KERRI MANISCALCO

Első kiadás
Könyvmolyképző Kiadó, Szeged, 2025

Írta: Kerri Maniscalco

A mű eredeti címe: Hunting Prince Dracula (Stalking Jack the Ripper, 2)

Copyright © 2017 by Kerri Maniscalco

Bonus letters copyright © 2018 by Kerri Maniscalco

A művet eredetileg kiadta:

JIMMY Patterson Books / Little, Brown and Company

Fordította: Benkő Ferenc

A szöveget gondozta: Papp Sándor Zsigmond

Cover © 2024 Hachette Book Group, Inc. Floral background © Yumeee/Shutterstock.com; Photographs courtesy of Wellcome Library, London
(pp. 2, 26, 158, 186, 214, 238, 284, 324, 349); Sebastian Nicolae/Shutterstock
(p. 34); public domain (pp. 126, 398).

Ez a könyv egy kitalált történet. A nevek, a szereplők, a helyszínek
és az események a szerző képzeletének szüleményei.
Valós eseményekkel, helyekkel és élő vagy elhunyt személyekkel
való egybeesés pusztán csak a véletlen műve.

ISSN 2060-4769

E-BOOK ISBN 978-963-675-329-0

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2025-ben

Cím: 6701 Szeged, Pf. 784

Tel.: (62) 551-132, Fax: (62) 551-139

E-mail: info@konyvmolykepzo.hu

www.konyvmolykepzo.hu

Felelős kiadó: Katona Ildikó

Műszaki szerkesztők: Zsibrita László, Gerencsér Gábor, Tamaskó Dávid

Korrektorok: Széll Kati, Deák Dóri

Anyának és apának, amiért megtanították,
hogy mennyi kaland vár a könyvek lapjain.

És a húgomnak, amiért velem tartott minden titokzatos vidékre,
legyen az valódi vagy képzelt.

„Ah, kevély halál!
Mi dáridó készűl örök honodban,
Hogy egy lövéssel ennyi fejedelmet
Ily véresen levertél?” 1
– Hamlet, dán királyfi,
5. felvonás, II. szín
William Shakespeare

1 Arany János fordítása

Bukarest látképe, Románia, kb. 1890

EGY
A múlt szellemei

Orient Expressz

Románia

1888. december 1.

A vonatunk csak úgy falta a Kárpátok hósipkás agyaraihoz vezető deres sínpárt. Most, hogy megérkeztünk erre a vidékre, és Bukarest, vagyis Románia fővárosa felé tartottunk, a csúcsok elhalványuló hegek színét öltötték.

A sűrű hóesésből ítélve fagyosabbak lehettek a holt húsnál. Bűbájos gondolat egy ily szeles reggelen.

Egy térd újra nekicsapódott a magánfülkém faragott lambériájának. Lehunyt szemmel azért imádkoztam, hogy az útitársam aludjon vissza végre. Mert ha még egyszer megmoccan valamelyik hosszú végtagja, tényleg betelik a pohár. A párnázott szék támlájához szorítottam a fejem, hogy inkább a puha bársonyra gondoljak, ne arra, milyen szívesen bemutatnám a szemtelen lábát a kalaptűmnek.

Mr. Thomas Cresswell megneszelhette, hogy kezd az idegeimre menni, és inkább kesztyűs kézzel kopogni kezdett a kupénk, pontosabban az én kupém párkányán.

Ugyan volt saját helye, de a nap minden órájában ragaszkodott a társaságomhoz, mert még a végén felszáll holmi mániákus gyilkos, és vérontást rendez.

Legalábbis ezt a nevetséges mesét adta be a gardedámunknak, Mrs. Harvey-nak. A bűbájos, ezüsthajú asszonyság pátyolgatta Thomast a londoni lakásában a Picadillyn, és aznap már a negyedik sziesztájánál tartott. Ami szép teljesítmény, tekintve, hogy csupán egy hajszállal voltunk pirkadat után.

Apa megbetegedett Párizsban, így a sorsomat és az erényemet Mrs. Harvey és Thomas párosára bízta. Ez mindennél ékesebben elárulta, milyen nagyra tarja Thomast, és milyen meggyőzően adja a barátom az elbűvölő ártatlant, ha úgy hozza a helyzet vagy a kedve. Hirtelen felforrósodott és izzadni kezdett a kesztyűs kezem.

Félretettem az érzést, és Thomas sötétbarna haja és makulátlan zsakettkabátja helyett inkább a félretett cilindere és a román újságja felé fordultam. Eleget tanultam a nyelvet ahhoz, hogy legalább a lényeget megértsem. A címlapsztori ezt harsogta: VISSZATÉRT A HALHATATLAN FEJEDELEM? Brassóban – a célállomásunkon – egy karóval átdöfött szívű tetemet találtak, mire a babonásabbja hinni kezdett a lehetetlenben: Vlad Drakula, Havasalföld évszázadok óta halott fejedelme életben van. És vadászik.

Szenzációhajhász badarság volt az egész, amivel a példányszámokat akarták megdobni. Halhatatlan lények nem léteznek. Az igazi szörny mindig hús-vér ember, érző és vérző lény. Végül még Hasfelmetsző Jack sem kerülhette el a sorsát. Persze a szennylapok szerint még mindig a ködös londoni utcákat járja. Egyesek odáig mentek, hogy kiköltözött Amerikába.

Bár úgy lenne!

Elakadt a lélegzetem a kelleténél ismerősebb fájdalomtól, ami a mellkasomba hasított. Mindig előjött, amikor eszembe jutott Hasfelmetsző esete és a felkavaró emlékek. A tükörbe nézve ismerős zöld szempár és bíborvörös ajak fogadott: a vonásaim egyszerre idézték anyám indiai gyökereit és apám angol nemesi mivoltát. De a nagyvilág szemében megmaradtam életteli tizenhét éves hajadonnak.

Mégis, a lelkem elsöprő csapást szenvedett el. Vajon a külvilág tényleg épnek és elégedettnek lát, miközben a bensőmben vihar dúl?

A változás a bácsikám figyelmét sem kerülte el, hiszen néhány nap alatt annyi óvatlan hibát vétettem a törvényszéki laboratóriumában. Pengetisztításkor megfeledkeztem a karbolsavról. Akárcsak a mintavételről. A korábbi szakértelmemet sutba vágva hentes módjára vágtam bele a vizsgálóasztalán sorakozó testek jéghideg húsába. Nem tette szóvá, de tudtam, mekkorát csalódott. Hová tűnt a szívem, ami kősziklaként nézett farkasszemet a halállal?

Talán mégsem nekem való a kórboncnoki élet.

Kopp. Kopp-kopp-kopp. Kopp.

A fogamat csikorgattam, miközben Thomas a zakatolás ritmusára kopogott. Kész csoda, hogy Mrs. Harvey képes aludni ebben a lármában. A fiú legalább visszarántott az érzelmek sötét verméből. Mert ott minden szörnyen merev és sötét. Állott és poshadt, mint a mocsárvíz, melynek mélyén vörös szemű szörnyetegek ólálkodnak. A kép illett a végcélunkhoz.

Nemsokára leszállunk Bukarestben, az út hátralévő részét kocsin tesszük meg a törcsvári kastélyba, ott székel ugyanis a Törvényszéki Orvostani és Kórbonctani Intézet, avagy románul az Institutului Naţional de Criminalistică şi Medicină Legală. Mrs. Harvey eltölt egy-két éjszakát Brassóban, utána visszautazik Londonba. A szívem mélyén vele akartam tartani, bár ezt sosem fedtem volna fel Thomas előtt.

A magánfülkénk fényűző csillárja a vonat ritmusára himbálózott, a kristályok csilingeléssel festették alá Thomas ütemes kopogását. Kizártam a fejemből a makacs dallamot, inkább a gőzpamacsok és az ingó faágak mögött elrobogó külvilágot figyeltem. A kanyaron túl a sziporkázó fehérbe burkolódzó csupasz ágak visszképe ragyogott fel a fagy lepte tájon átvágó luxusvonatunk elülső kocsijainak csillogó, szinte ébenfényűen kék oldalán.

Közelebb hajolva rádöbbentem, hogy az ágakat nem is hó, hanem jég lepi el. Ahogy elcsípték a pirkadat első pászmáit, szinte lángra lobbantak a napkelte vörösesnarancsában. Olyan békésnek tűnt, hogy az embernek szinte kimegy a fejéből minden – farkas! Olyan hirtelen pattantam fel, hogy Thomas összerezzent. Mrs. Harvey hangos horkantása pedig acsargásnak is elment volna. Egy szempillantás, és a vadnak nyoma veszett, rezgő ágak maradtak a helyén, miközben a vonat egykedvűen tovazakatolt.

Téli gallyakat véltem csillogó agyaraknak. Fújtattam. Nem elég, hogy álmomban gyötör a képzelt vonításuk, most már fényes nappal is képzelődöm?

– Egy kicsit… megmozgatom magam.

Thomas felvonta a sötét szemöldökét, kétségkívül felötlött benne – ismerve őt, nem minden csodálat nélkül –, hogy milyen látványosan fittyet hányok az illemre, és előrehajolt, de mire felajánlhatta volna, hogy elkísér, vagy felébreszti a gardedámunkat, már az ajtóhoz siettem, és félrehúztam.

– Szükségem van néhány percre. Egyedül.

Thomas egy hajszálnyit tovább bámult a kelleténél, mielőtt válaszolt volna.

– Azért ne sírjon utánam, Wadsworth. – Kényelembe helyezkedett, az arcán röpke árny suhant át, mielőtt visszatért a huncutság. De csak az arcára, a szemébe nem. – Bár talán lehetetlent kérek. Néha én is majdnem elepedek magamért, főleg álmomban.

– Mit mond, kedves? – kérdezte Mrs. Harvey a szemüvege mögül pislogva.

– Azt, hogy ideje lenne aludnia végre.

– Miért, eddig mit csináltam?

A zavart kihasználva becsuktam magam mögött az ajtót, utána megigazítottam a szoknyámat. Nem akartam, hogy Thomas átlásson rajtam. Mert még mindig nyitott könyv voltam előtte.

Végigballagtam a keskeny folyosón az étkezőkocsi felé, ügyet sem vetve a fényűzésre. Nem barangolhattam a kelleténél tovább gardedám nélkül, de menekülnöm kellett. Legalább a saját gondolataim és aggályaim elől.

A múlt héten Liza unokanővérem a szemem láttára sétált fel a lépcsőnkön. Hétköznapi látvány, csakhogy hetekkel korábban elutazott az országból. Néhány napra rá még baljósabb dolog történt. Esküdni mertem volna rá, hogy az egyik holttest felém fordította a fejét a bácsikám laboratóriumában, merev, megvetéssel teli tekintetét a kezemben tartott pengére vetette, a szájából pedig férgek dőltek a vizsgálóasztalra. Egy pislogás, és helyreállt a világ.

Rengeteg orvosi folyóiratot hoztam az útra, de hogyan nézzek utána a tüneteimnek, ha Thomas ilyen nyíltan fürkészi az arcomat? Azt mondta, szembe kell néznem a gyászommal, de én még nem akartam feltépni azt a sebet. Eljön majd az ideje.

Egy néhány kupéval arrébb kinyíló ajtó térített magamhoz. Odabentről egy ápolt frizurájú férfi került elő, aki nagy lendülettel vágott neki a folyosónak. Szénfekete öltönye igencsak finom anyagból készülhetett, legalábbis úgy simult a széles vállára. Kis híján felsikoltottam, amikor ezüstfésűt húzott elő a szalonkabátjából. Még a térdem is megroggyant a bensőmet összerántó kínzó görcsre.

Képtelenség. Hetekkel ezelőtt meghalt abban a szörnyű balesetben. Magamban tudtam, hogy a megtestesült képtelenség hagy faképnél a tökéletes hajával és a hozzáillő öltözékével, de a szívemnek aztán mondhattam.

Megmarkoltam a krémszínű szoknyámat, és utánairamodtam. Azt a hetykeséget ezer közül is megismertem. A tudomány képtelen magyarázatot adni a szeretet vagy a remény erejére. Bármit állított is Thomas a tudomány és a humánum ellentéte kapcsán, semmiféle képlet vagy egyenlet nem segített a megértésben.

A férfi megemelte a kalapját a teázó utasok előtt. Alig tűnt fel a leplezetlen bámulásuk, miközben félrecsúszó cilinderrel a nyomába eredtem.

A szivarszoba ajtajához lépett, megállt egy pillanatra, hogy kinyissa a kocsikat összekötő átjáró ajtaját. A helyiségből kiszivárgó füstöt felkapta a jeges légroham, az átható bűztől tótágast álltak a zsigereim. Felé nyúltam, egy rántással megfordítottam, készen arra, hogy a nyakába vessem magam, és sírva fakadjak. Csak rémálom volt a múlt hónap! Drága…

– Domnişoară?

Könnyek csípték a szememet. A frizura és az öltözék nem ahhoz tartozott, akivel összekevertem. Letöröltem az arcomon lepergő első cseppeket, kit érdekelt, ha elkenem vele a fekete festéket, amivel egyre szívesebben emeltem ki a szemem?

Felemelte a kígyófejes sétapálcáját, és átvette a másik kezébe. Még csak nem is fésűt tartott. A valóság kezdett kifogni rajtam. Lassan elhátráltam, már eljutott a fülembe a hátam mögötti kocsiban zajló beszélgetés halk duruzsolása. A teáscsészék csörrenése, a világutazók változatos tájszólásai, szinte szétpattant a zajokkal csordultig telt keblem. A bordáimat megbéklyózó fűző sem fullasztott annyira, mint a pánik.

Ziháltam, és csak remélhettem, hogy lesz elég levegőm megnyugtatni a megtépázott idegeimet. A csörömpölés és a nevetés fülsértő lármává duzzadt. Bár eltompítaná a fejemben dübörgő szívverést ez a ricsaj! Mindjárt rosszul leszek.

– Jól van, domnişoară? Úgy látom…

Felnevettem, nem érdekelt, hogy összerezzen, amiért így lerohantam. Ó, ha létezik felsőbb hatalom, akkor most remekül szórakozik a káromra! Jól hallottam, domnişoară, nem kisasszony? Még csak nem is angol. Románul beszélt. És a haja sem szőke. Hanem világosbarna.

– Scuze – nyögtem ki egy szűkszavú bocsánatkérést valahonnan a hisztéria ködéből, és röviden biccentettem. – Összetévesztettem valakivel.

Nem akartam még kínosabb helyzetbe hozni magam, ezért leszegett állal, sebesen visszavonultam a kocsimba. Behúztam a nyakam, ügyet sem vetettem a pusmogásra és a vihogásra, pedig épp eleget hallottam.

Össze kellett szednem magam, nem állhattam így Thomas elé. Hiába áltattam magam, igenis feltűnt, hogy a kelleténél több aggodalom felhőzi a homlokát. A szokottnál is gondosabban incselkedett vagy tréfálkozott velem. Pontosan tudtam, mit akart elérni a szüntelen bosszantásával. Azok után, amin a családom keresztülment, egy átlagos úriember úgy bánt volna velem, mint egy porcelánbabával, ami könnyedén ripityára törhet, és akkor szemétre vetik a darabkáit. De Thomas korántsem volt átlagos fiatalember.

A kelleténél hamarabb értem el a kupémat, és megfeszítettem a vállamat. Ideje felvenni a tudós hűvös álarcát. A könnyeim felszáradtak, a szívem pedig ökölként feszült a mellkasomban. Belégzés, kilégzés. Hasfelmetsző Jack soha többé nem tér vissza. Ez visszavonhatatlan tény.

Ezen a vonaton nem utaznak mániákus gyilkosok. Ez is tény.

A Rettegés Ősze a múlt hónapban véget ért.

Az Orient Expresszen pedig nem ólálkodnak farkasok.

Ha nem vigyázok, még a végén Drakula feltámadásában is hinni kezdek.

Megengedtem magamnak még egy sóhajt, mielőtt felrántottam az ajtót, és a fülkébe lépve a halhatatlan fejedelmek kósza gondolatát is száműztem a fejemből.

KETTŐ
Halhatatlan kedves

Orient Expressz

Románia

1888. december 1.

Thomas makacsul az ablakra szegezte a tekintetét, bőrbe öltöztetett ujjai nem álltak le a bosszantó dobolással. Kopp. Kopp-kopp-kopp. Kopp.

A legkevésbé sem lepett meg, hogy Mrs. Harvey ismét a szemét pihentette. A szelíd szuszogása alapján ez a néhány percecske elég volt, hogy visszaaludjon. A társamra meredtem, de ő vagy ügyet sem vetett rám, vagy csak eljátszotta, miközben helyet foglaltam a szemközti ülésben. A tanulmánnyal is felérő profilját, minden makulátlan és markáns vonását a téli külvilág felé fordította. Tudtam, hogy megérezte a figyelmemet, a mélázáshoz gyanúsan örömtelien görbült az ajka.

– Nem állna le ezzel az átkozott kopácsolással, Thomas? – kérdeztem. – Legalább annyira őrjítő, mint Poe balszerencsés szereplői. Ráadásul szegény Mrs. Harvey biztosan rémálmokat lát tőle.

Erre már felém fordult, mélybarna szemébe röpke töprengés költözött. Ha valami, hát ez a pillantás – meleg és csalogató, mint a kósza napfény egy fagyos őszi reggelen – nagyon nem tetszett nekem. Szinte látni véltem, milyen szemtelenségeket fontolgat magában, miközben megrándult a szája sarka. A féloldalas mosolyától olyan gondolatok törtek rám, amelyektől Amelia néni elsüllyedt volna szégyenében. Az ajkamra hulló pillantása pedig elárulta, hogy tudja. Lókötő.

– Poe? Kivájja tán a szívemet, hogy az ágya alá tegye, Wadsworth? Mi tagadás, kellemesebb módon is bejuthatnék a hálószobájába.

– Úgy tűnik, borzasztóan biztos abban, hogy nem csak kígyót képes bűvölni.

– Ne is tagadja, hogy mennyire feldobta a legutóbbi csókunk. – Előrehajolt, jóképű arca illetlenül közel került hozzám. Ennyit a gardedámról. A szívem gyorsabban kezdett verni, amikor apró pöttyöket vettem észre a szembogarában. A varázslatos fények apró aranynapokként csalogattak magukhoz. – Képes lenne nemet mondani a folytatásra?

A tekintetem végigszaladt reménykedő vonásain. Az elmúlt hónap szörnyűségei dacára mi tagadás, kedvem lett volna egy újabb fülledt együttlétre vele. Amitől furcsamód úgy éreztem, végképp meggyaláznám ezzel a gyászidőmet.

– Az első volt egyben az utolsó is – emlékeztettem. – Köszönje annak, hogy elöntött az adrenalin, miután kis híján odavesztem annak a két martalócnak a kezétől. És ne a meggyőző erejének.

A huncut mosolya szinte körbeért a fején.

– Vagyis egy újabb veszedelem ismét feltüzelné kegyedet?

– Tudja, sokkal jobban állt magának a hallgatás.

– Nocsak – Thomas nagy levegőt véve hátradőlt –, valami mégis jól áll nekem.

Alig bírtam a mosolyommal. Tudhattam volna, hogy egy ilyen csibésznek idővel sikerül illetlen vizekre terelnie a beszélgetésünket. Mi több, egyenesen meglepett, hogy ilyen sokáig bírta tisztességgel. Londontól Párizsig apámmal utaztunk, hogy aztán személyesen tehessen fel minket a lenyűgöző Orient Expresszre, és Thomas végig elbűvölő úriemberként viselkedett. Szinte rá sem ismertem, ahogy pogácsa és tea felett szívélyesen csevegett apával.

Ha nincs az apám figyelmetlenségét kihasználó huncut ajakrezdülése vagy a makacs állának ismerős vonala, akkor biztosan holmi hasonmásnak vélem. Ez a Thomas Cresswell semmiképp sem lehetett az a bosszantóan éles elméjű fiatalember, aki múlt ősszel úgy a szívemhez nőtt.

A fülem mögé tűrtem egy kósza hollófekete fürtöt, és újra kilestem az ablakon.

– A hallgatása azt jelenti, hogy újabb csókot fontolgat?

– Képtelen kikövetkeztetni a válaszomat a maga következtetési képességével, Cresswell? – meredtem rá az egyik szemöldökömet kihívón felhúzva. Végül vállat vont, a kesztyűs keze folytatta a kopogást az ablakpárkányon.

Ez a Thomas azt is elérte, hogy apám, a hírhedt Lord Edmund Wadsworth elengedjen a román Törvényszéki Orvostani és Kórbonctani Intézetbe az oldalán. E tény felett még mindig nem sikerült napirendre térnem, egy ekkora képtelenség egyszerűen nem lehetett igaz. Pedig a vonaton ültem, útban az iskola felé.

Az utolsó, Londonban töltött hetet ruhaigazítás és a poggyászom összekészítése töltötte ki. Eközben, úgy tűnik, túl sok idejük maradt alaposan megismerkedni. Amikor apa bejelentette, hogy a betegsége miatt Thomas szegődik mellém kísérőként az akadémiára Mrs. Harvey mellé, kis híján félrenyeltem a levest, Thomas bezzeg rám kacsintott a tányérja felett.

Este aludnom is alig sikerült, nemhogy kibogozni bosszantó barátom és a többnyire karót nyelt apám bimbózó kapcsolatát. Alig vártam, hogy hátrahagyjam a hátborzongatóan néma házat, ami a kelleténél több kísértetet őrzött a közelmúltamból. Amit Thomas is nagyon jól tudott.

– Egy új szikéről ábrándozik, vagy azért néz így rám, hogy megbabonázzon? – kérdezte Thomas, kizökkentve sötét gondolataimból. A fintoromra megrándult az ajka, de volt annyi esze, hogy visszafogja a vigyorát. – Értem már! Szóval érzelmi krízis. A kedvencem.

Szégyentelenül vizsgálgatta az arckifejezésemet, amit dacosan igyekeztem kontroll alatt tartani, a szüntelenül babrált szaténkesztyűmet és szobormerev tartásomat, aminek semmi köze nem volt a felsőtestemet gúzsba kötő fűzőhöz vagy az ülőhelyem legjavát elfoglaló asszonysághoz. Őszinte és együttérzéssel teli szemét le nem vette volna az enyémről. Ígéretek és óhajok árkolták a vonásait, az érzéseinek a puszta heve is remegésre késztetett.

– A képzés aggasztja? Az ujja köré fogja csavarni őket, Wadsworth.

Micsoda megkönnyebbülés, hogy azért mégsem lát teljesen a vesémbe. Hadd higgye, hogy a rám váró órák idegesítenek, nem a leánykérés iránti növekvő érdeklődése. Thomas szerelmet vallott nekem, de talán ezt is csak képzeltem, mint annyi mindent mostanában. Azok után, amiken keresztülmentem, talán csak szánalomból ragaszkodik hozzám.

A gombokat babráltam a kesztyűm oldalán.

– Nem. Nem igazán.

Felvonta a szemöldökét, de hallgatott. Visszafordultam az ablak és a kinti komor világ felé. Bár elnyelne még egy kis ideig az üresség!

Azok alapján, amit apa nagy könyvtárában olvastam, az új akadémiánk a Kárpátok egyik havas bércének csúcsára felhúzott, hátborzongató hangzású kastélyban székel. Messze lesz az otthon és a kultúra, ha bármelyik új osztálytársam nem várna tárt karokkal. Férfitársaim nyilván hátrányként könyvelik majd el női mivoltomat – és mi lesz, ha az érkezésünkkel Thomas barátsága is kihűl?

Talán rádöbben, hogy igazából milyen furcsa egy olyan fiatal hölgy, aki holtakat vagdos fel, aztán úgy kapja ki a szerveiket, akár egy felpróbálásra váró papucsot. Amíg mindketten a bácsikám laborjában tanonckodtunk, ez mit sem számított. De a híres-neves Törvényszéki Orvostani és Kórbonctani Intézet többi hallgatója talán korántsem nézi ezt majd ilyen felvilágosult szemmel.

Hiszen mire számíthat egy felső osztálybeli lány, amikor a mi munkakörünkben még a férfiakat is kinézik? Ha Thomas magamra hagy az iskolában, olyan mély gödör nyelne el, ahonnan félő, soha nem bukkannék fel újra.

A bennem rejtőző tisztességes társasági lány nem szívesen ismerte el, de az ellentmondásos érzelmek tengerében egyedül az ő évődése tartott a felszínen. A szenvedély és a bosszúság tűz, márpedig a tűz életteli, és perzselően ropog. A tűz lélegzik. A gyász a futóhomok verme: minél tovább küzd ellene az ember, annál mélyebbre húzza le. Inkább a máglyahalál, mint hogy elevenen eltemessenek. Pedig égett az arcom a puszta gondolatra is, hogy illetlen helyzetbe kerüljek Thomasszal.

– Audrey Rose – vágott bele Thomas, előbb a zsakettkabátja kézelőjét babrálta, aztán a sötét hajába túrt, amit sosem néztem volna ki az általában arrogáns barátomból. Mrs. Harvey megrezzent, de nem ébredt fel, pedig most az egyszer őszintén kívántam az ellenkezőjét.

– Igen? – Íjként feszült meg a hátam, és a vért szerepére kényszerítettem a fűzőm csontmerevítését. Thomas csak akkor szólított a keresztnevemen, ha valami igazi szörnyűség következett. Néhány hónapja, egy boncolás során szócsatába keveredtünk – akkor úgy éreztem, legyőztem, de most már nem voltam benne olyan biztos –, és megengedtem neki, hogy így szólítson. Volt kedves viszonozni a kiváltságot, de utólag, valahányszor nyilvános helyen Wadsworthnek szólított, mindig megbántam. – Tessék?

Annyit sóhajtozott, hogy a figyelmem a páratlan ruhakölteményére tévedt. Kellőképpen kiöltözött az érkezéshez. Éjfélkék öltönyét oly pompásan rászabták, hogy az embert nemcsak a ruha babonázta meg, de a fiatalember is, aki kitöltötte. A gombjaim felé nyúltam, aztán észbe kaptam.

– Tartozom önnek egy vallomással – vágott bele, és szinte ficánkolt ültében. – Amire… amire illene az érkezésünk előtt sort keríteni.

A térde újra nekicsapódott a lambériának, de habozott. Talán időközben rádöbbent, hogy ha velem közösködik, az némi gubancot okozhat az iskolában. Felkészültem rá, hogy el kell vágni a zsinórt, amely a józan észhez kötött. Nem fogok könyörögni, hogy maradjon mellettem a barátomként, végig. Akkor sem, ha belepusztulok. Akkor már inkább a szuszogásomra koncentráltam, számoltam a két lélegzetvétel közötti másodperceket.

A nagyi szerint a „Makacsság mindenekfelett” lehetne a Wadsworth család jelmondata. Ezt sosem vitattam. Felszegtem az államat. A kerekek csattogása kiemelte minden egyes visszhangzó szívdobbanásomat, és adrenalint pumpált az ereimbe. Kitartóan nyeldekeltem. Ha nem böki ki, de rögvest, még a végén rajta és a szemrevaló öltönyén landol a gyomrom tartalma.

– Wadsworth. Kegyed bizonyára… talán jobb lenne… – Megrázta a fejét, aztán felnevetett. – Mi tagadás, a bőröm alá férkőzött. Mire észbe kapok, szonetteket fogok írni, és ábrándosan pislogok hozzá. – Olyan hirtelen tűnt el a vonásaira kiülő fesztelenség, mintha egy szakadék pereméről rántotta volna vissza magát. Megköszörülte a torkát, majd a korábbinál jóval szelídebb hangon folytatta. – Ami most a legkevésbé sem jön kapóra, mivel a hírem meglehetősen… maradjunk annyiban, hogy nem kicsit… meglepő.

Összeszaladt a szemöldököm. Fogalmam sem volt, hogy hova akar kilyukadni. Vagy kijelenti, hogy a barátságunk szent és sérthetetlen, vagy végleg félresöpri. Arra eszméltem, hogy az ülésem peremét szorongatom, csatakos tenyerem újra eláztatta a szaténkesztyűmet.

Előredőlt, megacélozta magát.

– Az anyám cs…

Valami súlyos csapódott a fülkénk ajtajához, de olyan erővel, hogy kis híján megrepedt a fa. Legalábbis úgy hangzott – behúztuk a súlyos ajtót, hogy kizárjuk a közeli étkezőkocsi lármás csörömpölését. Mrs. Harvey, egyem a szívét, békésen szunyókált tovább.

Szusszanni sem mertem, úgy vártam a zaj folytatását. Amikor nem történt semmi, előrearaszoltam a kupénkban, teljesen kiment a fejemből Thomas félbeszakadt vallomása, a szívem gőzgépként dolgozott. A lelki szemeim előtt holtukból feltámadó tetemek dörömböltek az ajtón a vérünkre szomjazva, és – nem. Józanságra kényszerítettem az elmémet. Vámpírok nem léteznek.

Talán az egyik útitársunk a kelleténél többször nézett a pohár fenekére, aztán az ajtónknak zuhant. Esetleg egy desszertes vagy teás zsúrkocsi szabadult el a gazdájától. Ki tudja, talán a vonat ingása billentett ki egyensúlyából egy ifjú hölgyet.

Kifújtam a levegőt, majd visszaültem. Nem retteghetek örökké az éjben prédára leső gyilkosoktól. Megszállottként minden kósza árnyékban kezdtem vérszomjas démont látni, és nem a fény hiányát. Hiába voltam az apám lánya.

Újabb puffanás a fülkénk falán, amit fojtott kiáltás, végül csend követett. Égnek állt a szőr a tarkómon, mintha menekülne a bőröm biztonságától, Mrs. Harvey horkolása pedig csak tetézte a baljóslatú hangulatot.

– A királynő nevére, mi ez? – suttogtam, és magamat átkoztam, amiért egy olyan bőröndbe tettem a szikéimet, ami épp nem volt kéznél.

Thomas az ajkához emelte az ujját, aztán az ajtóra mutatva elejét vette a további mozgolódásnak. Csak ültünk, miközben kínzó némaságban teltek a másodpercek. Gyötrelmes hónapnak tűnt az óra minden ketyegése. Hajszál híján beleőrültem.

A szívem ki akart ugrani a helyéről. A csend mindennél ijesztőbbnek tűnt, ahogy percekké nyújtotta a pillanatokat. Csak ültünk, ajtóra szegezett tekintettel, türelmesen. Behunytam a szemem, és fohászkodtam, hogy bármi jöjjön, csak ne egy újabb éber rémálom.

Sikoly hasított a némaságba, a velőig megdermesztve a csontjaimat.

A jó modorról megfeledkező Thomas felém nyúlt a szemközti ülésről, és még Mrs. Harvey is megmozdult. Amikor Thomas keze megragadta az enyémet, tudtam, hogy ez nem csupán a képzeletem játéka. Valami nagyon vészjósló és nagyon valóságos utazott velünk a vonaton.

HÁROM
Szörnyek és csipke

Orient Expressz

Románia

1888. december 1.

Felpattantam, és az ablakon túli világot fürkésztem, Thomas pedig követte a példámat. A látóhatár fölé hágó nap fénye a szürke és zöld baljós árnyalataiba borította a bronzban játszó tájat.

– Maradjon itt Mrs. Harvey-val – mondta Thomas, mire rögtön odakaptam a fejem. Ha azt hiszi, karba tett kézzel fogok várakozni, amíg ő nyomoz, akkor nyilvánvalóan bolondabb, mint amilyenné én kezdtem válni.

– Ilyen gyámoltalannak tart? – kérdeztem, majd kinyújtottam a karomat, és minden erőmet beleadva megrántottam a fülke ajtaját. Az átkozott szerkezet nem engedett. Lerúgtam az úti szandálomat, és megvetettem a lábamat, azzal a szándékkal, hogy ha kell, hát letépem a zsanérokról. Egy percig sem maradok tovább ebben a meseszép zárkában, bármi lapuljon is odakint ránk várva.

Megint megpróbáltam, de az ajtó makacsul ellenállt. Olyan volt ez is, mint minden az életben: minél inkább küzdöttem, annál nehezebbé lett. Hirtelen túl sűrűvé vált a levegő. Hiába erőlködtem, a túlontúl sima ujjaim lecsúsztak a még simább aranyozásról. Belém szorult a szusz, nem eresztette a fűzőm merev váza.

Ellenállhatatlan ingert éreztem arra, hogy minden kötelező illemszabályra fittyet hányva letépjem az alsóruháimat. Szabadság kell. Mielőbb. Thomas azonnal mellettem termett.

– Egyáltalán… nem… tartom… gyámoltalannak – nyögte, miközben megpróbálta velem felfeszíteni az ajtót, a bőrkesztyűje kissé jobb fogást biztosított a sima felületen. – Most az egyszer hadd legyek én a hős! Kérem, a kedvemért. Mindig… maga… ment meg… engem. Még egy rántás, háromra, jó? Egy, kettő, három!

Együttes erővel végre feltéptük, és a lendülettől kirepültem a folyosóra, mit sem törődve a látszattal, meg is bámult egy csapatnyi utas, majd lassan hátrálni kezdtek. A vártnál nyilván rosszabbul festhettem, de ezen ráértem még aggódni. Sokkal fontosabb volt, hogy végre fellélegezhessek. Remélhetőleg a londoni felső osztály egyetlen tagja sem utazott ebben a kocsiban, hogy felismerjen. Kétrét görnyedtem, országomat egy fűzőmentes öltözékért, miközben nehézkesen nyeldekeltem a levegőt. Román nyelvű suttogás jutott el a fülemig.

