogy lassan felemeltem a karomat. Maria nonna egész életünkben azt sulykolta belénk, hogy óvjuk a vérünket az ellenségeinktől. Én pedig most itt álltam, és szabadon felajánlottam. Egy mágikus rúnákkal metszett pengének, ami el fogja lopni a titkaimat.

Stabilan tartottam a karomat, küzdve a késztetés ellen, hogy visszarántsam, és futásnak eredjek.

A ceremóniamester becsületére legyen mondva, nem sugárzott belőle sem öröm, sem diadal. Együttérző pillantást vetett rám, és azt suttogta:

– Csak egy apró csípés, és hamar vége is lesz.

A penge olyan volt, mint a jég, ahogy a bőrömhöz ért. Elfogott a pánik. Ez tényleg megtörténik. Összeszorítottam a szemem, és csendben imádkoztam az istennőkhöz, hogy…

– Állj! – A mély hang visszhangot vert. – Én leszek az, aki feláldozza a szíve egy titkát.

A fém azonnal eltűnt a bőrömről. Kinyitottam a szemem, és a ceremóniamesterről a tömegre néztem. A közönség egy emberként fordult meg, és nyílt döbbenettel bámult a démonra, aki felszólalt. Követtem a tekintetüket, amíg meg nem találtam őt.

Harag keresztbe font karral állt, tekintetét rám szegezte.

– A legnagyobb tisztelettel, felség, de nem válthatja ki…

– Én nyertem meg a vadászatot. Ezt választom jutalmamként.

A ceremóniamester megrázta a fejét, mintha alaposan megfontolná a következő szavait.

– Én… én nem hiszem, hogy teljesíthető anélkül, hogy felséged nagy árat fizetne.

– Tisztában vagyok az árral.

Hitetlenkedve néztem, ahogy Harag végighalad a folyosón, és felsétál az emelvény lépcsőjén. Attól tartott, hogy a legnagyobb félelmemnek rosszabb következményei lennének, mint ha ő fed fel egy igazságot? Harag arra képzett ki, hogy ellen tudjak állni a démoni befolyásnak, de egyszer sem tűnt úgy, hogy különösebben aggódna a lakoma ezen része miatt. Vajon végig tudta, hogy a helyemre fog lépni?

Valamit tervezett, de fogalmam sem volt, mi a célja.

Anélkül, hogy levette volna rólam a szemét, lerázta magáról az öltönykabátját, és feltűrte az ingét a bal karján. Egyforma tetoválásunk láttán morajlás futott végig a tömegen. Úgy tűnt, nem mindenki tudott arról, hogy az eljegyzésünk kényszer hatására köttetett.

A szemükben egy dolog volt udvarolni egy hercegnek, és úgy tűnt, teljesen másik dolog varázslattal a házasság kötelékébe csalni. Talán azon aggódtak, hogy váratlan hősiességének bűvölet az oka. A ceremóniamester tátott szájjal bámult a démonhercegre. Kizártnak tartottam, hogy ez a herceg valaha ilyesmit ajánlott volna. Még én sem tudtam elhinni. Harag, a démon, aki mindenkinél, akit ismertem, jobban becsülte a titkait, most felajánlott egyet.

Értem. Mind a hat ellenséges udvar előtt. Nem volt szerelmi vallomás, de igen közel állt hozzá.

Harag végül elszakította rólam a tekintetét.

– Hozd ide a tőrt!

– Én… – A ceremóniamester remegve nyúlt a pengéért, láthatóan kényelmetlenül érezte magát, amiért a pokol egyik uralkodóját kell megvágnia. – Mielőtt hozzákezdenénk, először még szükséges, hogy a fivérei megszavazzák, hogy ez lehessen őfelsége díja.

– Ó, a pokol szerelmére! Elég legyen! – Kevélység ellökte magát az oszloptól, aminek eddig nekidőlt, ezüst szemét figyelmeztetőn húzta össze. – Ez hihetetlenül unalmas. Biztosan van valami más, jóval szórakoztatóbb díj, amire vágynál. A titkokat fárasztónak találom. – Kihívóan meredt a fivérére. – Talán az idei áldozat egy tiltott légyott formájában érkezik. Biztosan találunk egy önkéntest, aki hajlandó ágyba vinni a díszvendéget. És akkor a fivérem választhat egy másik díjat.

Az összegyűlt démonok óvatosan, lélegzetüket visszafojtva néztek Haragról a királyukra.

– Nem.

A Harag hangjából áradó hidegség a jéggel vetekedett. Rám pillantott, valószínűleg azért, hogy lássa, felkeltette-e az érdeklődésemet az ötlet, és túl hamar ellenkezett. Tudtam, hogy ha igent mondanék, félreállna, és egy szót sem szólna, ha úgy döntök, ágyba bújok Kevélységgel. Nem számít, mennyire gyűlölné.

És valóban gyűlölné is. Harag közömbösségének maszkja lecsúszott, és nem igazította a helyére.

– Úgy tűnik, félreértés történt. – Az ördög mosolya maga volt a bűn, ahogy Harag óvatos pillantást vetett rá. Kevélység gyakorlatilag dorombolt, elégedetten, amiért tökéletes csalit vetett ki, és Harag belesétált az igazi csapdájába. – Nem állt szándékomban azt sugallni, hogy én ajánlom fel a szolgálataimat. Mivel Lady Emilia a te jegyesed, úgy vélem, neked kellene ágyba vinned, testvérem.

Egész testemben megmerevedtem. Ha Harag és én megosztanánk az ágyunkat…

…sokkal közelebb kerülnénk a házassági kötelékünk véglegesítéséhez. És Kevélység tudta ezt. Úgy tűnt, nem zavarja a gondolat; sőt, épp ellenkezőleg, mintha alig várná, hogy hozzámenjek a fivéréhez. Ami egyértelművé tette, hogy soha nem érdekelte a szerződés, amit aláírtam, és soha nem is voltam a jegyese. Szóval mi a hét pokol folyt itt valójában? Ha az ördög átkát megtörte Vittoria és az én születésem, még mindig nem értettem, miért hazudtak a démonok a menyasszonyokról.

Irigység, aki eddig a félbeszakított ceremónia miatt duzzogott, egyszerre felélénkült.

Harag ekkor rám nézett, arckifejezése teljesen közönyös volt, a szája sarkában megbúvó enyhe feszességet leszámítva. Ez volt az egyetlen jele annak, hogy nem örül az események hirtelen fordulatának.

Bármit is látott az arcomon, a hangja megkeményedett, amikor ismét a fivéréhez intézte a szavait.

– Válassz valami mást, vagy állj félre, és szavazzunk, hogy befejezhessük a ceremóniát!

– Megmondtam – húzta el a szavait Kevélység –, már nagyon unom a titkokat. Itt az ideje egy új hagyomány születésének! Biztos vagyok benne, hogy a házigazdánk hajlandó lesz elfogadni.

Kevélység odabiccentett Torkosságnak. A kör fejedelme összedörzsölte a kezét.

– Úgy van. Imádom megszegni a szabályokat! Két választásotok van. Vagy az itteni üvegszobák egyikében fekszetek le egymással. – Félreállt, és színpadias mozdulattal megrántott egy aranyzsinórt, ami elhúzta a függönyt. Odabent egy üres, gyertyafényes hálószoba ragyogott lágyan. – Vagy…

– A hercegi lakosztályodban – javasoltam, mindenkit megdöbbentve, leginkább magamat.

– A lakosztályomban? – Harag engem bámult, ahogy bólintottam. – Nem kell megváltoztatnunk a szabályokat, Emilia. Ha a félelmet akarom jutalmamnak követelni, megteszem.

– Csak akkor, ha elég szavazatot szerzel. – Torkosság vigyora kiszélesedett, amikor Harag indulatai megremegtették a báltermet. – Lehet, hogy megnyerted a vadászatot, de többé nincs lehetőséged ezt a jutalmat választani. Kiváltjuk a díszvendég áldozatát. És ő már meghozta a döntését. Választhatod a hercegi lakosztályt, az üvegszobát, vagy, ami még jobb, itt is maradhattok. Tedd magadévá az emelvényen, vagy az oszlopnak döntve. Akkor biztosak lehetünk benne, hogy teljesítitek a feladatot.

– Hacsak nem akarsz félreállni, hogy valaki más vállalja el – ajánlotta Irigység, és túlságosan is ártatlan mosolya arról árulkodott, hogy az általa uralt bűnt arra használja, hogy ingerelje a fivérét. – Én Torkosságra szavaznék. Ő a házigazda.

– Nem!

Harag hangja jelezte, hogy az hétszentségtelenség volt, hogy ebből nem csinál látványosságot, és háborút indít, ha a fivérei bármivel próbálkoznak.

Torkosság egyáltalán nem vette zokon, és azon tűnődtem, hogy vajon elromlik-e valaha a kedve, vagy folyamatosan vidám.

– Akkor hát egy légyott a hercegi lakosztályodban! – Kétszer tapsolt. – Ceremóniamester! Fejezd be a rituálét!

Harag fel-alá járkált a csendes hercegi lakosztályban, akár egy ketrecbe zárt hatalmas ragadozó. Nem számított, hogy a ketrece egy pompásan felszerelt lakosztály hálószobája volt behűtött pezsgővel, csokoládéval bevont gyümölcsökkel, kristálycsillárokkal és selyemlepedőkkel. És egy menyasszonnyal, aki az érintésére vágyott.

Még ha nem is ajánlotta volna fel az egyik titkát azért, hogy én megtarthassam az enyémet, akkor is akartam volna őt. Itt volt az ideje, hogy felhagyjak a hazugságokkal önmagam előtt. Többé nem vágytam tettetni, hogy csak a démonbirodalom csábító mágiája és a kötelékünk okozza ezt a vonzalmat. Akartam őt. Az ő impozáns alakját kerestem minden egyes zsúfolt teremben. Boldogan elfogadtam a védelmét, és az ő bűnével álltam leginkább összhangban.

Függetlenül a múltunktól és a körülményektől, amik ide, ehhez a pillanathoz vezettek minket, kettőnket együtt, vágytam erre a szenvedélyes éjszakára vele.

Nem úgy tűnt, hogy a herceg is hasonlóképpen érez. A kandallóhoz lépdelt, és a párkányának dőlve figyelte, ahogy a lángok ezüstösre változnak, és remegve táncolnak előtte. Egy szót sem szólt az idefelé vezető utunk során, és rám sem nézett, mióta beléptünk a lakosztályába.

Nem fordult meg, hogy találkozzon a tekintetemmel, amikor végül megszólalt.

– Még nem késő, hogy feladjak egy titkot inkább. Nem kell ezt tennünk. Megesküdtem, hogy lesz választásod. És én tartom a szavam. A fivéreim nem fognak ellenem szavazni, nem számít, mit mondtak korábban.

– Én már választottam.

Végre megfordult, arckifejezése viharos volt.

– Két kevésbé ideális lehetőség közül választani nem igazi választás.

Az ajkam széle felfelé görbült.

– Ágyba bújni veled kevésbé lesz ideális?

– Ne bagatellizáld el a helyzetet.

– Nem teszem. – A hangomból eltűnt az incselkedő árnyalat. – Soha nem akartam felfedni egy félelmemet vagy titkomat. Ugyanezt nem mondhatom el a vágyamról irántad.

A tekintete a szememről a számra siklott.

– Ez nem ugyanaz.

– Ez lenne a legromantikusabb helyzet? Tagadhatatlanul nem az. Azonban azt nem mondhatom, hogy bánom. Mivel mestere vagy az érzelmek és a hazugságok olvasásának, azt hiszem, ezt te is tudod. Ezért hát nem tudok másra gondolni, csak arra, hogy azért vagy feldúlt, mert úgy érzed, a saját választásodtól fosztottak meg. – Egy új gondolat ötlött fel bennem. – Vagy talán nem akarsz lefeküdni velem.

– Hát ezt hiszed?

– Ha tegnap éjjel valaki mást kerestél fel, és nem akarsz velem lenni, megértem. Visszamehetünk az ünnepségre, és befejezem a félelem-ceremóniát. Nem tartozol nekem semmivel.

Harag átvágott a szobán, én pedig tartottam magam. Gyengéden a csípőmre tette a kezét, és magához húzott. Kisebb borzongás futott rajtam végig, ahol a testünk összeért. A nadrágján és a gyöngyhímzéses ruhámon keresztül is éreztem, ahogy a vágya bizonyítéka hozzám nyomódik.

– Látod? – A hangja érdes volt, mély. Felhorzsolt valahol mélyen legbelül, és arra késztetett, hogy még közelebb simuljak hozzá. – Nem arról van szó, hogy akarlak-e, vagy sem, Emilia.

– Akkor mi az?

– Nevezzük önzőségnek. De nem akarom, hogy bármiféle külső erő űzzön a karjaimba. – Felfelé billentette az államat, az ajka sóhajtásnyira volt az enyémtől. – Amikor úgy döntesz, hogy csatlakozol hozzám az ágyamban, azt akarom, hogy tudd, kinek a lepedői közé mászol be. Azt akarom, hogy az én nevemet kiáltsd.

– Tudom, hogy ki vagy.

– Igazán? – Az ajka könnyedén végigsimított a bőrömön, szinte megérintette a nyakam érzékeny pontját, de teljesen mégsem, amikor a fülemhez emelte a száját. – Szeretném hallani, ahogy kimondod.

– A fivéreid csak annyit mondtak, hogy „légyott”. – Hirtelen témát váltottam. – Azt nem határozták meg, hogy mi…

– Hogy? – Hátradőlt, a szája az egyik oldalon felfelé görbült, ahogy várt. Az ördögfióka pontosan tudta, mire gondolok. Mégis addig tettette a zavarodottságot, amíg ki nem mondtam.

– Dugjunk. Vagy bujálkodjunk. Bár az első szót én csak ebben a körben hallottam, ismételgetve, akár egy komisz imát, amikor tegnap este elhagytam a gyönyörkertet.

A nevetése hangos volt, és gyönyörű. Azt kívántam, bár visszagyömöszölhetném a csúnya szót az ostoba számba, ahogy az arcom elpirult, és némán átkoztam a démonnal együtt.

Végigsimított az állkapcsomon, arckifejezéséből melegség áradt.

– Nem, azt hiszem, valóban nem határozták meg, hogy bujálkodnunk kell-e. – A szeme olvadt arannyá sötétedett. – Mit szeretnél, mit tegyek helyette, úrnőm? Ezt?

Nem volt időm válaszolni. Finom harapdálással haladt végig a torkom vonalán. Meg sem próbáltam visszatartani a sóhajt, ami kiszökött belőlem, amikor a nyelve végigsimított ott, ahol a pulzusom dobolt.

– Mondd el, mire vágysz, és a tiéd lesz.

Behunytam a szemem, és belehajoltam az érintésébe. Az elmémben felidéződött egy kép a szeretőkről az asztalon, akik az érkezésünkkor az előcsarnokban fogadtak. Harag szája végigvándorolt a vállamon, csókjai forróbbak és kábítóbbak voltak, ahogy közelebb értek a dekoltázsomhoz.

– Azt akarom…

Csak annyi időre állt meg, hogy elhúzódjon, és a szemembe nézzen.

– Igen?

– …hogy vedd le a ruhámat.