– Teapa.

– Ţepeş.

Egy utolsó, kapkodó szusszanással kihúztam magam, majd azon nyomban hátrahőköltem, amikor megláttam, mi is babonázta meg a holtfehérre sápadt útitársaimat.

A lábamnál, az ajtónk küszöbén összegörnyedt test hevert. Elsőre iszákosnak véltem, de ekkor észrevettem, hogy szinte tocsog a perzsaszőnyeg a hatalmas mellsebből szivárgó vértől.

A szívéből kiálló karónál pedig nem is kellett árulkodóbb bűnjel.

– Isten az égben! – kiáltotta valaki, és elfordult. – A Karóbahúzó! Igaz hát minden!

– Havasalföld vajdája!

– Inkább a Sötétségé!

Görcsbe rándult a szívem. Havasalföld vajdája, azaz fejedelme. A cím addig keringett a fejemben, míg végül megkapaszkodott egy régi történelemleckében, utána megrekedt a félelem honában. Vlad Tepeş. Karóbahúzó Vlad.

Másik nevén… Drakula. A sárkány fia.

Mennyi név egy középkori uralkodóra, aki annyi férfit, nőt és gyermeket végeztetett ki, hogy abba bele sem mertem gondolni. Ragadványnevét a módszeréről kapta. Tepeş, a Karóbahúzó.

Románián kívül a családja tagjait a Sátán fattyaként, halhatatlan vérszopókként ismerték. De a felületes kutatásaim alapján az itteniek gyökeresen mást gondoltak erről. A szemükben Vlad népi hős volt, aki a honfitársaiért harcolt, és minden eszközt bevetve legyőzte az ellenségeit. Akárcsak annyi ország szeretett királya vagy királynője. Szörny az, amit szörnynek látunk. És senki nem akart arra ébredni, hogy a hőse igazából a történet gonosztevője.

– A halhatatlan fejedelem!

– Vlad Tepeş él!

VISSZAZATÉRT A HALHATATLAN FEJEDELEM? Eszembe jutott az újság szalagcíme. Ez egész egyszerűen nem történhet meg újra. Alig ült el a Hasfelmetsző ügye, és nem álltam készen, hogy újra egy meggyilkolt áldozat felett álljak. Egészen más laboratóriumban megvizsgálni egy holttestet. Az steril. Érzelemmentes. De a tett helyszínén nincs távolságtartás. Nincs menekvés. Egykor még vágytam erre. Most már legszívesebben elfelejteném.

– Ez kész rémálom. Cresswell, mondja már, hogy ez csak egy szörnyű lidércnyomás!

Egy röpke pillanatra Thomas láthatóan készen állt rá, hogy a karjába kapjon, és csírájában fojtsa el minden aggodalmamat. Aztán úgy tért vissza a fagyos eltökéltsége, mint a hegyekből leereszkedő hóvihar.

– Belebámult a félelem rút pofájába, és maga került ki győztesen. Ezt is átvészeli, Wadsworth. Együtt fogjuk átvészelni. Ez kézzelfoghatóbb tény, mint bármilyen álom vagy lidércnyomás. Megfogadtam, hogy sosem hazudok önnek. Szándékomban áll be is tartani.

Képtelen voltam levenni a szemem a növekvő vértócsáról.

– A világ kegyetlen.

Thomast nem riasztották el a fürkésző utasok pillantásai, töprengő tekintettel kisepert egy hajfürtöt az arcomból.

– A világ nem kedves vagy kegyetlen. Egyszerűen csak létezik. Nekünk pedig az jutott, hogy olyannak lássuk, amilyennek szeretnénk.

– Van orvos a vonaton? – kiáltotta románul egy sötét hajú, korombéli nő. Ez elég volt ahhoz, hogy kirántson a kétségbeesésemből. – Egy utasnak segítség kell! Valaki csináljon már valamit!

Hogyan közöljem vele, hogy itt már nincs szükség segítségnyújtásra?

Egy kócos üstökű úr a halántékára szorított kézzel rázta meg a fejét, mintha a tagadás erejével eltüntethetné a testet.

– Ez… ez… biztosan egy szemfényvesztő műve.

Mrs. Harvey kidugta a fejét a folyosóra, és tágra nyílt a szeme az okuláréja mögött. Még fel is kiáltott, mire Thomas azzal a lendülettel visszaterelte a fülkém üléséhez, menet közben szelíden pusmogott a fülébe.

Ha nem önt el a vérfagyasztó döbbenet, talán én magam is felsikoltottam volna. Sajnos nem először találkoztam alig néhány perce meggyilkolt emberrel. Igyekeztem kiverni a fejemből a londoni sikátorban talált tetemet és a tomboló bűntudatot, ami még mindig mardosta a bensőmet. Az átkozott kíváncsiságom okozta a vesztét. Hiába a finom csipke, ha vérszomjas szörnyet rejt.

Mégis… nem tudtam elejét venni a feltámadó, zsibongó érzésnek, miközben a testet és a kezdetleges karót vizsgáltam. A tudomány célt adott nekem. Kaptam valamit, amihez menekülhettem az őrült gondolataim helyett.

Vettem néhány lélegzetet, és szembenéztem a borzalmas csendélettel. Nem hagyhattam, hogy az ítélőképességem most vesszen el az érzelmek ködében! Bár a szívem mélyén zokogni tudtam volna a szerencsétlen áldozatért, és azért is, aki aznap hiába várja haza. Vajon kivel utazott? Vagy kihez?

Az ilyen gondolatoknak itt nincs helyük. Összpontosíts, utasítottam magam. Tudtam, hogy ez nem túlvilági lény műve. Vlad Drakula évszázadok óta halott.

A kócos fejű útitársam a mozdonyról motyogva elrohant arrafelé, bizonyára azért, hogy megállíttassa a vonatot a masinisztával. Elnéztem, ahogy átfurakodik a sokaságon, a legtöbben dermedten álltak a rettegéstől.

– Mrs. Harvey elájult – jelentette a fülkéből kilépő Thomas, aztán biztatóan elmosolyodott. – Van nálam repülősó, de a biztonság kedvéért inkább hagyjuk így…

Az ádámcsutkája fel-alá járt, annyira nem bírt az elfojtott érzelmeivel. A botrányt kockáztatva – a tömeget nyilván jobban érdekli a tetem, mint az én szemérmetlenségem – egy pillanatra megragadtam a kesztyűs kezét, de rögtön el is engedtem. Minden szó felesleges. Bármennyi halált és pusztulást lát az ember, sosem lesz könnyű. Eleinte. De jól mondta. Át fogjuk vészelni ezt. Nem ez lenne az első eset.

Ügyet sem vetettem a körülöttem kitörő zűrzavarra, az iszonytató látvánnyal küszködve legyűrtem magamban minden érzelmet. A bácsikám helyszínelési leckéi szinte ösztönné váltak – gondolkodás nélkül cselekedtem. Ez csupán egy vizsgálatra váró tetem, semmi több. Az alvadt vér rajta, az alatta elterülő tócsa és a sajnálatos veszteség gondolatai pedig ajtók, amelyek most egyszerre csukódtak be a fejemben. Elhalványult a külvilág, vele minden félelmem és bűntudatom.

A tudomány oltára elé térdeltem, ami megadta nekem a hideg fej áldását.

– Ne feledje – Thomas a folyosót fürkészve próbálta eltakarni a tetemet az utasok elől –, ez csupán egy megoldásra váró egyenlet, Wadsworth. Nem több ennél.

Bólintottam, aztán gondosan levettem a cilinderemet, és félresepertem a hosszú, krémszínű szoknyám fodrait, minden kavargó érzésem a puha anyag példáját követte. A fekete és arany csipke kézelőm hozzáért az elhunyt szalonkabátjához, melynek finom mintázata hátborzongatóan elütött a mellkasából kitüremkedő durva karótól. Mindent megtettem, hogy ne vonja el a figyelmemet a keményített gallérra fröccsent vér. Miközben pulzust kerestem, tudva jól, hogy hiába, Thomasra villant a tekintetem, és feltűnt, milyen keskeny vonallá préseli általában telt ajkát.

– Mi az?

Thomas kinyitotta a száját, de csak egy pillanatra, mivel egy nő lesett ki a szomszédos fülkéből dölyfösen felszegett állal.

– Követelem, hogy azonnal tájéko… Ó, egek!

A padlón heverő férfi láttán elfúlt a hangja, mintha a fűzője hirtelen nem hagyná levegőhöz jutni. Egy úriember a szomszédos kupéból elkapta, mielőtt a földre zuhant volna.

– Jól van, hölgyem? – kérdezte amerikai akcentussal, és gyengéden megpaskolta az arcát. – Hölgyem?

A vonat a kiáradó gőz sziszegésével, csikorogva lefékezett. A testem előbb előre-, aztán hátralendült, ahogy megszűnt az expressz ellenállhatatlan lendülete – a folyosói csillár eszelősen csilingelt a magasban. A hangjától vágtába kezdett a szívverésem, pedig körülöttem hirtelen minden megdermedt.

Thomas mellém térdelt, szemét a friss hullára szegezte, miközben a kesztyűs kezével támaszt nyújtott, aztán odasúgta:

– Legyen résen, Wadsworth! Bárki követte is el ezt, vélhetően itt van velünk a folyosón, és minden mozdulatunkat figyeli!

Kígyó, szárnyas kígyó és sárkány, kb. 1600

NÉGY
Gonosz lélek

Orient Expressz

Románia

1888. december 1.

Ez bennem is felmerült. Egy mozgó vonaton voltunk. Persze a tettes időközben leugorhatott az egyik kocsiról, hogy bevesse magát az erdőbe, de ha nem, akkor még itt kell lennie. Kivár. Élvezi az előadást.

Felálltam és körülnéztem, sorra vettem minden arcot, hogy a fejembe véssem őket a biztonság kedvéért. Ifjak és idősek, póriasak és páváskodók vegyesen. Férfiak és nők. Egy fiatalember ragadta meg a figyelmemet – korunkbeli lehetett, az enyémhez hasonló fekete tincsekkel –, aki igencsak fészkelődött, a zsakettjának a gallérját cibálta, a tekintete ide-oda járt a tetem és a körülötte álló utasok között.

A jelek szerint ájulás kerülgette. Az idegeit a bűntudat, de a félelem is kikezdhette. Egy pillanatra abbahagyta a ficánkolást, hogy a szemembe nézzen, vizenyős tekintete az enyémbe mélyedt. Volt benne valami kísérteties, amitől újra kalapálni kezdett a szívem. Talán ismerte a lábamnál heverő áldozatot.

Majdnem szívbajt kaptam, amikor a kalauz éles füttyszóval figyelmeztetett minket, hogy térjünk vissza a kupéinkba. Egy szempillantás műve volt: csak becsuktam a szememet, hogy összeszedjem magam, az ideges fiúnak máris nyoma veszett. A hűlt helyére meredtem, majd elfordultam. Thomas türelmetlenül fészkelődött, a karja lopva az enyémhez ért.

A test felett állva szótlanul elmerültünk a viharos gondolatainkba, miközben a látottakat emésztgettük. Kavargó gyomorral pillantottam le az áldozatra.

– Már odaveszett, mire kinyitottuk az ajtót – szögezte le Thomas. – Nincs az a varrat, ami befoltozhatná a szívét.

Tudtam, hogy ezt hiába vitatnám, de esküdni mertem volna rá, hogy az áldozat szeme megrebbent. Nagy levegőt vettem, hogy kitisztítsam az elmémet. Újra felidéztem az újságcikket.

– A brassói gyilkosság is karóval történt – mondtam. – Erősen kétlem, hogy ez csak a véletlen műve. Talán a brassói tettes egy másik városba tartott, és nem tudott ellenállni egy ilyen kínálkozó lehetőségnek.

De miért éppen őt választotta? Már a felszállás előtt kinézte magának?

Thomas mindenkit végigmért, a szemében számító eltökéltség.

Most, hogy a folyosó kezdett kiürülni, végre nyomokat is kereshettem a tetemen. Szinte már könyörögtem magamnak, hogy a tényeket vegyem sorra, és ne fogjon el egy újabb képzelgés holmi életre kelő holttestről. A külsejéből ítélve az áldozat legfeljebb húszéves lehetett. Micsoda értelmetlen veszteség. Tisztes öltözéke volt: fényes cipő, makulátlan öltöny. Világosbarna haját gondosan oldalra fésülték, és pomádéval tökélyre alakították.

A közelben egy ékköves kígyófejű sétapálca meredt vakon a néhai gazdáját bámuló kósza utasokra. Feltűnő bot. És ismerős. Dübörgő szívvel emeltem a tekintetemet az áldozat arcára. A falnak tántorodtam, levegőért kapkodtam. A kezdeti fejetlenségben elkerülte a figyelmemet, de az a férfi volt, akit korábban összekevertem a bátyámmal. Alig tíz-húsz perce lehetett.

Felfoghatatlan, hogy akkor még elevenen tartott a szivarkocsiba, erre most a fülkém előtt hevert. Főleg úgy, hogy megszólalásig olyan, mint…

Behunytam a szemem, de a sötétben rosszabb képek vártak, így inkább a bemeneti sebet kezdtem vizsgálni, az immár alvadt és kihűlt vérre összpontosítottam.

– Wadsworth? Mi történt?

A kezemet a hasamra szorítva húztam az időt.

– A halál sosem könnyű, de… végtelenül elviselhetetlenebb, ha egy ifjút ragad el.

– Nem csak a haláltól kell félni. A gyilkosság rosszabb – felelte Thomas az arcomat fürkészve, aztán a testre pillantott, és a vonásai megenyhültek. – Audrey Rose…

Sietősen elfordultam, nehogy szóvá tegye az állapotomat.

– Lássuk, mire jut, Cresswell. Addig adjon nekem egy percet!

Éreztem, hogy makacsul sertepertél mögöttem, ám a habozása azt is elárulta, milyen gonddal választja meg a következő szavait, miközben igyekezett nem feszengeni.

– Jól van?

Mindketten tudtuk, hogy a kérdése túlmutat a lábam előtt heverő tetemen. A jelek szerint bármelyik pillanatban elnyelhetett az érzelmeim feneketlen verme. Gátat kellett vetnem az éjjel-nappal kísértő képeknek. Megfordultam, és a szemébe néztem, ügyelve arra, hogy a hangom és az arcom is higgadt maradjon.

– Természetesen. Csak összeszedem magam.

– Audrey Rose – mondta Thomas csendesen –, nem muszáj…

– Semmi bajom, Thomas – közöltem. – Mindössze egy kis csendre van szükségem.

Összeszorította az ajkát, de tiszteletben tartotta a kérésemet, és ennyiben hagyta a dolgot. Ismét lehajoltam, hogy megvizsgáljam a sebet, és kizártam az áldozat hátborzongató hasonlóságát a bátyámhoz. Vissza kell zökkennem a régi kerékvágásba. Össze kell kapnom magam, megtalálni az érzelmeimhez vezető ajtót, és becsukni, legalább a vizsgálat végéig. Aztán bezárkózhatok a fülkémbe, és sírhatok.

Valaki zihálni kezdett, miközben kigomboltam néhány gombot az ifjú ingén, hogy jobban szemügyre vegyem a karót. Ugyan a méltóság előbbre való a nyomok keresésénél, de nekem aztán mondhatták. Ez a fiatalember jobbat érdemelt. Ügyet sem vetettem a folyosón őgyelgőkre, inkább úgy tettem, mintha egyedül lennék a bácsikám laboratóriumában, a szövetmintákkal teli, formalinszagú edények társaságában. Magamban még azt is láttam, ahogy az állati tetemek hályogos szemmel, minden mozdulatomat kritizálva pislognak rám.

Megfeszítettem a testemet. A lényegre!

Az áldozat mellsebe közelről még borzasztóbban festett. A fáról lehasadt szilánkok egy szederbokor tövises ágaira emlékeztettek. A tövénél szinte feketére száradt már a vér. A szája két sarkából szivárgó bíborvörös patak sem kerülte el a figyelmemet. Nem lepett meg. Egy ilyen sérülés kétségkívül komoly belső vérzéssel járt.

Ha nem a szívét döfi át a karó, akkor bizonyára belefullad a saját életnedvébe. Kivételesen kegyetlen halálnem.

Az áldozat körül kellemetlen illat terjengett, ami távol állt a vér fémes szagától. A test fölé hajoltam, hátha meglelem a bántó bűz forrását, miközben Thomas a hátramaradt utasokat vizslatta. Megnyugtatott a tudat, hogy számára ugyanolyan nyitott könyv volt minden élő, mint nekem a titkaikat feltáró holtak.

Hirtelen feltűnt, hogy valami kikandikál a holttest szájából. Anglia szerelmére, remélem, nem csak a szemem káprázik! Annyira közel hajoltam, hogy kis híján az áldozatra borultam. Semmi kétség, valami fehér színűt tömtek a szájába. Szervesnek tűnt, amolyan gyökérféleségnek. Már csak egy kicsi…

– Hölgyeim és uraim! – A kalauz tölcsért formált a kezéből, és úgy kiabált a folyosó végén. Az akcentusa alapján francia lehetett, ami azért sem lepett meg, mert Párizsból indultunk. – Kérem, térjenek vissza a fülkéjükbe! A királyi őrség tagjai nem szeretnék, ha a helyszínt… beszennyeznék.

Idegesen sandított a mellette álló egyenruhásra, aki addig meredt a tömegre, amíg mindenkit el nem nyelt a kupéja, mint árnyakat a homály.

Az őr huszonöt körül járhatott. A csillagtalan éjnél is feketébb haját szinte a fejéhez lakkozták. Ehhez szögletes, szoborszerűen markáns vonások tartoztak. Noha álarcként viselte a közönyét, de láthatóan odabent pattanásig feszült, mint a felajzott, lövésre és gyilkolásra kész ideg. A ruhája sem leplezhette a feszes izmait és a – meglepő módon kesztyű nélküli – keze bőrkeményedéseit, amikor felemelte, és ránk mutatott, hogy távozzunk. Amolyan fegyver volt ő Románia kezében, aki készen állt szembeszállni bármilyen vélt vagy valós fenyegetéssel.

Thomas olyan közel hajolt, hogy a lehelete a nyakbőrömet csiklandozta.

– Úgy látom, nem a szavak embere. Remélem, nem retten meg a méretes… fegyverétől.

– Thomas! – sziszegtem élesen erre a szégyentelenségre.

A fiatalember csípőjén lógó túlméretezett kardra mutatott, és az arcára volt írva a derű. Hát így! Lángra lobbant az arcom, ő meg bezzeg ciccegett.

– És még rám mondják, hogy mocskos a fantáziám. Nem szégyelli magát, Wadsworth? Mit gondolt, mégis mire céloztam?

Az őr szigorú pillantást vetett Thomasra, a szeme egy pillanatra kikerekedett, mielőtt visszatért az álla eredeti feszessége.

Egyikről a másikra néztem, miközben egymást méricskélték, falkavezérek módjára köröztek egymás körül, és az elsőségért kóstolgatták egymást. Az őr végül finoman fejet hajtott. Mély hangja öblösebb volt a gőzgépnél is.

– Kérem, térjen vissza a fülkéjébe, Alteţă.

Thomas megdermedt. Ezt a szót nem ismertem, hiszen még csak most ismerkedtem a nyelvvel, így fogalmam sem volt, hogy minek nevezte az őr. Talán egyszerűen uramnak vagy nagyképű bolondnak.

Bármi lehetett is a sértés, a barátom dermesztő döbbenete nem tartott sokáig. Keresztbe tette a karját, ahogy az őr előrelépett.

– Inkább maradnánk, hogy megvizsgáljuk a testet. Szakértők vagyunk a holtak szóra bírásában. Bizonyítékot szeretne?

Az őr lustán rám vetette a pillantását, kétségkívül az járhatott a fejében, hogy egy ilyen mesés ruhás ifjú hölgy minden lehet, csak nem hasznos. Legalábbis a tudomány vagy az amatőr nyomozás terén.

– Arra semmi szükség. Távozhatnak.

Thomas kihúzta magát, megmutatva tekintélyes magasságát, és farkasszemet nézett a fiatalemberrel. Nem kerülte el a figyelmét az őr vizslatása mögötti szándék sem: ebből a tartásból még soha semmi jó nem származott. Az illetlenséget kockáztatva megfogtam a kezét. Az őr ajka lefelé görbült, de tőlem aztán fintoroghatott.

Már nem Londonban voltunk, ahol bárhol találni segítő kezet, aki kihúz minket a csávából, ha Thomas a szokásos sármjával rossz embert haragítana magára. Nem vártam tűkön ülve, hogy közelebbről is megismerjem a dohos román kazamatákat. A saját szememmel láttam, mi zajlik Bedlam – e rémes londoni elmegyógyintézet, egyben a káosz szinonimája – komor falai között, és nagyon is el tudtam képzelni, mi várna ránk itt. Tetemeket akartam tanulmányozni, nem pedig a patkányok különböző alfajait holmi elfeledett, föld alatti cellában. Vagy pókokat. A gondolatra a félelem patakja nyalta végig a gerincemet. Inkább a látomásaim, mint hogy pókokkal zárjanak össze egy szűk, sötét lyukban.

– Menjünk, Cresswell.

A két fiatalember még egy percig kitartott, a merev pillantások néma párbaját vívták. Az efféle gyerekesség mindig szemforgatásra késztetett. Sosem értettem, miért kell minden férfinak egy saját szemétdomb, amire várat építhet, hogy aztán abban basáskodhasson. Biztosan fárasztó lehet az a sok pöffeszkedés minden talpalatnyi helyért.

Thomas végre engedett.

– Legyen. – Az őrre hunyorgott. – Mi a neve?

Az őr ádáz mosolyt villantott.

– Dăneşti.

– Á, Dăneşti. Ez mindent megmagyaráz.

Thomas sarkon fordult, és eltűnt a saját fülkéjében, egyedül hagyva nem csupán az ajtóm előtt heverő testtel, de azzal a különös hangulattal is, ami az országba érkezésünk óta kísértett minket. Ki volt ez a fenyegető ifjú őr, és miért forrt fel Thomas vére pusztán a neve hallatán? Két új királyi őr fogta közre a feltehetőleg rangidős Dăneşti-et, aki román parancsszavakat vakkantva katonásan a test felé intett.

Úgy vettem, hogy ezzel el vagyok bocsátva. Behúztam a fülkém ajtaját, majd megtorpantam. Mrs. Harvey lefeküdt, a mellkasa ütemesen járt le és fel, ami mély álmot jelentett. De nem ez ért váratlanul. Sokkal inkább egy összegyűrt papírlap, ami a helyemen hevert. Néhanapján talán a képzeletem játszik velem, de abban biztos voltam, hogy nem volt idebent semmiféle papiros, mielőtt felfedeztük volna a holttestet az ajtóm előtt.

A hideg bátorkodott végigfutni a hátamon. Körülnéztem a fülkében, de a szunyókáló gardedámomon kívül nem láttam senkit. A mindenemet átjáró félelemmel dacolva a papírlaphoz léptem, és kisimítottam. Egy sárkány képe fogadott, a farka a vaskos nyakára tekeredett. A gerince ívén keresztforma. Majdnem pikkelyeknek véltem.

Talán Thomas rajzolta, de az csak feltűnt volna. Vagy nem?

Az ülésre huppantam, miközben számba vettem mindent, és vágyakozva gondoltam a régi szép időkre, amikor még csak Thomas szüntelen dobolása bosszantott. Úgy tűnik, már semmiben sem lehetek biztos. Hallottam, ahogy a tetemet elvonszolják az ajtóm elől, végig a folyosón. Miközben a szőnyegen csúszó cipő zaja lassan tovatűnt, igyekeztem kiverni a fejemből, hogy az őrök tönkretettek odakint minden megmaradt nyomot.

Ha nem Thomas felelt a sárkány képéért, akkor újabb rejtéllyel állunk szemben: miként lopózhatott be a tettes a kupémba, majd vált kámforrá, méghozzá teljesen észrevétlenül?

A puszta gondolattól belém fagyott a vér.

Törcsvári kastély, Erdély, Románia

ÖT
A vámpírokról általában

Brassó külvárosa

Erdély, Románia

1888. december 1.

A clarence, amit a zajossága miatt előszeretettel becéztek Morgónak, ideális és kényelmes hintó annak, aki kénytelen órákon át zötykölődni és rázkódni a hepehupás utakon, hogy feljusson a Brassót övező meredek hegyekre és dombokra.

Azon kaptam magam, hogy merő unalomból még a sötétlila függönyöket összefogó arany zsinórok himbálózása is leköt. A szövetbe kígyószerű, kecses testű arany sárkányokat varrtak. Mrs. Harvey, aki csodával határos módon az elmúlt fél órát ébren töltötte, felnyögött, amikor egy szokatlanul mély gödör megdobott minket, de utána rögtön visszavackolódott a takarójába.

A szemöldököm szinte a hajvonalamig szaladt, amikor elővett egy laposüveget a prémgalléros kabátjából, és alaposan meghúzta. Áttetsző folyadék löttyent rá, és az erős szesz csípős bűze töltötte meg a szűkös utasteret. Pulykavörös arccal itatgatta fel a kiömlött folyadékot, aztán felém nyújtotta a gravírozott flaskát. Megráztam a fejem, miközben az ajkam önkéntelenül megindult felfelé. Ezt az asszonyt nem lehetett nem kedvelni.

– Útravaló. Utazási betegségekre – közölte. – Megóv a testi gyengeségtől. És a rossz idő viszontagságaitól.

Thomas felhorkant, de aztán látványosan ellenőrizte a hölgy frissen cserélt forró tégláját a lábunknál, nehogy a végén még kihűljön. Minél magasabbra értünk a hegyekben, annál sűrűbben hullt a hó, és a kocsinkban is jóval hidegebb lett.

– Mrs. Harvey máskor is szívesen él a védőitalával, például mielőtt nyugovóra térne. Esténként néha arra érek haza dr. Wadsworth laboratóriumából, hogy friss keksz vár az előszobában – mondta. – De a készítését már homály fedi.

– Ó, ugyan már! – korholta a hölgy, de mindenféle szemrehányás nélkül. – Az útra írták fel nekem ezt a csodaszert. Ne terjesszen féligazságokat, az udvariatlanság. A sütésre mindig emlékszem, csak utána élek vele. És csak azért csinálok kekszet, mert egyikünk eléggé édesszájú. Ha mást mond, hazudik, Miss Wadsworth.

Kuncogtam, miközben a barátságos idős hölgy újra meghúzta a „védőitalát”, és félárbócra eresztett pillákkal visszakucorodott a vastag gyapjútakaró alá. Ez megmagyarázta azt a csodálatra méltó képességét, hogy az utazás nagy részét képes volt átaludni. Remekül kijönne Amelia nénikémmel. Ő is előszeretettel élt hasonló módszerrel lefekvés előtt.

Thomas a nyújtózkodásával szinte az egész fülkét betöltötte, még az én ülésemre is áttolakodott, bár most az egyszer láthatóan elkerülte a figyelmét a vétke. Az út legjavát tőle szokatlan csendben töltötte. Sosem volt ínyére az utazás, és a kirándulásunk e szakasza különösen megviselte. Nem ártana beletukmálnom egy keveset Mrs. Harvey csodaszeréből. Akkor talán mindketten nyugodtabban érnénk az akadémiára.

Elnéztem őt a töprengése közben. A tekintete befelé fordult – a teste velem volt, de fejben egészen másutt járt. Nekem is kifejezetten nehezemre esett nem a vonaton látott áldozaton rágódni. Vagy a különös sárkányrajzon. Beszélni akartam erről Thomasszal, de semmiképp nem a gardedámunk előtt. Más sem hiányzik szegény Mrs. Harvey-nak, mint hogy újabb borzalmakkal tetézzem a korábbit. Amikor nemrég megálltunk, hogy lovakat váltsunk, és gyorsan megebédeljünk, szinte egy falatot sem evett, és a fogadó zsúfolt konyhájának minden zajára összerezzent.

Thomas az erdőt és a kinti hózáport bámulta. Szívesen elnéztem volna én is a faóriásokat, de féltem, hogy miféle képekkel állna elő a zaklatott elmém. A sűrűben osonó vadak, karóra tűzött levágott fejek. Netán más rémes trükkök és illúziók.

– Gyengélkedik?

Erre már felfigyelt.

– Így akarja az orrom alá dörgölni, hogy festhetnék jobban is?

Önkéntelenül a zsakettkabátjára siklott a szemem. Nemcsak az, de a hozzátartozó mellény is éjfélkékben pompázott, ami kiemelte a sötét vonásait, bár erősen gyanítottam, hogy ezzel ő maga is tisztában volt. Ezt az ajkamon elidőző pillantása is megerősítette.

– Csak úgy tűnik, mintha itt sem lenne. – Azt hiszem, felesleges lenne rámutatni, hogy meg lehet fagyni a kölcsönzött Morgónkban, és ha nem lázas, akkor inkább viselnie kellene a felöltőjét, és nem takarónak használnia.

Inkább elengedtem a megjegyzését a fülem mellett, vállat vontam, és újra semmibe vettem, ahogy korábban. Előrehúzódott, a figyelmét már nem Mrs. Harvey kötötte le.

– Nem vette észre? – kérdezte, és a combján dobolt az ujjaival. Esküdni mertem volna rá, hogy valamilyen verses regényt ír morzekóddal, de nem szakítottam félbe. – Napok óta nem élek dohánnyal. Attól tartok, a fölös idegi energia meglehetősen… bosszantó.

– Akkor miért nem próbál aludni?

– Ha engem kérdez, az alvásnál lebilincselőbb dolgokkal is múlathatnánk az időt, Wadsworth. Még órákra vagyunk Brassótól.

Nagyot sóhajtottam.

– Esküszöm, ha csak egyszer valami eredetibbel állna elő, rögtön megcsókolnám a szellemi ösztönzésért.

– Egészen másról beszélek. Fontos témákról, amelyeknek nagy hasznát veheti a romániai tanulmányai során: mítoszokról és legendákról. A csókolózás a maga ötlete volt. – Elégedett vigyorral dőlt hátra, és tovább fürkészte a tovazötyögő erdőt. – Igencsak elgondolkodtató, hogy milyen gyakran gondol erre mostanában.

– Lefülelt. Valóban szüntelenül ezen jár az eszem – feleltem, de még csak egy mosolyra sem méltattam, inkább lubickoltam az arcára kiülő zavarban, miközben magában az őszinteségem esélyeit latolgatta. – Állítólag valami fontosat akart mondani. – Úgy pislogott rám, mintha ismeretlen nyelven beszéltem volna. – Igen, szerintem is hihetetlen.

– Végtelen önzetlenségemmel meg akartam tanítani önnek, hogy mi az a strigoi. De kegyed titkainak feltárása sokkal érdekesebb. Halljuk inkább, mit gondol magácska!

Nagy merészen, szégyentelenül végigmért, láthatóan ezernyi részletre felfigyelt. Komótosan mosolyra húzta a száját.

– A puszta tény, hogy kihúzta magát, és lopva felsóhajtott, ékesen árulkodik arról, hogy jelen pillanatban legalábbis eljátszik a gondolattal, hogy megcsókoljon. Ejnye-bejnye, Wadsworth! Mit szólna ehhez az ájtatos nénikéje?

Dacosan az arcára szegeztem a tekintetemet, ellenállva a kísértésnek, hogy futó pillantást vessek a telt ajkára.

– Meséljen hát erről a strigejlről! Mik azok?

– Strigoi, mint a héber gój – pontosított Thomas tökéletes román kiejtéssel. – Élőholtak, amik bizalomgerjesztő alakot öltenek. Olyasvalakiét, akit az ember szívesen invitál be az otthonába. Ekkor csapnak le. Többnyire egy elhunyt rokon képében. A szeretteinknek nehéz nemet mondani – tette hozzá csendesen, nyilván tudta, mennyire az elevenembe találnak e szavak.

Próbálkoztam, de mindhiába, nem tudtam megállni, hogy fel ne idézzem az áramütött anyám görcsösen vergődő testét. Vajon tárt karokkal fogadtam volna, ha visszatér a halál honából, rémület ide vagy oda? A válasz felzaklatott. A szeretteiért bármeddig elmenne az ember. Az erkölcs eltörpül a szív fájdalma mellett. Mindenkinek voltak sebei, amelyek sosem hegednek be igazán.

– Biztosan akad erre valami magyarázat – szögeztem le. – Őszintén kétlem, hogy Vlad Drakula feltámadt volna a sírjából. Az élőholtak csak ijesztgetésre és szórakoztatásra való rémmesék.

Thomas pillantása az enyémet kereste, és mihelyt megtalálta, nem engedte el. Mindketten tudtuk, hogy amikor a mítosz és a valóság találkozik, az beláthatatlan következményekkel jár.

– Egyetértek. Sajnos vannak olyan falusiak, akik nem. Egy strigoi láttán az egész család, de legalábbis minden érintett, felkeresi a tettes sírját, kihantolják, kitépik a rothadó szívét, és ott helyben elégetik. És – tette hozzá előredőlve –, ezt ki ne hagyjam, miután elégették az élőholt „szörnyet”, borba keverik és megisszák a hamvakat. Csak így bizonyosodhatnak meg arról, hogy a strigoi nem tér vissza vagy talál magának új gazdát.

– Ez egy kicsit… túlzás – jegyeztem meg az orromat ráncolva.

Thomas arcán lassú vigyor terült szét.

– A románok sosem végeznek félmunkát, Wadsworth. Sem háborúban, sem szerelemben.

Pislogtam a nyílt őszinteségén. Mire felelhettem volna, a hajtó füttyentett a lovaknak, és a gyeplő egyetlen rántásával megállította a kocsit. Előrehúzódtam az ülésen, a szívem hevesen vert, ahogy marcona gyilkosok és tolvajok bandája jelent meg előttem.

– Mi folyik itt? Miért álltunk meg?

– Talán kiment a fejemből… – Thomas kivárt, aztán higgadtan felvette az addig plusztakarónak használt felöltőjét, végül megigazította a lábmelegítő téglámat –, de átszállunk egy alkalmasabb járműbe.

– Mégis, mire… – Lovak nyihogása és csengőszó fojtotta belém a kérdésemet. Thomasszal együtt lestünk ki az ablakon, a leheletünk nyomán párafolt maradt az üvegen. Letörölte a felöltője ujjával, és félszeg vigyorral várta a válaszomat.

– Meglepetés, Audrey Rose. Merem remélni, hogy a kellemes fajtából. Nem tudhattam…

Pompás, ló vontatta szánkó fékezett le mellettünk, halványpiros, okker és világoskék árnyalatai a román hímes tojásokat idézték. Előtte két megtermett hófehér paripa fújtatott, a leheletük kis felhőkként gomolygott előttük, miközben a havat kapálták a lábukkal. Fehér strucctollas fejdíszt viseltek, ami a kíméletlen idő dacára alig kornyadozott.

– Ezt… a kedvemért?

Thomas rólam a szánra pillantott, és az ajkát harapdálta.

– Hátha kedvére lesz.

Felhúztam a szemöldökömet. Hátha? De hiszen ez egy életre kelt tündérmese. El voltam bűvölve.

– Egyszerűen imádom.

Minden teketória nélkül kireteszeltem az ajtót, és elfogadtam a kocsis kinyújtott kezét, aztán megcsúsztam a jeges lépcső fémfokán, szerencsére nem estem el. Szilajul kavargott a szél, de alig tűnt fel, miközben a kocsis visszafordult a hintóhoz. Keményen megragadtam a kalapomat, és elgyönyörködtem az elém táruló káprázatos látványban. A szán hajtója elmosolyodott, ahogy a Morgó biztos fedezékét hátrahagyva bevetettem magam a viharba.

Legalábbis azt hiszem, mosolygott. Nem vehettem biztosra, hiszen jóformán teljesen elfedte a szélfútta arcát, és körbetekerte a testét a zord elemek ellen. Intett egyet, amikor Thomas mellém ért, aki a maga előrelátó módján hajtót és szánt egyformán megvizsgált.

– Nem nagyon találhattam ennél észszerűbb járművet. Főleg, hogy a vihar a jelek szerint makacsul kitart. Remek időt futunk majd vele. Az arckifejezéséért pedig mindenképp megérte. – Hálakönnyektől csillogó szemmel fordultam felé, a szégyentelen mosolyom láttán pedig szabályosan pánik lett úrrá rajta. Visszadugta a fejét a hintóba, és tapsolt. – Mrs. Harvey, ébresztő! Megengedi, hogy lesegítsem?

Egy vad szélroham épp ezt a pillanatot választotta, hogy utat vágjon magának az erdőn át, amitől fütyülni kezdtek az ágak. A télikabátom prémgallérjába temettem az arcomat. Az erdő mélyén álltunk, egymással marakodó hegycsúcsok szorításában. Bár még maradt néhány óra napnyugtáig, a sötétség már körbefont minket. E vidék éppoly temperamentumos volt, mint a barátom.

A melegítőink felé mutatott, miközben lesegítette a gardedámunkat a hintóból, aki fintorgott egyet a hóesésre, majd meghúzta a védőitalát.

Thomas követte a pillantásomat, ahogy sorra vettem a nyikorgó fákat. Milyen különös erdő! Érzésre olyan lélek lakozott benne, ami nem tűnt sem jónak, sem gonosznak. Volt azonban valami ősi aurája, ami háborúról és vérontásról suttogott…

Karóbahúzó Vlad országának a szívében jártunk, és már-már a vidék akart figyelmeztetni minket, hogy tiszteljük a földjét, vagy megnézhetjük magunkat.

Nyilván csak a szemem káprázott, de úgy tűnt, hogy a maroknyi megmaradt falevél az alvadt vér színében játszott. Azon tűnődtem, talán a növényzet ennyire megszokta már a vér ízét azok után, hogy tízezrek vesztek oda errefelé. Madár rikoltott a magasban, én pedig mélyen beszívtam a fagyos levegőt.

– Csigavér, Wadsworth. Az erdő nem harap.

– Köszönöm az emlékeztetőt, Cresswell – feleltem negédesen. – Mihez is kezdenék maga nélkül?

Felém fordult, de minden eddiginél komolyabb arccal.

– El lenne veszve, ezt ne is tagadja. És az érzés kölcsönös lenne, ha valaha is búcsút kellene vennünk egymástól.

Thomas Mrs. Harvey-ba karolt, odakísérte a szánhoz, a hajtó pedig intett, hogy foglaljunk helyet. Egy percig csak álltam ott, dübörgő szívvel. A vallomásait mindig olyan tárgyilagosan adta elő, hogy azokkal minden egyes alkalommal sikerül ledöbbentenie.

Adtam magamnak egy percet, hogy megnyugodjon a szívem, aztán megsimogattam a legközelebbi ló bársonyosan puha pofáját, végül felmásztam a szánra. A hintónkkal ellentétben ez nem volt teljesen zárt, de annyi bundát halmoztak fel benne, amennyit még soha életemben nem láttam. Tető híján sem fogunk megfagyni, ha ennyi állatbőrbe bugyoláljuk magunkat. Mrs. Harvey is felkapaszkodott a szánra, majd az egyik sarokba húzódott, szabadon hagyva az ülés többi részét, miközben elrendezte a lábmelegítőket.

Görcsbe rándult a testem, amikor rádöbbentem, milyen közel ülünk majd egymáshoz Thomasszal. Az igazgató remélhetőleg nem az épület előtt vár majd minket, gardedám ide vagy oda, még félreérthetik, ha vele összebújva érkezünk meg. Talán az ő romlott elméjén is ugyanez a gondolat futott át, mert zsivány mosollyal felemelte a jókora, prémszegélyes pokróc szélét, és megpaskolta maga mellett az ülést. Felszegtem az állam.

– Mi az? – kérdezte az ártatlant színlelve, miközben magam köré rendeztem a prémeket, és túljátszott határozottsággal tömködtem magunk közé a többit, hogy amolyan szőrös barikádot emeljek. Mrs. Harvey már el is bóbiskolt, annak rendje és módja szerint. Talán Thomas alkut kötött vele, hogy csak testi valójában legyen jelen. – Egyszerűen úriemberként viselkedem, Wadsworth. Igazán megkímélhetne a szúrós pillantásaitól.

– Azt hittem, viselkedni fog az apám kedvéért.

A szívéhez kapta a kezét.

– Kegyelmezzen! Maga szerint nem haragudna meg az apja, ha hagynám, hogy halálra fagyjon? Az emberi testnél keresve sem találni jobb hőforrást. Mi több, egyes tudósok szerint az a végzetes kihűlés legjobb ellenszere, ha levetkőznénk, és a csupasz bőrünk érintkezne egymással. Ha odáig fajulna a helyzet, én minden tőlem telhetőt meg fogok tenni kegyedért. Ez igazán a legkevesebb egy tisztességes ifjú úriembertől. Ha engem kérdez, nincs is ennél lovagiasabb.

A hitszegő elmém máris meglódult a ruhátlan Thomas ábrándjára, amit az útitársam olyan széles vigyorral jutalmazott, mintha nyitott könyv lennék, és úgy olvasná minden botrányos gondolatomat.

– Esetleg írhatok apámnak, és kikérem a véleményét a teóriáról.

Thomas fújtatott, majd a vállára kanyarított egy bundát, amitől szakasztott úgy festett, mint egy ókori eposz barbár királya. Én egy túlméretezett szőrmébe burkolóztam, beszívtam a cserzett állatbőr szagát, és igyekeztem megállni az öklendezést. A járművünk ugyan nem kényeztette az orromat, de így legalább éjfél előtt beérünk az akadémiára. Ennél szörnyűbb szagokkal is volt már dolgom, amikor oszladozó tetemeket tanulmányoztam a bácsikámmal. Erre a néhány órára nem fog ki rajtam néhány bűzös szőrme.

Bármennyire is különös, de reggelente gyakran igenis hiányzott a formalinnal kevert enyhe rothadás bűze. Alig vártam már, hogy megérkezzek az iskolába, és újra a tudományos stúdiumokban lubickolhassak. A levegőváltozás talán kigyógyít az ismeretlen kórból, amiben szenvedek. Legalábbis ezt reméltem. Nem folytathatom a törvényszéki orvoslást, ha életre kelt tetemektől rettegek.

A szürke szőrmékre sandítottam, és a felismeréstől elhúztam a számat.

– Nem furcsállja ezt a sok farkasbundát?

Thomas vállat vont.

– A románok nem szívelik a nagy farkasokat.

Mielőtt ezt alaposabban kifejthette volna, a hajtó végzett a poggyászok rögzítésével, és felmászott a bakra. Odavetett valamit románul, Thomas válaszolt, aztán hátradőlt hozzám, a leheletétől tetőtől talpig lúdbőrös lettem. Megborzongtam a váratlan láztól.

– A következő megálló a törcsvári kastély. Végre találkozunk az ott tanuló imádni való csirkefogókkal.

– Mi is közéjük fogunk tartozni – emlékeztettem.

A pokrócába süppedt elég rosszul leplezett mosollyal.

– Tudom.

– Hol tanulta meg így a nyelvet? – kérdeztem. – Azt hittem, a gúnyon kívül mást nem beszél folyékonyan.

– Az anyám román volt – felelte Thomas. – Gyerekkorunkban népmesékkel szórakoztatott minket. A bölcsőben ragadt ránk.

Ráncba szaladt a homlokom.

– Ezt miért nem említette korábban?

– Csupa meglepetés vagyok, Wadsworth – felelte, majd a fejére húzta a takaróját. – És mindet leleplezheti, ha megéli. A titkolózás életben tartja a szikrát.

Egy ostorcsattanással nekilódultunk, a tovatűnő friss pelyhek között siklottunk a havon. Fagyos szél csípte az arcomat, csillogó patakokban eredtek el a könnyeim, mégsem tudtam megállni, hogy ne nézzem összehúzott szemmel az elsuhanó erdőt. Néha esküdni mertem volna rá, hogy a fák fedezékében valami tartja velünk a lépést, de időközben úgy ránk sötétedett, hogy nem lehettem biztos benne.

Amikor halk vonyítást hallottam, nehéz volt eldönteni, hogy a szél volt az, vagy egy éhes farkasfalka üldözi az aznapi meleg vacsorát. Talán ebben az országban nem csupán egy hús-vér gyilkostól és Vlad Drakula áldozatainak szellemétől kell tartani.

Fagyos percek és az egyre sűrűsödő sötét jelezte az idő múlását.

Meredek kaptatókra és kisebb völgyekbe vezetett az utunk. Megálltunk Brassóban, ahol – miután alaposan megvitattuk a gardedám nélküli érkezésünk megkérdőjelezhető illendőségét – Thomas közbenjárásával Mrs. Harvey szobát foglalt magának a fogadóban, majd istenhozzádot mondtunk neki. Aztán a faluból kiérve nekivágtunk a leghatalmasabb hegynek, amit valaha láttam.

Mire végre felhágtunk a csúcsára, a hold már teljesen felkelt. A fényében tisztán láttam a tornyos kastély fakó falait, amelyek egykor Vlad Tepeşnek adtak otthont. A szénfekete erdő természetes erődje ölelte körül az ember alkotta testvérét. Vajon Vlad innen szerezte be a fát az ellenségei karóba húzásához?

Az aggályaimat sutba vágva közelebb araszoltam Thomashoz, hogy megcsapoljam a teste melegét, méghozzá több okból. Csak ekkor döbbentem rá, hogy Brassó milyen közel van az új iskolánkhoz. Bárki ölte is meg az első áldozatot, Drakula kastélyának tőszomszédságát választotta a tett helyszínéül.

Ami remélhetőleg nem további, még szörnyűbb gyilkosságok előjele.

– Úgy fest, már nagyon várnak minket – biccentett Thomas két izzó lámpásra, ami akár azt is jelezhette, hogy elértük a Sátán barlangjának a bejáratát.

– Egész… hangulatos.

Az erdőből kivezető keskeny ösvény átkanyargott az udvaron, hogy végül a kastélynál, egy védett zugban érjen véget. A holdfény vékony ujjai átnyúltak a tornyok felett, lecsúsztak a tetőkön, és baljós alakokat vetítettek a szánunk és a lovak árnyékába. Borsódzott a hátam a kastélytól, pedig még be sem léptem az ajtaján.

Egy pillanatig bármit megadtam volna, hogy a bundák fedezékébe bújva visszatérjek az alattunk elterülő völgyben sziporkázó, jól megerősített, színpompás városba, melynek fényei szentjánosbogarakként villantak fel az éjszakában.

Talán nem is lenne Isten ellen való gondolat, ha visszautaznék Angliába Mrs. Harvey oldalán. Meglátogathatnám vidéken az unokatestvéremet. Egész kellemesen elüthetnénk az időt csevegéssel és varrogatással a stafírungos ládánkba. Liza a leghétköznapibb feladatokat is képes volt világra szóló romantikus kalandnak eladni, és borzasztóan hiányzott.

A gyomromba hasított a honvágy kínzó érzése, és nehezemre esett megállni, hogy kétrét ne görnyedjek. Hibát követtem el. Igazából nem álltam készen arra, hogy bezárjanak e fiatalembereknek szánt akadémiára. Tele tetemektől roskadozó boncasztalokkal és anatómiai teátrummal. Mind arra az ügyre emlékeztetett, amelyen képtelen voltam túllépni. Az ügyre, ami elpusztította a szívemet.

– Mindenkinek el fogja csavarni a fejét, Wadsworth. – Thomas futólag, gyengéden megszorította a kezemet. – Alig várom, hogy egytől egyig lefőzze őket. Engem is beleértve. Bár engem azért kíméletesebben. Legalább tegyen úgy, mintha felülmúlhatatlan lennék!

Az idegességemet félresöpörve elmosolyodtam.

– Embert próbáló feladat, de azért megpróbálok kesztyűs kézzel bánni önnel, Cresswell.

Újult erővel szálltam le a szánról, és nekivágtam a széles kőlépcsőnek, miközben Thomas kifizette a hajtót, majd intett, hogy hozzák fel a ládáinkat. Megvártam, hogy utolérjen, az egyre vastagodó hótakaró fölé emelve a szoknyámat, mert nem akartam egy szál magamban átlépni azt a komor küszöböt. Megérkeztünk. Együtt nézünk szembe a démonjaimmal.

Egy-egy lámpás fogta közre a masszív tölgyajtót, a méretes kopogtatót a kellős közepére erősítették. A két, ívben egymásba harapó kígyó komor arcot formázott.

Thomas egykedvűen mosolygott a kopogtatóra.

– Ellenállhatatlan, ugye?

– Kevés ennél rémesebb dolgot láttam életemben.

Amint felemeltem ezt a borzasztó készséget, az ajtó nyikorogva kitárult, és felbukkant egy vékony, hórihorgas férfi, akinek baltával faragott fintorát hullámokban leomló ősz fürtök keretezték. A háta mögött ropogó tűz bearanyozta a keskeny arca élét. Sötét bőrén a verejték finom rétege gyöngyözött, de arra sem méltatta, hogy letörölje

Inkább nem akartam megtudni, hogy mi lehet a munkája.

– Két perc múlva bezárjuk az ajtót – közölte vaskos román akcentusa. Kissé felhúzta a felső ajkát, mintha tudná, hogy a szívem mélyén legszívesebben hebegve meghátrálnék. Esküdni mertem volna rá, hogy a szemfoga elég hegyes ahhoz, hogy bárkiből vért fakasszon. – Ha rám hallgatnak, bejönnek, és becsukják a szájukat, mielőtt még belerepülne valami kellemetlen. Kicsit meggyűlt a bajunk a denevérekkel.

HAT
Szívélyes, mint a vízihulla

Törvényszéki Orvostani és Kórbonctani Intézet

Institutului Naţional de Criminalistică şi Medicină Legală

Törcsvári kastély

1888. december 1.

Nem a jólneveltségem, hanem inkább a bárdolatlan üdvözlés döbbenete miatt engedelmeskedtem.

Milyen képtelenül modortalan alak! Thomast is ugyanilyen atyáskodó grimasszal mérte végig. Elfordítottam a fejem, mert attól tartottam, kővé válok, ha túl sokáig bámulom. Mit lehet tudni, talán a mítoszok Gorgóinak leszármazottja lehetett. Leginkább a bájos Meduszára ütött – ekkor döbbentem rá, hogy a kopogtató is erre emlékeztetett.

Beléptünk az ajtón, és szótlanul várakoztunk, amíg a férfi egy szobalányhoz lépett, és románul osztotta ki az utasításait. A barátom egyik lábáról a másikra állt, de hallgatott. Ami egyszerre volt kisebb csoda és áldás.

Körbepillantottam. Félkör alakú előcsarnokban álltunk, ahonnan jobbra és balra több sötétlő folyosó ágazott el. Toronyiránt egy meglepően puritán lépcső vezetett el a felső és az alsó szintekre. Egyedül a hatalmas kandalló oldotta valamelyest a hangulatot, de még a ropogó fa hívogató pattogása sem állhatott a libabőr útjába a karomon. A kastély igencsak fagyosan fogadott minket. Mintha sarkvidéki légáramlat támadt volna a szarufák felől. Ahová nem ért el a tűz, ott makacsul terpeszkedett el a sötét, súlyosan és sűrűn, akár egy rémálom, amiből nincs ébredés.

Vajon hol tartják a tanulmányozásra szánt holttesteket?

A férfi felemelte a fejét, és a szemembe nézett, mint aki újra meghallotta a legbensőbb gondolataimat, és már felkészült rá, hogy kigúnyoljon. Csak remélhettem, hogy a megkopott vértem repedésein át nem látja meg a remegésemet. Nagyot nyeltem, és kifújtam a levegőt, mihelyt elfordította a tekintetét.

– Egyszerűen nem tudok eligazodni rajta – suttogtam.

Thomas figyelme ismét a férfira és a szobalányra terelődött, utóbbi engedelmesen bólogatott az előbbi minden szavára.

– Pont olyan elbűvölő, mint ez a helyiség. A fáklyatartók mind sárkányok. Nézze azokat a lángokat köpködő agyarakat! Lefogadom, hogy maga Vlad rendelte meg ezeket.

A fogadóteremben szabályos rendben sorakoztak a lobogó fáklyák. A plafont és az ajtókat sötét fagerendák szegélyezték, üszkös ínyekre emlékeztettek. Képtelen voltam szabadulni az érzéstől, hogy ez a kastély legalább olyan élvezettel szívta fel a friss vért, mint amennyire néhai lakói imádták a kiontását. Keresve sem találhattak volna förtelmesebb helyet egy iskolának, pláne egy olyannak, ahol a holtakat tanulmányozzák.

A nedves kő és a petróleum nehéz szagát citrom és fertőtlenítő űzte el. Tisztítószerek, két merőben eltérő célra. Feltűnt, hogy az előtér padlója csupa víz – bizonyára előttünk is érkezhettek viharverte diákok.

Felkaptam a fejem, mert a boltozatos mennyezeten szárnyak csapkodását lehetett hallani. Boltíves ablak magasodott a falon, de a pókhálók még idelentről is feltűntek. Denevéreket nem láttam, de elképzeltem a rám meredő vörös szempárokat. Hőn reméltem, hogy amíg itt tartózkodom, egy ilyen fenevad sem kerül a szemem elé. Világéletemben rettegtem a bőrszárnyuktól és az éles fogaiktól.

A szobalány pukedlizett, majd elsietett a legtávolabbi folyosón balra.

– Nem számítottunk házaspárra. Kegyed szobája balra lesz, az első emeleten.

A férfi egy csuklómozdulattal bocsátott el. Rájöttem, hogy csak a haja öregítette. Most már láttam, hogy arca szinte ránctalan, és sokkal fiatalabb. Apám korabeli lehetett, nem lehetett több negyvennél.

– A keleti szárny a törvényszéki orvostanhallgatóké. Pontosabban ott a helye minden diáknak, aki be szeretne kerülni a képzésünkre. Jöjjön – intett Thomasnak –, magam is oda tartok. Megmutatom a lakosztályát. A hitvesét csak az órák után látogathatja.

Thomas szemében a méltatlankodás szikrája villant, de ezt a csatát nem neki kellett megvívnia. Apró lépéssel eléje perdültem, és megköszörültem a torkomat.

– Ami azt illeti, mindketten a képzésre jöttünk. És én nem a felesége vagyok, uram.

A goromba fráter azon nyomban megtorpant. Komótosan sarkon fordult, amit a cipőtalpa fülsértő csikorgása kísért. Összehúzta a szemét, mint aki rosszul hallott.

– Már megbocsásson?

– A nevem Miss Audrey Rose Wadsworth. Tudomásom szerint a nagybátyám, a Londonban élő dr. Jonathan Wadsworth ajánlólevelet küldött az akadémiának. Elég régóta dolgozom tanoncként a keze alatt. Mr. Cresswell és jómagam is részt vettünk a Hasfelmetsző-nyomozásban. A bácsikám és a Scotland Yard a mi közreműködésünkkel végezte el a törvényszéki vizsgálatokat. Erős a gyanúm, hogy az igazgató megkapta a levelet. Mert ő maga válaszolt.

– Valóban.

Nem kérdésnek szánta, de úgy tettem, mintha nem tűnt volna fel.

– Igen, így történt.

A szemem láttára illant el a fapofája. Életre kelt egy ér a nyakán, mintha azzal kiszoríthatná belőlem az életet. Ugyan nem számított ördögtől valónak, hogy a gyengébb nem tagjai orvostudományt vagy bonctant tanuljanak, de ő nyilvánvalóan nem volt az a haladó fajta, aki szívesen látta a fiúk klubjába betolakodó csipkeruhás lányokat. Akik látványosan elzárkóztak a gondolattól, hogy otthon lenne a helyük, nem pedig egy orvosi laboratóriumban. És még volt képe azt hinni, hogy csak azért lehetek itt, mert Thomas elhozott magával! Bíztam benne, hogy nem az egyik tanár került elém. Mert nem szívesen vetném alá magam annak a tortúrának, hogy egy ilyen alak képezzen.

Felszegtem az államat, tőlem aztán várhatta, hogy elkapjam a tekintetemet. Nem fog megfélemlíteni. Főleg azok után nem, hogy mi mindent kellett kiállnom a tavaly őszi Hasfelmetsző-ügy során. Alaposan végigmért, majd felvonta a szemöldökét. Gyanítottam, hogy kevesen mertek a sarkukra állni vele szemben – férfi vagy nő, egyre megy.

– Nocsak, akkor legyen. Azt hiszem, kissé alábecsültem az eltökéltségét. Üdvözlöm az akadémián, Miss Wadsworth. – Mosolyogni próbált, de inkább úgy festett, mint aki denevért nyelt.

– Jól értettem, be kell kerülni a képzésbe? – kérdeztem, ügyet sem vetve a savanyú ábrázatára. – Abban a hitben voltunk, hogy felvettek minket.

– Igen. Nos, akkor őszintén sajnálom. Diákok százai szeretnének nálunk tanulni – felelte, és nagyképűen ő is felszegte az állát. – De mi megrostáljuk őket. Minden félévben indítunk egy felvételi kurzust, azon dől el, kiből lesz valóban hallgató.

Thomas hátrahőkölt.

– Akkor még nem biztos a helyünk?

– A legkevésbé sem. – A férfinak fülig szaladt a szája. Még sosem láttam iszonyúbbat. – Négy hetük van, hogy bizonyítsanak. A próbaidőszak végén döntjük el, hogy ki nyer rendes felvételt.

Tótágast állt a gyomrom.

– Ha minden diák átmegy a vizsgán, akkor mindenkit felvesznek?

– Ebben a körben kilencen indulnak. Két helyért. Így hát… kövessen nyugodtan, Miss Wadsworth. A keleti szárny tornyának második emeletén fog lakni. Egyedül. Azaz nem egészen. Azon a szinten tartjuk a tartalék tetemeket. Nem fogják zavarni… nagyon.

Az új fejlemények dacára sikerült kipréselnem magamból egy röpke mosolyt. A holtak olyan könyvek voltak, amiket szívesen olvasgattunk a bácsikámmal. Nem tartottam attól, hogy tetemek között kell töltenem az időt, hogy nyomok után kutassak. Legalábbis… a közelmúltig. Hamar lehervadt a mosolyom, de a borzongásomat jó mélyre temettem. Reméltem, hogy ráncba szedhetem az érzéseimet, és talán épp a testek közelsége jelenti majd a gyógymódot.

– Olykor kellemesebb társaságot jelentenek, mint bármelyik élő – mondta Thomas, és illetlen mozdulatot mutatott a férfi háta mögött, én meg kis híján megfulladtam a döbbent nevetéstől, amikor szúrós szemmel megperdült.

– Mondott valamit, Mr. Cresswell?

– Ha már megkérdezte, akkor azt, hogy ön…

Lopva megráztam a fejem, hátha megértethetem Thomasszal, hogy ne feszítse tovább a húrt. Már csak az hiányzik, hogy végképp magunkra haragítsuk ezt az alakot.

– Elnézést, uram. Azt kérdeztem…

– Szólítsanak Moldoveanu igazgatónak, ha nem akarják, hogy visszazavarjam magukat abba az előkelő pöcegödörbe, ahonnan elődugták az orrukat. Őszintén kétlem, hogy bármelyikük is elvégezné a felvételi kurzust. Egyes diákjaink hónapokig tanulnak, és így is elbuknak. Árulják el… ha ekkora tudósok, hol van Hasfelmetsző Jack, na? Miért nem Londonban loholnak a nyomában? Talán megijedtek tőle, vagy a nyakukba szedték a lábukat, amikor szorulni kezdett a hurok?

Az igazgató türelmesen kivárt, de kétlem, hogy valóban választ várt volna bármelyikünktől is. Végül megcsóválta a fejét, méghozzá a korábbinál is savanyúbb képpel.

– A bácsikája bölcs ember. Felettébb gyanúsnak tartom, hogy nem oldotta meg azt az ügyet. Dr. Jonathan Wadsworth csak úgy feladta?

A rémület szilánkja hasított a bensőmbe: annyira ki akart jutni, hogy minden szervemet felnyársalta, miközben Thomas ijedt tekintetét kerestem. Soha nem osztottuk meg a bácsikámmal Hasfelmetsző valódi kilétét, bár tudtam, hogy nagyon is sejti.

Thomas ugyan ökölbe szorította a leengedett kezét, de befogta a bajkeverő száját. Talán már összerakta, hogy mindkettőnk kihágásáért rajtam csattanna az ostor. Más körülmények között le lettem volna nyűgözve. Végre sikerült visszafognia magát.

– Sejtettem, hogy erre már nem lesz válaszuk. Nos akkor… kövessenek! A poggyászuk a lakosztályukban várja magukat. A vacsorát már felszolgálták. A reggelire időben, pontban pirkadatkor érkezzenek, különben arról is lemaradnak. – Moldoveanu igazgató célba vette a keleti szárnyba vezető tágas folyosót, majd megállt. – Az Institutului Naţional de Criminalistică şi Medicină Legală üdvözli önöket – tette hozzá anélkül, hogy megfordult volna. – Egyelőre.

Néhány pillanatig földbe gyökerezett lábbal és kalapáló szívvel álltam ott. Képtelenség, hogy egy ilyen utálatos alak legyen az igazgatónk. A léptei visszhangot vertek a kongó termekben, félrevert harangként hirdetve a végzet óráját. Thomas nagy levegőt vett, majd rám siklott a pillantása. Nagyon hosszú és gyötrelmes négy hét állt előttünk.

Miután elbúcsúztam Thomastól az emeletén, az igazgató egy hosszú, tágas folyosóhoz kísért, aminek a végén egy csupasz lépcső várt. A sötét fából ácsolt fokai zord, fehér falak között vezettek, amelyeken hiába kerestem az alsóbb szinteken látott bíborvörös kárpitokat. A szinte találomra felállított, a lépteim ritmusára meg-meglobbanó fáklyák között szélesen terpeszkedtek az árnyak. A látvány a Bedlam vigasztalan folyosóit idézte fel bennem.

Nem törődtem a szívemre telepedő félelemmel, amikor eszembe jutottak az elmegyógyintézet bentlakói, főleg azok, akik olyan céltudatosan portyáztak a rácsaik mögött. Akárcsak e kastély, az az épület is egy élő szervezetre emlékeztetett. Ami csak öntudattal bír, de nem képes megkülönböztetni a jót a rossztól. Ki tudja, talán csak egy forró fürdőre és egy kiadós alvásra volt szükségem.

A kő és a fa nem ugyanaz, mint a csont és a hús.

Moldoveanu elmondta, hogy a szállásom az első ajtó jobbra, majd távozott, a jó ég tudja, hova. Talán fejjel lefelé aludni tért a gerendákon a kedves családjával.

Valami ilyesmit motyoghattam, mert szúrós szemmel azonnal megperdült. Mit mondjak, barátság volt első látásra.

Egy szűkös fordulóhoz értem, innen nyílt a lakosztályom, attól néhány lépésre egy másik ajtó állt, utána folytatódott a lépcső. A folyosó túlvégén már nem gyújtottak meg fáklyát, rám telepedett a sötétség. Dermedten álltam, és bebeszéltem magamnak, hogy az árnyak pont olyan figyelmesen néznek engem, ahogy én őket.

Röpke fehér foszlányokban gomolygott a lélegzetem. A hideget egyrészt annak tudtam be, hogy a kastély magasan a hegyekben épült, másrészt az idefent tárolt halottaknak.

Talán épp ez volt olyan hívogató ebben a homályban. Egy pillanatra becsuktam a szemem, mire elárasztottak a vizsgálóasztalokról feltápászkodó, oszlásban lévő hullák rémképei. Ha bármelyik osztálytársam megneszelné, hogy rettegek a tetemektől, akár férfi is lehetnék, hangos kacajok kíséretében tessékelnének ki az akadémiáról.

Félretettem az aggályaimat, belöktem az ajtót, és körülnéztem a helyiségben. Első pillantásra szalonnak vagy fogadóteremnek tűnt. Fehér falak feketébe hajló barna lambériával, mint bárhol a kastélyban. Meglepett, hogy milyen sötétnek érződött a világos festés és a kandallóban lobogó máglya dacára.

A legkisebb falat könyvszekrények foglalták el, balra pedig egy ajtó nyílt, ami bizonyára a hálószobámba vezetett. Gyorsan átvágtam a szalonon – ami brokátkerevetet rejtett –, hogy megnézzem magamnak azt, ami valóban a hálószobámnak bizonyult. Lakályos volt, szorgos tudóshoz méltó fészek. Benne apró szekreter hozzáillő székkel egy kicsiny almárium, egyszemélyes ágy, éjjeliszekrény és egy láda társaságában – mind sötét tölgyből, ami kétségkívül a környező erdőből származott.

Önkéntelenül fekete karókkal átszúrt testek képe ugrott be. Csak remélhettem, hogy egyetlen olyan fadarabot sem használtak fel a kastély építésénél. Vajon a városban felnyársalt áldozat gyilkosa is innen szerezte az ágat?

Kényszerítettem magam, hogy ne gondoljak a vonaton és az újságban látott áldozatokra. Semmit sem tehettem volna értük. Hiába kívántam az ellenkezőjét.

Miután futó pillantást vetettem a második ajtóra – ami Moldoveanu igazgató szerint a lakosztályhoz járó fürdőhelyiséget rejtette –, alaposabban megnéztem magamnak a szalont. Felfedeztem egy kis ablakot a csupaszon hagyott gerendák magasságában, ami a Kárpátok végtelen csipkéire nézett. Innen a hegyek olyan fehérnek és cakkosnak tűntek, mint a törött fogak. Szívesen felmásztam volna az ablakhoz, hogy megcsodálhassam az odakint elterülő téli világot, ami mit sem tud a zaklatott hangulatomról.

Alig vártam, hogy meleg vizet hozassak a mosdótálba, és lesikáljam magamról az út mocskát. De előtte meg kellett találnom a módját, hogy pár szót válthassak Thomasszal. Még nem volt alkalmam megmutatni neki a korábban talált rajzot a sárkányról, és úgy éreztem, megbolondulok, ha nem vitathatjuk meg mielőbb. Arról nem is beszélve, hogy mennyire fúrta az oldalamat a furcsa viselkedése a Dăneşti név hallatán.