Kecses ujjak kezdték el kioldani a gombokat az oldalamon. Ellentétben a Bűn-folyosón való átutazásunk során nyújtott segítségével, most nem sietett. Szép lassan haladt, mintha pontosan tudta volna, hogy minden egyes kiszabadított gombbal egyre inkább megvadít a vágy. Ujjainak minden egyes véletlen érintése a bőrömön, minden egyes lélegzetvételem… Már most közel voltam ahhoz, hogy lángba boruljak, és még le sem került rólam a ruha.

Lecsúsztatta a pántot az egyik vállamról, és végigcsókolta a bőrömet a nyomán. Aztán a másik pánt is lecsúszott, aminek útját a nyelve és a foga követte. Óvatosan húzta lejjebb a felsőrészt, és csak akkor állt meg, amikor kiszabadította a mellemet.

– Olyan átkozottul gyönyörű vagy. – Úgy nézett ki, mint egy férfi, akit a legfinomabb étellel kínálnak, amit pénzért csak kapni lehet, miután előtte majdnem éhen halt. De ahelyett, hogy rávetette volna magát az ételre, azt tervezi, hogy minden egyes falatot kiélvez, megízlelget. A hüvelykujja lassan végigsimított a mellbimbómon, amitől az megkeményedett a gyönyörtől. Forróság gyűlt mélyen az ölemben. – Mi mást szeretnél még, úrnőm?

– Gyönyört. Csábítást. – Összeszedtem a bátorságomat. – Azt akarom, hogy maradj. Egész éjjel. Itt, velem. És ha csak eszedbe jut, hogy utána meghajolsz és itt hagysz, mint legutóbb, amikor hozzám értél, levadászlak, és nagyon megbánod!

– Fenyegess meg újra!

Nyers hangja jelezte, hogy igazán tetszett neki.

– Elfajzott démon.

– Neked csak a legjobbat.

A magáénak követelte a számat. A csókja uralkodott, birtokolt. Boldogan behódoltam neki. Egy pillanatra. Végigsimítottam a nyelvemmel az alsó ajkán, és felsóhajtottam, amikor kihasználta a helyzetet, és a sajátját a számba csúsztatta. Hódított, csábított. Pontosan úgy, ahogy kértem.

Közelebb húztam magamhoz, szorosabban tartottam, még közelebb akartam. Hiányzott ez. Hiányzott ő. Hogy milyen érzés megérinteni, hallani, ahogy elakad a lélegzete, amikor simogat, ahogyan szabadjára engedi a vágyait, és megadja magát a vonzalmunknak. Ügyes keze a mellemre simult, és őrjítően gyengéd érintéssel masszírozott, amitől csak még többre vágytam. A ruhám még mindig a derekam köré tekeredett. Azt akartam, hogy eltűnjön. Azt akartam, hogy csupasz bőre az enyémhez simuljon, hogy a keze szabadon felfedezhesse testem minden egyes porcikáját.

Áthúztam magammal a kis szalonon, be a hálószobába; érezni akartam, ahogy a súlya a matracba présel. Ebben engedte, hogy én vezessem, közben egy pillanatra sem hagyva abba a szám lassú felfedezését. Követett az ágyra, és lassan lehúzta rólam, ami még a ruhámból megmaradt. Megemeltem a csípőmet, segítettem neki lerángatni, hogy aztán félredobhassa.

A zakója és az inge követte a földön. Már csak az én botrányosan vékony alsóneműm és a nadrágja állt köztünk.

Harag az oldalamnál húzódó szalagokat méregette, alig várta, hogy kicsomagolhassa az ajándékot, amit kínáltak. És, az istennő átkára, azt akartam, hogy tépje őket darabokra. Lassú, diadalmas mosoly terült szét az arcán, ahogy minden bizonnyal megérezte a vágyamat.

Befészkelte magát a combjaim közé, előrehajolt, és a fogával húzta meg a szalagokat. Mocorogtam alatta, nem tudtam pontosan, mit is akarok tőle legközelebb, de azt igen, hogy a jelenlegi pozíciója nagyon ingerlő volt.

Megtorpant a mozdulataiban.

– Ezt szabad?

– Igen. – A tenyerembe fogtam az arcát, és megsimogattam. – Kérlek, ne hagyd abba!

Ez volt az engedély, amire várt. Késlekedés nélkül hozzálátott, hogy befejezze megkezdett feladatát. Miután az alsóneműm eltűnt, hosszú pillanatig csodált engem, a tekintete szinte perzselt. Küzdöttem a késztetés ellen, hogy összezárjam a lábam vagy eltakarjam magam.

Mintha egyenesen az elmémből olvasta volna ki a félelmet, metszőn rám nézett.

– Soha ne rejtsd el magad előlem! Hacsak nem akarod, hogy abbahagyjam, vagy ha nem úgy kényeztetlek, ahogy szeretnéd. Gyönyörű vagy. És semmit sem akarok jobban, mint ezt… – Végighúzta az ujját a testem középpontján, amitől majdnem csillagokat láttam. – A nyelvemmel.

Mélyen a szemembe nézett, meggyőződött róla, hogy látom az igazságot a tekintetében, aztán a szája hozzám ért. Nyelvének első simítása gyönyörrel töltött el, minden idegszálamat lángba borította. Ívbe feszült a hátam, a testem bizsergett a következő érintést várva.

Harag átkarolta a combomat, és újra lehajtotta a fejét. Ezúttal a keze fogva tartott, és a csípőmet felfelé döntötte, hogy a lehető legnagyobb gyönyört nyújtsa. Dübörgött a fülemben a vér. Ó, istennő, minden egyes érintése édes kínzás volt. Amikor azt hittem, ennél már nem lehet jobb érzés, belém csúsztatta az egyik ujját, a szája pedig erősebben kezdett kényeztetni.

Vonaglottam alatta, a kezem valami kapaszkodó után kutatott, kétségbeesetten próbáltam kitartani a gyönyör kavargó viharában, ami felemelt és elrepített. Belemarkoltam a lepedőbe, miközben Harag tovább csókolt azon az intim helyen, ujjai ütemesen mozogtak együtt a szívem minden egyes dobbanásával. Kezdtem elveszíteni a józan eszem, hajszoltam azt a forró tüzet, ami végigsöpört rajtam.

Ujjaim belemélyedtek puha hajába, a lélegzetem zihált, a pulzusom a testem minden egyes csodás porcikájában lüktetett. Olyan közel voltam.

Harag mozdulatai követelőzővé váltak, a háború démona utasította a testemet, hogy engedelmeskedjen kívánságának, és hulljon apró darabjaira a szája alatt. Mert ő azt akarta. Azt kívánta.

Előrelöktem az ölemet, amitől helyeslőn felmordult, a hang és a rezgés majdnem a csúcsra repített. Mielőtt a nevét kiáltottam volna, felcsúszott a testemen, és hozzám nyomta saját kemény vágyát, míg a szája az enyémre tapadt. Ringatta az ölét, az ereje csodálatosan durva volt, ahogy a testünk egymáshoz dörgölőzött. Elhúzódott, majd ismét hozzám simult. Újra és újra.

A vállába vájtam a körmöm, és mohón, egyszerre mozogtam vele.

Minden egyes lökés közelebb repített a csúcshoz. Kemény hossza finoman dörzsölt, ahogy a testemen csúszott, és még jobban fokozta a gyönyörömet. Az átkozott nadrágja még mindig rajta volt, továbbra is megakadályozta, hogy teljesen összekapcsolódjunk, de ez sem akadályozhatott meg abban, hogy végre felrobbanjak hatalmas teste alatt.

Egy olyan erőteljes nyögéssel, hogy majdnem megremegett az ágy, Harag is követett a csúcson túlra.

HARMINCKETTŐ

Harag karjába zárva feküdtem, a hátam szorosan a mellkasához simult, ahogy mindketten próbáltunk lélegzethez jutni. Ujjbegyével végigsimított a tetoválásom körvonalán, és a lusta, könnyed érintés új érzelmeket ébresztett bennem. A gyengéd mozdulat valahogy jóval bensőségesebb volt, mint bármely szexuális tevékenység vagy a szerelem testi kifejezése. Nem voltam benne biztos, hogy Harag teljesen tudatában volt annak, hogy mit csinál. Ami tovább bonyolította a dolgokat.

Közelebb simultam hozzá, próbáltam félretolni az aggodalmaimat, és csak élvezni a pillanatot.

A halántékomhoz nyomta az ajkát.

– Kérlek, próbálj meg nem mocorogni. Legalábbis néhány percig.

– Fájdalmas?

A bőrömön éreztem, hogy elmosolyodik.

– Épp ellenkezőleg.

Kíváncsiságtól vezérelve, és mivel nem vagyok túl jó a parancsok követésében, megismételtem a mozdulatot. Harag teste megkeményedett alattam. Szent istennő az égben! A csábítás iránti szomja olthatatlan volt.

Megfordultam, hogy szembe kerüljek vele.

– Vedd le a nadrágod!

Felvonta az egyik szemöldökét. Végigintettem magamon, hogy jelezzem a meztelen testemet.

– Nem vagyok hajlandó én lenni az egyetlen, aki teljesen meztelen.

– Ha leveszem a nadrágom, nem ígérhetem, hogy sok alvás lesz ma éjjel.

Őt utánozva felvontam a szemöldököm, és vártam. Én egy szóval sem említettem az alvást. Merész tőle, hogy azt hiszi, rájött a terveimre. Egy sóhajjal eltűnt a nadrágja. Magához húzott, én pedig elvigyorodtam, amikor közelebb simultam hozzá, és meghallottam, hogy élesen beszívja a levegőt.

– Emilia!

– Igen? – A hangom maga volt az ártatlanság, cukorral meghintve. – Valami gond van?

Tudhattam volna, hogy nem kellene cukkolnom a háború hadvezérét. Harag nem játszott tisztességesen… csakis a győzelemre. Hátulról közvetlenül a testem bejáratához igazította magát, amitől elakadt a lélegzetem. Egyszerre feszültem meg és lazultam el, készen arra, hogy mélyebbre hatoljon.

– Mondd csak, menyasszonyom. Biztos vagy benne, hogy engem akarsz férjedül? – Egyik kezével megragadta a csípőmet, a másikat pedig alám csúsztatta, és közelebb húzott magához. Az önuralmam kezdett kicsúszni a gyenge szorításomból. Hozzányomtam magam. – Készen állsz, és hajlandó vagy itt tölteni az örökkévalóságot, velem?

Az elmém még mindig nem döntött, de a testem nedves és készséges volt. Ezúttal, amikor előrenyomta az ölét, a mozdulatai szándékosan lassúak, ingerlőek voltak. A nadrágja nélkül bársonyos bőre az enyémhez dörgölőzött, az érzés teljes eksztázist okozott. Szinte bármit feladtam volna azért, hogy megtapasztalhassam őt teljes egészében. Csak a küldetésemet nem.

Nagy erőfeszítéssel kicsúsztam a karjai közül, és felálltam. Nem tanúsított ellenállást vagy ellenkezést. Hogy tompítsam a visszautasítást, odahajoltam hozzá az ágyon, és gyors csókot nyomtam az ajkára.

– Mit szólnál egy italhoz lefekvés előtt?

Harag figyelmesen nézett, de az arckifejezésében nem volt nyoma csalódottságnak vagy sértettségnek. Csak győzelemnek. Tudta, hogy ma éjjel nem fogok lefeküdni vele.

– Szeretnéd, ha hoznék?

– Én már úgyis felkeltem. Te maradj csak. – Feltámaszkodott a könyökére, és zavartan nézett rám, amikor felé böktem. – Semmi eltűnés. Semmi meghajlás. Megígérted!

– Démon vagyok, akit köt a szava.

– Helyes.

Felkaptam a ruhámat, és átsétáltam a szalonba, ahol a behűtött pezsgő várakozott. A szívem vadul kalapált, ahogy a vállam fölött hátrapillantottam, hogy megbizonyosodjak róla, Harag az ágyban maradt, aztán elmormoltam egy gyors imát a hazugság és a csalás istennőjéhez, hogy vezesse a kezemet.

Esküt tettem valakinek, akit szerettem, jóval azelőtt, hogy Haragot megismertem volna. És ez a lehetőség túl jó volt ahhoz, hogy ne használjam ki. Nem számított, mennyire fájdalmasan sikoltozott a szívem, előre várva, hogy összetörik.

Megragadtam azt a valamit, amit korábban a szoknyámba varrtam, a mozdulataim biztosak és gyorsak voltak. Mielőtt lebeszélhettem volna róla magam, szórtam egy csipetnyit a keverékből Harag poharába, majd ráöntöttem a pezsgőt. Mindkét pohárba dobtam egy-egy csokoládéval bevont gyümölcsöt. Buborékok pezsegtek fel a nemkívánatos betolakodó körül, tökéletesen elpalástolva az árulásomat.

Visszasétáltam a hálószobába, és örömmel láttam, hogy Haragot – bármilyen tisztelettudó is volt – teljesen lekötötte a csípőm ringása. Még nem vettem a fáradságot, hogy magamra vegyem a hálóruhámat. Amit nem tett meg még ő sem. Izmos felsőteste csupasz volt, bár a lepedőt felhúzta a dereka köré. Megpaskolta az ágyat maga mellett, lusta vigyor ívelte felfelé azokat a gonosz ajkakat.

Egy másik életben boldogan csókoltam volna az örökkévalóságig.

– Az új kezdetekre! – Odanyújtottam a hercegnek az italát, majd megemeltem a saját poharamat. – Iucundissima somnia.

Harag a tósztom utolsó részénél összevonta a szemöldökét. Ha emlékezett is rá, hogy egyszer ő mondta ezt nekem, most nem szólt semmit. Odakoccintotta a poharát az enyémhez, és egy húzásra lehajtotta a pezsgőt.

Én belekortyoltam a sajátomba, és némán számoltam. A pohara a padlón csattant, mielőtt még lenyeltem volna az első kortyot.

– Emilia! – Tompa tekintetét rám irányította, szemében düh villant. És elárultság. A szobában lezuhant a hőmérséklet, aztán visszaemelkedett a normális szintre, miközben a herceg vadul küzdött egy láthatatlan ellenféllel, míg végül lassan visszadőlt az ágyra.

A háború nagy hatalmú démona többé nem jelentett fenyegetést.

Letettem a poharamat az éjjeliszekrényre, majd odanyúltam, hogy kisöpörjem a haját a homlokából. Bármiféle békét is kötöttünk, annak vége szakad, amint felébred. Ezt az áldozatot hajlandó voltam meghozni, de attól még nem tette könnyűvé. Megcsókoltam a homlokát, próbálva megőrizni a pillanatot, aztán felegyenesedtem.

– Legszebb álmokat, felség!

Ma éjjel egy másfajta tolvaj voltam, ahogy végiglopakodtam a Harag lakosztályát és az enyémet összekötő folyosón – úgy surrantam be- és ki az árnyékból, mint egy zsebtolvaj, aki erszényeket lop. Beosontam a szobámba, és az utazóládámhoz rohantam. Kirántottam belőle a szőrmével bélelt bőrnadrágot, vastag pulóvert és zoknit, amit magammal hoztam, felhúztam a csizmámat, és a vállam köré kerítettem ébenfekete köpenyemet. Rekordidő alatt elkészültem. A tőrömet bedugtam a combomra erősített tokjába, és megrángattam a szíjat, hogy megbizonyosodjak róla, jól tart.

Pillanatokon belül újra a folyosón voltam, és a cselédlépcsőn rohantam lefelé. Mivel a parti még javában zajlott, a kastélynak ebben a végében nem járt senki. Legalábbis reméltem.

A szívem figyelmeztetőn dübörgött, és óvatosan kikukkantottam a sarkon. A konyha hátsó végében ki volt támasztva egy ajtó – pont, ahogy sejtettem –, hogy kiengedjék a sütők által keltett hőt.

Egy gyors fohásszal a hazugság és a megtévesztés istennőjéhez, keresztülrohantam a folyosón, majd lelassítottam, amint beértem a konyhába. Fogalmam sem volt, az álomgyökér vajon milyen hosszan üti ki Haragot; a hatalmas erejéből következtetve nem hittem, hogy sok időm van. Addigra elég messzire kellett jutnom, hogy ne tudjon elkapni, mielőtt még beléphetnék Kevélység területére. Átrohantam a kastély háta mögötti tágas udvaron, ami az istállókhoz vezetett, és meg sem álltam a kapuig.

Tekintetem végigsöpört az épület külső részén, minden zugon és résen megállt, a mozgás jelét fürkészve a majdnem éjszakai sötétségben. A lovászok már bizonyára nyugovóra tértek, miután a reggeli vadászat után ellátták a lovakat. Épp csak akkora résnyire nyitottam az ajtót, hogy be tudjak surranni, és végigsiettem a bokszok mellett, amíg meg nem találtam Tanzit. Üdvözlésképpen fújtatott, ezüstkarmú patái a szalmát tépték.

– Kaland vár ránk, szépségem!

Gyorsan felnyergeltem a paripát, lenyűgözve és hálát adva, hogy emlékeztem a megfelelő lépésekre, miután otthon már láttam párszor, hogy csinálják. A kantárjánál fogva kivezettem, és az istennő áldja, Tanzi gyorsan és csendesen sétált ki a főbejáraton, mintha tudta volna, hogy most óvatosnak kell lennünk.

– Vigyél a Kevélység házához! – Felpattantam a hátára, és az oldala gyors megpaskolása után már neki is vágtunk. – Ellátogatunk a Vérerdőbe.

Tanzi kilőtt az éjszakában, a hó felcsapódott mögöttünk, miközben szinte átrepültünk a Torkosság házának lejtői felett. A térdemmel kapaszkodtam, belehajoltam a szélbe.

Minden egyes dübörgő lépésnél legszívesebben hátrapillantottam volna a vállam felett, mert meg voltam győződve arról, hogy már riasztották is a palotaőröket, akik üldözőbe vettek. Átlovagoltunk az álomgyökér-dombocskákon, és jobbra tőlünk, ahol korábban észre sem vettem, a Tűz tavának felső szelete látszott.

Kén szaga szállt egy hideg fuvallat hátán, ami meglibbentette a hajamat, és megborzongtam tőle. A tekintetemet a távolban magasodó kastélyra szegeztem, feszülten várva Kevélység őrségének felbukkanását. Mintha nem lenne hajlandó még egyszer egy hadsereg fogságába kerülni, Tanzi még gyorsabban kezdett vágtatni, patái mohón falták a fagyott földet. Megközelítettük a Kevélység házát, majd elszáguldottunk mellette; nem álltunk meg, és nem állítottak meg.

Örömkiáltást hallattam. Egy apró győzelmen túl voltunk.

Ha jól emlékeztem, Kevélység köréből egyenesen Irigységébe érkezem. Az ő földjére már meghívást kaptam, és még nem vonta vissza az engedélyt. Kis szerencsével sértetlenül átjutok a felségterületén, és elérek a Vérerdőbe.

Miközben úgy vágtattunk, mintha az ördög kergetne minket, az elmémben zsongott minden gondolat, amit a lakoma alatt igyekeztem elrejteni. Irigység a Hét nővér után kutatott. És ő hívta fel a figyelmemet az Átokfára is, amikor a galériájában sétálgattam. Lehet, hogy nem ismertem az erdőt, de a mesének köszönhetően, ami szerint „mélyen az erdő szívében” állt, meg tudtam találni ezt a különös fát.

És remélhetőleg a félelmetes fa közelében lesznek azok a misztikus lények, akik segíthetnek megtalálni a Kísértés kulcsát vagy a Hármas holdtükröt. Ezen a ponton minden információ hasznos lenne, amit akár az egyik, akár a másik mágikus tárggyal kapcsolatban nyújtani tudnának.

Az Irigység házán gond nélkül átjutottunk. Mivel a ház hercege folyton finom utalásokat eresztett meg a jelenlétemben, nem gondoltam, hogy utamat állná a földjein. Hamarosan elértük a Fekete-folyó kisebb mellékfolyóját, ami kettévágta Irigység területét, és elválasztotta tőle a Vérerdőt. Tanzi lelassított, és a földet kaparászva az ugrást méricskélte. Én az elénk táruló látványt méricskéltem. A Vérerdő találó nevet kapott. Még az éjszakai égbolt takarója alatt is láttam, hogy a fák kérge sötét karmazsinvörös.

Mélyen az erdőben füstpamacsok szálltak, akár valamiféle kísérteties köd. Az a szörnyű gyanúm támadt, hogy nem tüzek okozzák, hanem a karmazsin erdőben ólálkodó hatalmas fenevadak lehelete. Vagy talán olyan démonoké, akiket annak az illusztrált naplónak a lapjain láttam. Akik szívekre és vérre szomjaznak. Belélegeztem és lassan kilélegeztem.

– Készen állsz, hogy megtaláljuk az Átokfát, szépségem?

Tanzi megrántotta a fejét, majd nekirontott az ébenfekete folyónak. Kényszerítettem magam, hogy nyitva tartsam a szemem, amikor egy pillanatig a levegőben repültünk, és a gyomrom bukfencet vetett. Földet értünk, és Tanzi annyira sem torpant meg, hogy kifújja magát; végigszáguldott az erdőn, élesen kerülgetve fákat és aljnövényzet.

Arra számítottam, hogy az erdőben nyugtalanító csend uralkodik. A valóságban olyan hangosan ciripelt a bogarak kórusa, hogy össze lehetett tőle zavarodni. Ha egy ragadozó a közelben járna, lehetetlen lenne meghallani a támadást, amíg már túl késő. Úgy tűnt, ezzel Tanzi is tisztában van. Hatalmas pokolparipám leszegte a fejét, és minden felbukkanó akadályt kikerült, elszántan, hogy lovasát sértetlenül juttassa célba.

Átszáguldottunk egy tisztáson, és a szélén megpillantottam egy aperdémont. Óriási fejét felvetette, és ez volt minden, amit láttam; nyáladzó pofával hagytuk magunk mögött. Karmazsinvörös fák suhantak el mellettünk, a látómezőm szélén olyanok voltak, akár több száz vértől csöpögő hullócsillag. Erősebben szorítottam a gyeplőt, számoltam a szívem minden egyes dobbanását. Mostanra az erdő közepéhez közel kellett járnunk.

Néhány perc kemény vágta után Tanzi hirtelen megállt.

Ott, egy csoport vastag, vérvörös fa közepette hatalmasra nőtt ezüstfa állt. Hát tényleg megtaláltuk! Egy pillanatig csak bámultam, és magamba ittam a látványát. Az Átokfa eltéveszthetetlen volt; magasabb, szélesebb és más színű, mint az erdő összes többi fája. A holdfényben ezüstös kérge úgy csillogott, akár egy hatalmas kard, amit mélyen a földbe döftek. Gyönyörű volt, és félelmetes.

Leugrottam a földre, és megsimogattam Tanzit.

– Maradj itt, és légy résen!

A vállamnak dörgölőzött, mintha ugyanezt mondaná nekem.

Lassan közeledtem a fához, már tőrrel a kezemben. A bogarak elhallgattak. Baljós köd úszott a fagyott talaj felett, elrejtve a szem elől minden friss nyomot. Gyökerek álltak ki a földből, mint lemészárolt óriások rothadó ujjai. Közelebb lépkedtem, hogy jobban szemügyre vehessem a fa leveleit. Hasonlónak találtam a közönséges nyírfáéhoz, de ébenfeketék voltak, ezüstös erezettel. A legendák szerint, amiket olvastam, élesek voltak, mint a pengék, és törékenyek, mint az üveg.

– Azért jöttél, hogy véróhajt kérj?

Megpördültem, a köpenyem csuklyája hátrahullott. Egy magányos alak állt ott sétabotra támaszkodva, de túl messze volt, és elrejtette a köd, így nem tudtam tisztán kivenni. Tanzit semerre sem láttam.

Erősebben szorítottam a tőröm markolatát, és alig észrevehetően a küzdőpozícióba helyezkedtem, amit Anir tanított nekem.

– Ki vagy?

– A jobb kérdés az, hogy te ki vagy, gyermekem.

– Én olyan valaki vagyok, akinek információra van szüksége.

A ködön át nem láttam az arcát, de az volt az érzésem, hogy mosolyog.

– Milyen rendkívüli. Tudod, én olyan valaki vagyok, akinek információi vannak. Amiért fizetséget várok.

Erre hallgattam, elharapva az első nyelvemre toluló választ, hogy felajánljam neki, amit csak akart. Ez bármilyen birodalomban veszélyes lenne, ebben a bűnös világban meg különösképp.

– Egy titkot adok fizetségül.

– Nem. – Az alak közelebb lépett. Köpenyének csuklyáját mélyre húzta, eltakarva az arcát. – Ismerem a titkaidat. Azt hiszem, jobban is, mint te. Egy szívességet akarok. A jövőben nekem tetszően behajtva.

Az istennő átkára! Ez szörnyű alku volt.

– Gyilkosságot nem követek el.

– Vagy elfogadod a szívesség feltételét, vagy nem. Mindez attól függ, gondolom, hogy mennyire akarod az információt. Tekintsd ezt egy bátorságpróbának! Melyiket választod hát? A bátorságot vagy a félelmet?

A bátorság talán a félelem hiánya a legtöbb esetben, de egy kicsit olyan is, mintha jó ügy érdekében csinálnánk bolondságot. Nem foglalkoztatott a bátorság. Az érdekelt, hogy a saját érdekeimet nézzem, és a lehető legjobb döntést hozzam meg. Ha a titokzatos nő valóban jobban ismert engem, mint én magamat, akkor a legjobb döntés az volt, ha beleegyezem. A pokolba a kedvezményekkel, csakúgy, mint a lelkemmel.

– Elfogadom a feltételt.

Mielőtt a szavak teljesen elhagyták volna a számat, az alak lecsapott. Olyan gyorsan történt, hogy alig érzékeltem a szúrást a karomon. Megvágott. Felnéztem, készen arra, hogy kivédjem a következő támadást, de megálltam, amikor a nő a tenyerébe vájt, majd a sebemre helyezte a kezét.

Elsuttogott egy szót, és vakító fényvillanás hasította át az éjszakai égboltot.

– Akkor rajta, gyermekem. Tedd fel a kérdéseidet!

– Meg akarom találni a Hét nővért. Itt vannak?

– Nem. Ott lakoznak, ahol egy bűn sem uralkodik mindenek felett.

– Ez nem válasz.

– Ha eljön az ideje, meg fogod érteni.

A fogamat csikorgattam. Mindegy.

– Tudni akarom, mi történt az ikertestvéremmel. Meggyilkolták, és meg kell tudnom, melyik démonház áll mögötte. Ha egyáltalán ők állnak.

– Nem várhatod, hogy választ találj más rejtélyére, amikor még nem érted a saját magad rejtélyét sem.

– Hát nem ez a célja ennek a kis csevejnek? Nem azért egyeztem bele az alkuba, hogy aztán a válaszaid csak újabb kérdéseket szüljenek. Nem mondhatod el, hol van a Hét nővér, nem mondhatod el, mi történt az ikertestvéremmel. Akkor mégis miben tudsz segíteni?

– Ha szeretnéd megtalálni, amit keresel, akkor át kell esned a bátorságpróbámon.

– Ez nem volt része az alkunknak.

– Ó, pedig az. Te, gyermekem, a saját rejtélyed középpontjában állsz. Amíg nem fedezed fel önmagad titkát, addig a testvéred rejtélyére sem kapsz választ. És ezt nem árulhatom el neked. Néhány igazságot magadnak kell megtalálnod. Mi más nyugtalanít még?

Nagyot nyeltem.

– A mágiám. Nem tudok hozzáférni.

– Talán tudom, hogyan szerezheted vissza. És hogyan találhatod meg a választ, amire a szíved vágyik. A hercegedet illetően. – Az alak hirtelen a fa előtt termett. – Ha meg akarod ismerni az igazságát, akkor vésd a nevét a fába, és szakíts le egy levelet.

Visszagondoltam a mesére, amit olvastam, és a baljós érzés, akár egy kés csavarodott meg a bensőmben. Ez a köpenyes alak csakis a Vénasszony lehetett. Az alvilág istennője. És ő olyasmi volt, akitől félni kellett.

– Ha így teszek, és elvétem, annak ára lesz.

– Az igazi bátor tett nem jár nagy kockázat nélkül. – A csuklya alól csak éles mosolya látszott ki, ami határozottan nem segített az idegességemen. – Miután felvésted a valódi nevét, és leszakítottad a levelet, a jelenlétében kell összetörnöd. Ha jól válaszoltál, tudni fogod. Ha nem…

Lenyeltem a feltámadó rémületet. Ha igazam volt, és ő az alvilág istennője, az ár, amit megkövetel, a halál. Egy apró részlet, amit Irigység is, és Celestia is kihagyott az okításomból.

– Nem tudom biztosan.

– Te tudod, hogy ki ő, de azt választod, hogy az árnyékban maradsz, kényelmesen a sötétben. Talán nem az ő igazságától félsz, hanem a sajátodtól. Talán azért nem vagy hajlandó túl közelről szemügyre venni őt, mert félsz, ez mit árulna el rólad. Ő a te tükröd. És ritkán értékeljük azt, ami visszanéz ránk. Ez az, gyermekem, ahol az igazi próba megmutatkozik. Elég bátor vagy ahhoz, hogy szembenézz a démonaiddal? Nem sokan azok.

Lepillantottam a mágikus tetoválásomra, ami a történetünket mesélte el.

– Nem ezért a kérdésért jöttem ide.

– Nem, de ez az, amit a legjobban félsz feltenni. Ezért kérdezem újra, hold leánya, nem azt, hogy ki ő, hanem azt, hogy ki vagy te.

– Én… nem tudom.

– Tévedés. – Dobbantott egyet a lábával, és a hirtelen mozdulat eloszlatta a ködöt. – Mondd meg! Ki vagy te?

– Nem emlékszem. De mindenáron ki fogom deríteni!

– Jó. Kezdetnek megfelel. – Apró, sokat sejtető biccentéssel nyugtázta. – Mit fogsz tenni?

Hátranéztem a vállam fölött. Tanzi visszatért onnan, ahová a Vénasszony rejtette, mély szemében komolyság tükröződött. Ez a döntés az életembe kerülhet. Felemeltem a tőrömet, és az Átokfához nyomtam. A fába fogom vésni Harag valódi nevét, és megteszem, amit a Vénasszony javasolt: szembenézek az igazsággal, ami elől eddig menekültem.