Megérintettem a papírt a zsebemben, éreznem kellett, hogy tényleg létezik, és nem a képzeletem játéka. Megrémített, hogy köze lehet a vonaton történt gyilkossághoz. Bele sem mertem gondolni, mit akarhattak üzenni azzal, hogy a fülkémbe csempészték. Vagy ki lopózhatott be a tudtomon kívül.

A kandalló elé álltam, hogy a tüze átmelengesse a csontjaimat, amíg tervet nem kovácsolok. Amióta megérkeztünk, Moldoveanu egyszer sem említett takarodót. Azt sem, hogy tilos a folyosókon bolyongani. Ha felfedeznek, kitör a botrány, de talán leosonhatnék Thomas szobájába egy…

A lakosztályom belsejében megnyikordultak a padlódeszkák, mire a szívem ki akart ugrani a helyéről. Megrohantak a képek a vasúti kocsiban ólálkodó, rejtélyes, sárkányos üzeneteket hagyó gyilkosról. Idetalált. Követett minket ebbe a kastélyba, és most engem is felnyársal! Ostobaság volt nem beavatni Thomast, amíg Mrs. Harvey szunyókált. Lélegezz, parancsoltam magamra. Fegyver kell. Észrevettem egy gyertyatartót a szoba túlsó végében, de mire odaérnék, úgyis meglátna az ismeretlen, aki a hálószobámban vagy a fürdőhelyiségben ólálkodik.

Eszem ágában sem volt fegyvertelenül elindulni arrafelé, így lekaptam egy hatalmas könyvet a polcról, készen arra, hogy fejbe vágjam vele. Kis szerencsével leteríthetem vagy elkábíthatom a betolakodót. Alaposan körülnéztem a szalonban. Üres volt. Sehol senki, ahogy azt már korábban is megállapítottam. Ugyanerre jutottam, miután futtában belestem a hálószobába. A fürdőhelyiséggel nem törődtem, túl szűkös volt ahhoz, hogy komoly veszélyt rejtsen. Vagyis a nyikorgás természetes zaj lehetett, a kastély adhatta ki. Egy sóhajjal visszatettem a könyvet a polcra. Szörnyű télnek néztünk elébe.

Hálás voltam a kandallóért. Felengedtek tőle az idegeim. A melege még egy ilyen szűkös helyen is elhitette velem, hogy egy trópusi szigeten vagyok, és nem egy dermesztő kastély magányos tornyában, ahol olyasmiket hallok, amik elbújhatnak a képzeletem rémségei mellett.

Apró körökben masszírozni kezdtem a homlokom közepét. Eszembe jutott Hasfelmetsző Jack végórája, amikor elfordította a kapcsolót abban az átkozott laborban… De ebből itt és most elég. Ki kell szabadulnom a gyász makacs szorításából. Nem kínozhattam magam minden áldott este. Hasfelmetsző Jack nem fog visszatérni. A kísérleteinek vége. Ahogy az életének is.

Ugyanez állt erre a kastélyra is. Drakula szintén eltávozott már.

Minden olyan átkozottul nehéz, szitkozódtam magamban, és lerogytam a kerevetre. Igazából azt hittem, magam vagyok, de ekkor elfojtott kuncogás szűrődött ki a zárt ajtó mögül. Vöröslő arccal kaptam fel a méretes gyertyatartót, és a félhomályos fürdőhelyiséghez siettem.

– Hahó? Ki van ott? Mutassa magát, de azonnal!

– Imi pare rău, domnişoară. – Egy fiatal szobalány egyenesedett fel a kád mellett, és szabadkozva dobta a törlőrongyát a vödrébe. Szürke szempár viszonozta a pillantásomat. Piszkosfehér parasztblúzt viselt, amit a rongyszoknyájába tűrt a hímzett köténye alatt. – Nem akartam hallgatózni. A nevem Ileana.

Finom, bizalomgerjesztő akcentussal beszélt – a nyár röpke suttogása egy magányos téli éjen. Fekete haját befonva tűrte a főkötője alá, a kötényén hamufoltok, nyilván a kandallóból, amit az érkezésem előtt rakhatott meg. Fellélegeztem.

– Kérem, hagyjuk az udvariaskodást. Hívjon csak Audrey Rose-nak vagy akár Rose-nak. – Körülnéztem a frissen kitakarított fürdőben. A sötét felületeken táncoló folyékony lángok a holdfényben felragyogó kiontott vért idézték. A Hasfelmetsző Jack kettős gyilkossága után hátramaradó testekből szivárgó nedveket. Elhessegettem a képet. A kastély tovább tüzelte a már eleve tébolyító emléket. – Ebbe a toronyba van beosztva?

A hamu és a piszok rétegei sem takarhatták el a pirulását, miközben bólintott.

– Igen, domnişoară… Audrey Rose.

– Kiváló a kiejtése – állapítottam meg elismerően. – Remélem, az én román nyelvtudásomnak is jót tesz majd az ittlétem. Hol tanult angolul?

Legszívesebben visszaszívtam volna a kérdést. Udvariatlanság ilyesmiről faggatni. De Ileana csak mosolygott.

– A családom anyai ágának köszönhetem.

Furcsa ezt hallani egy szegény, Brassó melletti falu famíliájáról, de annyiban hagytam. Nem akartam tovább sértegetni egy új barátot. Azon kaptam magam, hogy a kesztyűm oldalsó gombjait babrálom, de abbahagytam.

Ileana a széles csípőjéhez kapta a vödröt, majd az ajtó felé biccentett.

– Ha nem gyújtok be a fiúknál is mielőbb, megnézhetem magam, dom… Audrey Rose.

– Természetesen – feleltem a kezemet tördelve. Eddig fel sem tűnt, hogy mennyire magányos vagyok Liza nélkül, és mennyire vágyom egy barátnőre. – Köszönöm a takarítást. Ha itt hagy pár dolgot, én is segíthetek.

– Ó, azt nem lehet. Moldoveanu igazgató nem nézné jó szemmel. Igazából csak üres szobákban lenne szabad takarítanom. Néhány perccel későbbre vártam. – Nyilván az arcomra volt írva a csalódottság, mert az övé megenyhült. – Ha szeretné, szívesen felhozom magának a reggelit. A másik lánynak is megteszem.

– Még egy lány itt marad télire?

Ileana lassan bólintott, majd olyan széles lett a mosolya, hogy az enyémmel is felvette a versenyt.

– Da, domnişoară. Az igazgató védence. Szeretne találkozni vele?

– Az remek lenne – feleltem. – Nagyon örülnék neki.

– Segítsek átöltözni lefekvés előtt?

Bólintottam, mire Ileana nekilátott kibontani a fűzőmet. Mihelyt lefejtette rólam, és már csak ingmellben álltam ott, megköszöntem neki.

– Innen rám bízhatja.

Ileana a csípőjével lökte ki az ajtót, és románul kívánt jó éjszakát.

– Noapte bună.

A fürdő felé pillantva rádöbbentem, hogy a kádat is teleengedte meleg vízzel. Csalogatóan kígyóztak a felszálló gőz indái. Az ajkamba harapva eljátszottam a forró fürdő gondolatával. Hiszen mégiscsak illetlenség lenne ilyen kései órán átosonni Thomas szobájába, és nem akartam idő előtt kompromittálni magam a többiek előtt a türelmetlenségemmel. A sárkányrajz úgysem megy sehová reggelig…

Kihámoztam magam az alsóneműmből, a víz és a Thomas iránti barátság melege az elgyötört csontjaimig hatolt.

Talán mégsem lesz olyan borzalmas ez a néhány hét.

HÉT
Népmesék

Toronyszoba

Camera din turn

Törcsvári kastély

1888. december 2.

A kastélyt övező erdőségből felszálló pára úgy telepedett rá a hegyekre, mint a londoni sikátorokra a köd, miközben a kereveten kuporogva igyekeztem megállni az ideges fészkelődést.

Ileana azt ígérte, hogy reggelire visszatér, de lassan már pirkadt, és még mindig nem volt se híre, se hamva. Mit lehet tudni, talán feltartották a kastély egy másik szárnyában. Doboltam a lábammal. Moldoveanu igazgató biztos kizár az ebédlőből, ha kések. Várakozás közben a gyomrom korgással fejezte ki a nemtetszését. Úgy döntöttem, adok neki még két percet, utána célba veszem az étkezőt. Ha túl akarom élni a következő néhány hetet, akkor össze kell szednem magam, és észnél kell lennem.

Átmentem a hálószobámba, és kipakoltam a magammal hozott maroknyi személyes tárgyat, elsősorban a réges-régi fényképet, ami apát és anyát ábrázolta. Az éjjeliszekrényre tettem, és ettől máris enyhült e különös hely magánya.

Abban a szent pillanatban kopogtak be az ajtón, amikor a napkorong megjelent a toronyszobám ablakán túli bércek tetején. Mindennek hála! Visszasiettem a szalonba, és gyorsan végigsimítottam a fenyőzöld szoknyámon.

Mihelyt kinyitottam az ajtót, félbeszakadt a kinti pusmogás.

Ileana egy fedett tálcával érkezett, és rámosolygott a mellette álló ifjú hölgyre.

– Bemutatom Miss Anastasiát. Ő…

– …a védence Moldoveanu igazgatónak. Vagy ha engem kérdez, Románia történelmének legbárdolatlanabb pojácájának – mondta a lány, majd intett a kezével, és máris a lakosztályomba penderült. Az akcentusa kicsit más volt, mint Ileanáé, de a kiejtése hasonlított. – Őszintén szólva, annyira azért nem szörnyű. Csak kissé… hogy is mondjam…

– Vaskalapos? – segítettem ki. Anastasia felnevetett, de ennyiben hagyta.

Ileana elmosolyodott.

– Ezt letenném.

Követtem a kicsiny kerevethez és az asztalhoz, miközben Anastasia szemügyre vette a polcaimat. Egyszerű teremtés volt, de szemrevaló, búzaszőke hajjal és vakító kék szemmel. Kétségkívül tudta, hogyan használja ki az adottságait, főleg, amikor felvillantotta ragadós mosolyát.

– Valami konkrétat keres? – kérdeztem, hiszen olyan módszeresen fürkészte a gerinceket.

– Repes a szívem, hogy itt látom. A fiúk olyan… fără maniere. – Megvonta a vállát, amikor észrevette az arcomra kiülő zavart. – A legtöbbjük kellemetlen, sőt, udvariatlan fráter. Talán az oxigénhiány teszi. Vagy a nőké. Az olasz fivérek a csalódás netovábbjai. Mindig a könyveikbe temetkeznek. Egy pillantásra sem méltatnak! Még akkor sem, amikor megmutatom a legbecsesebb adományaimat.

Lekapott egy könyvet a polcról, aztán felcsapta, és az arcához szorította, miközben fellengzősen, vihogva járt körbe a szobában. Ileana lesütötte a szemét, de továbbra is szélesen mosolygott.

– Egy rémregényben reménykedtem, hogy elüssem az időt, amíg az óráján van – felelte, majd félredobta a könyvet. – Moldoveanu bácsi természetesen ki nem állhatja az ilyen léhaságokat. Véletlenül nem hozott magával néhány rémregényt?

Megráztam a fejemet.

– Ön is a képzésre jár?

– Még csak az kéne! A bácsikám szerint nem lenne méltó egy olyan rangú lányhoz, mint én – felelte Anastasia a szemét forgatva, majd fújtatva lehuppant a kerevetre. – Mintha érdekelne is engem! Azért beülök majd néhány órára, csak azért, hogy bosszantsam. Nem lehet egyszerre mindenhol.

– A többiek is megérkeztek?

– Ha jól tudom, mindenki megjött. Már aki valamirevaló család sarja. Ezúttal elég kicsi a csoport. A bácsikám állítólag igazi… tudja, aki szereti kiszívni az ember… sânge.

– És miért tartják vérszívónak? – kérdeztem. Ileana levette a fedőt a tálcáról, péksütemények és pástétomok kerültek elő alóla, mire rögtön megfeledkezett rólam. Udvariasan beleharaptam egy ízletes hússal töltött kenyérfélébe, aztán próbáltam uralkodni magamon, hogy ne tömjem magamba az egészet. Az étel nevét ugyan nem tudtam, de finomnak finom volt.

– A helyi pletykák nélkül halálra unnám magam. A kurzus minden eddigi résztvevője vagy nemes, vagy állítólagos nemesi felmenőkkel rendelkező paraszt. Fattyak. Senki nem tudja, mi értelme a nagy kivételezésnek, ha van egyáltalán. Az olasz testvérpárról inkább ne is kérdezzen. Ők csak egymással állnak szóba. A múltjuk előttem is rejtély.

Anastasia egy kenyérdarabot dobott a szájába, és kéjesen felnyögött.

– Bár egyesek szerint ez is a vizsga része – folytatta. – A bácsikám élvezi a kisded játékokat és az intrikákat. Szentül hiszi, hogy a gyilkosok kézre kerítéséhez minden törvényszéki hallgatónak meg kell tanulnia felismerni a közös tényezőket. – Szigorúan végigmért. – Látszik, hogy maga is kékvérű. Mi a vezetékneve?

– Wadsworth. Az apám…

– Romániai rokonság?

Pislogtam.

– Tudomásom szerint nincs. Az anyám indiai származású, de az apám brit.

– Érdekes. Akkor talán nem mindenki idevalósi. – Anastasia bekapott még egy falat kenyeret. – Úgy hallottam, éjfélkor érkezett egy fiatalemberrel. Jegyesek?

Kis híján a torkomon akadt a falat.

– Csak… barátok vagyunk. És munkatársak.

Anastasia elvigyorodott.

– Állítólag igen jóképű. Talán elvetetem magam, ha magának csak munkatársa. – Rejtély, hogy milyen képet vághattam erre, de sietősen hozzátette: – Csak tréfálok. Másé a szívem, bár ő levegőnek néz. Hogy telt az útjuk?

Felötlött előttem a mellbe döfött áldozat képe. Letettem a pástétomot, hirtelen elment az étvágyam.

– Igazából szörnyen. – Módszeresen beszámoltam nekik a vonaton látott halottról és az elszenvedett sérüléseiről. Ileana bronzarca sápadtabb lett egy kísértetnél. – Azt nem sikerült megnéznem, hogy mit tömtek a szájába. De valamilyen szerves anyag lehetett, méghozzá fehér színű. A szaga… átható, mégis ismerős volt.

– Usturoi – suttogta Anastasia tágra nyílt szemmel.

– Az micsoda?

– Fokhagyma. Olvastam, hogy ezt tömik azok szájába, akikről úgy hiszik… az angolok vámpíroknak nevezik.

– Rémregénybe illő ostobaság – horkant fel Ileana. – Az itteni strigoiokkal másként bánnak el.

Felidéztem magam előtt a szerves anyagot. Valóban fokhagymának tűnt, ami a szúrós szagot is megmagyarázta.

– A barátom szerint a strigoit úgy lehet elpusztítani, ha elégetik – jegyeztem meg tapogatózva. – És az érintettek megisszák a hamvakat.

– Milyen émelyítő! – Anastasia előredőlt, mohón várta a folytatást. Az unokatestvéremre emlékeztetett, de míg Liza a románccal fűszerezett veszélyt hajszolta, addig Anastasiát láthatóan csak a veszély érdekelte. – Még mindig ez a szokás a parasztoknál? Magyarországon a legtöbb falu megrekedt a középkorban. Nagyon babonásak.

– Maga magyar? – kérdeztem. Anastasia bólintott. – De románul is tud?

– Természetesen. Az anyanyelvünkkel együtt tanultuk meg. Olaszul is egész jól tudok. Nem mintha olyan sokat érnék vele az osztálytársainál – felelte, majd visszafordult Ileanához. Feltűnt, hogy látványosan csavargatta az ölében tartott rongyát, és mindenáron el akarta kerülni Anastasia fürkész tekintetét. – A falusiak hogyan ismerik fel a strigoit? Vagy ez amolyan titkos társaság? Mint a sárkányosok?

Ismét Anastasiára pillantottam. Esküdni mertem volna rá, hogy a rajz mázsás kőként húzza a szoknyámat. Ellenállhatatlan erő dolgozott bennem, hogy megvédjem, sőt titokban tartsam mindenki előtt, amíg rá nem jövök az eredetére. De annak mi értelme? Így végül előhúztam a zsebemből, és letettem az asztalra.

– Valaki ezt hagyta a kupémban a gyilkosság után. Tudják, mit jelent, már ha jelent egyáltalán valamit?

Anastasia a rajzra meredt. A vonásai nem árultak el semmit. Teltek a pillanatok.

– Hallott már a Sárkány Lovagrendről? – kérdezte. Megráztam a fejemet. – Nos, ők…

– Elkésünk! – pattant fel Ileana, és a kandallópárkányon álló órára mutatott. – Moldoveanu kirúg, ha nem látok munkához. – Kapkodva összeszedte a reggeli szalvétáinkat, és olyan csattanással csapta vissza a tetőt a tálcára, hogy csengett tőle a fülem. – Hölgyeim, irány a sală de mese. Moldoveanu mindent lát.

– Úgy érti, hogy az igazgató nem zárja be az ebédlő ajtaját pirkadat után?

Ileana szánakozó pillantást vetett rám.

– Gyakran ugat, de nem mindig harap.

Végül egyetlen búcsúszó nélkül kisietett a szobából. Anastasia fejcsóválva állt fel.

– A parasztok olyan babonásak! Már a természetfeletti említésétől is halálra rémülnek. Jöjjön… – az enyémbe fonta a karját –, hadd mutassam be a nagyra becsült kollégáinak.

– Ez úgy hangzik, mintha egy kisebb elefántcsorda tombolna odabent – jegyeztem meg Anastasiának, miközben az ebédlő ajtaja előtt ácsorogtunk. Lábdobogás, fedők zörgése és az egész ricsajt felülmúló gondtalan csevegés.

– Mi tagadás, tényleg vadállatként viselkednek.

Szorongás tekergett végig a zsigereim útvesztőjében. Belestem a vaskos tölgyfa ajtón. Néhány fiatalember az asztaloknál ült, a többiek a széles hátsó falnál sorakoztak fel a tálcájukért, de Thomast hiába kerestem. Hogyan képes ilyen kevés férfi ekkora lármát csapni egy ekkora hodályban? Az étkező egyszerűen hatalmas volt – hófehér, boltíves mennyezetéhez a kastélyban mindenütt megszokott, sötét színű lambéria társult.

A gondolataim visszakanyarodtak a tündérmesékhez és a folklórhoz. Semmi kétség, egy efféle kastély nemcsak a Grimm testvéreket, de bármelyik írót megihletné. Az ilyen baljós helyekhez hozzátartozik a kísérteties hangulat. Próbáltam kiverni a fejemből apát és anyát. Amikor ezeket a meséket olvasták nekem és Nathanielnek lefekvés előtt. Nemsokára muszáj lesz írnom apának; remélem, már jobban van. Lassan, de biztatóan gyógyult.

Hirtelen a falnak ütköztem, ami kizökkentett a révedezésből. Döbbenet, de valaki nemhogy belém rohant hátulról, de még kuncogott is rajta, mintha ez eleve nem lenne sértő egy ifjú hölgyre nézve.

Anastasia felsóhajtott.

– Miss Wadsworth, engedje meg, hogy bemutassam Radu professzort. A helyi folclor tanára, ami a felvételi kurzus elengedhetetlen része.

– Jaj, kedvesem, nem vettem észre – szólalt meg a professzor, aki egy szalvétával babrált, és véletlenül leejtett egy nagy, kenyérféle szeletet a tálcájáról. Egyszerre hajoltunk le érte, így összekoccant a fejünk. De még a szeme sem rebbent. Gránitból lehetett a koponyája. Bezzeg én a fájdalomtól fintorogva máris tapogathattam a szinte rögtön felduzzadó púpomat. – Imi pare rău. Őszintén röstellem, Miss Wadsworth. Remélem, nem fröccsent rá a zabkásám a pompás ruhájára.

Lepillantva megkönnyebbültem, sehol sem láttam kósza foltot a szoknyámon. Az egyik kezemmel odanyújtottam a leesett kenyeret, a másikkal óvatosan újra megsimogattam a homlokomon lüktető zúzódást. Bíztam benne, hogy helyrebillentette az agyamat, és nem megzápult tőle. Ilyen erős fájdalmaknál sosem lehet tudni.

– Ugyan, professzor úr, oda se neki – feleltem. – De attól tartok, a kenyere menthetetlen. És talán a feje is, hála az enyémnek.

– Szerintem az sosem volt teljesen rendben – suttogta Anastasia.

– Ööö… hogy mondja, kérem? – kérdezte Radu, és a pillantása a kenyérről Anastasiára villant.

– Azt mondtam, hogy szerintem semmi baja a reggelijének – hazudta.

A professzor úgy kapta ki a kezemből a láthatóan bepiszkolódott szeletet, mint ahogy a szőlőt szakítják le a tőkéről, és beleharapott. Csak remélhettem, hogy nem utánoztam Anastasia grimaszát, nem akartam elárulni a gyomorforgató undoromat.

– Langoşi cu brânză – mondta a férfi teli szájjal, és elismerően vonta fel a busa szemöldökét. – Juhtúrós sült kenyértészta. Feltétlenül kóstolja meg… tessék!

Az udvarias tiltakozásomat megelőzve azonnal a kezembe nyomott egy darabot a lángosból, és olyan izgatottan szorította rá az ujjaimat, hogy szinte összemorzsolta. Mosolyogtam, amennyire tőlem telt, pedig a zsír lassan átitatta a kesztyűmet.

– Köszönöm, professzor úr. De ha megbocsát, már vár minket a többi diák.

Radu professzor feljebb tolta a szemüvegét az orrán, amivel ragacsos pacát hagyott az egyik lencsén.

– Az igazgató nem szólt? – Alaposan végigmért minket, aztán felkuncogott. – Most mindenki elmegy. Néhányan Brassóba utaznak, ha kedvük tartja, csatlakozzanak hozzájuk. Ugye nem akarnak egyedül lemenni a hegyről? Az erdő tele van dúvadakkal, elragadják a gyerekeket az ösvényről, és az utolsó cafatig lepucolják a csontjaikat! – Holmi barbár bemutató gyanánt leszopogatta a zsírt az ujjairól. – Főleg farkasokkal. Többek között.

– Farkasok támadnak a diákokra? – kérdezte Anastasia. A hangja elárulta, hogy ezt erősen kétli. – A bácsikám engem bezzeg semmire nem figyelmeztetett!

– Ó, a pricolici! Ez lesz az első mítosz, amit az órán megbeszélünk – mondta. – Mennyi színes néphit és legenda vár ránk, amit leleplezhetünk és alaposan kivesézhetünk!

Megfagyott a vérem a gyermekrabló farkasok említésére. Csak nem ezeknek láttam a nyomát a vonatról, majd utána a közeli erdőben?

– Mi az a prico…

– A pricolici olyan gyilkosok lelkei, akik óriási, élőholt farkasokként tértek vissza. Bár egyesek azt gondolják, hogy valódi farkasok, akikből strigoi lesz, ha elpusztítják őket. Őszintén remélem, hogy élvezni fogja az órát. Ne feledjék, maradjanak az ösvényen, és kerüljék el az erdőt, bármit is látnak! Egymást érik itt a páratlan veszélyek!

Végül kedélyesen dudorászva elcammogott.

Egy pillanatra belegondoltam, milyen lehet, ha valaki így elmerül az ábrándokban és a képzelgésekben. Aztán magamat korholva felidéztem minden képtelen látomást, amelyekkel az elmém az elmúlt hetekben előállt.

– Miért tanítanak folklórt és mitológiát egy alig négyhetes felvételi kurzuson?

– Gondolom, ez is egy újabb adalék a rejtélyhez, amit meg kell fejtenie – vont vállat Anastasia. – Bár a bácsikám szerint a legtöbb legendára a tudományban rejlik a válasz.

Szívemből szólt, bár egyetlen porcikám sem kívánta, hogy Moldoveanu bármelyik nézetével is egyetértsek. A professzor ekkor újra elejtette a reggelijét.

– Hihetetlen, hogy így is megette – hüledeztem. – Én mondom, még egy döglött bogár is rátapadt!

– Úgy láttam, nem zavarja – jegyezte meg Anastasia. – Talán jólesett neki a plusz fehérje.

Összerezzentem, amikor láttam, hogy a professzor még egy másik diáknak is nekiment – a nagydarab, sötétszőke fiatalember álla túl szögletes volt ahhoz, hogy jóképűnek lehessen mondani.

– Ai grijă, bătrane – sziszegte a behemót Radu felé, majd benyomakodott az ebédlőbe, kíméletlenül félrelökve egy alacsonyabb hallgatót. Modortalan melák. Annyi már rám ragadt a román nyelvből, hogy tudjam, az imént óvatosságra intette az idősebbet.

– A román nemesség krémje – jegyezte meg Anastasia, miután a szőke fiút elnyelte az ebédlő. – A barátai egy árnyalattal elviselhetőbbek.

– Alig várom, hogy megismerkedjek velük – feleltem szárazon. Egy szemetesbe dobtam az olajtól fényes lángosdarabkát, utána megpróbáltam letörölni a nyomát a kesztyűmről. Talán le kellene cserélnem indulás előtt. – Mit gondol, miért mennek le a diákok a városba?

– Nem tudom, és nem is érdekel. – Anastasia úriasan szegte fel az orrát. – Engem aztán ki nem csábítanak innen ilyen hóban! Igazából kétlem, hogy sokan kimerészkednének a lakosztályukból. Ó! Meg akartam kérdezni Radut, hogy beülhetnék-e az órájára. – Az ajkába harapott. – Nem bánná, ha később folytatnánk a beszélgetést? Itt marad?

– Ha nem kötelező menni, akkor miért mennék? Inkább felfedezem a kastélyt. Láttam egy termet tele preparátumokkal, azt szívesen megnézném közelebbről.

– Extraordinar! – lelkendezett Anastasia, majd csókot nyomott az arcomra. – Akkor nemsokára találkozunk!

Önfeledt kacagás visszhangzott a csarnokban, miközben a professzorunk után siető lány után néztem. Bár szívesen vártam volna még némi erősítésre, itt volt az ideje, hogy farkasszemet nézzek a félelmeimmel, és bemutatkozzak az osztálytársaimnak. Lépésről lépésre. Egyelőre csak megmutatom magam, aztán majd szépen apránként. Ráadásul nem volt mindenki vadidegen. Semmi kétség, nemsokára Thomas is fel fog bukkanni.

Felszegett fejjel, büszkén masíroztam be az étkezdébe. Az öt hosszú asztal körül gyülekező kíváncsi hallgatók fokozatosan elnémultak, ahogy megcéloztam a terem túlsó végét. Az egyik asztalnál három fiatalember foglalt helyet, köztük a folyosón már látott faragatlan hústorony.

Egy másiknál két barna hajú fiú ült, akik fel sem néztek a könyvükből. Nyilván ők lehettek az olaszok. A bőrük páratlan bronzszíne tengerparti származásról árulkodott. Az egyikük volt az az alacsonyabb diák, akinek a behemót oly gorombán nekiment.

Egy inas, sárgásbarna bőrű, nyakigláb fiú egy vörös, göndör üstökű szemüveges társával szemben reggelizett. Hiába kötötte le őket az étkezés, az érkezésemre azonnal felkapták a fejüket, hogy megbámuljanak.

Pír öntötte el az arcomat, ahogy a szoknyám zizegése lassan túlharsogta a szórványos sugdolózásukat. De legalább Thomasra számíthattam. Talán meg kell küzdenünk az itteni helyünkért, de együtt tesszük majd. És az Anastasiával közös sopánkodás is kellemesnek ígérkezett.

Melák egyik asztaltársa meglehetősen hangosan röhögött, aztán füttyentett egyet, mintha holmi közönséges korcsot hívna magához. Van ám bőr… Megtorpantam, és egyetlen éles, becsmérlő pillantással csírájában fojtottam el a jókedvét.

– Mi olyan mulatságos? – kérdeztem a szinte már fülsiketítő csendben, amely úgy ereszkedett rájuk, mintha háborúba induló katonák lennének. Mivel nem válaszolt, minden romántudásomat bevetve megismételtem a mondandómat, a hangom visszhangzott a hirtelen beállt némaságban.

A fiatalember ajka észrevétlenül megrándult, miközben végigmértem. Nemcsak a haja, de a szeme barnája is sötétebb volt egy árnyalattal, mint Thomasé. Mély olajbarna bőre a komor hősök vonzerejével ruházta fel. Micsoda marcona alak, pedig, ha hihettem Anastasiának, biztosan nem lehetett akárki.

Melák felröhögött a sötét hajú fiú oldalán, és kissé felhúzta a felső ajkát. Az volt az érzésem, hogy ezt a megszokott arckifejezését a felmenőinek köszönhette, tehát nem kell megsértődnöm miatta. Szegény szülei.

Vártam, hogy a sötét hajú fiú mikor süti le a szemét, de makacsul állta a tekintetemet. Vagy kihívásnak szánta, hogy vajon meddig bírom, vagy inkább incselkedésnek – kicsit sem érdekelt. Nem tűröm, hogy a nemem miatt zaklassanak!

Mind tanulni jöttünk ide. Ráadásul neki akadt gondja velem, és nem fordítva. Talán eljött az ideje, hogy minden apa megtanítsa a fiának, hogyan illik viselkedni fiatal hölgyekkel. Bármit hitetett is el velük a társadalom – tévesen –, egyikük sem született felsőbbrendűnek. Itt mindnyájan egyenlőek vagyunk.

– Nos?

– Még nem döntöttem el, domnişoară – felelte, és lustán legeltette a szemét minden porcikámon. Alaposan megnézett magának, aztán az eltakart szája mögött köhintett, nyilván valami illetlent súgott Meláknak, akiből kirobbant a nevetés.

A másik oldalán egy vékonyabb, kissé sápadtabb fiatalember ült, aki a sötét hajú fiúról előbb rám nézett, aztán a kezére, és grimaszra húzta a száját. A csontozatuk arról árulkodott, hogy rokonok lehetnek. Bezzeg a viselkedésük… tűz és víz. Ide-oda repülő légyként cikázott a szeme, majd végül megállapodott egy elérhetetlen ponton. Annyira ismerősnek tűnt…

Elakadt a lélegzetem, amikor összeállt a kép.

– Maga… magát ismerem.

Ugyanazon a vonaton utazott, mint én és Thomas. Ebben biztos voltam. Ő volt az az ideges utas, akit ki akartam kérdezni. Fészkelődött a helyén, az asztal erezetét bámulta, és ügyet sem vetett rám. A bőre szinte a szemem láttára sötétült el.

Már majdnem megfeledkeztem a bosszantó, sötét hajú fiúról, de szerencsére nem kerülte el a figyelmemet a szemében kigyúló tűz, miközben felkaptam a szoknyámat, és a saját asztalom felé vettem az irányt.

NYOLC
Hősjelmezes gonosztevő

Ebédlő

Sală de mese

Törcsvári kastély

1888. december 2.

– Maga aztán ért a hatásos belépőkhöz, Wadsworth! A díszes társaság fele legszívesebben itt és most feleségül venné. Kétszer annyit kell munkálkodnom a vívótudásomon, ha meg akarom óvni az erényét.

Fellélegeztem, amikor Thomas lehuppant a velem szemközti székbe, a tányérján mindenféle vidékekről származó finomságok tornya, bizonyára gondolniuk kellett az egész Európából összeverődött diákságra. És mellette édességek. Mrs. Harvey nem túlzott az édesszájúságával kapcsolatban. Annyira megzavart a fiú, akit kétségkívül a vonaton is láttam, hogy fel sem tűnt Thomas a svédasztalnál.

– Ugyan, ön túloz. Csak ellenségeket szereztem, ennyit értem el – mondtam, és elcsórtam egy pogácsát a tányérjáról, miután vastagon megkente tejszínkrémmel. – Különben is, annál az asztalnál egyik fiatalember sem lopta be magát a szívembe, Cresswell. Egyelőre felesleges vívótőrre cserélnie a szikéjét.

– Csak óvatosan! Eleinte rólam is ilyen elbűvölően vélekedett. Márpedig engem könnyen behálóz a zöld szemű szörnyeteg. Párbajozni akarok, nem feldúlni vagy porig égetni az akadémiát. Bár ami azt illeti, Moldoveanu kedélyén talán javítana valamicskét. Ígérje meg, hogy felkeres a börtönben!

A téma dacára elmosolyodtam, és alaposan megnéztem magamnak a barátomat.

– Tudhatná, hogy önnél jobban senki nem ért a bosszantásomhoz, Cresswell. Remélhetően legközelebb kétszer is meggondolják, mielőtt ismét gúnyolódni kezdenek.

– Ha engem kérdez, nem most szívták a vérét utoljára – vigyorgott Thomas, miközben újabb pogácsát kent meg a sós krémmel. – A férfiak élvezik a vadászatot. Most bizonyította, hogy nem adja könnyen magát, így elkönyvelték érdekes kihívásnak. Maga szerint az ember miért gyűjt trófeákat? Hetvenkedésből, hogy világosan megmutassa az erejét és a férfiasságát. Mi másról árulkodna a dolgozószoba falára kitett szarvasfej? Arról, hogy nem csupán levadászta, de ravasz csapdát állítva még a saját barlangjába is beédesgette. Ahol brandyt vedel, a mellét döngeti, és alig várja a következő prédát.