És ha tévednék… imádkoznom kell az istennőkhöz, hogy ne tévedjek, különben csatlakozom Vittoriához a családi sírboltunkban, mielőtt még véget ér az éjszaka.

HARMINCHÁROM

Harag nem volt a lakosztályában, sem a könyvtárában. Megnéztem az erkélyét is, és már épp indultam a Félhold-fürdőbe, amikor úgy döntöttem, a konyhákon vágok át.

Ez volt az egyik legutolsó hely, ahol a háború démonára számítottam volna, de íme, ott állt, háttal nekem, késsel a kezében, és egy darab kemény sajtot vagdosott fel. A tökéletes kockákat egy tálcára halmozta, amit már megpakolt különböző gyümölcsökkel.

– Nincs szükséged meghívóra, hogy csatlakozz hozzám, Emilia. – Nem fordult felém. – Kivéve persze, ha nem vágysz a társaságomra.

– Kerestelek. Szerintem ez azt jelzi, hogy vágyom a társaságodra.

– Miután elkábítottál, hogy kiszabadulj a hálószobámból, eltűnődtem, ez vajon megváltozott-e.

– Az… annak semmi köze nem volt hozzád.

Folytatta a vagdalást, a kés kopogott a vágódeszkán.

– Elég személyesnek éreztem, azok után, ami történt köztünk.

– Én…

– Nem kell magyarázkodnod.

– Nem állt szándékomban. Bocsánatot akartam kérni, amiért áldozatul estél annak, amit meg kellett tennem. – Egyre hosszabbra nyúlt köztünk a csend. – Mennyi ideig voltál eszméletlen?

– Nem várhatod, hogy ezt az információt megosszam veled.

– Nem, azt hiszem, nem.

Odasétáltam hozzá, ahogy dolgozott, és csodáltam az ügyességét a késsel. Az is elismerésre méltó volt, ahogyan a gyümölcsöket felszeletelte és elrendezte a tálcán. A fügéket szépen negyedekre vágta, a bogyós gyümölcsöket és a szőlőt csinos kupacokba halmozta. Még egy gránátalmát is talált.

– Nem gondoltam, hogy szívesen időzöl a konyhában.

– Én sem. – Megrántotta az egyik vállát, a tekintete kizárólag az előtte lévő feladatra összpontosított. – Nem nagyon érdekel a sütés vagy a keverés, de az aprítás, a vagdalás és a szabdalás különösmód pihentető.

Elvigyorodtam. Hát persze hogy a konyhai feladatok ezen része elnyeri a tetszését. Ahelyett, hogy mondok rá valamit, vagy megtöröm a pillanatot, felkaptam egy szelet almát a tálcáról, és bekaptam. Csak húztam az időt, és ezt jól tudtam. Ennyit a bátorságpróbámról.

– Egyes halandó vallásokban az almát tiltott gyümölcsnek tartják.

Harag kevesebb mint egy szívdobbanásnyi időre torpant csak meg, de én sasszemmel figyeltem. Nem nézett el a feladatáról.

– Ahhoz képest, hogy boszorkányok között nevelkedtél, meglep, hogy ennyit foglalkozol emberi hiedelmekkel.

Újabb gyümölcsöt választottam.

– Azt is hallottam, hogy a füge, a szőlő és a gránátalma is versenyben vannak a tiltott gyümölcs címért.

– Nagyon sokat gondolkozhattál a tiltott ételeken.

– Ellátogattam az Átokfához. – Továbbra is körülményes gonddal vagdalta a deszkáján a darabka cheddar sajtot. Megkerültem az asztalt, hogy a szemébe nézhessek. – Alkut kötöttem a Vénasszonnyal. És mondott valamit, amiről tiltott gyümölcsök és a tudás fái jutottak eszembe.

Harag ökle elfehéredett, ahogy szorosabban markolta a kést.

– És?

– Tudni akartam, mi történt a testvéremmel, de ő kitartott amellett, hogy előbb a saját igazságomat kell felfedeznem. Szembe kell néznem a félelmeimmel. Azt mondta, hogy az igazságom egy részét megtalálhatom, ha elismerem, te ki vagy. – A tekintete az enyémbe fúródott. – Azt mondta, hogy véssem a fába a valódi neved.

– Kérlek, mondd, hogy megtagadtad! A Vénasszony rosszabb, mint a fivéreim.

Lassan megráztam a fejem, és letettem az ébenfekete, ezüst erezetű levelet az asztalra. Harag úgy meredt rá, mintha egy viperát hoztam volna a konyhába. Felemeltem az öklöm, hogy lesújtsak, mire a keze előrelendült, és rásimult az enyémre. Közelebb rántott magához, a szívéhez szorította a kezemet. Vadul dobogott.

– Visszamegyünk, és másik alkut kötünk a Vénasszonnyal!

Elhúzódtam annyira, hogy a szemébe nézhessek.

– Te ideges vagy.

– Belevéstél egy nevet egy olyan fába, ami vért követel az igazságért cserébe. – Frusztráltan fújt egyet. – Persze hogy aggódom!

Szabad kezemmel a tenyerembe fogtam az arcát. Nem ez volt a teljes igazság, ami miatt ideges volt, és ezt mindketten tudtuk.

– Tudom, hogy ki vagy.

– Ezt erősen kétlem.

A hangneme arra engedett következtetni, hogy ha tudnám az igazat, nem állnék ilyen közel hozzá, és nem tartanám őt így, ahogy most. A titka megrémített, de soha nem tudnék túllépni rajta, ha nem hozom a napvilágra. Soha nem tudnám meg, ki vagyok, hogy mi történt az ikertestvéremmel, ha továbbra is tartani fogok az igazságtól. A Vénasszonynak igaza volt. Hozzászoktam a sötétséghez, mert már olyan régóta benne tartottak. Először nonna tette, most pedig a saját akaratom. Ideje volt félretaszítani a félelmeimet, és kilépni a fénybe.

Mielőtt felfoghatta volna, hogy mit csinálok, olyan erősen belerúgtam az asztalba, ahogy csak bírtam, és ahogy felborult, a gyümölcsök, a sajt és az átoklevél is mind darabokra tört a földön.

Harag szorosan átölelt, mintha meg tudna védeni az Átokfától, hogy az elvegye a megkövetelt árat. De nem éreztem hirtelen feltámadó fájdalmat. Nem gyengültem el, és nem veszítettem el az eszméletemet. Nem haltam meg. Még csak nem is véreztem.

Harag még erősebben ölelt magához, légzése ziháló volt, és szapora.

Hirtelen könnyek szúrták a szemem, de nem engedtem, hogy kicsorduljanak. Az, hogy ott álltam, biztonságban, Harag karjának ölelésében, azt jelentette, jól válaszoltam. És a Vénasszonynak ismét igaza volt.

Most, hogy már birtokában voltam az igazságnak, nem tudtam, mit kezdjek vele. Azt hittem, felkészültem rá, azt hittem, el tudom viselni, hogy a titka kiderült. De tévedtem.

És gyűlöltem érte magam.

Kifújtam egy remegő lélegzetet, szükségem volt egy pillanatra, hogy megemésszem, amit az imént megtudtam. Harag megérezte, hogy magamba fordultam, és vonakodva leengedte a karját, majd ellépett, így megadva kettőnknek a szükséges távolságot. Nem mondott semmit, csak türelmesen várta, hogy megszólaljak.

Vér és csont. Ez nagyon nehéz volt. De rosszabb dolgon is keresztülmentem már, és túléltem.

Nem számított, mi történik ezután, azt is túl fogom élni.

– Amikor a monostorban olyan félvállról vetted a nevet, amin szólítottalak, eltűnődtem, vajon volt-e oka annak, hogy nem reagáltál rá hevesebben. – Megtöröltem a szemem, de továbbra sem néztem rá. – Úgy tettél, mintha nem jelentene semmit, mintha egyszerűen csak bosszantanálak. – Lemosolyogtam a kezemre. – Mert, nonna szerint, a pokol hercege soha nem fogja elárulni a valódi nevét az ellenségének.

Éreztem, hogy a tekintete szinte belém fúródik, de még mindig nem tudtam a szemébe nézni.

– Tudom, hogy a boszorkányok és a démonok ellenségek. De a mi történetünk ennél többről szól, nem igaz?

– Emilia…

– Te vagy a kísértés. A csábítás. – Végül a karjára emeltem a tekintetem, a bonyolult kígyótetoválás felé biccentettem. – A kígyó a kertben. Aki bűnre bátorította a halandókat.

A szemem még feljebb vándorolt, és végre megállapodott az övén. Néztem őt, tényleg, alaposan megnéztem. Az arca, a teste, az egész jelenléte és az, ahogyan viselkedett, tekintélyt sugárzott. Uralkodást. És a csábításra lett tervezve. Ő volt a testet öltött kísértés.

Az arckifejezése elzárkózott, miközben várt. Még soha nem kívántam ennyire, ilyen kétségbeesetten, hogy bárcsak képes lennék megérezni az érzelmeit. Bár gyanítottam, hogy ő érzi az enyémet, és ezért lett olyan távolságtartó. A páncélzata szilárdan a helyére került. És tőlem védte magát.

– Nem tudom, hogy sikerült ilyen hosszan becsapnod az emberiséget, de úgy van, ahogy Irigység állította. Te vagy a legügyesebb hazudozó mindközül. Szamáel.

Úgy tűnt, a valódi neve felkavarja. Nem lepett volna meg, ha azóta nem is vett volna levegőt, hogy beszélgetni kezdtünk. Most lassan kifújta.

– A Sötétség hercege. A Gonoszok királya. Sok mindennek hívtak már, de hazug nem vagyok.

Az arcát fürkésztem. Igazam volt. Már abban a pillanatban tudtam, amikor a fa nem vette el a kijáró tartozást, de az igazságot nehéz volt megemészteni. Harag volt az ördög. A gonosz, akitől az egész világ rettegett. Én pedig ostoba módon bedőltem a csábításának. Elgyengültem. A parázsló arany szemétől és az éles eszétől. A gondosan ápolt külsejétől. Attól, ahogyan megvédte a gondjaira bízottakat, és az igazságot választotta a bosszú helyett. Nem csoda, hogy a halandó világ olyan könnyen összetévesztette a két herceget – Kevélység és Harag nagyon sok hasonlóságot mutatott.

– Rengeteg lehetőséged volt arra, hogy elmondd nekem, te vagy az ördög. Te voltál az, akit a la prima megátkozott. Egyáltalán meghalt Kevélység felesége? Vagy ő a te hitvesed volt?

– Egyszer sem hazudtam neked.

– Elég a féligazságokból!

– Kevélységgel ellentétben nekem sosem volt hitvesem. De igen, megátkozott az első boszorkány. Ahogy mindegyik fivéremet is. Az én büntetésem, amiért nem segítettem neki, súlyosabb volt: ellopott tőlem valamit, ami nagyon fontos a számomra. Valamit, amiért szinte bármit hajlandó vagyok megtenni, hogy visszakapjam.

– Hádész szarvát – tippeltem, az ördögszarvamulettekre gondolva.

Nem hiányoztak. Sőt, épp ellenkezőleg, inkább… megkönnyebbülést éreztem az elmúlt hetekben, hogy nem lógott a nyakamban az amulettem. Ez teljesen ellentétes volt azzal, ahogyan akkor éreztem, amikor Harag először visszavette őket. Bár gyanítottam, hogy ennek köze lehetett a Félhold-fürdőben szerzett fájdalmas élményeimhez is.

Eszembe jutott, hogy egyszer azon aggódtam, az ördög megharagszik Haragra, amiért aznap estére kölcsönadta nekem a cornicellót. Milyen ostobának tűnhettem előtte!

– Te voltál az egyetlen, aki úgy tűnt, nem akarja őket. Ami, gondolom, csak azt jelentette, hogy te mindenkinél jobban akartad őket, és nem akartál túl buzgónak tűnni, nehogy gyanút kelts.

– Ezek a szárnyaim, nem a szarvaim. Az első boszorkányod elátkozta őket, hogy a halandó mesék gúnytárgyává váljanak, aztán elrejtette őket előlem. – Úgy tűnt, mintha elmerült volna egy emlékben. Egy olyanban, amitől ökölbe szorult a keze az oldalán. Amikor újra rám nézett, hideg düh égett a szemében. – Ahhoz, hogy visszakapjam őket, szükségem van egy varázsigére a grimoárjából.

– Neked szárnyaid vannak. – Mert egy angyal volt. Szent istennő az égben! Egy dolog volt sejteni, és egy másik, amikor a gyanú beigazolódott.

– Voltak.

A hangjában mérhetetlen düh és fájdalom csengett. Az énem egy része oda akart hozzá menni, enyhíteni a még mindig nyílt, vérző érzelmi sebet. De mégsem mozdultam, ott maradtam, ahol voltam, mert még mindig nem tértem magamhoz.

A szárnyai jelentették az angyali világgal való kapcsolatát. A birodalommal, amit maga mögött hagyott. Nehéz volt elhinni, hogy az ördög olyasmit gyászol, ami ahhoz a helyhez kötötte, amit annyira gyűlölt, hogy örökre kitaszíttatta magát onnan.

Vagy ezek közül talán semmi sem volt igaz. Talán ezek is csak halandó mesék voltak, amik az idő múlásával elferdültek és egyre tévesebbek lettek. Harag nem tűnt a megtestesült gonosznak. Vagy valami hatalmas csábítónak. Kivéve, hogy… lassan befészkelte magát az életembe. És a szívembe. Hát nem a csábítás bizonyítéka ez? Egy lassan kibontakozó tervé?

– Emilia. – Kinyúlt felém, és én összerezzentem. A karja lehullott. – Érzem az alapvető érzelmeidet, de tudni szeretném, mit érzel valójában.

– Te vagy az ördög.

– Köszönöm, hogy emlékeztettél rá.

– De Lucifer… Kevélység… nem értem!

Fájdalmasan nagyot sóhajtott.

– A fivérem választott bűne szinte lehetetlenné teszi számára, hogy tagadja, ő a démonok királya. A halandók ezt feltételezik, és a büszkesége megakadályozza, hogy beismerje az igazságot. Túlságosan is szívesen táplálja az egóját. Én nem érzek sem így, sem úgy a valódi címemmel kapcsolatban. Számomra ez egy kötelesség. Egy kötelezettség, amit kiróttak rám. Semmi több. Inkább még hasznosnak is találom, hogy Kevélység sütkérezik a hírnévben, mert ez lehetővé teszi, hogy én színészkedés nélkül végezzem a munkámat.

– Valódi volt bármi, ami köztünk történt, vagy csak alaposan kitervelt csábítás az egész? Egy csipetnyi igazság a hazugságok között.

– Áruld el nekem. – A szeme összeszűkült. – Amikor beleegyeztél, hogy hozzámész Kevélységhez, azt gondolván, hogy ő az ördög. Akkor számított ez?

Váratlanul egy emlék ötlött fel bennem.

– A Félhold-fürdőben, azon az éjszakán, amikor mi… a királynődnek neveztél.

– Úgy jöttél ide, hogy azt hitted, te leszel majd a gonoszok királynéja. Ez mind igaz. Ha úgy döntesz, hogy véglegesíted a házassági kötelékünket, akkor nem egyszerűen a királynőm leszel, hanem a királynő. – Az arcomat fürkészte, miközben az övé mintha a távolba révedt volna. – Az egyetlen változás az, hogy melyik fivérhez mész hozzá. Ebben a birodalomban mindenki tudja, hogy ki vagyok. Az igazi címemet. Csak a halandók gondolják másképpen. Szóval, még egyszer kérdezem: tényleg számít ez, most, hogy te tudod, ki vagyok?

– Őszintén nem tudom. Ez nagyon sok egyszerre. Te vagy az ördög. A megtestesült gonosz.

– Ez az, akinek engem ismersz?

– Ezen a birodalmon kívül ez az, amit az egész világ gondol rólad.

– Engem nem érdekel, hogy mások mit hisznek. Csak amit te gondolsz. – Hátralépett, és meghajtotta a fejét. Merevek voltak a mozdulatai. – Köszönöm az őszinteséged. Csak ennyit akartam hallani, úrnőm.

– Harag, várj! Én…

Eltűnt egy csillogó füstfelhőben.

HARMINCNÉGY

– Sajnálom – suttogtam az üres helyiségnek. Füst gomolygott a levegőben néhány hosszú pillanattal tovább, hogy Harag elment. Égő szemmel bámultam, és azt kívántam, bár elmormolhatnék egy varázsigét, amivel visszafordíthatom az időt. Sokkal könnyebb lenne egyszerűen elfelejteni, ami történt. Vagy, ami még jobb, elfelejteni a neve igazságát. A címét. És azt, ahogy a szívem sajgott a gondolatra, hogy ami köztünk volt, részben vagy teljesen, valami nagyobb játszma része volt.

Csípőmet az asztalnak döntöttem, és a padlón szétterülő rendetlenséget méregettem. Úgy tűnt, tökéletes metaforája az életemnek. Valahányszor azt hittem, hogy közelebb kerültem az ikertestvérem meggyilkolását övező igazsághoz, valami új került a kupacba, és még több szemetet kellett átválogatnom, ami elterelte a figyelmemet.

Mivel az átok élt, és aktív szerepet játszott a titkai megőrzésében, szinte lehetetlen volt összeilleszteni a kirakós darabkáit.

Egy régi aggodalmam kúszott vissza az elmémbe. Kezdtem azt hinni, hogy elfeledett emlékeket éltem át, általában a Haraggal való romantikus találkozások után vagy közben.

Ha nem én voltam az ördög hitvese, akkor az első boszorkány lettem volna? Korábban szinte biztosra vettem, hogy az átkok és mérgek matrónája volt az első boszorkány, de ez már kevésbé tűnt valószínűnek. Nem tudtam elképzelni, hogy Harag megtűrné a közelében, azok után, hogy ellopta a szárnyait.

Vajon a gyilkosságok valódi oka az volt, hogy rátaláljanak az első boszorkányra? Logikus lenne, ha valaki megpróbálná megtalálni őt, hogy megfizessen mindazért, amit ellopott. És ha a pokol mindegyik hercege elveszítette a szárnyát, vagy valami számára hasonlóan értékes dolgot, akkor bármelyikük lehetett az elkövető.

Ha én voltam az első boszorkány, akkor az is érthető lenne, miért gyűlölt úgy Harag, mikor megidéztem azon az éjszakán. „Lénynek” nevezett, és megesküdött, hogy soha nem esne kísértésbe tőlem, amikor tévesen azt hittem, hogy a démonalkukat függőséget okozó csókkal pecsételik meg.

– Gratulálok, Emilia! – gúnyolódtam. – Teljesen megadtad magad az őrületnek. És a paranoiának.

Az elharapódzó őrület miatti aggodalmaimat nem igazán segítette, hogy most meg magamban beszéltem. Majdnem felvihogtam a gondolatra. Talán tényleg kezd alólam kicsúszni a valóság talaja.

Talán létezik egy bájital, amit bevehetnék, hogy megszabaduljak minden emléktől és ostoba gondolattól, ami a fejemben kavarog. Kitörölhetnék mindent, hogy aztán tiszta lappal induljak.

Felhorkantam. Ez teljesen abszurd volt, és… és nagyon is lehetséges. Volt valaki a kastélyban, aki remekül értett a bájitalok és tinktúrák készítéséhez. Valaki, aki talán birtokában volt a szükséges képességeknek ahhoz, hogy megtörje rajtam az átkot. Első boszorkány vagy sem, elkélne a segítsége.

Sietve elindultam, hogy meglátogassam az átkok és mérgek matrónáját, és közben fohászkodtam minden istennőhöz, aki csak az eszembe jutott, hogy a tornyában legyen.

– Hold leánya. – Celestia zavartan nézett rám, amikor elsiettem mellette, és intettem neki, hogy csukja be az ajtót. – Mi szél hozott ide?

– Te tudod, ki vagyok?

Nehéz volt megmondani, hogy azért habozott, mert a jólétem miatt aggódott, vagy mert próbálta óvatosan megkerülni az igazságot.

– Tudom, úrnőm.

– Nem a tiszteletbeli címemre értettem. Találkoztunk már korábban?

Élesebben kezdett vizsgálgatni.

– Valami különöset fogyasztottál?

– Nem. – Zaklatottan járkáltam körbe-körbe. – Olyan emlékek törnek rám, amik először nem a sajátjaimnak tűntek. Ebben most már nem vagyok olyan biztos. Nincs valamiféle főzet, amit elkészíthetnél nekem? Olyan szer, ami fel tud ismerni egy átkot, vagy megtörni azt?

– Ülj le. – Odasietett a kis asztalhoz a zsámollyal, ahol dolgozni szokott. Követtem, és leültem a szélére, a térdemet pattogtatva. – Nyújtsd ide mindkét kezed! – Áthajoltam az asztal fölött, és megtettem, amit kért. – Néha a felejtés ajándék lehet.

A kezem az övé köré kulcsoltam, hüvelykujjaim a csuklóján pihentek.

– Tapasztalatból beszélsz?

– Úgy beszélek, mint aki ilyen ajándékra vágyik.

– Én vagyok az első boszorkány?

Celestia arca ellágyult.

– Nem, gyermekem.

– Te vagy?

– Nem.

Elengedtem a kezét, és hátradőltem. A pulzusa egyik kérdésemnél sem ugrott meg.

– Bevallom, csak némileg könnyebbültem meg. Minél többet tudok meg róla, annál kevésbé tűnik a történeteinkben őrzött hősies alaknak.

– Minden gonosztevő hősnek képzeli magát. És ez fordítva is igaz. A valóság pedig az, hogy mindannyiunkban van egy kis gonosztevő és hős is. A körülményektől függően.

Körülnéztem a kör alakú szobában, és a tekintetem a faragott koponyán állapodott meg.

– Egy talányt próbálok megfejteni. Egy kulcsról, ami nem feltétlenül egy zárt nyit. És hét csillagról meg hét bűnről, és a halál angyaláról.

– A Kísértés kulcsát keresed. – Celestia mélyen felsóhajtott. – Annyit mondhatok neked, hold leánya, hogy már megtaláltad. – Visszakaptam felé a fejem. – A helyedben én meggondolnám. Ha egyszer elindulsz ezen az úton, többé nem fordulhatsz vissza.

– Erre annak kellett volna gondolnia, aki meggyilkolta az ikertestvéremet. – Felálltam. – Itt van a Kísértés kulcsa, a Harag házában?

– Ez veszélyes. Az isteni tárgyakat… nem szabad könnyelműen kezelni.

– De itt van.

Celestia összepréselte az ajkát. Ez épp elég megerősítés volt számomra. Visszagondoltam a beszélgetésemre Irigységgel, amikor a zagyvaságait részegségnek hittem azon az estén, amikor megittuk a megbűvölt bor. Megemlítette, hogy nem minden kulcs mutatkozik olyannak, amilyennek az ember általában gondolja.

A vér volt például a démonmágia használatának kulcsa. Ezt tartva szem előtt, a lehetőségek határtalanná váltak, hogy mi is nyithatja a Hármas holdtükröt. A Kísértés kulcsa lehetett egy elixír is, amennyire én tudtam. És mégis… halványan derengeni kezdett valami.

Ha Haragnak a birtokában volt egy isteni tárgy, amit el akart rejteni, arra nem volt biztonságosabb hely, mint mindenki orra előtt. Harag rávett, hogy megkérdőjelezd a nyilvánvalót, kétségeket ébresztett. Ugyanígy viselkedett akkor is, amikor először hívtam Szamáelnek Palermóban.

Azt nem hittem, hogy a hálószobájában tartaná a Kísértés kulcsát. Ami arra engedett következtetni, hogy a kulcs két hely közül az egyikben volt. A magánkönyvtárában vagy a fegyverteremben.

Felpattantam, készen arra, hogy elrohanjak, és felforgassam mindkettőt, ha kell.

Celestia megragadta a ruhám ujját, így megállítva.

– Ha ezt megteszed, készülj fel a következményekre, amiket többé nem tarthatsz irányításod alatt!

– Már most is igen kevés dolog van az irányításom alatt, matróna. Az egyetlen dolog, ami megváltozik, hogy végre tudni fogom az igazságot.

Celestia elengedte a karom, és félreállt az útból. Nem vesztegettem az időt, egyenesen a fegyverterembe rohantam. Kicsit tartottam tőle, hogy ott találom Haragot, amint épp levezeti a túlcsorduló érzelmeit a beszélgetésünk után. De az néma volt, üres. Sietve végigmentem minden egyes helyiségén, végigtapogattam minden egyes aranyozott mintát, titkos rekeszeket keresve, vagy olyan tárgyat, ami kulcs lehet.

Megtorpantam a terem hátsó végében, a kígyómozaik mellett. Mint amikor először megláttam, most is meg mertem volna esküdni, hogy van benne valami ismerős… Száguldottak a gondolataim, emlékek után kutatva.

– Vér és csont! – Belemarkoltam a hajamba, és gyengéden megrángattam a tövénél. – Gondolkozz!

Már láttam korábban. Feltettem volna erre mindent, ami a lelkemből még megmaradt. Ha csak sikerülne…

– Fondorlatos démon! Zseniális vagy. – A számra tapasztottam a kezem, nehogy örömömben felsikítsak. – Most már megvagy.

Harag íróasztalánál álltam, és kezembe vettem a kígyós papírnehezéket.

Vagyis amit eredetileg papírnehezéknek hittem. Megfordítottam, és immáron új szemmel vizsgálgattam a barázdákat és a geometriai mintázatot. Kétségtelenül lehetne kulcs. Az alakját nézve pont szépen ráférne egy kézitükör tetejére. És megmagyarázná azt is, Irigység miért osztotta meg velem ezt az információt.

Meghívás nélkül a Harag házába nem tudná saját maga átkutatni a kastélyt. A kertben felbukkanni egy-két percre egy dolog volt, de hogy Harag magánkönyvtárában kóboroljon, az már teljesen másik. Bár Haragot ismerve valószínűleg mágikus védelemmel látta el a helyiséget, hogy a fivéreit távol tartsa onnan. De már nem számított.

A mellkasomhoz öleltem a Kísértés kulcsát, és megéreztem az éledező remény első sugarait. Nem tudtam, Celestia miért aggódott annyira egy isteni tárgy megérintése miatt. Nekem eddig csak békét adott. Örömöt. A sok félbeszakadt nyom után ez végre valami kézzelfogható volt. Egy igazi szál, amit felgöngyölíthettem. Most már csak a Hármas holdtükröt kellett megtalálnom. És a kulccsal felfegyverkezve új terv kezdett megformálódni bennem.

Visszatérve a saját lakosztályomba, elővettem a jegyzeteimet és egy tollat. Ha sikerülne megfejteni az elvarázsolt koponyák üzenetét, tudnám, milyen irányban induljak.

Az ajkamat kocogtattam a tollal, miközben a jegyzeteket bámultam, és szuggeráltam, hogy a válasz nyilvánítsa ki magát előttem. Az első koponya üzenete most már egy kicsit világosabb volt. Biztos voltam benne, hogy a Hármas holdtükörrel kapcsolatos, és a képességével, hogy belelát múltba, jelenbe és jövőbe.

A második koponya üzenete volt az, aminél folyton megakadtam. Azóta megtudtam, hogy a hét csillag más néven a Hét nővért jelentette, és azt is figyelembe véve, hogy Irigység nagyon igyekszik megtalálni őket, elgondolkodtam…

Élesen beszívtam a levegőt, egy új gondolat ötlött fel bennem. Ha Harag a Kísértés kulcsát mindenki orra előtt rejtegette, akkor talán ugyanígy tett a Hármas holdtükörrel is. Talán nem volt képes semmit mondani az átokkal kapcsolatban, de finomabb módon megpróbált segíteni.

Az Irigységnél lévő ládikába beleférne egy kézitükör. És én pont egy ilyen tükröt kaptam ajándékba, mielőtt ellátogattam az Irigység házába. A reménytől hajtva megragadtam a kulcsot, és berohantam a fürdőbe, előhúztam a gyönyörű tükröt a pipereasztal fiókjából, ahol tartottam. Korábban már megcsodáltam a hátoldalán a faragott mintázatot, de eszembe sem jutott, hogy több is lehet csinos dísztárgynál.

Izgalom töltött el, ahogy a Kísértés kulcsát a tükör hátuljára helyeztem, és elfordítottam. Vagy legalábbis megpróbáltam. Nehéz volt megtalálni, hol illenek össze pontosan. Még néhányszor megcsavargattam, megpróbálkoztam több irányban is eltekerni. Aztán feje tetejére állítottam a kulcsot, és a barázdált vonalakat tanulmányoztam az alján. Az izgalmam egy része elszállt. Nem tűnt úgy, hogy egymásba illenek, de még nem akartam feladni.

Miután minden lehetséges módon megpróbáltam összeilleszteni a két tárgyat, végül elfogadtam a tényt, hogy a darabok nem egymáshoz tartoztak.

Visszabotorkáltam a hálószobámba, lehuppantam az ágyra, és újra végigolvastam a jegyzeteimet. Következő lépésként meg kellett keresnem a Hét nővért, és megkérdezni, hogy tudják-e, hol van a Hármas holdtükör. A megoldás kulcsa biztosan a két koponya kellett legyen, ha sikerülne megfejteni a talányokat.

Belélegeztem és kilélegeztem, kiürítettem az elmémből a frusztrációt és minden korábbi teóriát. A Vénasszony mondott valamit, amire akkor csak részben figyeltem oda. Próbáltam felidézni a beszélgetésünket, és lassan derengeni kezdtek a szavai a Hét nővérrel kapcsolatban. Ott lakoznak, ahol egy bűn sem uralkodik mindenek felett.

Ez volt az! Újra a második koponya üzenetére meredtem.

Eddig teljesen meg voltam győződve arról, hogy a hét bűnről szóló részletet a legkönnyebb megfejteni, de lehet, hogy egyáltalán nem így volt. Talán éppen a feladvány ezen részének egyszerűsége volt az, aminek szemet kellett szúrnia. Azt hittem, hogy a pokol hét hercegére utal. De mi van, ha egy helyet jelöl a Hét körben? Az „ahogy fent, úgy lent” általában az egyensúlyt fejezte ki.