– Jól értem, maga csapdába akar csalni, hogy kitegye a levágott fejemet a kandalló fölé? Ez igazán ellenállhatatlan. Kérem, folytassa!

Torokköszörülés szakított félbe minket.

– Megengedik, hogy csatlakozzak? Vă rog?

Thomasnak még ültében is sikerült lenéznie valahogy a sötét hajú fiúra, aki korábban oly udvariatlanul kinevetett, most viszont az asztalunk mellett állt. A fesztelenség pillanatok alatt elpárolgott Thomas arcáról.

– Ha megígéri, hogy viselkedni fog – felelte. Miközben a lábak tiltakozóan csikorogtak a padlón, komótosan hátratolta a székét, de nem eléggé ahhoz, hogy a fiatalember közénk furakodhasson. Ismét eszembe juttatta, hogy milyen magas és nyúlánk, amit szinte újabb fegyverként használhatott. – Nem szeretném, ha Miss Wadsworth kínos helyzetbe hozná. Megint.

Sűrű hullámokban áradt felőle a feszültség – sötét tajtéka kis híján engem is elnyelt. Még soha nem láttam Thomason ilyen szilaj érzelmeket, feltámadt bennem a gyanú, hogy nem csupán a velem történtek bosszantják. Talán már megismerkedett a sötét hajú fiúval, és az sem sikerült túl jól.

Rövid úton kikövetkeztettem, hogy ennek nem lesz jó vége. Már csak az hiányzott, hogy eltanácsolják Thomast, amiért… ki tudja, mit forralt a fejében. Jelen pillanatban kimerítette a hősjelmezes gonosztevő fogalmát.

– Miben segíthetünk, Mr…? – hagytam befejezetlenül a kérdést.

A fiatalember olyan bizalmasan hajolt hozzám, mintha észre sem venné, mennyire kísérti a sorsot, és megint felmerült bennem, hogy kit is fenyeget úgy igazán a kicsapás veszélye: talán végül Thomasnak kell majd visszatartania engem, nehogy egy jól megérdemelt nyaklevessel lepjem meg az idegent.

– Bocsásson meg a korábbi viselkedésemért, domnişoară – mondta szelíd, dallamos akcentussal. – Nem beszélve a társam, Andrei – mutatott a melákra, aki válaszul kurtán biccentett – és az unokatestvérem, Wilhelm modoráról.

A tekintetem visszalibbent a vonaton látott beteges fiatalemberre. Wilhelm arca a korábbinál is sötétebb színt öltött. Mintha a vöröses föld foltjai piszkolták volna össze az arcát. Még sosem láttam ilyen súlyos kiütést. A homlokán verejték gyöngyözött.

– Úgy tűnik, kissé gyengélkedik a kuzinja – jegyezte meg Thomas. – Talán inkább vele kellene törődnie.

Csak néztük, ahogy Wilhelm jókora fekete köpenyt vetett a vállára, és az ajtó felé görnyedt. Beszélnem kellett vele, hogy kiderítsem, mit tudott az áldozatról a vonaton.

A sötét hajú fiú visszatolakodott a szemem elé.

– Permiteți-mi să mă prezint. Engedje meg, hogy illő módon bemutatkozzam.

Szégyenlős mosoly jelent meg az arcán, ám az is hamar lekonyult, mert az én arcom egykedvű maradt. Jókora bakot lőtt, ha azt hitte, a végsőkig srófolt sármjával elbájol. Kihúzta magát ültében, és úgy ereszkedett rá az előkelőség légköre, mint egy bársonyköpeny.

– A nevem Nicolae Alexandru Vladimir Aldea. Románia trónörököse.

Thomas felhorkant, de az ifjú herceget továbbra is csak az én tekintetem érdekelte. Ugyan felszisszentem, de ügyeltem rá, hogy a döbbenet ne üljön ki az arcomra, már ha annak reményében említette meg a címét, hogy rajtam is viszontlássa ugyanazt, amit korábban annyi fiatal úron és hölgyön.

Makacs közönyöm láttán lehervadó, majd teljesen eltűnő mosolya igazolta is a gyanúmat. Azt ugyan várhatja, hogy ekkora megaláztatás után egy szempillantás alatt elepedjek érte. A rangja biztosan sokat ért, de az én kegyeimért kevésnek tűnt.

A terem az istentiszteletek némaságával várta a válaszomat. Vagy a hajbókolásomat. Nyilván illemszabályok garmadáját szegtem meg azzal, hogy nem pattantam fel azon nyomban és pukedliztem előtte. Cukormázas mosollyal hajoltam hozzá.

– Ha nem arra nevelnek, hogy tartózkodjak az igazság elferdítésétől, akkor azt mondanám, hogy igazán örvendek, fenség.

Azért, hogy ne legyek teljesen vérlázító, enyhén fejet hajtottam, és felálltam. Nicolae herceg arckifejezése minden pénzt megért. Mintha lehúztam volna a kesztyűmet, hogy ország-világ előtt felképeljem vele. Már-már megsajnáltam – talán most először sértették meg ilyen kegyetlenül. Mihez kezdhetett azzal, aki nem csüng minden hercegi szaván?

– Mr. Cresswell – bólintottam a barátomnak –, odakint várom.

A közelben ülő göndör vörös hajú fiú a fejét csóválta, miközben felmarkoltam a szoknyámat. Nem tudtam eldönteni, hogy vajon lenyűgözte vagy undorodott az arcátlanságomtól. Búcsúpillantás nélkül távoztam a teremből. A tányérokba hulló villák csörömpölése, amit Thomas mélyről jövő kuncogása tetézett, a folyosóra is elkísért, ahol engedélyeztem magamnak egy halk, lopott nevetést. Még az olasz fivérek is felpillantottak a tanulmányaikból, méghozzá Petri-csészényire kerekedett szemekkel.

Rövid életű volt az elégedettségem, mert észrevettem a nyitott ajtó közelében álló Moldoveanu igazgatót és a homlokán lüktető eret. Sebesen indult el felém, méghozzá – esküszöm – egy hatalmas szárnyas szörnnyel a sarkában, melynek karmai a követ kaparták. Pislogtam egyet. Csak az árnyékát hizlalta gigászi méretűre a fáklyafény.

– A helyében vigyáznék, hogy kit haragítok magamra, Miss Wadsworth. Nem szeretném, ha újabb tragédia érné az amúgy is megtépázott családját. Ha jól tudom, a Wadsworth név és a vérvonal eltűnőfélben van.

Összerezzentem. Apa egy meglehetősen homályos gyászjelentéssel emlékezett meg a bátyám haláláról, az igazgatóról pedig lerítt, hogy ködösítésre gyanakszik. Alaposan megnézett magának, felhúzott ajakkal, ami egyszerre lehetett gúnyos vigyor és vicsor.

– Vajon meddig húzná a kedves apja, ha valami szörnyűség történne az egyetlen megmaradt gyermekével? Az ópium sosem ereszt. Teljesen leszokni róla szinte vágyálom. De ezzel bizonyára nem mondtam újat. Úgy látom, megvan a magához való esze. Mármint egy lányhoz képest. Remélem, világosan fogalmaztam.

– Honnan tud…

– Kötelességem mindent kideríteni a diákjelöltjeink múltjáról. És higgye el, nem túlzok. Ne is ringassa magát abba a tévhitbe, hogy bármilyen titkot megtarthat magának. Feltárok mindent, élőkről vagy holtakról, egyre megy. Mindig is úgy véltem, a feltárt igazság minden kinccsel felér.

A félelem síkos kígyója tekergőzött a zsigereimben. Megfenyegetett, és a világon semmit nem tehettem ellene. A ráérős vizslatása arról árulkodott, hogy legszívesebben a puszta tekintetével eltörölne a föld színéről, aztán bemasírozott az ebédlőbe. Csak akkor ernyedtem el, amikor már a terem túlsó végébe ért.

– A reggelinek ezzel vége – hirdette ki. – A nap hátralevő részével szabadon rendelkezhetnek!

Gyorsan a szobámba siettem, hogy elhozzam a télikabátomat és egy pár tiszta kesztyűt. Alig vártam, hogy minél messzebb jussak az átkozott kastélytól és csúszómászó lakóitól.

KILENC
Koronaváros

Erdei ösvény

Potecă

Brassó

1888. december 2.

– Attól tartok, nem lopta be magát Fellengzős herceg szívébe, Wadsworth – mondta Thomas, és megbökött a vállával. Pocsékul titkolta, hogy mennyire feldobta az új halálos ellenségem. – Mi több, miután Moldoveanu távozott, a falhoz csapott egy tányért, és elvágta az ujját. Teljesen összevérezte a tojást. Igazán drámai.

– Féltékenynek tűnik, amiért valaki megelőzte a tányérhajigálással.

Megcsúsztam a jeges kockakövön, mire Thomas megragadott, majd lassan elengedte a karomat, és már-már tisztes távolságra húzódott tőlem. Minden mozdulatát izgatottság itatta át. Szinte ugrálva indult el Brassóba, amit Coronaként is neveztek, már ha hihetek a szüntelen évődésének.

A kastélyból kirohanó, időnként meg-megbotló Wilhelm láttán azonnal Thomashoz siettem. Szívesen beszéltem volna a fiúval, hogy megkérdezzem, mit látott a vonaton, de láthatóan eltökélte, hogy mindenáron elkerül. Az ódzkodásával csak tovább táplálta a gyanúmat.

Wilhelm bőre olyan volt, mint… nem is tudom. Ha nem csalt a szemem, az olajbarna árnyalatot szinte teljesen elnyomták a sötét foltok. Mint a láz vörös pírja. Esküdni mertem volna, hogy az ebédlő óta csak súlyosbodott a helyzete. Próbáltam felidézni az ismert fertőzéseket, amelyek kétféle kiütéssel is járhatnak, de mindhiába, egy ilyen sem jutott eszembe. Skarlát semmiképp nem lehetett – annak ezer közül is megismertem a tüneteit.

Annyira lemaradtunk Wilhelmtől, hogy vagy nem vett észre minket, vagy azt hihette, hogy a magunk szakállára indultunk el a városba. Mindenképpen meg akartam figyelni őt, és kideríteni, hová megy először. Talán az több támponttal szolgálhatna. Ha most rögtön lerohannánk a kérdéseinkkel, azzal kétségkívül eltérítenénk a céljától. Beavattam Thomast a kétségeimbe, és ő nem győzte helyeselni a tervemet.

Leszegett fejjel vizslattam a lábnyomokat, amiket Wilhelm hagyott maga után a frissen hullott hóban, sőt az egyenletesebbé váló lépteit is. A botorkálás láthatóan abbamaradt, bár az ösvény mellett friss hányásfolt gőzölgött. Nem vizsgáltam meg alaposan, inkább sietősen továbbálltam. Talán épp gyógyszerért keres fel valakit odalent. Bár azt furcsálltam, hogy a kastély orvosa helyett inkább a városi doktorhoz fordul.

Zsebre dugtam a kezem, de kis híján újra megcsúsztam.

Az ebédlői jelenet miatt kiment a fejemből az összehajtott papírlap. Körbesandítottam, mert meg kellett győződnöm róla, hogy a jócskán előttünk járó, a párosunkra ügyet sem vető Wilhelmet leszámítva magunk vagyunk Thomasszal az ösvényen. Megálltam, ám ahogy kotorászni kezdtem a zsebemben, rádöbbentem, hogy a papirosnak nyoma veszett.

– Mondja, hogy nem azért szoktam le a bosszantó füstölésről, hogy végül maga kapjon rá.

– Tessék? – néztem rá, majd végigtapogattam a szoknyámat és a télikabátom belső zsebeit. Semmi. Dörömbölt a szívem. Ha nem aznap reggel mutattam volna meg a rajzot Anastasiának és Ileanának, talán felmerül bennem, hogy csupán képzelődtem. Kifordítottam a zsebeimet – mind üres.

– Mit keres, Wadsworth?

– A sárkányomat – feleltem, és a fejemet törtem, hogy vajon visszatettem-e a zsebembe, mielőtt elindultam az ebédlőbe. – Biztosan a lakosztályomban hagytam.

Thomas egy percig értetlenkedve méricskélt.

– Hol találta ezt a sárkányt? Bizonyára tudósok serege keresi majd a kegyét, hogy ők maguk is láthassák e példányt. Ráadásul olyan kicsi, hogy a zsebében is elfér. Micsoda felfedezés!

– Egy rajz a kupémból – magyaráztam mély sóhajjal. – Azután találtam, hogy megérkezett az őrség, hogy elvigyék a holttestet.

– Ó, értem. – Hirtelen sarkon fordult, majd folytatta az útját a város felé, engem magamra hagyva a szájtátó csodálkozásommal.

Felmarkoltam a szoknyámat, ügyelve arra, nehogy kivillantsak bármit is a csizma felett, és utánasiettem.

– Mégis mire véljem ezt?

Thomas az ösvényt szegélyező áthatolhatatlan bozótos felé biccentett. A pillantását követve az erdő szélén észrevettem egy megtermett kutya még frissnek tűnő lábnyomait. A jelek szerint Wilhelm hányástócsái vezették arra. Bíztam benne, hogy nem kell közelebbről megismerkednem sem az ismeretlen kórral, sem az ismeretlen állattal, ami a nyomába eredt. Felnéztem a fiúra, aki megint tántorogni kezdett az ösvényen, és már közel járt a dombháthoz.

Legszívesebben odaszaladtam volna, hogy támaszt nyújtsak neki – tényleg borzalmasan festett.

Thomas a hóban gázolva szintén szemmel tartotta az osztálytársunkat.

– Semmiképp nem érhet minket idekint a napnyugta – jegyezte meg Thomas. – Kemény a tél, és az erdőben kevés az élelem. Ne kísértsük a sorsot azzal, hogy megkockáztatunk egy randevút a farkasokkal.

Most az egyszer túl bosszús voltam ahhoz, hogy elképzeljem a sűrűből előtörő vadakat. Megszaporáztam a lépteimet, és rászegezett tekintettel nyúltam Thomas után.

– Most tényleg úgy fog tenni, mintha meg sem említettem volna a sárkányt?

Azonnal megállt, levette a kalapját, hogy leverje róla a havat, ami a nyakunkba hullt a fejünk feletti ágakról, majd gyorsan visszatette.

– Ha ennyire érdekli, én rajzoltam.

– Ó! – mondtam meghunyászkodva. Örülnöm kellett volna, hogy a papiros nem rejt baljós titkokat, megkönnyebbülnöm, hogy nem a gyilkos lopózott a fülkémbe froclizó nyomot hagyva maga mögött. Mégsem tagadhattam le a csalódottságomat. – Akkor miért nem mondta el hamarabb?

– Mert nem akartam, hogy meglássa – felelte egy sóhajjal. – Valahogy udvariatlannak éreztem egyszerűen kibökni: „Sajnálom, kérem, ne nagyon firtassa a sárkányt. Jelen pillanatban ez elég érzékeny téma.”

– Nem is tudtam, hogy ilyen ügyes keze van.

Mire kimondtam, egy kép már meg is jelent az elmémben. Thomas a bácsikám laboratóriumában egy test fölé görnyed, és figyelemre méltóan pontos bonctani ábrákat készít, mit sem törődve a kezén éktelenkedő tinta- és szénporfoltokkal.

– Ez amolyan családi vonás.

– Igazán… remek – jegyeztem meg. – De miért pont sárkány?

Thomas komor vonallá préselte össze az ajkát. Bár nem vártam, hogy feleljen, de egy nagy levegővel végül megadta a választ:

– Anyám régi festményét másoltam le. Volt időm megjegyezni, mert azt néztem, miközben haldoklott.

Minden további nélkül nekivágott a hónak. Ennyi volt tehát. A kelleténél közelebb kerültünk ahhoz az érzelmi gáthoz, amit réges-rég emelt maga köré. Sosem beszélt a családjáról, pedig mindent megadtam volna, hogy több részletet tudjak meg a gyökereiről. Összeszedtem magam, és utánasiettem, ám ekkor megrökönyödve döbbentem rá, hogy Wilhelm időközben eltűnt a szemünk elől. A nyakamba szedtem a lábamat, úgy siettem, amennyire csak lehetett, de már feltámadt bennem az aggály, hogy talán nem is történt semmi szokatlan Wilhelm vonatútja alatt. Csupán az átkozott képzeletem állt elő egy újabb rémképpel.

Közeledtünk Brassóhoz, és meglehetősen belefáradtam abba, hogy a hóban-jégben botorkáljak. A szoknyám szegélye teljesen átázott, és merevebb lett a hullák ujjánál. Sokkal jobban jártam volna, ha a testhez simuló nadrágomat és a lovaglóruhámat veszem fel az útra. Valójában az lett volna a legokosabb, ha a kastélyban maradok, és megnézem a vitrinekkel és preparátumokkal teli termet. Nem elég, hogy egy beteg fiú követésére vesztegettük az időnket, de szánalmasan dideregtünk, és minden ruhánk nedves lett. Majdnem teljesen biztos voltam benne, hogy minden érzékemet csápként fojtogatta apám abbéli aggodalma, hogy elkapom az influenzát.

– Á… megérkeztünk – mondta Thomas, és már én is megpillantottam az épületeket, amelyekre mutatott kicsivel őszintébb mosollyal. Csupán színfoltok voltak még az örökzöldek között, de az izgatottság újult erőt adott a lábamnak. Aztán ahogy leereszkedtünk a következő lankán, végre akadálytalanul tárult a szemem elé a sziklás bércek között megbúvó ékkő.

A hólepte ösvényen baktatva mindkettőnk figyelmét megragadta a színpompás város. Az összezsúfolt épületek úgy álltak egymás mellett, mint a csinos udvarhölgyek, homlokzataik a lazac, a vaj és a leghalványabb tenger árnyalataiban pompáztak. Másokat világos színű kőből húztak fel, agyagvörös tetővel.

A templom nagyszerű látványa mindet felülmúlta, gótikus tornya a menny felé mutatott. Az ösvényről a világosabb kövekből felhúzott, ólomüveg ablakokkal díszített hatalmas épületet megkoronázó vörös cseréptető is remekül kirajzolódott. Kipislogtam a könnyeket az áhítattól égő szememből.

Talán mégsem volt olyan időpocsékolás ez az út.

– Biserica Neagră – vigyorgott Thomas. – A Fekete templom. Nyáron összegyűlnek körülötte az emberek, hogy meghallgassák a kiáradó orgonazenét. Majd megnézzék a száznál is több anatóliai szőnyeget odabent. Egyszerűen lélegzetelállító.

– Milyen különös részleteket tud…

– Sikerült lenyűgöznöm? Pedig arra még ki sem tértem, hogy egy tűzvésznek köszönheti a nevét, amikor felújították a teljesen megfeketedett falait. Még a végén nem bírna magával. Elvégre egy gyanúsítottat jöttünk kikérdezni.

Elmosolyodtam, de hallgattam, nem akartam az orrára kötni, hogy attól tartok, bolondot csinálunk magunkból. Wilhelm valószínűleg egyszerű útitárs volt, semmi több, és már akkor gyengélkedhetett. A betegség megmagyarázná a feldúltságát – talán már eleve az ájulás kerülgette, és a gyilkosság látványa csak tetézte a dolgot.

Szótlanul sétáltunk, míg végül megérkeztünk az óvárosba. A lábamból ugyan elillant a zsibbadtság, de még mindig olyan érzés volt, mintha üvegszilánkokkal béleltem volna ki a harisnyámat. Lizát elbűvölte volna a tetőkre boruló hótakaró: a napfény pászmáitól felszikrázó porcukor. Még ma este muszáj megírnom neki.

Lassítottam, és a Wilhelmhez tartozó fekete köpenyt kerestem a macskaköves utcákon. Hirtelen egy libbenő sötét szövetre lettem figyelmes, ahogy eltűnik egy üzletben, de a cégért nem tudtam elolvasni. Megmutattam Thomasnak.

– Azt hiszem, oda ment be.

– Csak ön után, Wadsworth. Én legfeljebb nyers erővel vagy sármmal szolgálhatok.

Beléptünk a boltba, ahol papírokat, jegyzetfüzeteket és mindenféle irodaszereket árultak. Ide bármikor betérhetnek a diákok. Wilhelm talán tényleg az órákra vásárol be. Végiglibbentem a tekercsekkel megrakott polcok közti keskeny folyosón.

A kellemes tinta- és papírszag a régi könyvek illatát juttatta az eszembe. Ha palackozni lehetne a régi fóliánsok aromáját, akik szeretik az olvasnivalót, vinnék, mint a cukrot.

Rámosolyogtam a boltosra, egy gálánsan vigyorgó, ráncos öregúrra.

– Egy osztálytársunkat keressük. Ha jól láttam, az imént érkezett.

Az öreg összevonta a szemöldökét, és sebesen pergő román szavakkal felelt, de olyan gyorsan, hogy fel sem foghattam az értelmüket. Thomas előrelépett, és ugyanolyan gyorsan válaszolt. Néhány percig egymásra licitáltak, aztán a barátom felém fordult, és az ajtóra mutatott. Végül összeállt a kép, de Thomas a biztonság kedvéért lefordította.

– Azt mondta, hogy a fia az előbb hozta be a friss szállítmányt, és csak ő járt itt egész délelőtt.

Kibámultam az ablakon az üzletek sorára. Mindegyiken cégér és kirakat hirdette a termékeiket. Péksütemények, szövetek, kalapok és cipők. Wilhelm bármelyikbe betérhetett.

– Akár szét is válhatnánk, hogy mindegyikbe benézzünk.

Búcsút vettünk a boltostól, és távoztunk. A következő üzlethez sétáltam, de itt megtorpantam. Az ablakfülke közepén hercegnőkhöz illő, lélegzetelállító ruha lógott. Halványsárga, drágakövekkel díszített ingválla fokozatosan vajszínűre váltott, hogy végül derékban télfehérbe menjen át. A ruha szoknyái, mint fehér, krémszínű és halványsárga tüllfelhők, pompás esésben borultak egymásra.

A varrása kimerítette a mestermunka fogalmát, önkéntelenül is előredőltem, hogy kigyönyörködjem magam benne. Szinte nekinyomtam az arcomat az öltözéktől elválasztó vastag, egyenetlen üvegnek. A mélyen kivágott ingvállat bőségesen megszórták ékkövekkel – amelyek csillagokként sziporkáztak a napfényben.

– Igazi műalkotás! Egyszerűen… mennyei. Felvehető ábránd. Vagy napfény.

A fenséges látvány egy pillanatra elfeledtette velem a küldetésünket. Amikor Thomas egyetlen szóra vagy élcre sem méltatta az eltévelyedésemet, megfordultam. Teljesen elvarázsolva figyelt, aztán ő is magához tért a révületből. Hirtelen kihúzta magát, és a következő kirakatra bökött a hüvelykujjával.

– Egy ilyen gyönyörűség nyakvonala szinte biztosan botránnyal járna. És nem kevés… ábránddal. – Ragadozómosoly villant az arcán, amikor keresztbe tettem a karom. – Nem mintha félteni kellene önt az úri kérők hordájától. Ha engem kérdez, megbirkózna velük. Csakhogy az apja a lelkemre kötötte, hogy kísérjem el mindenhová, és óvjam a bajtól.

– Ebben az esetben fatális tévedés volt önre bízni a gyámolításomat.

– Ó, és akkor mit vár tőlem? Dobjam sutba az apja óhaját?

Váratlan kihívás fénye gyúlt az arcán. Legutóbb akkor láttam ilyen komolynak, amikor a karjába zárt, és szabad utat engedett az ajkának, hogy egyetlen szó nélkül fejezze ki a leghőbb vágyait. Azon kaptam magam, hogy egy pillanatra elakad a lélegzetem, amint felidézem – döbbenetes részletességgel –, milyen illőnek tűnt a nagyon is illetlen csókunk.

– Mit akar tőlem, Audrey Rose? Maga mit óhajt?

Szaporán vert a szívem, és hátráltam egy lépést. Mindennél jobban szerettem volna megosztani vele, hogy mennyire rettegek a közelmúltbeli lidércnyomásaimtól. Szerettem volna, ha megnyugtat, hogy a gyógyulás csak idő kérdése: újra szikét ragadhatok anélkül, hogy feltámadó halottaktól rettegnék. És majd elepedtem egy ígéretért, hogy akkor sem zár kalodába, ha jegyesek leszünk. De hogyan venné ki magát egy ilyen vallomás, miközben az ő sorsa is hajszálon függ? Hogyan ismerhetném be, hogy egyre csak tágul bennem a szakadék, és fogalmam sincs, begyógyítható-e valaha? Vagy talán a végén magammal rántom a pusztulásba?

– Jelen pillanatban? – kérdeztem, majd közelebb léptem, és csak néztem a nyaka megfeszülő oszlopát, miközben bólintott. – Ki óhajtom deríteni, mit látott Wilhelm a vonaton, már ha látott egyáltalán valamit. Ki akarom deríteni, miért gyilkoltak meg két embert, méghozzá a szívükbe döfött karóval, mint egy strigoit. És nyomokat akarok találni, mielőtt ez is egy újabb Hasfelmetsző-üggyé fajulna.

Thomas erőteljes fújtatása feszültségről árulkodott. Egy részem legszívesebben azonnal visszakozott volna, hogy szerelmet valljak neki, és elfogadjak mindent, amit a tekintete a napnál is világosabban ígért. Talán nálam nagyobb bolondot még nem látott a világ. Mélyen hallgattam. Könnyebben elviseli az átmeneti kétségbeesést, mint ha maradandó kárt okoznék a csalfa érzéseimmel.

– Akkor kezdődjön a vadászat – nyújtotta felém a karját. – Mehetünk?

Haboztam. Ha nem csalt a szemem, egy árnyék araszolt felénk a sarok fedezékéből. Izgatottan vártam, hogy a hozzá tartozó ember is kövesse. Thomas a homlokát ráncolva követte a pillantásomat, majd visszafordult, hogy jól megnézzen magának.

– Azt hiszem, az lenne a legjobb, ha külön erednénk Wilhelm nyomába, Cresswell.

– A hölgy óhaja parancs.

Thomas a kelleténél hosszabban méricskélt, majd mire észbe kaphattam volna, szűzies csókot nyomott az arcomra. Utána lassan hátrálni kezdett, a szemében huncut szikra villant, én pedig sietősen körülnéztem, hogy hány szemtanúja volt e tapintatlanságnak. A kétségkívül felénk tartó árnyéknak ekkor már nyoma veszett.

Kisepertem a fejemből a rám leselkedő láthatatlan rémeket, beláttam magamban, hogy újra a képzeletem áldozatául estem, és beléptem a ruhaboltba. A feltekert végekről pompázatos színű anyagok omlottak alá, mintha vér helyett selyempatakok törtek volna elő egy megsebzett lényből. Végigsimítottam a megannyi szaténon és a kötött kelméken, miközben az üzlet hátsó traktusában lévő szabóasztal felé tartottam.

Alacsony, tömzsi asszony üdvözölt.

– Bună!

– Bună! Járt itt valaki az imént? Egy fiatalember? Elég betegnek tűnik. Azaz… foarte bolnav.

Az ősz hajú asszonyság arcáról nem tűnt el a gödröcskés mosoly, és csak remélhettem, hogy megértette a román szavaimat. Futólag végigmért, mintha azt latolgatná, rejtegetek-e kígyókat a ruhám ujjában, vagy más kellemetlen meglepetéseket, amiktől óvakodnia kellene.

– Ma semmi fiatalember.

Felfigyeltem egy plakátra a háta mögötti falon. A fiatal hölgy portréja alatt román nyelvű szöveg húzódott. Megborzongtam. A szőke haja furcsamód Anastasiára emlékeztetett.

– Az mit jelent?

A boltos félreseperte a levágott anyag csíkjait, aztán az ollójával rámutatott az asztalon heverő naptárra: vineri, azaz péntek.

– Három napja nyoma vesz. Erdő közelében sétál. Aztán nimic. Semmi. Pricolici.

– Ez rettenetes! – Egy pillanatra belém fagyott a szusz. Ez az asszony őszintén hitt abban, hogy élőholt vérfarkas kószál a környéken, és áldozatokra les. Nekem már a gondolatra is remegni kezdett a térdem, hogy véletlenül eltévedek abban a rémes erdőben. A lány érdekében reméltem, hogy eljutott egy biztonságos helyre. Ha aznap este havazott és fagyott, akkor semmiképp nem élhette túl.

Választottam magamnak egy új harisnyát, majd a fizetés után gyorsan lecseréltem az átázott régit. Vastag volt, és meleg, mintha puha felhő ölelte volna a lábamat.

– Köszönöm… mulţumesc. Remélem, a lány mielőbb előkerül.

Zavargás hangjaira figyeltem fel odakint. A macskaköves utcán férfiak és nők rohantak tágra nyílt, üveges szemmel. Az eddig kedélyesnek tűnő boltos egy vascsövet húzott elő az asztal alól, miközben kíméletlen vonallá préselte össze az ajkát.

– Vissza, lány. Ez nem jó. Foarte rău.

Félelem kígyózott az ereimbe, de máris letörtem a méregfogát. Ennek most nincs helye itt! Új tájakon járok, nem engedhetek a régi szokásoknak. Nem számít, hogy mi lehet ez a „nagyon rossz”. Csak egyvalamitől kell félni, mégpedig a saját félelmeinktől. Szinte biztosra vettem, hogy senki nem vadászik emberre ezeken az utcákon, főként fényes nappal nem.

– Ne féltsen engem!

Habozás nélkül kilöktem az ajtót, felkaptam a szoknyám szélét, és a kisebb tömeg felé futottam, ami az üzletsor végén nyíló utcácskánál gyűlt össze.

Hideg fuvallat hatolt be az érzelmi páncélom alá, már a bőrömet tapogatta jeges ujjaival. Engedtem a nógatásának, és megborzongtam az elhomályosuló délelőtti fényben.

Újabb vihar közelgett. Toronyiránt hó és jégszilánkok kavarogtak elő egy dühös, szürke felhőből, mintegy figyelmeztetés gyanánt, hogy ennél csak rosszabb jöhet. Sokkal rosszabb.

TÍZ
Se füle, se farka

Városi utcák

Străzile din sat

Brassó

1888. december 2.

Összehúztam magam, épp annyira, hogy át tudjak lesni a tetthely körül sürgölődő tömegen. A látványosságból, ami odavonzotta őket, először egy lábfejet csíptem el: a hólepte földön heverő ismeretlenhez tartozott.

A lábbelije láttán arra jutottam, hogy egy férfit találtak az összeverődött városiak. A páni félelem orvul visszatért, miközben a sokaságot fürkésztem.

Egy szokatlanul magas fiatalembert kerestem. Egyenes szemöldökkel és ferde mosollyal. De Thomasnak nem volt se híre, se hamva. Pedig őt aztán mindig vonzotta a baj. Valami hűvös és súlyos gyűlt össze a zsigereimben.

– Ne!

Úgy furakodtam át az embereken, mint holmi zsinóron rángatott bábu. Ha bármi történt Thomasszal… Nem mertem befejezni a gondolatot. Minden sejtemben rettegés lüktetett.

A kis termetemnek hála átbújhattam a fiatal fiúk között, az aggodalom megadta a kellő erőt, és megacélozott, hogy utat törjek magamnak a tagjaik között. Amikor az egyik nem mozdult, félrelöktem, mire megtántorodott, és a társának esett. Románul kezdtek kiabálni, és annyit még én is megértettem, hogy nem voltak túl udvariasak. Tudtam, hogy a tiszteletlen viselkedésemre nincs mentség, de ha Thomasnak valami baja esett, akkor átgázolok az egész országon, az utamat csontok és hamvak fogják szegélyezni.

Amikor végre megpillanthattam a testet, összeszorítottam a fogam, és legyűrtem a pánikot. Wilhelm hevert ott mozdulatlan kupacként. Lehunytam a szemem a megkönnyebbüléstől, hogy nem Thomas volt, de azon nyomban megbántam. Alantas dolog volt ez, ráadásul nem ez volt az első alkalom, hogy másvalaki kárára lélegeztem fel.

Mihelyt tovatűnt ez az utálatos érzés, minden figyelmemet a fiúnak szenteltem. Sérülésnek nem volt semmi látványos jele, legalábbis egyelőre. A teljes merevsége elárulta, hogy Wilhelm nem lélegzik: egyetlen párafoszlány sem szállt fel a zimankós légbe. A szája körül azonban feltűnt némi enyhe elszíneződés és hab.

A felhúzott lábbal heverő test körül teljesen érintetlennek tűnt a hóval fedett út. Senki nem próbálta élesztgetni vagy egyáltalán megérinteni. De miért is tennék, gondoltam. Senki nem értett hozzá, hacsak nem akadt a közelben egy orvos. Mi több, az itteniek talán túlságosan féltek közelebb menni. Görcsbe rándult a hasam. Annyira fiatal volt… Már korábban bíznom kellett volna az ösztöneimben, hiszen láthatóan nem érezte jól magát.