A nyom talán egy olyan helyre mutat, ahol mind a hét bűnt egyformán használják, ahol egyik sem uralkodik a többi felett. Pontosan úgy, ahogy arra a Vénasszony utalt.

A Bűn-folyosó.

A szívem dübörgött, ahogy vigyorogva lenéztem a jegyzeteimre. Ez kellett legyen a megoldás.

A Hét nővérre valahol a Bűn-folyosón lehetett rábukkanni, és volt egy olyan érzésem, hogy náluk van a tükör. Ez megmagyarázná, hogy miért voltak folyamatosan mozgásban, miért rejtőztek a hercegek elől. Vagy mágikus tolvajok voltak, vagy a béke őrei.

Függetlenül attól, hogy milyen szerepet játszottak a démonhercegek életében, számomra ők voltak a megváltás.

Sietve előkaptam egy táskát, és összepakoltam a szükséges holmikat – a Kísértés kulcsát, a Vénasszony varázskönyvét, amit Irigységtől loptam, plusz harisnyákat meg a konyhából csent aszalt gyümölcsöket –, aztán átöltöztem valami melegebbe.

Ledobtam magamról a ruhámat, és helyette a szőrmével bélelt bőrnadrágomat, csipkés tunikát és egy bársonyköpenyt vettem. Combomig érő csizmát húztam, majd megragadtam a táska pántját, ahogy kirohantam az ajtón. Az istállók közelében megtorpantam, énem önző része legszívesebben elhozta volna magával Tanzit társaságnak, de fogalmam sem volt, mit is keresek pontosan, és aggódtam, hogy valamit nem veszek észre, ha túl gyorsan lovagolok. Ezt az utat egyedül kellett megtennem.

Mielőtt lebeszélhettem volna róla magamat, vagy felhívhattam volna magamra a Harag háza kíváncsi tagjainak figyelmét, elindultam a kastély mögött a birtok széle felé, és lecsúszkáltam a meredek hegyoldalon. Rekordidő alatt ismét többé-kevésbé sík terepre értem. Hátrapillantottam – a hegy, amit Harag egy elsuttogott szóval megnyitott, ugyanolyan magas és impozáns volt, mint arra emlékeztem.

Reméltem, hogy hamarosan újra láthatom.

Az ikertestvérem képével az elmémben és elszántsággal a szívemben, nekivágtam a kíméletlen hágónak. Ezúttal fel voltam készülve az érzelmek finom bökdösésére. És már tudtam, hogyan küzdjem le a démoni befolyást. Megéreztem a hatalom első nyaldosó indáit, ahogy végigcsúsztak a bőrömön, és keresték a helyet, ahol belém mélyeszthetik a fogukat. A démonbirodalomra vicsorítottam én is a fogamat. Bár a mágiámat nem tudtam használni, mégsem voltam tehetetlen. Volt egy tőröm és újdonsült erőm.

– Csak rajta, ne fogd vissza magad!

Én biztosan nem fogom. Tapostam a havat, ami hamarosan már a térdemig ért, a lépteim lassúak és bizonytalanok voltak. Nem gondoltam a hidegre és a jégre. Csak elterelték a figyelmemet. Éberen pásztáztam a környezetemat, a Hét nővér legapróbb nyomát keresve.

Amikor először haladtam itt végig, megesküdtem volna, hogy nőket látok, akik csontokat használtak kötőtűként. Akkor meggyőztem magam, hogy csak az elmém űz velem tréfát, de most már másképp vélekedtem. Ha a Hét nővér akkor megmutatta magát előttem, fohászkodtam, hogy megtegyék újra, különösen most, hogy már nem az ellenség oldalán jártam.

A hegy egy hosszan elnyúló szakaszának egyharmadánál jégvihar csapott le. Felhúztam a köpenyem csuklyáját, és folytattam az utam. Apró golyók záporoztak rám, újra és újra. Mintha dühösek lettek volna, amiért dacolok velük. A démonbirodalom ebben tévedett. Nem a dac hajtott előre, egyik gyötrelmes lépést a másik után téve ezen a poklon át. Hanem a szeretet.

Lehet, hogy az utam a bosszúval és megtorlással kezdődött, de a felszín alatt mindig is az ikertestvérem iránt érzett szeretetről szólt. Nonnának igaza volt: a szeretet a legerősebb mágia. És én fel fogom használni, és… istennő az égben! Megálltam, a tekintetem megakadt valamin, ami természetes módon nem alakulhatott ki egyetlen fán sem.

Hunyorogva néztem az óriási cédrust, és éreztem, hogy a vér kiszökik az arcomból, amikor megpillantottam a vésett jelet.

– Hahó!

A tőrömért nyúltam, és körbekémleltem. Nem hallottam hangokat, nem láttam lábnyomokat, sem semmi túlvilági jelét annak, hogy a Hét nővér a közelben lenne. De az a hetes, amit a fatörzsbe véstek… Arra tanítottak, hogy soha ne hagyjam figyelmen kívül a nyomokat. És ez a jel egyenesen kiszúrta a szemem.

Körbejártam a fát, de semmi más szokatlan dolgot nem találtam rajta. Átlagos méretű volt, talán egy kicsit vékonyabb, mint a környező cédrusok. Visszacsúsztattam a fegyverem a hüvelyébe, és térdre ereszkedve ásni kezdtem a hóban. Valaminek lennie kellett itt.

Néhány fájdalmas pillanattal és összefagyott ujjal később a körmöm jeges földet súrolt. Megpróbáltam megkapargatni a felszínét, de csak annyit sikerült elérnem, hogy több körmöm is betört.

Felálltam, a kezem ökölbe szorult az oldalamon, ahogy próbáltam visszafogni az indulataimat. A Bűn-folyosó megérezte a pillanatnyi ingadozást az önuralmam felett, és lecsapott. A kedvenc bűnöm szabadjára engedte a dühömet, és felsikítottam, a hangomat tompította és elnyomta a frissen lehulló hó.

Minden érzelmet kiadtam magamból, belerúgtam a hóba, megszaggattam az ágakat, és a földet püföltem. Izzadság gyöngyözött a homlokomon, de képtelen voltam abbahagyni. Az öklömet a fa felé lendítettem, és olyan erősen belevágtam, ahogy csak tudtam.

– Az átkozott életbe!

Fájdalom nyilallt a karomba. Megrándult az arcom a véres öklöm láttán, a harc és a düh azonnal elpárolgott belőlem. Átkozott idővesztegetés. Ostoba talányok és… Támadt egy ötletem, ahogy a vér a hóra csöpögött. Megérzéstől vezérelve néhány cseppet a fára kentem, egyenesen a római hetes számra. Pillanatnyi tétovázás sem volt – a fatörzs egy kattanással kitárult, és felfedett egy rejtett lépcsőt. Újra körbesétáltam a törzset. Nem tűnt lehetségesnek, hogy egy ekkora lépcsősor elférjen benne, de végeztem a kérdésekkel. Eljött az ideje a válaszoknak.

Elmormoltam egy imát az istennőkhöz, és beléptem. A rejtett ajtó becsukódott mögöttem, és fáklyák lobbantak lángra. A tőröm után akartam nyúlni, de valamiféle belső megérzés óva intett tőle. Fogalmam sem volt, honnan tudtam ilyen bizonyossággal, hogy nem ellenségre fogok itt találni. Sőt, inkább attól tartottam, hogy bármilyen agresszív mozdulat a hátrányomra válna. Ha egy isteni tárgyat akartam felkutatni, hinnem kellett abban, hogy minden rendben lesz.

Mélyen belélegeztem, és továbbmentem. A lépcső fából készült, félköríves volt, és egy hatalmas fatörzs körül futott. Magabiztos, határozott léptekkel haladtam, izgalom és félelem lüktetett az ereimben, minél közelebb értem az aljához. Mikor leértem, egy kis kőkamra fogadott, a közepén egy magányos piedesztállal. És ott is volt. Annak kellett lennie. Megálltam, és gyönyörködtem a kiállított tükör elképesztő szépségében. Úgy tűnt, mintha a gyöngyház és a nyers holdkő keverékéből készült volna, és a legcsodálatosabb dolog volt, amit valaha láttam.

Belülről izzott. Ott álltam előtte, szinte fel sem fogtam, hogy könnyek csorognak végig az arcomon, amíg a cseppek rá nem hullottak a tükörre, és sisteregni kezdtek. Letettem a táskámat, és már nyúltam volna érte, amikor a kamrában hirtelen gyertyák lobbantak fel.

Hét kísérteties árny remegett a fényben. Nem szólaltak meg. Nem indultak felém. Vártak. A Hét nővér megérkezett. Nem félelmet éreztem, hanem áhítatot, mélyen a lelkemben. És hogy valami ismerős ezzel kapcsolatban.

– Üdv, én…

– Éppen végzetes döntés előtt állsz. Amit itt elindítasz, nem lehet visszacsinálni. – Celestia lépett elő a terem másik végéből, különös csillagfényű szeme izzott. Meg kellett volna lepődnöm, amiért itt találom, de nem tettem. – Utolsó esélyt kínálok, gyermekem. Hagyd annyiban!

– Nem tehetem.

Hosszasan nézett rám, aztán elmosolyodott. Úgy, ahogyan már láttam korábban, félig egy csuklya alá rejtve, mélyen a Vérerdőben. Most meglepődtem. Még egy pillanatig bámultam rá, képtelen voltam elhinni az előttem álló igazságot.

– Te vagy a Vénasszony. – Celestia bólintott, én pedig vettem egy gyors lélegzetet, hogy megemésszem az információt. – Harag tudja?

– Nem szabad időt vesztegetnünk azzal, hogy róla beszélünk. Begyűjtöm a szívességemet, leányom. – Odasétált a Hármas holdtükörhöz, és szeretettel nézett le rá. – Amint aktiváltad a tükröt, arra kérlek, add vissza a varázskönyvemet.

– Ez minden?

– Nem, gyermekem. – Visszafordult felém. – Ez minden.

Celestia legyintett egyet felém, és furcsa bizsergés terjedt szét a bőrömön, mintha láthatatlan szálakat vágtak volna el, amik gyors egymásutánban végigcsaptak a testemen.

Felszínre tört bennem a mágia hulláma, én pedig nyomban a forrásom felé nyúltam, és majdnem felsikoltottam örömömben, amikor egyenesen átvágtam a falon, ami köré emelkedett.

Sokatmondó pillantást vetett rám, majd az árnyak felé intett. Azok elváltak a faltól, és köré gyűltek.

– Amikor megkaptad a válaszaidat, keress meg. Késedelem nélkül számítok a fizetségemre.

HARMINCÖT

Lerogytam a földre a mágikus fa belsejében, és lapozni kezdtem a varázskönyvben, remegő ujjaim közt a papír úgy zizegett, mint a kiszáradt levelek. A lapok közül egy darabka papír hullott ki, ami korábban nem volt ott. Óvatosan kézbe vettem, és elolvastam a gondosan írt sorokat.

Szamáel. Harag. Az üzenete kísértetiesen hasonlított a Vénasszony figyelmeztetéséhez, de számomra, bármi történjék, nem volt visszaút vagy előrelépés, amíg nem adtam meg a testvéremnek az örök nyugalmat és békét. Végighúztam az ujjam az S betűn, amivel aláírta az üzenetet; az ő igazságát soha többé nem tagadhattam.

Nem lepett meg, hogy Harag megtalálta az ellopott grimoárt. Elvégre olyan varázsige után kutatott, aminek segítségével visszakaphatja az elátkozott szárnyait. Az azonban meglepett, hogy ott hagyta a varázskönyvet, még annak ellenére is, hogy biztosan rájött, el fogom vinni a házából.

Első kézből tudta, hogy az igazság éppúgy képes megsebezni, mint ahogy gyógyítani. Ezt megmutattam neki. Tetteivel bebizonyította, hogy nem olyan gonosz, mint amilyennek az egész világ hiszi. Az igazságszolgáltatás pengéje volt, és érzelmesség nélkül vágta le azokat, akiket elítéltek.

Egy katona, aki parancsot teljesít, akit a kötelesség és a becsület vezérel.

És korábban képtelen voltam elmondani neki, hogy én látom ezt. Látom őt. Ő volt a jó és a rossz közti egyensúly. Nem volt se jó, se gonosz; egyszerűen csak létezett, ahogyan egyszer mondta nekem.

A gyertyák vadul pislákoltak, árnyékokat vetve a sötét kamrában. A Vénasszony és a Hét nővér eltűntek, magamra hagytak a feladatommal.

Nem törődtem a feltoluló félelemmel, amitől elakadt a lélegzetem. Talán az volt az oka, hogy az imént egy igazi istennővel találkoztam – amit még mindig nem sikerült teljesen felfognom –, vagy talán ez a föld alatti kamra tette, de sosem voltam az a fajta, aki berezelt a szűkös helyiségektől vagy a pincéktől. Nem voltam hajlandó elkezdeni most sem. Már olyan közel voltam. Olyan közel az igazsághoz, ami hónapok óta folyton kicsúszott a kezeim közül.

Ha minden jól megy, perceken belül végre megtudom, mi történt a testvéremmel.

Hezitáltam. A Hármas holdtükör lehet, hogy megmutatja az ikertestvérem utolsó pillanatait a halála előtt. Vagy ami még rosszabb, lehet, hogy szemtanúja leszek a meggyilkolásának. Az egy dolog volt, hogy utólag rátaláltam a brutálisan bántalmazott testére, de hogy végignézzem, ahogy az egész megtörténik… Megborzongtam.

– Bátorság! – Kikerestem a varázsigét, amit néhány nappal korábban megjelöltem, és kifújtam a levegőt. Elérkezett a pillanat. Nem számított, mit látok majd, végre tudni fogom, ki oltotta ki Vittoria életét. – Múlt, jelen, jövő, megtaláld. Mutasd meg nekem a világmindenség mélyén elrejtett, szívemnek legnagyobb vágyát!

Először, akárcsak az idézővarázslat esetében, amit Haragnál használtam, semmi sem történt. A kézitükörre meredtem, és a gondolataim előterébe hívtam a szívem legnagyobb vágyát. Elképzeltem az ikertestvéremet, és hónapok óta először kristálytisztán rajzolódott ki előttem. Hallottam a gondtalan nevetését, éreztem a levendula és a fehér zsálya illatát, az irántam érzett szeretetének erejét.

Az erős köteléket, ami még a halálban sem fogyatkozott meg.

A tükörben pislákolni kezdett a fény, amit kavargó sötét felhők követtek. Mintha vihar készülődne az üvegben. Mágia duruzsolt a fémen át; megriadtam tőle, de erősen szorítottam tovább, nem akartam félrenézni vagy elejteni a Hármas holdtükröt most, hogy végre a kezemben tartottam.

A vihar tovább tombolt benne, és már tompa hangok is kiszűrődtek. A pulzusom dübörgött. Szuggeráltam a vihart, ami eltakarta a képet, hogy csendesedjen el, és hadd láthassam az ikertestvéremet.

Lassan, mintha a jelenetet egy mézesüvegbe zárták, majd felborították volna, lustán csöpögve feltárult egy szoba képe. Egy zugban ablakok magasodtak. Odakint hófödte hegyek tornyosultak a köd fölé. Eltartott egy pillanatig, mire rájöttem, de nagyon úgy nézett ki, mint a cella, ahol Harag Antoniót tartotta fogva.