Ahogy közelebb araszoltam, néhány lépésre a testtől lábnyomokat vettem észre, amelyek a sikátorba vezettek. Összehúztam a szemem, és azon tűnődtem, hogy vajon a gyilkos hagyta-e ezeket. Wilhelm talán természetes halált halt, bár az ő korában kevesen szenderülnek jobblétre az utcán sétálva. Ugyan a bőre tényleg vörös árnyalatban játszott, de nem tűnt elég betegnek a hirtelen halálhoz.

A fejemben orvosi elméletek és prognózisok garmadáját vettem sorra. Semmiképp nem zárhattam ki az aneurizmát, az megmagyarázhatná a külsérelmi nyomok teljes hiányát és az enyhe habzást a száj körül. De nem ad választ a titokzatos elszíneződésre.

Valakit el kellene küldeni az igazgatóért. Az egyik diákja meghalt. És a közeli akadémiánál keresve sem találni jobb helyet a kórbonctani vizsgálatra. A szörnyű érem másik oldala.

Lehajoltam, és szinte kényszerítettem magam, hogy ne érintsem meg Wilhelmet, vagy megbolygassam a helyszínt. Az elmémet betöltötték a bácsikám leckéi. Ha nem a betegség végzett vele, akkor esélyes, hogy a gyilkos még jelen van, és figyel. A tömeget fürkésztem, de sehol egy kirívó arc.

Vegyes korú és külsejű férfiak és nők bámészkodtak körülöttem. Suttogva találgattak az idegen nyelvükön, és a vonásaikra leplezetlen gyanakvás ült ki. Erről árulkodott a hunyorgásuk, a szaporán vetett keresztek vagy az, hogy gyakran megérintették a náluk lévő szent tárgyakat, mintha így győzködnék magukat Isten jelenlétéről.

Kizártam az Urat az egyenletből, és egyenként végigvettem, hogy milyen hirtelen kórságok ragadhatták el az osztálytársamat. A szívrohamban őszintén kételkedtem.

Talán szívgyengeséggel született. Erre is volt esély, nem is kicsi. Az anyámat is ugyanez gyötörte, kész szerencse, hogy nem vitte el még hamarabb. Nathaniel szerint csak a vasakarata tartotta életben olyan sokáig.

Összeszoruló gyomorral fordultam újra a lábnyomok felé. Vélhetően semmi kapcsolat nem volt a kettő között, Wilhelm minden bizonnyal az ismeretlen betegsége áldozata lett. A városban történt korábbi eset egyértelmű volt: az áldozatnak karót döftek a szívébe, nem azonosíthatatlan, természetes halálra emlékeztető módon végeztek vele.

– A fülén ül, Miss Wadsworth?

Moldoveanu öblös hangja hallatán hirtelen elhúzódtam a tetemtől, és felálltam. Égő arccal döbbentem rá, hogy azért lehetett olyan epés a megjegyzése, mert már szólongathatott egy ideje. Az igazgató kétségkívül sietett a tetthelyre. A puszta megjelenése is tiszteletet parancsolt, egyszerre tornyosult fölém és a lábamnál heverő test fölé. Ösztönösen meghátráltam. Körbelestem, Thomast kerestem a tekintetemmel.

– Nem, igazgató úr. Csak elgondolkoztam.

– Ami láthatóan nem az erőssége, Miss Wadsworth – felelte Moldoveanu, és szinte kettéhasított a pillantásával. – Félre, hadd nézze meg valaki, aki ért is hozzá!

Még soha életemben nem éreztem ilyen ádáz ingert a visszavágásra. Még csak ki sem kellett mondania, mert a vaknak is világos volt, hogy mire céloz: egy férfinak jobban menne.

A test mellett egy asszony a gyermeke könnyeit törölgette, majd kiáltott valamit, amitől újra fellobbant a tömegben a vita lángja. Moldoveanu románul elvakkantott parancsára mindenki hátrálni kezdett, így elejét vette a tömegben kitörni készülő hisztériának.

– Tűnjön már el végre az utamból, mielőtt halálra fagyok. – A fogát csikorgatta, és lassan beszélt angolul, mintha teljesen bárgyú lennék. – Ez nem holmi kiruccanás a varrónőhöz, bár leginkább ott lenne a helye.

Újra forróság tolult az arcomba. Apró lépést tettem oldalra, de nem voltam hajlandó beleolvadni a tömeg külső gyűrűjébe. Az sem érdekelt, ha kizár a képzésről az engedetlenségemért. Nem hagyom, hogy alsóbbrendűnek könyveljen el csupán azért, mert képes vagyok kihordani egy gyermeket. Odabent ordítva korholtam magam, hogy ne akadjak fenn ezen, de – következmények ide vagy oda – nem teljesíthettem ezt az egyszerű parancsot.

Kihúztam magam.

– Szike való a kezembe, uram. Nincs joga…

Talán csak a szemem káprázott, de esküdni mertem volna rá, hogy az áldozat ujja megrándult. A vérem az igazgatónak szánt tirádával együtt fagyott belém. Sorra villantak fel előttem a halálos elektromos gépek, a gőzhajtású szívek és a lopott szervek emlékei. Körülöttem halálos csendbe burkolózott a világ – elnémult a fojtott duruzsolás, Moldoveanu gúnyolódásai, a szipogás, a pusmogó imák és a kövön kopogó ónos eső kórusa –, miközben az emlékezetem a halállal dacoló anyám élettelen testének rémképeivel gyötört.

Szüntelenül kísértett az asztalon meg-megránduló karja és törzse. Az égő húsnak és hajnak az egész labort megtöltő orrfacsaró bűze. Édes és émelyítő. A rettenetes remény rémes, belém hatoló érzése, miközben egy réges-rég abbamaradt pulzust próbálok kitapintani.

Egy szélroham kicsapott egy spalettát, az ablak melletti falon csattant, amely a sötét sikátorra nézett. Hirtelen ellibbent a függöny, és a nyakamat tettem volna rá, hogy egy köpenyes alak vált kámforrá a félhomályban úszó fodrok között.

Hátratántorodtam, ügyet sem vetettem a tömeg megvető sutyorgására, ami ledöntötte a hidegvérem amúgy is omladozó falát, és futásnak eredtem.

Majdnem mindig ezt történt, minden egyes boncolásnál. Levegőhöz kellett jutnom. Muszáj végleg elhessegetnem ezeket a képeket, mielőtt beteljesedik Moldoveanu jóslata, és tényleg azzá válok, akinek ő tartott. Befordultam a sarkon, majd megálltam, és lihegve meredtem a téglafalra. Nem voltam vallásos, de imádkoztam, hogy ne kezdjek öklendezni. Ne itt, a kiállhatatlan igazgató szeme láttára.

Egy könnycsepp bújt elő a szemhéjam alól. Ha képtelen leszek megszabadulni e rémképektől, búcsút inthetek a felvételi kurzusnak és a képzésnek is.

Kátránysűrű árnyék borult rám, de egy szót sem kellett szólnia, mert rögtön felismertem.

Felemeltem a kezem, hogy megelőzzem.

– Egyetlen szó arról, ami az előbb történt, és soha többé nem állok szóba magával, Cresswell. Ne kísértsen!

– Megnyugtató a tudat, hogy nem én vagyok az egyetlen úriember, akit ilyen bűbájos szavakkal illet, domnişoară Wadsworth. De meglepőnek azért nem mondanám.

Megperdültem, és hihetetlen, de Nicolae herceggel találtam szemközt magam. Egy izom megrándult az arcán, határozottan úgy festett, mint aki valami sértőbbet akart a fejemhez vágni. A tekintete, mint egy művészien kovácsolt tőr, méricskélés közben csontig hatolt az arcomba.

– Már pletykáltak a szerepéről a Hasfelmetsző elleni nyomozásban. Még nem sikerült lenyűgöznie, de azért szemmel tartom önt – tette hozzá, miközben komótosan megkerült. – Láttam, hogy az unokatestvérem nyomába eredt, ne is tagadja. Aztán úgy vizslatta a testét, mint holmi ínyencfalatot, amit meg kell kóstolni. Talán beadott neki valami halálosat? Említette, hogy ugyanazzal a vonattal érkeztek Brassóba. Kapva kapott az alkalmon?

Értetlenül pislogtam. Csak nem hiszi, hogy a halál tanulmányozásának hátat fordítva magam is gyilkolászásra adtam a fejem?

– Én…

– Maga blestemat – köpte szinte az arcomba. – Átkozott.

Zokogás zavarta meg a gondolataimat, a herceg pedig haragosan dörzsölgette a szemét, és elfordult.

Inkább hallgattam. Bármit vágott is a fejemhez, a düh és a vádaskodás… a gyász beszélt belőle. Kifakadt. Értelmet keresett az élet egyik olyan területén, ami felett nincs hatalma. Túl jól ismertem ezt az érzést. A karja után nyúltam, de aztán lehanyatlott a kesztyűs kezem. Ezt a kínt senkivel sem kívántam megosztani. Még akkor sem, ha ellenségnek láttam.

– Én… őszinte részvétem. Tudom, hogy ilyenkor fabatkát sem érnek a szavak, ám ettől még igenis sajnálom.

Nicolae herceg tekintete az enyémet kereste, majd ökölbe szorította a kezét.

– Még nem sajnálja. De annak is eljön az ideje.

A sikátor felé hátrált, magamra hagyott a remegésemmel. Ha eddig nem is voltam átkozott, most viszont úgy éreztem, hogy a kijelentésével áthatolhatatlan sötétséget bocsátott rám. Erőre kapott a hó és a jég kavargása, mintha a világ előre gyászolná a majdani bukásomat.

A távozó herceg a vállával meglökte a sarkon épp beforduló Thomast, aki a sértésre ügyet sem vetve elindult felém. Bármit látott is az arcomon, lekonyult tőle a szája sarka.

– Jól van, Wadsworth? Belemerültem egy meglehetősen érdekfeszítő vitába a… pékkel, de utána jöttem, ahogy tudtam.

Ködként gomolygott előttem a lélegzetem. Nem akartam tudni, miért kapott hajba a pékkel. Bár a tétovázása inkább lódításra utalt. Nehezemre esett nyugtalankodni e nevetséges kép gondolatára.

– Nicolae herceg engem tart felelősnek Wilhelm haláláért. Úgy fest, látta, hogy követtük, és szerinte nem rökönyödtem meg eléggé a kuzinja teteme láttán.

Thomas egy percig szokatlanul csendben maradt, féltőn figyelte az arcomat. A fürkésző tekintete miatt alig tudtam megállni, hogy ne ránduljak össze.

– Mert mit érzett a holttest láttán?

Hó hullott a télikabátom gallérja mögé, mire önkéntelenül megborzongtam. Thomas rögtön felajánlotta a melegebb gyapjúkabátját, de megráztam a fejemet, nem volt ínyemre a kérdésnek álcázott megjegyzése. Kizárt, hogy szembe tudnék nézni az akadémia kihívásával és ezzel az egész iszonyattal, ha ő is kételkedik bennem

– Amit minden törvényszéki orvostanhallgató. Mire céloz ezzel, Cresswell? Maga is olyan kontárnak tart, mint a kedves igazgató?

– A legkevésbé sem. – A sikátor végébe mutatott, ahol percről percre nőtt a tömeg. – Ugyanakkor a fájdalom vagy az elérzékenyülés senkit nem tesz gyengévé, Wadsworth. Néha ahhoz is erő kell, hogy az ember tudja, mikor kell magával törődnie.

– Ezt kellene tennem? – kérdeztem halálosan halkan.

– Az igazság érdekli? Igen – felelte Thomas, és kihúzta magát. – Őszintén hiszem, hogy jótékony hatással lenne magára, ha tudomásul venné, hogy csupán néhány hete érte iszonyú veszteség. Hagyjon időt a gyászra. Szerintem vissza kellene térnünk Londonban… tavasszal pedig újra jelentkezünk az akadémiára.

Csak álltam, az elmémben forgószélként kavarogtak a gondolatok. Tényleg arról beszélgetek Thomasszal, hogy szerinte mi a legjobb nekem? Mire előállhattam volna egy válasszal, ő tovább folytatta.

– Most semmi okunk nincs itt maradni, Wadsworth. A bácsikája kivételes tanár, és az ő felügyelete alatt fogunk tanulni, amíg helyre nem jön. – Nagy levegőt vett, mintha összeszedné a bátorságát a folytatáshoz. – Azon nyomban megírom az apjának, hogy változott a terv. Így lesz a legjobb.

Képzelt rácsok törtek ki a földből körülöttem, ketrecbe zártak. Pontosan ezért vonakodtam a jegyességtől. Valahányszor Thomas előállt egy tanáccsal arról, hogy mit kellene tennem, úgy éreztem, az önállóságom mind jobban kicsúszik a markomból. Hát ez vár rám? Az alapvető jogokat és vágyakat apránként felszámolta az, hogy másnak mi az ideája az illendőségről.

Ha minden lépésemet egy fogadatlan prókátor tanácsai kísérik, sosem fogok rájönni, mi a legjobb nekem. Minden hiba a tanulás része, és nem a világegyetem végét jelenti. Mi lenne, ha most is elkövetnék egyet azzal, hogy makacsul kitartok ahelyett, hogy szembenézzek a múlt kísérteteivel? A döntés az enyém volt, senki másé. Azt hittem, Thomas már kiismert ennyire. A régi szép időkben talán még tudta ezt, de azóta furcsamód elfelejtette használni a fejét. Időközben Mr. Thomas Cresswell – pontosabban az az érzéketlen gépezet, aminek oly sokan titulálták – gyengéd emberi szívet növesztett.

Nem hagyhattam, hogy felvegye a társadalom által elfogadott férfi szerepet, és úgy bánjon velem, mint akit védeni és babusgatni kell. Tiszteltem és csodáltam őt, és tőle is ezt vártam el cserébe. Tudtam, keménynek kell lennem, hogy visszazökkentsem a régi kerékvágásba, bár egyetlen porcikám sem áhította a feladatot.

A szív páratlanul vad teremtmény, de egyben igen törékeny is. És Thomasét nem akartam összezúzni.

– Most az egyszer tényleg nyissa ki a fülét, Mr. Cresswell – vágtam bele higgadt, fagyos hangon –, de alaposan. Nagy hibát követ el azzal, ha előírja, mi a legjobb nekem, mintha maga lenne az egyetlen érdekelt fél ebben az ügyben. Ha visszatérne Londonba, akkor csak tessék, de rám ne számítson. Remélem, tisztán és világosan fogalmaztam.

Nem vártam meg a válaszát. Megperdültem, és célba vettem a kastélyt, faképnél hagyva Thomast és néhai osztálytársunkat, pedig majd megszakadt a szívem.

TIZENEGY
Gonosz lélek

Anastasia lakosztálya

Camera Anastasiei

Törcsvári kastély

1888. december 2.

– Ileana szerint mióta visszahozták Wilhelm testét, Nicolae herceg csak azzal foglalkozik, hogy porig rombolja a lakosztályát. Holnap a maga évfolyamára vár a boncolás, miután a bácsikám már megvizsgálta.

Anastasia szórakozottan elbocsátotta a komornáját, majd a tükör elé állt, hogy kiszedegesse a tűket az aranyfürtjeiből, és új, bonyolult formába rendezte őket a feje búbján. Az osztálytermek feletti emeleten nyíló lakosztálya valamivel nagyobb volt az enyémnél. Moldoveanu gondoskodott róla, hogy a védence semmiben ne szenvedjen hiányt. Egyértelmű jele volt ez annak, hogy azért neki is van szíve.

Az új barátnőm kifecsegett minden pletykát, ami a hercegről keringett a kastélyban, miközben én azon kaptam magam, hogy inkább az épület érdekelt. Noha a karácsonyi szünetre az akadémia jóformán kiürült – leszámítva a reményteli jelentkezők maréknyi csapatát és a nélkülözhetetlen személyzetet –, a lakosztályokhoz vezető folyosók tele voltak tudományos és vallással kapcsolatos szobrokat rejtő alkóvokkal és benyílókkal. Közöttük karóba húzást és egyéb gyomorforgató jeleneteket megörökítő falikárpitok lógtak. Anastasia állítása szerint ezek mind Vlad uralmának és a diadalainak állítottak emléket.

Az egyik talapzatra egy üvegbe zárt mellkast, a másikra tüdőt állítottak ki. Egy újabb faliszőnyeg, amit nem mertem túl közelről megnézni, keresztre tekeredő kígyót ábrázolt. A folyosó néhány szakasza a bácsikám laboratóriumára és a mintagyűjteményére emlékeztetett. Más részeken viszont a hideg futkosott a hátamon. De még így is szívesebben merengtem a baljós kastélyon, mint Nicolae herceg imént felsorolt viselt dolgain.

– Tavaly nyáron olvastam egy folyóiratban, hogy az erőszakos viselkedés az érzelmi instabilitás jele – mondta, és láthatóan a legkevésbé sem érdekelte, hogy elég egyoldalú a beszélgetés. – Ez minden bizonnyal kihat Nicolae herceg itteni helyzetére. Kétlem, hogy a felvételi kurzus végéig helyreállna a lelki egyensúlya. Kár érte. Bár a többieknek ez nem olyan szörnyű hír.

Émelyegtem a bűntudattól, amiért így kibeszéltük a kuzinját gyászoló herceget. Ugyan sokat jelentett nekem a sikeres felvételi, de nem a vetélytársaim testi épsége – vagy akár élete – árán. Ráadásul az is megviselt, amit Thomas fejéhez vágtam, mielőtt magára hagytam a sikátorban. Hirtelen megjelent előttem az élettelen Wilhelm. Az is aggasztott, ahogy a holttest látványát fogadtam. Minden tetem olyan képeket idézett fel bennem, amiket a feledés ködébe kívántam.

Zöld ágra kell vergődnöm a lidérceimmel, de mielőbb, vagy nem élem túl a kurzust. Amitől Moldoveanu igazgatóval bizonyára madarat lehet majd fogatni. Fészkelődtem a széles kereveten, kesztyűs kezem a fából készült karfát simogatta.

– A bácsikája miért enged ide ifjú nőket, ha ennyire megveti a jelenlétüket?

– A szó szoros értelmében nem rokonom – felelte Anastasia, és a jegyzetfüzetéért nyúlt. – Bár az lenne, ha nem gyilkolják meg a nénikémet.

– Ezt sajnálattal hallom – mondtam. Nem akartam felzaklatni vagy a kellemetlen részletekről kérdezősködni. – Egy rokon elvesztése mindennél szörnyűbb csapás.

– Köszönöm. – Bánatos mosolyt vetett rám. – A nénikém nem vágyott az elkényeztetett hölgy szerepére, aki jól tűri a kalitkát és a férje akaratát. Moldoveanu tisztelte őt. Sosem erőltette, hogy maradjon mellette.

Anastasia a füle mögé tűrt egy aranyfürtöt, én pedig hálásan fogadtam a beszélgetésben beálló röpke szünetet. Micsoda fordulat! Moldoveanu és a hitvese ugyanolyan dilemmával nézett szembe, mint amivel Thomas magára haragított. Ugyan ez nem volt mentség az igazgató kifogásolható viselkedésére, de ettől némiképp más fényben láttam őt.

– Miután megtalálták a holttestét, megváltozott – folytatta Anastasia. – Tudom, nehéz elhinni, de azért ilyen rideg, mert úgy véli, egy nap ezzel megment egy életet. Ezért nem engedi meg nekem, hogy felvételizzek, de azt igen, hogy néha beosonjak az órákra.

Anastasia kinyitotta a füzetét, én pedig nem firtattam tovább a nagynénje meggyilkolását. Körülnéztem, hogy valamivel eltereljem a figyelmem, és a szomszédos asztalon észrevettem egy latin kifejezésekkel teli nyitott könyvet. A kurzus elvégzéséhez anyanyelvi szinten kellett beszélnünk a latint. Még egy dolog, amiben muszáj fejlődnöm, bár a bácsikám leckéinek hála azért már elég jól elboldogultam. Komótosan teltek a néma pillanatok. Újra és újra megjelent előttem Thomas elkínzott arca.

A kesztyűm csipkéjét babráltam.

– Kíváncsi vagyok, hogy mi lesz Wilhelm halálának oka. Olyan furcsa színe volt… – Borsódzott a hátam, de megzaboláztam a félelmeimet. – Még soha életemben nem láttam ilyen állapotban lévő testet.

– Szörnyű – húzta el az orrát Anastasia. – El is felejtettem, hogy maga vizsgálta meg a testet, mielőtt a bácsikám visszaparancsolta a kastélyba. Még sosem olvastam efféle tünetekről – tette hozzá, amit érthetetlenül gyorsan pörgő román szóáradat követett, végül összeszorította az ajkát. – Elnézést. Elfelejtettem, hogy még nem beszéli folyékonyan a nyelvet. Szeretne benézni a könyvtárba? Talán találna ott valamit, ami megmagyarázza a különös állapotát.

– Talán holnap. Elfáradtam – mondtam, majd felálltam, és az ajtó felé biccentettem. – Azt hiszem, beülök a kádba. Reggel pedig elmehetnénk.

– Măreţ! A kád csodás ötlet! Talán követem is a példáját. Egy jó fürdőnél nincs is jobb!

– Reggelizünk együtt?

– Természetesen – felelte. Egy pillanatra lebiggyedt a szája, aztán szélesen elmosolyodott. Egy zsák krumpli kecsességével rogyott le a kerevetre, és magához vette a latin könyvet. – Próbáljon meg pihenni… tragikus napon vagyunk túl. A holnap csak jobb lehet.

Mire kiosontam Anastasia lakosztályából, odakint már alig égtek a fáklyák. Az éjszaka hűvösét sarkköri szelek táplálták, így libabőrösen óvakodtam lefelé a néptelen, sötét folyosón. A szobrok körül fekete alakok ólálkodtak, nagyobbak voltak, mint a tárgyak, amelyek fölött őrködtek. Tudtam, hogy csak árnyékok, de a lágy, pislákoló fényben rám fenekedő túlvilági lényeknek tűntek. Figyeltek.

A szoknyámat felkapva futásnak eredtem. Olyan gyorsan szaladtam, amilyen gyorsan csak mertem. Esküszöm, magamon éreztem a fürkész tekinteteket. Bele sem mertem gondolni, hogy kié vagy mié lehetett. Követték minden mozdulatomat, meglegyintett az erejük iszkolás közben. Ami nem valószínű, mégis… Újszülött gidaként botladoztam, tudva jól, hogy láthatatlan ragadozó les rám.

– Ez nem a valóság – suttogtam. – Csak kép…

A hátam mögött megnyikordultak a padlódeszkák, amitől adrenalin áradt szét az ereimben. Kalapáló szívvel néztem körül. Magam voltam. A kihalt folyosót csak a fantáziám népesítette be. Egyetlen árnyék sem moccant. A kastély velem együtt tartotta vissza a lélegzetét, mintha átragadt volna rá a hangulatom.

Álltam dermedten, ahogy vánszorogtak a másodpercek.

Semmi.

Kifújtam a levegőt.

Sehol semmi. Se vámpírok, se farkasemberek. Semmiféle rosszindulatú erő nem leselkedett rám a szobám felé. Leszámítva az átkozott képzeletemet. Suhogó szoknyával és dübörgő szívvel folytattam az utamat, a józan eszem hiába próbált csitítani.

Elhagytam a fiúk emeletét, és nekivágtam a toronyszobámba vezető lépcsőnek, addig meg sem álltam, amíg a helyére nem kattant mögöttem az ajtó. A fának vetettem a hátam, és behunytam a szemem.

Egy éles csattanásra megint felpattant, fürkészve néztem körül. A tekintetem a kandallón kötött ki, a már-már hófehérben és narancsvörösen izzó hasábokon.

A rejtélyes hang csak a kandallóban ropogó tűz volt, semmi több. Teljesen hétköznapi, mi több, igen kellemes nesz egy rideg éjen. Egy sóhajjal elindultam a hálószobám felé. Talán ha az ágyam menedékében búcsút veszek ettől a naptól, reggelre rózsásabban látom majd a helyzetet, ahogy Anastasia mondta.

A szobámba lépve egyből megneszeltem, hogy valami nincs rendjén. Az ágyam érintetlen volt, a szekrényem és a ládám becsukva. Az éjjeliszekrényemen álló olajlámpásnak viszont egy borítékot támasztottak a nevemmel, a kézírást ezer közül is megismertem volna. Hiszen az elmúlt ősszel annyiszor láttam őt jegyzetelni a bácsikám boncolásai alatt. Amikor elolvastam, a szívem egészen más okból dobbant meg.

Jöjjön a lakosztályomba éjfélkor.

Örökké az öné:

Cresswell

A bensőmben gyűlő forróság teljesen átjárt. Ilyen későn belopózni Thomas szobájába… meggondolatlanság lenne, ami kétségkívül romlásba visz. Ráadásul remek ürügy lenne a kicsapásomra. Arról nem is beszélve, hogy tönkretenné a jó híremet. Egy ilyen látogatás után, legyen az bármilyen ártatlan, egyetlen valamirevaló fiatalember sem akarna eljegyezni. Sokkal veszélyesebb volt átsurranni Thomas lakosztályába, mint szembenézni a kastélyban kísértő halhatatlan szellemmel, mégis kevésbé féltem tőle. Látni akartam Thomast, és elnézést kérni a korábbi forrófejűségemért. Nem azt érdemelte, hogy ő igya meg a szorongásom levét.

Fel-alá járkáltam a hálószobámban, a mellkasomhoz szorítva a levelet. Elviselhetetlen volt a gondolat, hogy mit szólna apám a nevem bemocskolásához, de az ötlet már gyökeret vert bennem, és nem eresztett. Ha ennyire ódzkodom a házasságtól, akkor a lebukás talán korántsem jelentené a végemet. Épp ellenkezőleg, inkább az újjászületésem lenne.

A tükörképemre pillantottam. Zöld szememben remény csillogott. És izgatottság. Annyira hiányzott a kalandvágy rég látott szikrája!

Minden további teketória nélkül elhagytam a lakosztályomat, és abban a pillanatban kopogtam be Thomas ajtaján, amikor az udvari óra elütötte az éjfélt. Mire leengedtem volna a kezemet, már ki is tárult az ajtó. Gyorsan intett, hogy lépjek be, majd egy pillantást vetett a folyosóra mögöttem, mintha arra számított volna, hogy valaki más is bóklászik odakint éjnek évadján.

Lehet, hogy csak osztozott az idegességemben. Lopva megvizsgáltam a szobát. A szalonkabátja elfeledetten hevert a három túlméretezett bőrfotel egyikén. Két szék között egy asztalkán teáskészlet eregette a gőzt. A tálalószekrényen néhány letakart, ételt rejtő tálca és boroskancsó sorakozott. Úgy tűnt, mintha egy egész lovasezredet várt volna. Szembefordultam vele, és igyekeztem megállni, hogy a begombolatlan gallérja alól kivillanó bőrét gusztáljam.

– Thomas… bocsánatot kell kérnem…

Felemelte a kezét.

– Igazán nincs miért. Felejtsük is el!

– Tényleg? – kérdeztem, és megkönnyebbülten fellélegeztem. – De ha nem bocsánatkérést vár, akkor mi lehet annyira fontos, hogy ilyen színpadias módon idehívott? Ha légyottra vágyik, akkor esküszöm, én… én… nem is tudom. De nem lesz kellemes.

– Még tanulnia kell a fenyegetőzést, Wadsworth. Bár nem lehet betelni a pírral, ami elönti az arcát, amikor azt mondja: „légyott”. – A fintoromra majdhogynem fülig szaladt a szája. – Jól van. Azért kérettem ide, hogy megvitassuk Wilhelm halálát. Remélem, nem tartja túl meghittnek.

Leeresztettem a vállamat. Hát persze.

– Hiába törtem a fejemet, nem találtam a tünetekhez illő betegséget.

Thomas bólintott.

– Bár nem nézhettem meg alaposan, feltűnően sápadtnak tűnt. Felteszem, nem csak a kórsága miatt. A dermesztő idő is lehetett a ludas. Viszont az ajka még nem kékült el. Felettébb különös.

Félrehajtottam a fejem.

– Akkor valami baljósabbra céloz?

– Én… – kezdte, és felnevetett. Kihúztam magam a legkevésbé sem ideillő hangra. – Igazából nem is tudom. Amióta megérkeztünk, nem ismerek magamra. – Thomas a fal mentén járkált a szobában, közben az oldalán dobolt a tenyerével. Vajon ezért akarta olyan sietősen elhagyni az akadémiát? – Megkésve kötöm össze a tüneteket és a tényeket. Ami meglehetősen… kellemetlen. Mégis hogy bírják ezt az emberek… hogy képtelenek kikövetkeztetni a legnyilvánvalóbbat is?

Megelégedtem egyetlen szemforgatással.

– Valahogy csak túléljük, Cresswell.

– Ez borzasztó.

Most, hogy kiöntötte a lelkét, visszakanyarodtam Wilhelm különös halálához.

– Mit gondol, segíthettünk volna rajta? Folyton az jár a fejemben, hogy ha utolérjük, talán sikerül ellátnom.

Thomas megtorpant, és szembefordult velem.

– Audrey Rose, ezen soha…

– Jó estét, Thomas – dorombolta egy érzéki hang az ajtóból.

Egyszerre fordultunk a lakosztályba belibbenő sötét hajú fiatal nő felé. Az arca egyszerre volt markáns és angyali. Az ellentmondás dacára nem volt kellemetlen a szemnek. A tökéletesen feltornyozott hajától a nyakpántja hatalmas rubinjáig mindene vagyonról és fényűzésről árulkodott. A puszta tartása, a hátrahúzott válla és a nyaka íve királynői magabiztosságot sugárzott. Fitos orrát kissé felszegve az alattvalóira mosolygott.

Thomas arca a szemem láttára derült fel úgy, mint addig még soha. Elhúzódtam, nem tudtam mit kezdeni az érzéseimmel. A vak is láthatta, hogy milyen közel állnak egymáshoz, a bensőmben mégis feltámadt valami feszengésféle. Amire gondolni sem mertem.

A barátom úgy állt ott, mint aki a jelenet legapróbb részletét is a fejébe szeretné vésni, hogy felidézhesse a fagyos téli estéken. Egy kis melegség, ami kapaszkodót nyújt, valahányszor hókéreg dermeszti meg a fekete szívecskéjét. Aztán minden előjel nélkül lerázta a révületét.

– Daciana!

Thomas hátra sem nézve vetette magát a lányra, hogy a magasba emelve átölelje, rólam pedig teljesen elfeledkezett.

TIZENKETTŐ
Idegenek az éjszakában

Thomas lakosztálya

Camera lui Thomas

Törcsvári kastély

1888. december 3.

A suttogó társalgásba merülő Thomas és a sötét hajú szépség láttán szegény szívemet összeszorította a féltékenység. Persze annak udvarol, akinek csak akar. Sem hűséget, sem vakságot nem fogadtunk egymásnak.

Mégis… kavargó gyomorral néztem Thomast valaki mással. Ő szabadon azt tehette, amihez csak kedve szottyant, de ettől még nem kellene az orrom előtt. Főleg nem éjfélkor, a lakosztályában.

Egy mélykék kerevet mellett álltam, és próbáltam mosolyt erőltetni magamra, de biztosan művinek tűnt. Nem vethetem a lány szemére, hogy Thomas annyit törődik vele, megvetni pedig végképp nem fogom a feltámadó önbizalomhiányom miatt.

Egy egész évnek tűnt a lassú gyötrelem, míg Thomas kiszabadult Daciana öleléséből. Két lépést tett felém, aztán megtorpant, és úgy hajtotta félre a fejét, mintha vizsgálgatna.

Nagy erőfeszítésembe került, hogy szúrós szemmel karba fonjam a kezem. Hadd lásson csak minden átkos rezdülést – minden érzelemvillanást, amit nem sikerült elrejtenem a ráérős fürkészése elől.

– Tudja, ez az arckifejezése a kedvencem. – Szélesen elmosolyodott, én pedig azt kívántam, hogy bár a kínok kínjait állná ki. – Egyszerűen elragadó.

Közelebb jött, minden lépte maga a megtestesült önbizalom, a pillantása nem engedte el az enyémet, szinte a földhöz szögezett, mintha amolyan mintapéldány lennék a régi laboratóriumunkban. Mielőtt megakadályozhattam volna, az ajkához emelte a kezemet, és hosszú, szemérmes csókot nyomott rá. A lábujjamtól a homlokomig elöntött a forróság, de nem tiltakoztam.

– Daciana… – kezdte, és elvigyorodott az elkínzott grimaszom láttán –, ő az az elbűvölő ifjú hölgy, akiről annyit írtam neked: az én imádott Audrey Rose-om. – Még mindig fogta a kezemet, majd a másik lány felé biccentett. – Ő pedig a nővérem, Wadsworth. Bizonyára látta a fényképét a családi fészkünkben a Picadilly Streeten. Nem megmondtam, hogy majdnem olyan bűbájos, mint én magam? Nézze meg alaposan, és láthatja az ellenállhatatlan Cresswell-vonásokat!

Felvillant előttem a fénykép emléke, és szégyen ült meg a nyelvemen. Keserű, émelyítő ízzel.

Milyen ostoba voltam! A nővére.

Elgyötört pillantást vetettem rá, miközben kiszabadítottam a kezem az övéből, mire szégyentelenül felkacagott. A kelleténél jobban élvezte a helyzetet. Rádöbbentem, hogy azért szervezte ezt az egész színjátékot, hogy kiélvezze a hatást.

A nagy lókötő!

– Igazán nagyon örvendek – hebegtem, mindent megtettem, hogy ne remegjen a hangom. – Kérem, nézze el, hogy így megdöbbentem, Thomas titokban tartotta a látogatását. Ön is itt fog tanulni?

– Ó, csak az kéne! – nevetett Daciana. – Éppen bejárom a kontinenst a barátaimmal. – Kedveskedve megszorította az öccse karját. – Thomas méltóztatott levelet küldeni, és felvetette, hogy ha a környéken járok, felkereshetném. Kész szerencse, hogy épp Bukarestben kaptam kézhez!

– Liza unokanővérem el fog sárgulni az irigységtől, ha ezt megírom neki – jegyeztem meg. – Ki tudja, mióta győzködi már a nagynénémet, hogy hadd utazza körbe Európát. Esküszöm, még egy cirkuszhoz is beállna, ha úgy új országokat láthatna.

– Nem tagadom, keresve sem találni jobb módot a művelődésre – mondta Daciana, és végigmért. A vonásaira kiülő huncut mosoly az öccsének is becsületére vált volna. – Majd írok a nénjének, és szólok a húga érdekében. Bármit egy új útitársért!

– Lekötelezne – feleltem. – Bár Amelia néni néha elég… keményfejű.

– Szerencsére van tapasztalatom nehéz emberekkel. – A fivérére sandított, aki minden tőle telhetőt megtett, hogy süketséget színleljen.

Thomas töltött magának egy csésze teát a szoba túlvégén, és éreztem, hogy néz, miközben Daciana szorosan átkarolt. E röpke érintés puszta melegsége kitöltötte a széttört darabjaim közt tátongó réseket. Régóta nem öleltek át úgy igazán.

– Szóval… – Kedélyeskedve belém karolt. – Milyen volt az öcsémmel és Mrs. Harvey-val utazni? Végig rájárt a védőitalára?

– Mi az, hogy! – kacagtam fel. – Thomas pedig… kitett magáért.

– Nincs hozzá fogható. – Mindent értő vigyort villantott. – Bevallom, repes a szívem, hogy nem tudta elijeszteni a titokzatos „következtetési készségeivel”. Ha az ember áttöri a kemény burkát, szinte feltűnően kedves lesz.

– Ó, tényleg? Még nem fedeztem fel ezt a mitikus kedvességét.

– Ha munkáról van szó, nincs nála tüskésebb, de igazából a világ egyik legbűbájosabb férfija – büszkélkedett Daciana. – A nővéreként természetesen fel sem merülhet az elfogultság vádja.

Mosolyogtam. Tudtam, hogy Thomas minket figyel, a pillantása szelíd cirógatásként követett a nővére első ölelése óta, de most úgy tettem, mintha észre sem venném.

– Furdal a kíváncsiság, hogy miket mesélhetett még rólam – mondtam, és végre Thomas felé sandítottam, de ő nagy buzgalommal bámulta a csészéjét, mintha a tealevelekből meg tudná jósolni a jövőjét.

– Ó, annyi mindent.

– Nocsak, mit látnak szemeim? – szakította félbe Thomas, és egy zörrenéssel lekapta az egyik tál fedelét. – A kedvencedet hozattam fel, Daci. Ki éhes?

Mire Daciana feltárhatta volna az öccse titkait, Thomas átnyújtott neki egy pohár bort, és az asztalkához terelt minket.

A nővére hosszan kortyolt az italból, a fürkésző pillantása szinte szakasztott olyan volt, mint Thomasé. Láttam, hogy szemügyre veszi az ujjamon lévő körte formájú gyűrűt, az egyik legbecsesebb kincsemet.

Legszívesebben az asztal alá dugtam volna a kezemet, de attól tartottam, hogy a végén még a lelkére veszi, pedig nem sértésnek szántam. A tekintetét a nyakamban lógó szív alakú medálra emelte – a másik ékszerem, ami nélkül szinte sehová nem mentem. Nem fűlött a fogam ahhoz, hogy ma este az anyámról beszéljek, vagy hagyjam, hogy a gondolataim a hitszegő emlékezet sötétlő sikátoraiba tévedjenek.

– Bocsásson meg, de a törvényszéki orvosláshoz való vonzalmát nem az elszenvedett veszteségei táplálják? – kérdezte, és a gyűrű felé biccentett. – A gyémánt az édesanyjáé lehetett. A nyaklánc is?

– Hogyan… – Vádlón meredtem Thomasra, a kezem önkéntelenül megtalálta a nyakamnál himbálózó szívet.

– Csigavér. Ez családi vonás, Wadsworth – intett Thomas, miközben ételt szedett a tányéromra. – Bár kétlem, hogy a nővérem különösebben le fogja nyűgözni. Kettőnk közül én vagyok az okosabb. És a szemrevalóbb. Láthatja.

Daciana bosszús pillantást vetett az öccsére.

– Bocsánatát kérem, Audrey Rose. Csak felfigyeltem a gyűrűre és a formájára, és azt feltételeztem, hogy az édesanyja elhunyt. Nem állt szándékomban megbántani.

– Néhány hónapja az öccsével is ugyanígy jártam – jegyeztem meg, és leengedtem a kezem. – Csak meglepett, ennyi az egész. Nem említette, hogy önben is megvan a nyilvánvaló részletek felismerésének… a készsége.

– Elég bosszantó testvéri tulajdonság – mosolygott Daciana. – Mondott még valamit erről?

Megráztam a fejem.

– A holtakat könnyebb szóra bírni, mint Thomast.

– Azt elhiszem. – Daciana hátravetett fejjel nevetett. – Ez volt a mi közös gyerekkori játékunk. A vacsoraesteken az összegyűlt felnőtteket figyeltük, kitaláltuk a titkaikat, ők meg fizettek nekünk, hogy tartsuk meg magunknak. Az előkelőségek ki nem állhatják, ha napvilágra kerülnek a bizalmas ügyeik. Az anyánk estjein sosem unatkoztunk. – Meglögybölte a bort a poharában. – Thomas mesélte már…

– …hogy üres gyomorra nem jó ötlet borozgatni? – vette át a szót az öccse, kétségkívül abban a reményben, hogy elterelje a témát az anyjukról.

A sors kegyes keze lehetett, ami bekopogott Thomas ajtaján, hogy félbeszakítson minket.

Ileana lépett be, és fejet hajtott.

– A lakosztálya már várja, domnişoară.

Daciana szélesen mosolygott.

– Igazán örülök, hogy végre megismerhettem, Audrey Rose – mondta, majd románul odasúgott valamit Ileanának, és újra rám somolygott. – Mellesleg lehet, hogy meglepetés várja majd a lakosztályában. Egy apró ajándék tőlem. Szívesen!

– Talán illene visszakísérnem Audrey Rose-t a szobájába – ajánlkozott Thomas ártatlanul. – Nehogy agyara legyen annak a meglepetésnek. Vagy karma.

– Próbálkozz csak, édes öcsém – simogatta meg szeretettel a barátom arcát Daciana. – De azért legalább próbálj meg úriembernek látszani.

Elköszöntem Thomastól, és egyedül vágtam neki a tornyomba vezető lépcsőnek.

Amint beléptem a szobámba, az illat azonnal megcsapott. Beléptem a fürdőhelyiségbe, és megtorpantam.

Az illatos víz tükrén mélyvörös, már-már fekete szirmok lebegtek, miközben sűrű pamacsokban szállt a gőz. Nemrég tölthették tele a kádat, hogy aztán bódító esszenciákat szórjanak bele. Daciana illatos szirmokkal ajándékozott meg – micsoda fényűzés egy törvényszéki orvostanhallgatónak egy hegy tetején.

Levettem a kesztyűmet, és gyengéden megérintettem a víz felszínét, nem tudtam betelni az ujjaim keltette hullámokkal. A testem visított a vágytól. Alig vártam már, hogy megmártózzak. Micsoda hosszú nap, és hozzá Wilhelm szörnyű esete… Egy frissítő fürdő mindet elmosná, megtisztítana és megnyugtatna.

A párkányra felállított órára pillantottam. Fél egyre járt. Fél órát még lubickolhatok a kádban, és akkor sem istentelen későn kerülnék ágyba. Minden teketória nélkül nekiestem a köntösöm gombjainak, hadd hulljon a padlóra, végre valami, ami segítség nélkül is ment. Szándékosan választottunk egyszerű ruhákat az otthoni komornámmal, hogy egyedül is elboldoguljak; nem várhattam, hogy az akadémia külön cselédet biztosítson számomra.

A szatén melegéből a forró vízbe léptem, a folyadék olvadt magmaként ölelt körül, miközben feltűztem a hajamat, és vállig belemerültem. A víz melegétől bizseregni kezdett a bőröm, nem tudta mire vélni az új érzést. Jó vagy rossz?

A sajgó izmaim mindenképp az előbbire szavaztak. Felnyögtem az enyhet adó fürdőtől.

Néhány ellazult szusszanás erejéig az elmém szabadon szárnyalt, amerre csak kedve szottyant. Egy botrányos pillanatig elképzeltem a saját kádjában ázó Thomast, és belegondoltam, milyen lehet a meztelen válla, ahogy a gőzzel találkozik. Vajon felvillantaná a nyilvánosan viselt pimasz vigyorát, vagy a hét lakat alatt őrzött sebezhetősége ülne ki az érzéki szájára, mielőtt az enyémre tapasztaná?

Dübörgő szívvel fröcsköltem az arcomra az illatos vizet. A csibész még a távollétében is uralta a gondolataimat. Csak imádkozhattam, hogy reggel ne legyen majd képes kikövetkeztetni a szégyentelen ábrándjaimat.

Amint félresöpörtem e gondolatokat, sötétebbek nyomakodtak a helyükre. Valahányszor lehunytam a szemem, megjelentek előttem a Hasfelmetsző lemészárolt utcalányai, a kegyetlenül meggyalázott testük. Amikor magamra maradtam, minduntalan visszatértem a tetthelyekre, és azon rágódtam, mit tehettem volna másképp. Talán hamarabb megállíthattam volna, ha nem siklok át valamelyik nyom felett. Tudtam én, hogy a megbánás nem hozza vissza a holtakat, de nem volt megállás, újra és újra megkérdőjeleztem a tetteimet.

Nincs tragikusabb szókapcsolat annál, mint a „mi lett volna, ha…?”. A „bárcsak” pedig tökéletesen kiegészítette. Bárcsak hamarabb észrevettem volna a jeleket. Akkor talán…

Szisszenések és surrogások. Szisszenések és surrogások.

Hirtelen felpattantam, a meztelen testemről zajosan csepegett a víz a kádba. A szűk helyiségben minden egyes visszhangtól úgy öntött el az adrenalin, mintha bonctűket látnék. Visszatartott lélegzettel, figyelmesen hallgatóztam, vártam, hogy az összetéveszthetetlen nesz újra megüsse a fülemet. Néhány hasáb reccsent és pukkant a kandallóban, mire ugrottam egyet, kis híján megcsúsztam a kád sikamlós alján. Nagy levegő, kilégzés, figyelem, miközben a vér dübörgött a fülemben.

Semmi. Nem hallottam semmit.

Se gőzhajtású szív. Se rémálomba illő laboratórium. Se hússal burkolt gépezetek. Csak az elmém gúnyolódott velem feledni vágyott képekkel az álom és az ébrenlét határán. A fejemhez emeltem a remegő kezem, és hirtelen arra figyeltem fel, hogy szinte ég a bőröm az érintésem nyomán. Karomon-lábamon libabőr ágaskodott. Remélhetőleg nem kaptam el a Wilhelmet gyötrő kórt.

Addig nézelődtem, amíg meg nem találtam az orchideaszínű pongyolámat az ajtó ruhaakasztóján. Magamra öltöttem a hűvös selymet, és a borzongással küzdve kiléptem a fürdőhelyiségből. Kész szerencse, hogy a hajam megúszta szárazon. A törzsemre szorított tenyérrel csitítottam az idegeimet.

Ekkor hallottam meg. A hangot, ami semmiképp nem jöhetett a félálomtól kába gondolataimat kísértő lidércektől. Suttogás szűrődött át a szomszéd szobából. Semmi kétség. Onnan, ahol a hullákat tárolták. Némán a hálószoba falához lopakodtam, és rátapasztottam a fülemet. Egy meglehetősen heves vita foszlányait sikerült elcsípnem, bár a zajok alapján inkább volt tettleges, mint szóbeli.

Valami odaát a falnak csapódhatott, gyorsan visszahúzódtam, szinte megsüketített a fülemben doboló vér. Csak nem egy hulla?

Most már tényleg kezeltetnem kellene a gyógyíthatatlan kíváncsiságomat! Arra jutottam, hogy ha maradok, ahol vagyok, semmit nem fogok megtudni, így átmentem a szalonba, felkaptam egy piszkavasat a kandalló mellől, és lassan kinyitottam az ajtómat. Alig tudtam gondolkodni a szorongás kórusától, amely az ereimben zengett. Az ajtó szerencsére árulkodó nyikorgás nélkül tárult fel, különben a szívroham kerülgetett volna. Türelmesen, a fülemet hegyezve vártam egy kicsit, és csak ezután dugtam ki a fejemet, miközben nyirkos tenyérrel szorongattam a piszkavasat.

Habozás nélkül végiglopóztam a folyosón, az árnyékban maradtam, majd megtorpantam egy félig becsukott ajtónál. Valamilyen anyag zizzenését hallottam, amit halk nyögés követett. Kétségkívül valami borzalmas zajlott odabent. Amit csak megerősített, hogy a kiszűrődő tompa zajok felerősödtek. Valaki zihált, de a zajt azon nyomban elfojtották – mint egy gyertya, amit elfújtak a sötétben.

Azon kaptam magam, hogy hevesen zihálok. A tettes a vonatról idáig követett minket? A zizegés vajon egy folyamatban levő gyilkosság hangja? A józan eszem azt súgta, hogy menjek vissza az ágyamba, hiszen a képzeletemmel újra elszaladt a ló, de egyszerűen tudnom kellett, hogy mi történik, máskülönben nem nyughattam.

A nesz felé indultam, megmarkoltam a fegyveremet, miközben a pezsgő vérem pattanásig feszítette az ereimet. Már majdnem elértem a hullaház résnyire nyitott ajtaját. Odaaraszoltam, hogy belessek. Egy utolsó lépés… Már alig kaptam levegőt, de inkább a halál, mint hogy feladjam. Rettenetes látványra készülve dugtam be a fejem az ajtó résén. Felvillant előttem a legutóbbi alkalom, amikor olyan helyre osontam be, ahol nem volt semmi keresnivalóm. Vártam, megengedtem magamnak még egy szusszanást. A Hasfelmetsző ügye lezárult. Az ő förtelmes laboratóriumát már lelepleztem.

Ám olybá tűnt, hogy nem tanultam belőle, máskülönben biztosan segítségért rohanok, mielőtt megint halászni kezdek a zavarosban. Megacéloztam az idegeimet, és kijjebb tártam az ajtót. Pedig a szívem az ellenkező irányba húzott.

Eljátszottam a gondolattal, hogy a piszkavassal hadonászva teli tüdőből sikítani fogok. Utána pedig elfutok.

A legrosszabbra készülve kukkantottam be. Két alak gabalyodott össze egy árnyékos sarokban, a kezük úgy járt a másikon, mintha… Levegőért kaptam.

– Sa… sajnálom – mondtam, és pislogtam, mert végképp és teljesen váratlanul ért az elém táruló látvány. – Azt hittem…

Daciana a bíborvörös szája elé kapta a tenyerét, és fülig pirult, miközben elernyedt a szoknyáját szorongató keze.

– Meg… megmagyarázom.

TIZENHÁROM
Tettenérés

Hullaház, toronyszoba

Depozit de cadavre, Camera din turn

Törcsvári kastély

1888. december 3.

– Én nagyon… Végtelenül… Zajokat hallottam, és azt hittem… Borzasztóan sajnálom. – Szabadkozva hebegtem, miközben a pillantásom Daciana zilált hajáról a nőre vándorolt, akit az imént csókolgatott. A kezük még mindig összefonódott, a szoknyájuk összegyűrődött.

Elfordultam a rendezetlen ruhájuktól, de mégis, hova nézzek? Biztosra vettem, hogy a titokzatos jövevény semmit nem viselt a szoknyája alatt. Rám pislogott azzal a kőszín szemével…

– Ileana?

Alaposan megzavarhatott a sokk, ha nem ismertem fel azon nyomban.

– Nem… nem akartam… alkalmatlankodni. – Ileana megrökönyödése láttán olyan erővel haraptam rá az alsó ajkamra, hogy majdnem kiserkent a vérem. – Nem láttam… semmit.

Daciana kinyitotta a száját, aztán gyorsan becsukta.

– Én… – Kerestem a megfelelő szavakat, bármit, csak hogy megtörjem a mindnyájunkat fojtogató, zsibbasztóan feszült csöndet, de fogalmam sem volt, hogy hol kezdjem. A jelek szerint minden bocsánatkérési kísérletem csak fokozta Ileana feszengését. Attól tartottam, még egy sajnálkozás, és úgy kiszalad innen, hogy soha nem tér vissza.

Daciana végül magához térhetett a lebukás okozta döbbenetből, mert kihúzta magát, és felszegte az állát.

– Nem fogok mentegetőzni, szóval arra hiába vár. Megveti talán a kapcsolatunkat?

– E… eszemben sincs – pislogtam. Teljesen megrökönyödtem, hogy ezt gondolja. – Sosem tenném!

A szomszédos asztalokon fekvő, fehér lepellel letakart tetemekre pillantottam. Hátborzongató hely volt ez a lopott csókokhoz, bár itt keresve sem találnának rájuk a kastély minden lében kanál lakói. Vagyis tökéletes választás – már amíg rájuk nem rontottam. Égett az arcom.

Megdermesztett a tehetetlenség. Hogyan távozhatnék? A lányok először rám, aztán egymásra bámultak. Mit nem adtam volna, ha a padló gigászi szájjá alakulna át, hogy egészben elnyeljen! Hol a mágia, amikor az ember legszívesebben kámforrá válna? Az egész testem lángolt a megaláztatástól, amiért így megjártam a kutakodásommal.

– A… holnapi viszontlátásra – mondtam, miközben úgy éreztem, hogy ennél kínosabb helyzetbe nem is hozhattam volna őket. – Kellemes estét!

Nem vártam meg a korholást, inkább kisiettem a folyosóra, és meg sem álltam a lakosztályomig. Becsaptam az ajtót, és a kezembe temetett arccal nekivetettem a hátamat. Világra szóló csodának számítana, ha Daciana és Ileana ezek után is a barátaim maradnának. Én bolond. Mégis hogy lehettem ilyen nevetségesen ostoba, hogy a kíváncsiság csábítása ennyire magával ragadott! Persze hogy nincs itt diákokra vadászó betolakodó! Hasfelmetsző Jack már halott. A vonaton gyilkoló tettes miért vadászna az akadémia hallgatóira?

Ideje volt ezt elfogadnom, és élni tovább az életemet.

Az alsó ajkamat harapdálva próbáltam a helyükbe képzelni magamat. Ha egy hajadont fülelnének le kettesben egy férfival, a botrány a jó hírébe kerülne. De ha egy másik fiatal nővel kapnák rajta pásztoróra közben, a társadalom – ez a gonosz szörnyeteg – mindkettejüket tönkretenné, ráadásul örömét lelné abban, hogy szétszaggatja őket.

Fel-alá járkáltam a szobám apró szőnyegén, és azon tépelődtem, hogy visszamenjek-e bocsánatot kérni, vagy inkább zárkózzak be örökre, és legyek az arcpirító szégyen mártírja. Végül úgy döntöttem, inkább ledőlök. Semmiképp nem akartam megkockáztatni, hogy újból megzavarjam az együttlétüket, ha netán ott folytatták, ahol durván félbeszakítottam őket.

A csókjuk gondolatára a forróság újabb hulláma sepert végig a bőrömön. Micsoda szenvedély… Mintha elvesztek volna egymás lelkében. Önkéntelenül felötlött bennem, milyen lenne ugyanez Thomasszal.

A csókunk a sikátorban hiába sikerült oly kellemesre, ha a veszély megzabolázott minket. Milyen lenne, ha a hajamba markolna, a falnak vetné a hátamat, és úgy rám gabalyodna, mint indák a téglákra?

Még mindig kételkedtem az ásó-kapa-nagyharangban – amint abban is, hogy valaha oltár elé állok-e valakivel –, de bizonyos érzések kezdtek… tisztulni. A szívem mélyén elepedtem azért, hogy kesztyűtlen ujjakkal simítsam végig az arcát, és bizalmasan megismerjem a csontozata minden apró ívét. Áhítottam a padlóra hulló zsakettkabátja alól kiszabaduló meleg súlyát. Meg akartam ismerni minden porcikáját, miközben leöntjük olajjal és felgyújtjuk a barátságunkat. Ami persze kimerítette az illetlenség fogalmát.

Száműztem e képet az elmémből, és magamra húztam az ágyneműt.

Semmi kétség, Amelia néni a következő látogatásakor el fog rángatni a templomba, hogy végtelen imákat mormoljon a feslett erkölcsöm miatt. Bármennyire is szörnyen éreztem magam, amiért felülkerekedett rajtam a kíváncsiság, a sötétben komótos mosoly terült szét az arcomon. Hetek óta ez volt az első éjszakám, amikor úgy merültem álomba, hogy a gondolataim nem csütörtököt mondó elektromos szerkezetek, halott utcalányok és kibelezett testek képe körül forogtak.

Aznap este egy aranyfoltos szempár és egy huncut száj ábrándja altatott el. És azé a napé, amikor sötét, üres szobákban számtalan módon kapok káprázatos kóstolót ama ajakból. Szenvedélyünk tüze elhalványítja majd az ég minden csillagát.

Szentek, pokolra velem!

TIZENNÉGY
Megjelenés kötelező

Toronyszoba

Camera din turn

Törcsvári kastély

1888. december 3.

Már pirkadat előtt felkeltem, és a lakosztályom kandallója előtt járkáltam.

Bársonyszoknyám mélykékje illett a fagyos kedvemhez. Egyáltalán nem voltam biztos benne, hogy Ileana eljön-e reggelizni, és a gondolat, hogy elveszíthetek egy barátot, akit csak most ismertem meg, másodjára is arra sarkallt, hogy kesztyűt cseréljek. Fel-alá járkáltam a szobámban, a szoknyáim bosszúsan susogtak. Tegnap este úgy nyomott el az álom, hogy közben ezerszám álltam elő a viszontlátásra tartogatott bocsánatkérésekkel az alkalmatlankodásomért.

Reggelre már egyik sem tűnt megfelelőnek. A kezembe temettem az arcom, és szinte kényszerítettem magam, hogy nagyokat lélegezzek. Ha Liza lenne a helyemben, pontosan tudná, mi ilyenkor a teendő. Nemcsak a társasági helyzetekhez volt érzéke, hanem a barátsághoz is. Erőt vettem magamon, leültem, és igyekeztem megállni, hogy ne pillantsak folyton az órára a tovaszálló másodperceket jelző minden egyes kattanáskor. Nemsokára virrad. És ezzel megkapom méltó büntetésemet a kotnyeleskedésemért. Talán végre kigyógyulok ebből az átkos kórságból.

Pár pillanattal később határozott kopogást hallottam, amit a szívem zajosan visszhangzott, miközben átrohantam a szobán, és feltéptem az ajtót.

Hatalmas sóhajjal eresztettem le a vállam.

– Ó, jó reggelt!

– Ennél azért többen reménykedtem, Wadsworth – mondta Thomas, és lesandított a sötét zakójára és nadrágjára, mindkettő igencsak illett egymáshoz. A halszálkamintás mellénye szintén a legújabb divatot követte. – Már bánom, hogy nem a szürke öltönyt választottam. Abban mégis fessebben mutatok.

Kilestem a folyosóra, titkon abban bíztam, hogy Daciana mögötte bujkál, és már épp egy tirádára készül a kíváncsiskodásomért. Újra felsóhajtottam. Thomast leszámítva a folyosó üresen ásított. Végül nagy nehezen visszatértem hozzá.

– Minek köszönhetem ezt megtisztelő látogatást kora hajnalban?

Invitálás nélkül benyomakodott a lakosztályomba, és egy biccentéssel nyugtázta a látványt.

– Otthonos. Ennél sokkal borzalmasabb kép élt a fejemben a toronyszobákról és a bennük raboskodó szüzekről, akiknek elkél egy kis… Nos, kegyed nem szorul megmentésre, ellenben egy kis szórakozás nem árthat.

Leült a kerevetre, és keresztbe tette a hosszú lábát.

– A nővérem tájékoztatott a tegnap esti kalandjáról. – Elvigyorodott, ahogy az arcomba szökött a vér. – Ne aggódjon, egy perc, és ideér. A világért sem hagytam volna ki a ma reggeli mókát. Amúgy ide kértem a török kávét.

– Legszívesebben elsüllyedtem volna a szégyentől. Mennyire gyűlöl?

Thomas kuncogott. Van ám bőr a képén!

– A legkevésbé sem. Rajong önért. Azt mondta, a vörös minden árnyalatát felöltötte, a hebegésével pedig nem lehetett betelni. – Hirtelen elillant a könnyedsége, valami indulatosabb váltotta fel. Ebben a szerepben még sosem láttam: védelmező testvérként jelent meg előttem. – A legtöbben megvetnék őket, amiért beteljesítik a szerelmüket. Természetesen tévesen. A társadalom általában döbbenetesen sötét. Aki mások véleményére hagyatkozik, abban elsorvad az önálló gondolkodás képessége. A haladás kerékkötője, ha mindenki ugyanúgy néz ki, gondolkozik és szeret.

– Ki maga, és hová dugta az emberekről mit sem tudó Mr. Cresswellt? – Dagadt a keblem a barátom iránti büszkeségtől, amiért ilyen elszántan ostorozta a társadalom hamisságait.

– Ilyen ügyekben néha elragadtatom magam – felelte Thomas, és a hangjába visszatért némi könnyedség. – Valószínűleg belefáradtam, hogy folyton a kiválasztott kevesek uralják a többséget. Természetesen a maguk alkotta szabályok mentén. Szívesebben megyek a saját fejem után. Mindenkit megilletnek ugyanazok az emberi jogok. Ráadásul… – ördögi vigyort villantott rám – az apámat egyenesen az őrületbe kergetem az efféle beszéddel. Öröm nézni, ahogy felrázza a merev nézeteit. Még képtelen elfogadni, hogy a jövőben azok kezében lesz a gyeplő, akik a mi nézeteinket osztják.

Újabb kopogás az ajtón. Bár az idegességtől szinte az ájulás kerülgetett, valahogy mégis sikerült kinyitnom. Daciana tétován rám nézett, aztán biccentett az öccsének.

– Bună dimineaţa. Hogy telt az este? Történt valami izgalmas?

Játékos mosolyt vetett rám, mire felengedett a keblemben a feszültség görcse.

– Tudom, hogy egy bocsánatkérés édeskevés – nyögtem ki sietősen –, de zajokat hallottam, és azt hittem… Nem is tudom, attól tartottam, hogy valakinek… veszélyben forog az élete.

Thomas vakkantva nevetett. Felhúztam a szemöldököm, amikor a kacagástól kis híján lefordult a kerevetről. Ez volt az első alkalom, hogy ilyen felszabadultnak mutatta magát előttem. Daciana csak a szemét forgatta. Thomas jóformán berekedt, mire eléggé uralkodni tudott magán ahhoz, hogy megszólaljon.

Ha nem igéz meg ennyire az őszinte nevetése, biztosan megbököm az ujjammal. Itt látványosan elengedte magát, és levedlette londoni zárkózottságát. Nem tagadom, lenyűgözött az új énje.

– Bár megörökíthetném az arcát, Wadsworth! Ennél bűbájosabb pirosat még életemben nem láttam. – Újra kuncogni kezdett, pedig már azt hittem, hogy összeszedte magát. – Szóval életveszély? Attól tartok, Daci, van még mit simítgatni az udvarlásodon.

– Ó, pukkadj meg, Thomas! – szólt rá Daciana, majd felém fordult. – Ileanával már ismerjük egymást egy ideje. Amikor tudomást szerzett arról, hogy Thomas ide fog járni, jelentkezett egy állásra. Ez volt a legkényelmesebb módja, hogy viszontlássuk egymást. Elnézést, ha megijesztettünk. Szörnyű lehetett a gondolat, hogy valaki rosszban sántikál a hullaházban. Pláne a Hasfelmetsző ügye után.

Bűbájos kifejezés ült ki az arcára, és nem győztem csodálkozni a sejtjeimben feltámadó irigységen. Másnak miért nem ül ki az arcára ilyen felhőtlen vágyakozás, amikor énrám gondol?

Nagy levegőt véve összekaptam magam. Nem is „másnak”. Hanem Thomasnak. Őt akartam. Nem mertem ránézni, nehogy a szemérmetlen érzéseim eláruljanak.

– Mi tagadás, tegnap este egy kissé tényleg elragadtattuk magunkat – ismerte el Daciana. – Régen volt már, hogy egy egész estét kettesben tölthettünk. Egyszerűen… elepedek érte, a szó minden értelmében. Találkozott már olyasvalakivel, aki a lelke mélyét is képes fellobbantani? A sarkából kiforgatnám a világot érte. De ebben rejlik a szerelem szépsége, nemde? Mindenkiből a legjobbat hozza ki.

Az utolsó mondaton elrágódtam egy darabig. Mi tagadás, tényleg remek párost alkotnak Ileanával, mégis úgy éreztem, hogy az ember a függetlensége megőrzésével is lenyűgöző tetteket hajthat végre. Egy szerelmi partner közelsége nem lehet sem támasza, sem kerékkötője a benső fejlődésnek.

– Bizony, csodás dolog a szerelem – vágtam bele lassan, mert nem akartam megsérteni –, de annak is megvan a varázsa, ha az embert teljesen kielégíti a saját társasága. Úgy vélem, a nagyság belülről fakad. És ezt mindenki kedvére használja vagy fecsérli el.

Dacina szemében helyeslő szikra villant.

– Valóban.

– Miközben a hölgyek szüntelenül a szerelemről csacsognak – jegyezte meg Thomas megjátszott méltatlankodással –, bennem tombol a féltékenység az éjszakai légyottod miatt.

Harmadjára is kopogtak, ez belefojtotta a szót, mielőtt még bármiféle illetlenséggel állt volna elő. Felállt, máris a komolyság leple borult a vonásaira, mintha gombnyomásra működne a közönye. Hiába volt itt a nővére, attól még megszóltak volna, hogy gardedám nélkül társalgunk.

Lenyeltem a félelmemet, és kikiáltottam.

– Igen?

– Bună dimineaţa, kisa… Audrey – köszönt Ileana kissé elpirulva. – Én…

– Önnek is jó reggelt, Ileana – üdvözölte Thomas mellettem állva. – Nem is tudtam, hogy itt dolgozik, amíg meg nem jelent a nővérem az izgatott őzikeszemével. Tudhattam volna, hogy nem azért jött, hogy a társasága fényében lubickolhassak.

Legnagyobb döbbenetemre Ileana őszinte vigyorra húzta a száját.

– Én is nagyon örülök önnek – felelte, majd a mosolya hamar lehervadt. – Mindkettejüknek odalent a helye. A megjelenés kötelező. Moldoveanu megint bal lábbal kelt. Nem szabad elkésniük.

Thomas hümmögött.

– Ez érdekesnek ígérkezik. Az volt a benyomásom, hogy ő mindig bal lábbal kel fel.

Daciana lehuppant a kerevetre, és feltette a selyembe bugyolált lábát az alacsony asztalra.

– Remekül hangzik. Adjátok át neki az üdvözletemet. Ha kellenék, itt fogok heverészni a kandalló előtt.

Thomas a szemét forgatta.

– Akár egy házi macska. Mindig a napfényben szunyókál vagy a tűznél lustálkodik. – Ahogy az ajka huncutul megrándult, már fejcsóválva vártam az elkerülhetetlen folytatást. – Azért kérlek, ne a bútorra piszkíts.

Thomas kiterelt engem és Ileanát a szobából, mielőtt Daciana visszavághatott volna, én pedig igyekeztem megállni nevetés nélkül a csukott ajtóra zúdított román ocsmányságokat.

Mire Thomas oldalán beléptem az ebédlőbe, Anastasia már Nicolae és a megtermett melák, Andrei közé furakodott. Égnek szaladt a szemöldököm a merészsége láttán, hogy megjelent a bácsikája gyűlésén. Vakmerő lépés. De mégsem tűrhette, hogy Moldoveanu kizárja őt a kastélybeli intrikákból. Meg tudtam érteni, elviselhetetlenül unalmas lenne minden napját a lakosztályában kuksolva töltenie.

Az asztalok ülésrendje jottányit sem változott tegnap óta. Rádöbbentem, hogy senkit nem ismerek név szerint, és eltökéltem, hogy estére be fogok mutatkozni mindenkinek. A vörös hajú fiú a sötét bőrű mellett foglalt helyet. Az olasz fivérek összebújva tanultak. Thomas és én pedig egy pillanatig haboztunk, hogy hova telepedjünk le.