A tükör nézőpontja hátrébb mozdult, így szélesebb rálátás nyílt a helyiségre.

Pislogtam, amikor a túlméretezett bőrfotel jól kivehetővé vált. Az emberrel együtt, aki megölte az ikertestvéremet. Épp egy beszélgetés közepén volt, de bárkihez is beszélt, pont nem volt látható. Aztán meghallottam a másik hangot. És a szívverésem kihagyott.

– …jól a parancsaimat.

Vittoria. Könnyek kezdték szúrni a szemem, amikor rájöttem, ez csak illúzió lehet. Antonio nem egy emberrel beszélgetett – valaki bizonyára küldött neki egy elvarázsolt koponyát. Fogalmam sem volt, hogy ennek a koponyának a hangja hogyan volt olyan közeli a valóságoshoz, különösen, amikor az enyém kissé furcsán szólt, de kétségbeesetten akartam, hogy újra beszéljen. Nem számított, hogy a hangja metsző volt, és acélos éllel csengett, hónapok óta most álltam legközelebb ahhoz, hogy halljam az ikertestvéremet.

Némán könyörögtem a hangnak, hogy szólaljon meg újra.

Az imáim meghallgatásra találtak, és egy nő sétált oda Antonióhoz, majd leült a széke karfájára. Levendulaszín fátyolruhát viselt, ami mintha valamiféle mágikus szélben libegett volna. Sötét haja laza fürtökben omlott a hátára, és bronzos bőre szinte ragyogott. Úgy nézett ki, mint egy római isten megelevenedett festménye. És mégis, volt valami furcsán ismerős abban, ahogy ült.

– Szentséges istennők az égben. Az nem lehet!

A nő feltűnően hasonlított az ikertestvéremre. Legalábbis oldalról. Úgy fordult meg, mintha megérzett volna egy oda nem tartozó mágikus jelenlétet a szobában. Levendulaszín szempár, nem mélybarna, meredt rám. Vagy bármit is érzett a tükörből. Az arca egyszerre volt ismerős és idegen.

Vittoria volt az, de mégsem ő.

Alig tudtam felfogni, hogy mit látok. Az elmém lassan emésztgette az érzelmeimet, miközben én megpróbáltam értelmet találni a képekben, amit a tükör mutatott nekem. Vittoria a Harag házában volt. Antonióval. Biztosan azelőtt járt itt, mielőtt megölték. De Harag megesküdött, hogy nem ismerte a testvéremet… és én soha többé nem kételkedem benne. Ami azt jelentette, hogy ez nem a múlt egy képe volt. Vagy a jelen lehetett, vagy a jövő. És valahogy, valamiért, az ikertestvérem életben volt. Legalábbis a démonbirodalomban.

Ismét könnyek fojtogattak, de visszatartottam őket, nem akartam egyetlen másodpercet sem elveszíteni a mágikus üvegben lejátszódó jelenetből. A tükörbéli Vittoria félrebillentette a fejét, és még mindig arra a varázslatra bámult, amit a jelenlétem keltett. A naplójára gondoltam, arra, hogy azt állította, hallja mágikus tárgyak szavát. Talán a Hármas holdtükör épp beszélt hozzá.

– Vittoria! – kiáltottam, és a kezemmel hadonásztam. – Hallasz engem?

– Itt az idő. – Elszakította a tekintetét tőlem, és Antonióra szegezte. – Készen állsz?

– Igen. – Nem láttam Antonio arcát, de a hangja elfúlt. Mintha tisztában lett volna vele, hogy valami egészen lenyűgöző jelenlétében van. – Felkínálom az életemet az ügyed szolgálatára, én angyalom!

Vittoria megsimogatta a fejét, majd felállt.

– Adj egy percet, aztán indulunk is.

– Nem! – üvöltöttem. Ha ez a jelen volt, nem veszíthettem el újra az ikertestvéremet. Majdnem elejtettem a tükröt nagy sietségemben, hogy a várbörtön tornyához jussak. Sikerült a táskámba tennem, és felrohantam a lépcsőn, körbe-körbe, amíg el nem értem a fatörzsajtót.

Kilőttem az éjszakába, végigszáguldottam a Bűn-folyosón, meg-megbotolva a gyökerekben és kövekben, amiket korábban nem is vettem észre.

Véresen és zúzódásokkal tele, csak hajtottam magam előre, egyre keményebben és gyorsabban. Oda kellett érnem a Harag házába. Sokkal rövidebb idő alatt, mint ami lehetséges kellett volna legyen, berobbantam a kapun, és hétrét görnyedtem, ahogy próbáltam levegőhöz jutni. Anir tőre megjelent a torkomnál.

– Az ördög vérére, Emilia! Azt hittem… – Eltette a pengéjét, és a kezét nyújtotta. – Megsérültél? Harag sehol sem észlelt téged.

– Hol van?

– Te vérzel.

Egyáltalán nem érdekel.

– Hol van?

– Az előbb indult el a Bűn-folyosóhoz. Az az egyetlen hely, ahol nem érzékelhet téged.

– El kell jutnom a várbörtön tornyába. Menj Haragért! Siess!

Anir kiáltott valamit, talán egy szitkot vagy kérést, de nem mertem megállni. Nem tudhattam, hogy a jelenet, amit a tükör mutatott, a jelen vagy a jövő volt. De így vagy úgy, a testvérem itt volt, vagy itt lesz, és nem tudtam, hogy nevessek, üvöltsek, vagy sírva rogyjak a földre.

Felrohantam a lépcsőn, egyre feljebb és feljebb, miközben végtelennek tűnő energiával és erővel hajtottam magam csak egyre felfelé. Anélkül, hogy megálltam volna, hogy összeszedjem magam, feltéptem az ajtót. Harag azt mondta, úgy bűvölték meg, hogy az én érintésemre is kinyíljon, és nem hazudott.

– Antonio? – kiáltottam, belépve a szobába. Egy gyertya füstölt a szék mellett álló asztalon, mintha épp az imént fújták volna el, vagy mintha egy sebes mozdulat szelétől aludt volna ki. A kezem a tőrömre siklott. A szoba nem volt túl nagy, csak annyi hely volt benne, hogy elfért az ágya, a kis olvasósarok és egy függönyös paraván, ami mögött mosakodhatott és használhatta az éjjeliedényt. A paravánra meredtem. Nem hallottam mögüle neszt. – Hahó!

Nyugtalanság bizsergett végig a gerincemen, ahogy lassan megközelítettem a paravánt és azt, ami mögötte rejtőzött. Elrántottam a függönyt, és frusztráltan fújtam egyet.

Egy kancsó és egy mosdótál mellett egy újabb elvarázsolt koponya ült. A szívverésem felgyorsult, ahogy közelebb léptem, és egész testemben megfeszülve vártam, hogy megszólaljon az üzenet. Épp akkor kelt életre, amikor megtettem az utolsó lépést köztünk.

– Gyere a Változó-szigetekre, testvérkém! Sok mindent kell még megbeszélnünk az átkunk megtöréséről. Válaszok várják az érkezésed. Addig is. Állj hátrébb!

Nem gondolkodtam, félreugrottam, amikor is a koponya csillogó porrá válva felrobbant, és nem maradt utána más, csak a fülemben csengő, dermesztő üzenet. Ott álltam, ziháló mellkassal, ahogy a lehetetlen valósággá vált. A testvérem életben volt.

Vittoria élt.

Elfojtottam az őrült kacajt, ami előtört a torkomból. Vittoria hazajöhet. Visszamehetünk nonnához és a szüleinkhez. Főzhetnénk és nevethetnénk és megtaníthatnánk a saját lányainkat is főzni a Tenger & szőlőben. Az élet folytatódhatna. Még mindig a miénk lehetne az a jövő, amiről álmodtunk. Együtt. És ha valamiért mégsem térhetne vissza a halandó világba, majd itt maradok én. Bármi történjék is, hamarosan újra együtt leszünk. Vittoria itt járt. Percekkel, másodpercekkel kerültem csak el.

A vidám megkönnyebbülés azonban lassan átfordult valami sötétebbe, ahogy a sokk hatása kezdett elmúlni. Vittoria itt járt, szinte karnyújtásnyira, ő pedig csak fogta Antoniót, és eltűnt anélkül, hogy engem megkeresett volna.

Egy elvarázsolt koponyát hagyott hátra az üzenetével. Mint aki túl elfoglalt ahhoz, hogy ellátogasson a szobámba. Vagy megvárjon, amíg ideérek. Ma este. Biztosan éreznie kellett a jelenlétemet. És mégis elment. Mintha én egyáltalán nem számítanék, az összetört szívem pedig még annál is kevesebbet jelentene.

Hónapokat töltöttem elveszve az indulatokban és a bosszúvágyban.

Hónapokig szenvedtem a bánattól és dühtől.

A gyásztól.

És közben az ikertestvérem mindvégig életben volt. Sőt… Még jobban is volt, mint jól, ahogy arra új, erőteljes mágiájából következtettem. Az ikertestvérem koponyákat bővült meg. És hátrahagyta őket, hogy morbid nyomokként szolgáljanak. Amikor csak annyit kellett volna tennie, hogy besurran a szobámba. Ehelyett játszadozott velem. Megpróbált megtörni.

És majdnem szörnyeteggé változtatott.

Mélyen belélegeztem, aztán ki. A levegő olyan volt a tüdőmben, akár a tűz. Harag leckéi az érzelmeim irányításáról elhamvadtak a dühöm előtt. Az ikertestvérem életben volt. Eljött Antonióért. És nem azért, hogy megtámadja, vagy megfizessen neki azért, amit tett.

Épp ellenkezőleg, Antonio úgy nézett ki, mint akire áldás szállt. Az angyalának nevezte. Úgymint a halál angyala, akit a monostorban említett azon az éjszakán. Akkor azt hittem, hogy Haragra vagy a pokol egy másik hercegére utalt ezzel. Ha nem ölte meg Vittoriát, akkor ez azt jelentette, hogy egy démonherceg befolyása alatt sem állt soha. Bizonyítékom még nem volt rá, de új gyanúm támadt.

Megtévesztés. Hazugságok. Árulás.

Minden szó, amit eddig a Gonoszokkal társítottam, most Vittoriát illette. Ő rendezte meg az egészet – drámaíró volt, aki a saját furmányos történetét írta, szerepeket osztva a gyanútlan résztvevőknek, köztük nekem is. És most már elegem volt abból, hogy bábu legyek a játékában.

Nem számított, hogy a végső célja az átok megtörése volt, nem volt joga hazudni nekem. A titkok sötétségében tartani. De többé nem voltam árnyakba burkolózva. Lángoltam a dühtől.

Csípett a kezem. Lenéztem, és észrevettem, hogy apró vágások vannak a tenyeremen, ahol a körmöm olyan erősen belevájt, hogy felsértette a bőrt. Kifújtam a levegőt, és elfojtottam a harag tüzét.

Új tervem volt, új irányom. Szívesen meglátogatom szeretett testvérkémet. És az már nem az én bajom lesz, ha hamarosan megbánja, hogy meghívott. Legfőbb ideje volt, hogy Vittoria találkozzon azzal a dühös, könyörtelen boszorkánnyal, akinek a megteremtésében segédkezett.

Sarkon fordultam, és az ajtó felé vettem az irányt. Vártak a Változó-szigetek. De volt még egy utolsó dolog, amit el kellett intéznem, mielőtt elhagyom a Harag házát.

Róttam a folyosókat, az agyamban stratégiák és tervek kavarogtak. Már nem érdekelt, ki kezdte ezeket a játékokat. A boszorkányok. A Gonoszok. Az ikertestvérem. Meg az összes átkozott és rettegett teremtmény közöttük. Ha a testvérem életben volt, az megkérdőjelezte az előtte és utána elkövetett gyilkosságokat. Egyáltalán tényleg meghaltak azok a boszorkányok, vagy az egész csak egy nagyobb összeesküvés része volt, hogy még több hatalomra tegyenek szert, vagy adjanak át? Fogalmam sem volt, mi mást nyerhetnének az igazi „gyilkosok” azzal, hogy látszatgyilkosságokat követnek el, hacsak nem azt remélték, hogy ez által háborút szíthatnak a birodalmak között, és nem egyszerűen csak az átkot akarták megtörni.

És a háború kitörését nem voltam hajlandó megengedni. Függetlenül az ikertestvérem cselszövéseitől, a családomat és a halandó világot mindenáron megvédelmezem.

Minden egyes lépés, ami közelebb vitt Harag lakrészéhez, egyre világosabbá tett számomra mindent. A döntésem megszületett. És csak azt sajnáltam, hogy ennyi időbe telt, mire meghoztam.

Berúgtam az ajtót, és körülnéztem. A fogadószoba üresen állt, a tűz kialudt. Harag egész éjjel nem járt a lakrészében. Bizonyára nem sokkal azután kezdett el keresni, hogy elmentem. Még azok után is, hogy kételkedtem benne, kételkedtem a szívének jóságában. A lelkében. Ő a keresésemre indult.

Ledobtam a köpenyemet, besétáltam a hálószobájába, és felkaptam egy üveg démonbogyóbort az egyik állványról, majd továbbhaladtam az erkélyére.

A tetoválásunkon keresztül itt érzékelni tudta, hogy nagyjából hol vagyok. Nem volt kétségem afelől, hogy hamarosan rám talál. Kihúztam a dugót, és egyenesen az üvegből kortyolgattam a bort, miközben kibámultam a tóra. Ebben az órában a karmazsinvörös víz úgy nézett ki, mint egy hatalmas tócsa kiontott vér. Egyfajta ómen volt. És most az egyszer tárt karokkal fogadtam.

Csillogó fekete füstöt sodort felém a szellő, ahogy a démonok királya közelebb lépdelt, hangja halk mennydörgésként morajlott a fülemnél.

– Emilia.

Lassan megfordultam, és végignéztem rajta. A tekintetéből veszély áradt, a névadó bűnével egyetemben. Nem ő volt az egyetlen, aki dühös volt, de a haragom nem ellene irányult; ő volt az egyetlen, aki meg tudott nyugtatni. Lenyúltam a mágiám forrásába, és felszabadítottam az összes dühöt és haragot, ami azóta gyűlt bennem, hogy megláttam az ikertestvéremet. Az erőm azonnal válaszolt a hívásomra.

Felemeltem a kezem, és figyeltem Harag arcát, miközben egy-egy égő virág jelent meg a két tenyeremben. Nem volt jele a megdöbbenésnek. Nem kerekedett el a szeme vagy feszült meg a szája. Elengedtem az erőmet, hagytam, hogy kialudjon. A virágok feketére égtek, az apró, haldokló rózsaarany parázs volt az egyetlen színfolt, mielőtt a szellő magával vitte a hamut.

Harag tudta, hogy rendelkezem ezzel a képességgel. Ezzel az erővel. És egy szót sem szólt róla. Tudni akartam, mit tud még rólam, milyen titkokat a múltamból, amiket én még nem fedeztem fel.

A Vénasszony azt mondta, oldjam meg önmagam rejtélyét. És én pontosan ezt akartam tenni.

Talán, annak ellenére, amit Celestia a toronyszobában mondott, én valóban az első boszorkány voltam, és az emlékeim elzárása volt az ár, amit a sötét mágia használatáért fizettem. Ez nagyon is magyarázattal szolgálna arra, hogy nonna miért riasztott el bizonyos varázsigéktől.

A fogamat csikorgattam, ahogy eszembe jutott, hogy minden teliholdkor megáldatta velünk az amulettjeinket. Tudta, hogy ki vagyok valójában? Tudnia kellett. És az árulása mélyre vágott.

Talán – ellentétben azzal, amit nonna állított arról, hogy az amulettjeink elrejtenek minket az ördög elől – a cornicellómat, Harag szárnyait valójában arra használták, hogy az én erőmet tartsák féken, nem pedig az övét. És ha ez igaz volt, akkor talán Harag nemcsak a saját, hanem az én érdekemben is vette vissza az amulettemet. Az erőm határozottan megváltozott, mióta nem volt nálam.

Kifújtam a levegőt, és arra a kérdésre koncentráltam, amire először akartam választ kapni.

– Mióta tudod, hogy képes vagyok megidézni a tüzet? – Összepréselte az ajkát. Megcsóváltam a fejem, és közben keserűen felnevettem. – Az ikertestvérem életben van. Bár gyanítom, hogy te már tudod ezt is.

Végre láttam érzelmeket felvillanni a szemében, de néma maradt, figyelt. Óvatos volt. Mintha olyasmi lettem volna, amitől félni kell. Ebben nem tévedett.

– Válaszokat akarok!

Nem fogom megvárni, hogy az ikertestvérem elmondja az ő verzióját az igazságról, amikor reggel találkozunk. Én magam akartam kideríteni. És azonnal hozzá is kezdek. Végignéztem Haragon. Egyszer azt tanácsolta, hogy alaposan figyeljem meg az ellenségeimet. Hogy keressem az igazságról árulkodó jeleket a viselkedésükben. Harag szótlan maradt. És ez különös volt.

– A hallgatásodból ítélve úgy vélem, most megint az átok játszik közre. Olyan dolgokat kerülgetünk, amiket nem akar, hogy megtudjak. – A tekintetében elismerő csillogás lobbant. A következő pillanatban kialudt. – Ha elfogadom a házassági köteléket, van egy olyan furcsa érzésem, hogy ez némiképp megváltozik. Lehet, hogy az átok ettől még nem törik meg teljesen, de úgy hiszem, vannak olyan kötelékek, amik minden sötét mágiánál erősebbek. És nincs veszélyesebb dolog a szerelemnél, nem igaz? Az emberek harcolnak érte. Meghalnak érte. Háborús cselekedeteket, árulást és mindenféle bűnt elkövetnek a nevében.

Én már csak tudtam. Hajlandó lettem volna rettenetes dolgokat megtenni, hogy megbosszuljam az ikertestvéremet.

Valami aggodalomra emlékeztető dolog villant fel a szemében.

– Az érzések nem tények.

– Érdekes.

A szám csábítón ívelt fel. Harag az imént hazugságot mondott. Legalábbis amennyire képes volt rá.

Az átok nem számított, még mindig azt akarta, hogy szabadon választhassak. Hogy úgy fogadjam el a kötelékünket, hogy nem avatkoznak be külső erők a szabad akaratomba. Az alkuk hercege feladja a nyerő lapját. És értem teszi. Mindig értem.

– Mesélj nekem az amulettjeinkről, a szárnyaidról. Tudni akarom, hogy Vittoria és én miért viseltük őket valójában. Azért, hogy kordában tartsa az erőnket, vagy, ahogy a családom állította: azért, hogy elrejtsük őket előled?

– Nincs rá bizonyítékom, de úgy vélem, mindkettő igaz. Megpróbáltam utánajárni annak a lehetőségnek is, hogy talán megbűvölték őket azért, hogy biztosítsák, bizonyos dolgokat elfelejtetek.

– Azért akartad, hogy viseljem a Félhold-fürdőben, hogy próbára tedd ezt a teóriát. – Belélegeztem, amikor megerősítőn bólintott. Az arcára legalább kiült a bűntudat.

– Reméltem, hogy a fürdő igazságot felfedő tulajdonságai megtörik az elmédben lévő gátakat. Arra egyáltalán nem számítottam, hogy ilyen súlyos reakciót vált ki.

– Tényleg zárják a pokol kapuját?

– Igen.

Magamban megkönnyebbülten felsóhajtottam. Legalább nem volt minden hazugság, amit mondtak nekem.

– Akkor lenne még egy utolsó kérdésem, felség. – A kezemet a mellkasára tettem, éreztem a tenyerem alatt az egyenletes szívdobbanásokat. A pillantása lesiklott erre az apró kapcsolatra köztünk, majd újra a szemembe nézett. – Tégy úgy, mintha nem létezne az átok. Sem mágikus jegyesség. Vagy romantikus késztetés, amit a kötelékünk hoz létre. Engem választanál? Hogy melletted uralkodjak. Hogy a királynőd legyek. A barátod. A bizalmasod. A szeretőd.

– Emilia…

– Rávettél, hogy vérszerződést kössek veled, mielőtt átkeltem volna az alvilágba. Emlékszel, mit mondtál? – Megesküdtem volna, hogy a szíve kihagyott egy ütemet, mielőtt vadul kalapálni kezdett. – Azt mondtad, hogy soha ne kössek alkut az ördöggel. „Ami az övé, az az övé.”

– Ez csak egy szófordulat volt. A vérszerződés nem egyenlő a birtoklással.

– Talán nem szó szerint. – A kezem lehullott, és hátraléptem. – Azért tetted, mert ez újabb módja volt annak, hogy megvédhess. Arra az esetre, ha nem akarnám elfogadni a kötelékünket. Azt állítottad, hogy a pokol egyetlen másik hercege sem lenne olyan ostoba, hogy kihívjon téged. Ezzel titkon kiutat ajánlottál nekem minden más démonházzal kötött szerződésből. A vérszerződést is beleértve, amit Kevélységgel kötöttem. Tévesen gondolom?

– Nem.

– Ne válaszolj most, de tudni akarom, hogy amit akkor mondtál, még mindig érvényes-e.

– Ennél konkrétabbnak kell lenned. Elég sok mindent mondtam.

– Hogy még mindig a tiéd vagyok-e.

Elhallgatott. A szavaim közöttünk lebegtek, hosszan és súlyosan. Mint a tekintete.

– Ha igen, akkor azt mondanám, hogy te az enyém vagy. Hogy téged választalak férjemnek. Nincs senki, akinek az oldalán szívesebben szállnék szembe a démonaimmal, nincs olyan lélek, akinek az oldalán szívesebben kelnék át a poklon. És senkit nem akarok annyira, hogy mellettem álljon, amikor holnap a Változó-szigetekre utazom.

Egy hosszú pillanatig hallgatott, úgy tűnt, felmérte az őszinteségemet, és mérlegelte azt a saját érzéseivel szemben.

– És ha nincs szükségem gondolkodási időre?

Hála az istennőnek!

Halkan kifújtam a levegőt, és az erkélyről elindultam a hálószobája felé, megrántva a tunikám pántját, amikor elhaladtam mellette. Hátrapillantottam a vállam felett, elégedetten nyugtázva a vágytól elsötétülő tekintetét, miközben lecsúsztattam magamról a ruhát, és hagytam, hogy a földre hulljon.

– Akkor javaslom, kövess az ágyba, felség.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Egy globális világjárvány idején könyvet írni elég nagy kihívás volt, és mérhetetlenül hálás vagyok a következő embereknek, akik támogattak engem (és ezt a történetet!).

Stephanie Garber – örökké hálás leszek a hosszú órákig tartó ötletelésekért és jelenetek megbeszéléséért. De még ennél is hálásabb vagyok a könyves világon kívüli barátságunkért.

Anissa de Gomery – a barátságunk és a könyvek, az ételek és minden romantikus dolog iránti közös szeretetünk a legjobb, csakúgy, mint TE.

Isabel Ibañez – annyira boldog vagyok, hogy kedves barátomnak hívhatlak. Köszönöm, hogy elsők között olvasod a kézirataimat, és fantasztikus megjegyzésekkel segítesz, meg persze, hogy szó szerint mérföldeket vezetsz, hogy a többiekkel együtt meglátogass. (Itt megemlítendő a kis csapatunk: Kristin Dwyer, Adrienne Young, Stephanie Garber és a testvérem, Kelli!)

A családom – mérhetetlenül szeretlek és nagyra értékellek titeket. Külön köszönet illeti a testvéremet, Kellit, hogy elsők között olvassa a történeteimet, és akinek a boltja (Dogwood Lane Boutique) továbbra is számtalan részletet inspirál a könyveimben.

Barbara Poelle, az ügynököm, barátom és örök bajnokom. Éljen, hogy egy ÉVTIZEDE vagyunk bűntársak a könyvkiadásban.

Az IGLA, a Baror International és a Grandview csapata – Maggie Kane, Irene Goodman, Heather Baror-Shapiro és Sean Berard: milliószorosan köszönöm mindazt, amit tesznek.

Az új csapatom a Little Brown Books for Young Readersnél és a NOVL-nél, akik izgatottan és lelkesen vettétek át ezt a sorozatot, és a karakterek iránti szeretetetek fényesebben ragyog, mint Harag fémes tetoválása. A kiadómtól kezdve a szerkesztőcsapatig, a marketing-, könyvtár- és reklámcsapaton, a fantasztikus produkciós csapaton, a művészeti osztályon át az értékesítési és jogokkal foglalkozó részlegig mindenkinek örökké hálás leszek mindazért a kemény munkáért, amit a színfalak mögött végeztek.

Külön köszönet a szerkesztőmnek, Liz Kossnarnak, amiért maradéktalanul elfogadta a romantikát ebben a könyvben, Virgina Allynnak a lenyűgöző térkép elkészítéséért. Alvina Ling, Siena Koncsol, Savannah Kennelly, Stefanie Hoffmann, Emilie Polster, Victoria Stapleton, Marisa Finkelstein, Scott Bryan Wilson, Tracy Shaw, Virginia Lawther, Danielle Cantarella, Shawn Foster, Claire Gamble, Karen Torres, Barbara Blasucci, Carol Meadows, Katharine Tucker, Anna Herling, Celeste Gordon, Leah Collins Lipsett, Janelle DeLuise, Elece Green, Michelle Figueroa, Marisa Calin, a hangoskönyv narrátora, valamint a kiadóim, Megan Tingley és Jackie Engel. Egy könyvet kiadni nem kis teljesítmény, és ti mindannyian elképesztő dolgokat vittetek véghez egy világjárvány idején.

JIMMY Patterson Books – mindig hálás maradok mindazért, amit ez a csapat és James Patterson tett azért, hogy a könyveim megjelenhessenek.

Brigádomnak az Egyesült Királyságban a Hodder & Stoughtonnál – Molly Powell, Kate Keehan, Maddy Marshall, Laura Bartholomew, Callie Robertson, Sarah Clay, Iman Khabl, Claudette Morris és az egész csapat: rocksztárok vagytok, és annyira boldog vagyok, hogy mindegyikőtökkel együtt dolgozhatok.

Könyvárusok, könyvtárosok, független könyvesboltok, bloggerek, bookstagrammerek, Bookish Box, FairyLoot, a Librarian Box, és szeretett, lelkes BookTok-rajongók – ti vagytok az igazi varázslók. Köszönöm, hogy beszéltek erről a sorozatról, hogy mások kezébe adjátok, és a sok pozitív továbbadott szónak. Az erőfeszítéseitek többet jelentenek nekem, mint azt valaha el tudjátok képzelni. Remélem, hogy a varázslat, amit segítetek megteremteni, tízszeresen száll vissza rátok.

A SZERZŐRŐL

KERRI MANISCALCO New York City közelében, egy félig kísértetjárta házban nőtt fel, ezért is rajong annyira a gótikus háttérvilágokért. Szabadidejében bármit elolvas, ami csak a kezébe kerül, különféle ételeket főz a családjával és a barátaival, és túl sok tea kíséretében megvitatja az élet nagy kérdéseit a macskáival.

#1 New York Times és USA Today bestsellerszerző, a Stalking Jack the Ripper és a Kingdom of the Wicked – Gonoszok királysága sorozatok írója. Mindig szívesen oszt meg korai részleteket és előzeteseket az Instagramon, @KerriManiscalco felhasználónév alatt. A legfrissebb hírekért és újdonságokért keresd fel a kerrimaniscalco.com honlapot!

MÉLTATÁSOK

„Csitulj, dobogó szívem!

Az Átkozottak királyságában minden szükséges összetevő megvolt ahhoz, hogy elrabolja a szívemet. Megvoltak a megfelelő szereplők, a megfelelő sorok és a megfelelő cselekmény.

Rettenetesen imádtam ezt a könyvet! A világ felépítésétől kezdve a karakterek fejlődéséig, a könyv utat tört magának a legnagyobb kedvenceim közé. A történetet élénken láttam magam előtt megelevenedni. Egy fantasztikus, perzselő és titokzatos kalandba csöppentem bele.”

– Jeimy Evelyn Mota, amazon.com

„Azt hittem, hogy már a Gonoszok királyságát is imádtam (ami így is volt, számomra szintén 5*-os olvasmány), de az Átkozottak királysága 100%-ig rákapcsolt!!! Még mindig nem ocsúdtam fel ez után a könyv után. Annyira szerettem, hogy nincsenek is rá szavaim! A cselekmény zseniális, és a slow burn romantika egyszerűen tökéletes! Az egyetlen dolog, ami miatt szomorú vagyok, hogy várnom kell a 3. részre.”

– Erin D, amazon.com

„Harag és Emilia ellenségekből szerelmesekké váló útja olyan mélyen szenvedélyes, hogy jobb, mint egy szerotonininjekció közvetlenül a szívbe!”

– booksnpenguins, goodreads.com

„Szent egek! Bármi is az ellentéte a >>középsőkönyv-szindrómának<<, az ez a könyv. Sokkal jobban élveztem, mint a Gonoszok királyságát, pedig már az is fantasztikus volt. És lehet, hogy azért, mert a történet YA helyett NA-ba fejlődött (ami az első oldaltól kezdve határozottan érezhető), de az biztos, hogy imádtam, milyen érett és felnőttes!”

– Jessica, goodreads.com

„Ebben a könyvben volt rejtély, megnevettetett, néhányszor megijesztett, és bizony meg is könnyeztem, a legjobb értelemben. Ó, és a CSELEKMÉNY! Nehezen lepődöm meg könyveken, de a Gonoszok királyságán és az Átkozottak királyságán is megdöbbentem!!! Annyira nehéz volt megpróbálni beosztani ezt a könyvet, mert képtelen voltam letenni! Tökéletes Sarah J. Maas és a From Blood and Ash – Vérből és hamuból rajongóinak.”

– Miller P., amazon.com

„Ez a könyv egyszerűen tökéletes volt, örökké a fejemben fog járni! A befejezés után sírva fakadtam, de csak azért, mert olyan intenzitással törtek rám az érzelmek. Valószínűleg az egyik új kedvenc könyvem. Teljesen padlót fogtam és ledöbbentem. Nem rendelkezem megfelelő nyelvi képességekkel, hogy kifejezhessem a gondolataimat és érzéseimet!”

– Katie, goodreads.com