Anastasia ügyet sem vetett Andrei sanda oldalpillantásaira, izgatottan intett, hogy csatlakozzunk hozzájuk. Nicolae nagy nehezen felemelte a fejét a tányérjából, és kedvetlenül szúrós pillantást küldött felénk. Thomas ügyet sem vetett rá, csak engem figyelt. Láthatóan egyetlen porcikája sem kívánt a herceggel közösködni, de rám bízta a döntést. Olajágnak szánta, amiért tegnap a londoni hazatérés mellett kardoskodott, értékeltem a gesztusát.

Noha nem repestem az örömtől a gondolatra, hogy Nicolae kebelbarátja legyek, azért az ellensége sem maradhattam. Ha Anastasiában megvolt a kellő állhatatosság, hogy a bácsikája óhajával szembeszállva a csapat tagja legyen, akkor igazán követhetném a példáját.

Nicolae egy húsos péksüteményt piszkált a tányérján, előbb felvágta, majd ide-oda tologatta a darabokat. Egy falatot sem evett. Egy kicsit megenyhültem. A szeretteink elvesztése sosem könnyű, és gyakran olyan jellemvonásokat hoz ki az emberből, amire a legkevésbé sem büszke.

A harag fala mögé rejtette a gyászát. Magam is átéltem ezt.

Egyenesen az asztalukhoz masíroztam, és leültem.

– Jó reggelt!

– Bună dimineaţa! – üdvözölt Anastasia. Vidám hangja csak úgy visszhangzott a szinte kongó teremben. Élénk skarlátvörös ruhát viselt, ami nem lehetett véletlen. Amolyan kijelentés volt ez, méghozzá félreérthetetlen, és gondosan előkészítette a legnagyobb hatás érdekében. Thomas felé fordult, és sebesen végigmérte. – Ön bizonyára a jóképű útitárs.

A barátom fapofával huppant le a szomszédos székbe.

– Audrey Rose esetében szívesebben gondolok magamra jóképű élettársként.

Egészen elpirultam a birtokló hangvételétől, de ez láthatóan senki másnak nem tűnt fel. Andrei felhorkant, aztán sietősen lenyelte a feltörni készülő nevetését, amikor pillantása a Nicolae melletti üres székre tévedt. Miközben Anastasia románul csevegett Thomasszal, lopva megnéztem magamnak Andreit.

Vajon mennyire állhatott közel Wilhelmhez? A szeme alatt sötét karikák húzódtak, és úgy tűnt, ugyanúgy megviselte a halála híre, mint a herceget. Nem lehetett könnyű nekik itt ülniük, ahelyett hogy tisztességgel gyászolnának.

Reménykedtem, hogy az igazgató azért hívott össze minket, hogy elhalassza a felvételi kurzust. Talán az egész téli félév elmarad, és visszavár minket a következő szemeszterre. Bevallom, a gondolat kissé letört. Nicolae tovább küzdött az ételével, miközben üres tekintettel magába révedt.

Meg akartam érinteni, és mondani valami biztatót, ami nekem is segíthet a feldolgozásban, de Moldoveanu épp ekkor lépett be az ebédlőbe, és minden elnémult. Még Andrei is fészkelődni kezdett ültében, kósza verejtékcseppek gyöngyöztek a széles homlokán.

Az igazgató nem vesztegette az idejét üres frázisokra. Románul szólalt meg, és elég lassan beszélt ahhoz, hogy felfoghassam a mondandója lényegét. Az órák azonnal kezdődnek. A tanítás angolul zajlik, mivel e nyelvet minden itt megjelent diák országában ismerte, de román szavakra is bőven lehet majd számítani az előadásokon azok kedvéért, akik még nem beszélték folyékonyan.

– Radu professzor tartja majd az első órát – váltott át angolra. – A folklór alapszintű ismerete nélkülözhetetlen, amikor egy tetthelyet kell megvizsgálni a falvakban, ahol a babona minden logikán és tudományos józanságon átgázol. – Végigmérte a társaságot, és meglepődve láttam, hogy a megvetése az egész csoportnak szólt. Mintha mind csak a drága idejét pazarolnánk. – Az osztálytársukkal történt sajnálatos tragédia fényében úgy döntöttem, egy másik diákot hívok meg a helyére. Ma érkezik.

Az óra egészet ütött, de olyan fülsértően, hogy az igazgató kénytelen volt összeszorítani az ajkát. Lopva Nicolaéra néztem, aki megfeszítette az állát. Nem szívesen képzeltem magam a helyébe, az igazgató a füle hallatára könnyedén félresöpörte az unokatestvére halálát. Majd a maga kőszívű módján még a helyét is odaadta egy másik diáknak, mintha Wilhelm csak elszökött volna, mert inába szállt a bátorsága a felvételitől.

Amint a kongás elhallgatott, Moldoveanu sorra a szemünkbe nézett.

– Gyanítom, hogy egyeseket talán… felkavartak a tegnapi események, ami teljesen érthető. A veszteséget nem szabad félvállról venni. Alkonyatkor virrasztást tartunk Wilhelm tiszteletére. Radu professzortól majd megtudják a részleteket. Az órája után azonnal jelentkezzenek az első boncolási gyakorlatra. A következő anatómia-előadást pedig én tartom. Végeztem!

Az igazgató minden további nélkül távozott a teremből, a cipője hangosan kopogott a padlón, a lépteit pedig hamarosan elnyelte a folyosó.

Vlad Ţepeş, kb. 16. sz.

TIZENÖT
Voievod Trăgător în Ţeapă

Folklórterem

Curs de folclor

Törcsvári kastély

1888. december 3.

– A kastély körüli erdő tele van csontokkal.

A vaskos folklórkönyvét lapozgató Radu professzornak fel sem tűnt, hogy a diákok fele szinte rögtön kókadozni kezdett, ahogy elkezdődött az óra. Úgy olvasott fel nekünk, mintha nem az elméjüket pallérozó orvostanhallgatók lennénk, hanem a dadájuk meséjét hallgató kisgyerekek. Pillanatnyilag minden erőmmel azon voltam, hogy megálljam nevetés nélkül, amint varázslények és halhatatlan fejedelmek légből kapott meséivel szórakoztat minket.

Legszívesebben az ezt követő gyakorlati órára pörgettem volna az idő kerekét. A laboratóriumban egy tetem várta, hogy megvizsgáljuk, én pedig azt, hogy kipróbáljam az új szikémet. Mindössze két hét telt el a bácsikámmal végzett legutóbbi boncolás óta, mégis két évtizednek éreztem.

Meg kellett bizonyosodnom, hogy képes vagyok-e félretenni a kételyeimet, és úgy tanulmányozni a holtakat, mint a régi szép időkben. Vagy sosem szabadulok a kóros feledékenységtől és a korábbi vérfagyasztó lidércnyomásoktól. Mégsem vártam tűkön ülve Moldoveanu előadását, pedig az anatómiatudásomra igazán nem lehetett panasz.

Thomas hosszú lába a pad alatt mocorgott, ami nem kerülte el a figyelmemet. Olyan erővel kopácsolt a pennája hegyével a tintatartón, hogy attól tartottam, mindjárt a papírlapjára borítja az egészet. Egy újabb erőteljes koppintásra az üveg vészesen megbillent, de egy mozdulattal elkapta, majd elölről kezdte az ütögetést.

Fejben messze járt, amióta óra előtt elszaladt, hogy beszéljen Raduval, Anastasiával nem is tudtuk mire vélni a nagy sietségét, miközben távoztunk az ebédlőből.

– Hányan hallották már a szóbeszédet, hogy Vlad Tepeş itt ólálkodik az erdőben? – kérdezte Radu a félig szendergő hallgatók gyülekezetétől. Hangosan engedtem ki a levegőt. Mi tagadás, döbbenet, hogy bárki képes elhinni ezt a sületlenséget. Anastasia mindent értő mosolyt vetett rám a szomszédos székről. Legalább nem csak én tartottam világra szóló szamárságnak ezt az egész órát.

Thomas egy hosszú fejkörzéssel újra felhívta magára a figyelmemet. Elég szokatlan volt tőle ez a visszafogottság. A Hasfelmetsző-ügy kezdetén együtt jártunk a bácsikám tanfolyamára, és akkor be sem lehetett fogni a száját. Mi több, olyan gyakran jelentkezett, hogy néha legszívesebben kizavartam volna az osztályból. Azon tűnődtem, hogy talán megbetegedett.

A tekintetét kerestem, de úgy tett, mintha fel sem tűnne neki. Összehúzott szemmel koppintottam a tintatartómra a pennámmal. Tragikus lesz az a nap, amikor Thomas Cresswell figyelmét elkerüli valami, pláne az én fürkésző pillantásom. Nyugtalanság vert gyökeret bennem.

– Senki nem hallott ilyen pletykákat? – Radu végigbotladozott a padok közti folyosón, aztán vissza a másikon, miközben ide-oda ingatta a fejét. – Ezt nehezen hiszem el. Csak tessék! Ne szégyenlősködjenek! Hiszen tanulni jöttek.

Andrei szégyentelenül nagyot ásított az első sorban, mire a professzorban a szemünk láttára hunyt ki a tűz. Ha nem gyötört volna engem is a kínzó unalom, biztosan megszánom az öregurat. Nem lehetett könnyű kenyér meséket és mítoszokat tanítani egy olyan osztálynak, amelyet a tudomány és a tények éltettek.

– Rendben. Akkor jöjjön egy már-már hihetetlen, de mégis igaz történet!

Nicolae izgett-mozgott a helyén.

Láttam rajta, hogy próbál lopva szemmel tartani, de ezzel elképesztő kudarcot vallott. Wilhelm sajnálatos halálát kétségkívül egy ritka betegség okozta. Nem gyilkosság. És semmiképp sem misztikus erők törtek a vesztére a nevemben. Reméltem, hogy a herceg nem fog pletykákat terjeszteni az állítólagos átkomról, így is épp elég akadályt kellett legyőznöm.

– Az itt élők szerint a kastély körül található csontok Vlad áldozatainak maradványai. Egyesek azt állítják, hogy a sírja üres. Mások szerint állatok csontjaival van tele. A királyi család a biztonság kedvéért kategorikusan megtiltott bárminemű exhumálást. Egyesek szerint azért, mert pontosan tudják, mi rejlik a sírban. Pontosabban… mi nem rejlik. Megint mások arra esküsznek, hogy Vlad visszatért a túlvilágról, mert még a Halál sem bírt a vérszomjával. És persze olyanok is akadnak, akik szerint istenkáromlással érne fel egy ilyen fontos ember nyughelyének meggyalázása.

Radu professzor ezzel bele is vágott a halhatatlan fejedelem legendájába. Aki alkut kötött az ördöggel, és az örök életért cserébe az élők vérét kellett megcsapolnia és frissen meginnia. Úgy hangzott, mint John William Polidori gótikus rémregénye, A vámpír.

– Voievod Trăgător in Ţeapă, avagy nyers fordításban a Karóbahúzó vajda, állítólag a még eleven áldozatai nyakából szívta ki a vérüket. Ez volt hivatott félelmet kelteni azokban, akik az országunk ellen fenekedtek. De a történészek szerint inkább azt a módszert kedvelte, hogy kenyeret mártogatott a vérbe, és így némileg… civilizáltabb módon fogyasztotta el.

– Nem csoda – súgtam Thomasnak –, mert a vérlakoma a műveltség netovábbja, ha az ember kenyérrel tunkolja, mint a kiadós téli pörköltet.

– És semmiképp nem nevezzük a kannibalizmus előszobájának. Először csak vért iszik, aztán jöhet a frissen sült belsőség – morogta vissza Thomas. – Végül pedig a sült vér.

– Tudományos nonszensz – suttogta Anastasia.

– Micsoda? A sült vér? – kérdezte Thomas. – Nem mondhatnám. Az egyik kedvencem.

Anastasia pillanatnyi megrökönyödés után megrázta a fejét.

– A Radu által ecsetelt vérfogyasztástól túl sok vas került volna a szervezetébe. Talán inkább fürdött benne. Abban több a ráció.

– Miféle folyóiratokat olvas maga? – kérdeztem halkan, és érdeklődő pillantást vetettem a lányra. Aki elvigyorodott.

– A kastély sajnos nem dúskál a regényekben. Éhes ember nem válogat.

– Szegény öreg Vlad, azért valahol szánom – suttogta hangosan Thomas. – A szellentése legendás lehetett.

A pennám mögé rejtettem a somolygásomat, miközben a professzor kis híján újra megbotlott a saját lábában. Szegénykém. Úgy csillant fel a szeme, mintha a Mindenható egy ékes, Thomas alakú ajándékot küldött volna neki a mennyből. Kár, hogy Thomas nem volt képes értelmesen hozzájárulni az órához. Az effajta képzelgéseket még ő sem bírta a végtelenségig. Viszont egyenesen lenyűgözött, hogy eddig megállta közbeszólás nélkül. Ha nem csalt a szemem, még Nicolae is felvidult kissé. Ez már kijárt neki azok után, hogy a kuzinja halála óta folyamatosan, üveges tekintettel meredt a semmibe.

– Valamilyen észrevételt hallottam? – kérdezte Radu, a hernyószemöldöke az égnek szaladt.

Thomas a jegyzetfüzetén dobolt az ujjával, az ajkát összeszorította, hátha így magában tarthatja az élceit. Kihúztam magam ültömben, végre valami, amire megérte figyelni. Thomas kitörésre készülő gejzírré vált.

– A szellentésről beszéltünk.

Úrhölgyhöz méltatlanul horkantottam fel, aztán köhögésnek álcáztam a vihogásomat, miközben Radu várakozó pislogással fordult felém.

– Scuzele mele – szabadkoztam. – Felvetődött bennünk, hogy talán Drakula fürdött a vérben.

– Ez esetben összekeverik Drakulát Báthory Erzsébet grófnővel – mondta Radu. – Akit néhol amúgy Drakula hercegnőként emlegetnek, és állítólag legyilkolta a szolgáit, a feljegyzések szerint legalább hétszázat, hogy megmártózzon a vérükben. Nagyon, nagyon csúnya eset! De egy újabb remek lecke.

– Uram? – szólalt meg a vörös üstökű fiú ír tájszólással. – Úgy véli, hogy a Vlad vérivását említő történelmi forrásokra hatott a néphiedelem?

– Tessék? Ó, igen, majd elfelejtettem. – Radu professzor megállt Thomas asztalánál, és dagadó kebellel fordult Nicolae felé. – Egy ízig-vérig Tepeşt üdvözölhetünk a körünkben! Ő talán fellebbenthetné a fátylat eme legendákról. A hírhedt Karóbahúzó vajda tényleg vért ivott? Vagy e mítosz csupán a hóbortos paraszti elmék szüleménye, akiknek kellett egy hős a betörő oszmán hordák ellen?

A herceg immár nyílegyenesen, feszes állal bámult előre. Őszintén kételkedtem abban, hogy kiteregeti a családi titkokat, főleg ha az ősei tényleg hódoltak a vér élvezetének. Alaposan megnéztem magamnak, és arra jutottam, hogy a legkevésbé sem lepődnék meg, ha ő is hódolna eme szokásnak.

– És a Societas Draconistrarum? – szólt közbe Anastasia, és a tekintete a hercegre vándorolt. – A lovagrend nem éppen az ilyen mítoszok ellen küzd? Tényleg hisz benne, hogy Vlad strigoi volt?

– Ugyan, ugyan, édes lányom – legyintett Radu –, dehogy hiszek az efféle szóbeszédekben! Bár igen meggyőző a mese, Vlad mégsem volt vámpír.

– Akkor honnan erednek ezek a pletykák? – firtatta Anastasia. – Biztos, hogy tényeken alapulnak.

Radu az ajkába harapott, úgy tűnt, ezúttal jóval körültekintőbben mérlegeli a szavait. A legkevésbé sem vártam tőle ilyen komolyságot, és lenyűgözött az észrevétlen váltás. Csak a szétszórtságot néztem ki belőle, semmi mást.

– Régen, a háborúk idején az embereknek magyarázatra volt szükségük minden sötét tett és vérontás kapcsán. Nem haboztak bűnbakot keresni a bajaikra, csak ne kelljen szembenézniük a mohóságukkal. Így hát összeültek, és megalkották a vámpírokat, e baljós rémeket, akik a saját vérszomjukat fejezték ki, és a sötét szívük torz mélyéből bújtak elő. A szörnyek csak annyira valóságosak, mint a történetek, amelyek életre hívják őket. Ha a meséjük feledésbe merül, vele tűnnek el.

– És e legendákat a sárkányosok kezdték terjeszteni? – kérdezte a lány.

– Nem, nem. Félre ne értsen. Csak teljesen belegabalyodtam a mítoszokba. Viszont a Sárkány Lovagrendet hagyjuk meg egy másik alkalomra. – Miután láthatóan összeszedte magát, megszólította az osztály maroknyi tagját. – Akik esetleg nem tudnák, ez kiválasztott nemesek titkos társasága volt. Akiket gyakran illettek a Societas Draconistrarum, nyers fordításban a Sárkányosok Társasága névvel. Azért küzdöttek, hogy a háborúk és inváziók korában megőrizzenek bizonyos értékeket. Zsigmond, Magyarország királya a templomos lovagrend mintájára alapította meg a sárkányosokét.

– Mégis, mire akar kilyukadni, uram? – kérdezte Nicolae, minden kiejtett szavából megvetés csepegett.

– A lovagrend szerint ez az akadémia minden fiatalembert, és persze fiatalasszonyt, nem feledkeztem meg önről, Miss Wadsworth, eretnekségre nevel! A környékbeliek nemegyszer a szemünkre vetették, hogy ha Vlad még élne, elborzadna ettől az iskolától és szentségtörő tanításaitól. A felmenői keresztes lovagok voltak, ennek révén lettek rendtagok. Mind tudjuk, hogy a társadalom miként tekint arra a gyakorlatra, hogy a holtakat tanulmányozás céljából felnyitják. Hiszen a test templom. A mi munkánk pedig eretnekség.

Nagyot nyeltem.

Az emberek nemrég a bácsikámat is kipécézték, megvetették a boncolás puszta gyakorlatáért. Nem értették, hogy miféle nyomokat lelhet a halálukról, ha felvágja őket az asztalán. Radu szeme tágra nyílt a gondterhelt arcom láttán.

– Jaj, kérem, ne aggódjon, Miss Wadsworth! Mr. Cresswell tájékoztatott a Hasfelmetsző-ügy bizalmas természetéről, ami kétségkívül mélyen felkavarta. Távol álljon tőlem, hiszen Mr. Cresswell idejében figyelmeztetett, hogy ne terheljem az ön törékeny lelkialkatát.

Egy hosszú pillanatig fülsértő ricsajt hallottam a fejemben.

– A… mimet?

Thomas behunyta a szemét, mintha azzal visszavonhatná Radu elszólását. Homályosan érzékeltem, hogy az osztálytársaim egy emberként hajolnak előre a székükön, mintha a kedvenc színdarabjukat néznék, méghozzá a hős bukásának pillanatát.

– Ugyan, semmi oka szégyenkezni, Miss Wadsworth. A hisztéria mindennapos kór az ifjú hajadonok között – folytatta Radu. – Csak tartózkodjon a szellemi megterheléstől, és semmi kétség, rövid úton visszanyeri az érzelmi egyensúlyát.

Néhány fiú nyíltan felnevetett, arra sem méltattak, hogy együttérzést színleljenek. Odabent a szál, ami Thomashoz fűzött, pattanásig feszült a méregtől. Valóra vált a legszörnyűbb rémálmom, és sehol egy kínálkozó kiút.

– Audrey Rose…

Alig bírtam ránézni, mert attól féltem, a végén még kibuggyanna a könnyem, de azt akartam, hogy lássa a bennem tátongó ürességet. Elárult. Elmondta a professzornak, hogy felzaklatott az ügy. Hogy megviselte az egészségemet. Ez csak rám tartozott, az én titkom volt. Nem az övé vagy bárki másé. Világos, hogy az irántam érzett hűsége hajítófát sem ért. Egyszerűen hihetetlen – azok után, hogy a lelkére kötöttem, ne avatkozzon bele a döntéseimbe –, hogy így hátba döf, és kiteregeti a magánéletemet!

Újabb osztálytársak kezdtek kuncogni. Melák Andrei eljátszotta, hogy elalél a sokktól, és az ír akcentusú fiúnak esedezik segítségért. Lángolt az arcom.

– De cseppet se aggódjanak! Nem hinném, hogy elkárhoznának az itt gyakorolt tudomány miatt – tette hozzá Radu, akinek fel sem tűnt, hogy mit hozott a fejemre. – Elég kemény dió jobb belátásra bírni az itteni begyepesedett népeket. Csak óvatosan, ha egyedül mennének le Brassóba. Ha nem tévedek… volt is erről egy megbeszélés…

Az udvarról behallatszó csöngetés jelezte a tortúrám áldott végét. A jegyzetfüzetem és az írószerszámaim abban a kis zsákban landoltak, amit az utóbbi időben előszeretettel cipeltem magammal. Alig vártam, hogy kiszabaduljak a teremből. Mert még egy sunyi megjegyzés az érzelmi egyensúlyomról vagy a hisztériáról, és betelik a pohár.

– Egyetlen diák sem hagyhatja el a birtokot felügyelet nélkül! – kiabálta túl Radu a helyükre tolt székek lármáját. – Nem szeretnénk, hogy bárkit is eretnekként áldozzanak fel. Csak ártana az iskola hírének! Ne feledjék, alkonyatkor virrasztás.

Nicolae a fejét csóválta a professzorra, és kikerülte őt a padok közti folyosón. Thomas az asztalánál toporgott, rám szegezte a tekintetét, de a távozó diáksereg megakadályozta, hogy a közelembe férkőzzön. Amit nem is akartam. Hátat fordítottam, aztán olyan gyorsan indultam el az ajtó felé, amennyire a lábam bírta.

TIZENHAT
Halhatatlan fejedelem

Folklórterem

Curs de folclor

Törcsvári kastély

1888. december 3.

– Audrey Rose, kérem! Várjon! – Thomas utánam kapott az osztályterem előtti folyosón, de gyorsabbnak bizonyultam. A karja ernyedten hullt az oldalára. – Meg tudom magyarázni. Azt gondoltam…

– Ó? Azt gondolta?! – csattantam fel. – Azt gondolta, kiváló ötlet, ha nevetség tárgyává tesz a társaink előtt? Ha kikezdi a hitelemet? Nem épp tegnap beszéltünk erről?

– Kérem. Esküszöm, nem akartam…

– Pontosan! A lényeg mindig az, hogy mit akar maga! – Thomas úgy hőkölt hátra, mintha felpofoztam volna. A megütközésére ügyet sem vetve éles suttogásra váltottam, miközben Anastasia eltipegett mellettünk, aztán elmenekült a folyosón. – Csak magával törődik, és ezt nap mint nap bizonyítja minden átkozott döntésével! Az érzéseit, a történeteit és a múltját bezzeg megtartja magának! Másoknak viszont kikotyogja az én titkaimat. Van fogalma róla, milyen nehéz nekem? A legtöbb férfinak már a szoknyám elég ahhoz, hogy ne vegyen komolyan, erre maga tálcán nyújtja át nekik a bizonyítékot, hogy igazuk van! Nem vagyok alsóbb rendű, Thomas. Senki sem az.

– Nem kellene…

– Mit nem kellene? Elviselni a meggyőződését, hogy maga tudja, mi a legjobb nekem? Igaza van. Nem kellene. Nem értem, hogyan gondolhatta, hogy joga van a nevemben beszélni. Figyelmeztetni másokat a törékeny lelkialkatomra? Azt hittem, a barátom, az egyenrangú társam! Nem a foglárom.

Néhány hete még attól tartottam, hogy az apám ugyanúgy megfoszt Thomastól és a bonctani tanulmányaimtól, mint a sors a bátyámtól. Képtelen voltam elviselni a gondolatot, hogy ne legyen az életem része. Ki hitte volna, hogy Thomas elárul majd azzal az ürüggyel, hogy értem teszi. A legvadabb álmomban sem képzeltem, hogy a saját kezével fogja elszakítani a kötelékünket.

– Esküszöm, igaz barátja vagyok, Audrey Rose – bizonygatta őszintén. – A haragja érthető…

– Újabb kiváló deduktív következtetés a tévedhetetlen Mr. Thomas Cresswelltől – vágtam vissza, már arra sem méltattam, hogy tompítsam a mondandóm élét. – Hiába vallott egykor szerelmet, ha a tettei az ellenkezőjéről árulkodnak, uram. A teljes egyenlőségnél nem érem be kevesebbel.

Végre kristálytisztán láttam magam előtt a jövőt, amit korántsem áhítottam olyan biztosan. Minden feltételezésem telibe talált. Thomas hiába színészkedett, attól még férfi maradt.

Férfi, aki úgy érezte, az a dolga és a becsületbeli kötelessége, hogy a nevemben beszéljen, és szabályokat állítson fel, ha elfogadom a házassági ajánlatát. Amíg világ a világ, így vagy úgy, de keresztbe fog tenni nekem a kéretlen „támogatásával”.

– Audrey Rose…

– Egyszerűen nem hagyom, hogy engem a saját szabad akaratomon kívül bármi más is irányítson, Cresswell. Engedje meg, hogy tiszta vizet öntsek a pohárba, hiszen korábban kétségkívül a falnak beszéltem: inkább halok meg vénlányként, mint hogy önnel és a legjobb szándékaival osztozzak egy sanyarú életben. Találjon mást, akit a vonzalmával gyötörhet!

Még hallottam Thomas szólongatását, miközben elsiettem a folyosón, és vakon lerohantam egy csigalépcsőn. Kis híján eloltottam a fáklyákat, ahogy elszaladtam mellettük, de nem mertem megállni. Lefelé menet minden egyes lépésnél nagyot dobbant a szívem, ahogy távolodtam tőle.

Még soha életemben nem éreztem magam ilyen egyedül vagy ennyire ostobának.

Az illendőnél nyugtatóbbnak találtam a vizsgálóasztalon heverő merev testet. De nem ostoroztam magam a vérlázító viselkedésemért, inkább lubickoltam abban az érzésben, hogy végre kézben tartom az érzelmeimet. Hiszen akkor vagyok igazán elememben, amikor szikét ragadok, és egy tetem várja, hogy felnyitva tanulmányozni kezdjem, akár egy olvasásra váró új könyvet.

Legalábbis… akkor voltam elememben, annak idején. A mostani vizsga kulcsfontosságú volt számomra, főként Thomas alkalmatlankodása után.

Kizártam a külvilágot, nem létezett más, csak a kihűlt test, aminek a tisztességét csak néhány gondosan ráterített lepel óvta. A szívem idegesen nekilódult, de nyugalmat erőltettem magamra. Nem roppanhatok össze e vizsgálat során. Ha muszáj, puszta makacssággal és daccal tartom egyben magam.

– Fii tare – súgta valaki nem messze tőlem a karzatról. – Legyen erős. – A hang forrását keresve felpillantottam. Csakis gúnyolódás lehetett, hála Radunak és a törékeny lelkialkatomnak. Végre bebizonyíthatom, leginkább magamnak, hogy mindenki másnál alkalmasabb vagyok e boncolás elvégzésére.

Ahogy megfogtam a szikét, félretettem az indulataimat, és a tegnap még eleven fiúra bámultam. Wilhelm megszűnt osztálytársnak lenni. Már csak egy feltárás előtt álló test volt. És meglesz bennem az erő, hogy megtaláljam a halála okát. Hadd békéljen meg a családja. Mi több, talán Nicolaénak is segíthetnék továbblépni: választ adhatok neki arra, hogy miért és hogyan hunyt el a kuzinja. Enyhén remegő kézzel emeltem fölé a pengét.

A professzorunk, egy ifjú angol, név szerint Mr. Daniel Percy már megmutatta nekünk, hogy milyen bemetszéssel indítjuk a boncolást, és felajánlotta a lehetőséget, hogy az egyikünk részt vegyen Mr. Wilhelm Aldea halálának kivizsgálásában.

Mivel már volt részem hasonló feladatokban, így elsőként jelentkeztem a szervek eltávolítására. Gyanítottam, hogy Thomas hozzám hasonló izgalommal várta, hogy feltárhassa a testet, de nem szállt versenybe velem, amikor felemeltem a kezem. Inkább hátradőlt, és az alsó ajkába mélyesztette a fogait. Túlságosan dühös voltam rá ahhoz, hogy elfogadjam a békejobbot. Tudta, hogy szükségem van erre. Muszáj legyűrnöm a félelmeimet, különben kívül tágasabb. Ha kifog rajtam ez a boncolás, a felvételi kurzus elevenen fog felfalni.

– Uraim, itt láthatják a boncolás nélkülözhetetlen eszközeit. Fontos, hogy minden egyes eljárás előtt gondosan készítsék elő, amire csak szükségük lehet. – Percy egy ismerős műszerekkel teli asztalkára mutatott. – Csontfűrész, bonckés, gombos olló a vékony, és vastagbelek feltárásához, horgas csipesz és egy koponyarepesztő. Továbbá tartsanak kéznél egy üveg karbolsavat. A legfrissebb kutatások a csíramentesítést favorizálják. Most pedig, Miss Wadsworth, kezdheti!

Jókora erőkifejtéssel és egy bordaollóval sikerült felnyitnom a mellkast. A bácsikám augusztusban tanította ezt a módszert, és most, ahogy ott álltam a három körkörös széksorból álló, legalább kilenc méter magas karzattal rendelkező anatómiai teátrum kellős közepén, nem lehettem elég hálás a leckéért, hiszen az osztálytársaim mind a legalsó sorban zsúfolódtak össze. A helyiség néma csendjét csak alkalmanként törte meg egy-egy lábcsoszogás.

A szemem sarkából láttam, hogy mennyire feszeng a herceg. Percy felajánlotta neki, hogy kihagyhatja az órát, de visszautasította. Kész rejtély, hogy miért nem Moldoveanu tárta fel a testet, mi több, miért ajánlotta fel tanulmányi célokra. De Nicolae csak ült a helyén, egykedvűen. Úgy döntött, nem hagyja magára az unokatestvérét, amíg a holttestét el nem hantolják. Csodáltam a kitartását, mert ha az én egyik rokonom feküdt volna a kés alatt, biztosan kifutok a világból.

Magamon éreztem a vizslató tekintetét, éles volt, mint a kezemben tartott eszköz, miközben a kuzinja váratlan halálának titkait kutattam.

Az óra előtti névsorolvasásnak hála megtudtam, hogy az olasz fivérek – Mr. Vincenzo és Mr. Giovanni Bianchi – kétpetéjű ikrek. Már nem a könyveiket bámulták éhesen, hanem a boncolási módszeremet. A feszült figyelmük legalább annyira bosszantott, mint az, hogy szavak nélkül is megértették egymást. Röpke pillantást vetettem a többi osztálytársamra. Mr. Noah Hale és Mr. Cian Farrell ugyanolyan kíváncsiak voltak. A tekintetem éppen Thomas felé vándorolt volna, amikor megálljt parancsoltam neki. Nem ért ő annyit.

Szétfeszítettem a bordakosarat, és az előbukkanó szervek felszálló szagában is gondosan megőriztem a szakmai közönyömet. Enyhe fokhagymaszag ütötte meg az orromat. Elhessegettem magamtól az összevissza kaszabolt utcalányok képét. Ezt a testet nem rémes gyilkosság gyalázta meg. Nem tépték ki a szerveit. Itt nem volt helye a vizsgálóasztalon kívüli világnak. Ez most a tudomány ideje. Néhány izmot átvágva eljutottam a szív körüli burokig.

– Nagyon ügyes, Miss Wadsworth.

A teátrumban köröző Percy professzor színpadiasan felemelte a hangját. Született csepűrágó volt, egy karmester, aki a crescendo felé vezeti a szimfóniát játszó zenekart. A hangja úgy verődött vissza a terem legtávolabbi faláról, mintha mély basszusa partnak csapódó hullám lenne.

– Íme, a pericardium, uraim. Mint látják, okkal hívják szívburoknak. Fali és zsigeri lemezből áll. Az előbbi rostos természetű, míg az utóbbi membrán.

Összehúztam a szemem. A szívkülhártya teljesen kiszáradt. Még sosem láttam ilyet. Kéretlenül is magamhoz vettem egy üveget és egy fémfecskendőt az asztalról, és megpróbáltam vérmintát venni az elhunyt alkarjából.

A dugattyút hátrahúzva az alvadt vér sűrű melaszára számítottam, de hiába – üres volt. Az alsó sorban összegyűlt hallgatók egy emberként szisszentek fel, a visszhang a lelkeket mennybe kísérő angyali kórusként zengte be a helyiség legfelső traktusát is.

Percy eközben sorra vette az eszközöket és a lépéseket, ezúttal románul.

Hátraléptem, a tekintetem végigvándorolt a szinte pőre testen, a lebilincselő rejtély miatt még pirulni is elfelejtettem. És ekkor vettem észre – a hullafoltok hiányát.

Közelebb hajolva keresni kezdtem a kivétel nélkül megjelenő kékesszürke vérömlenyek nyomát. Minden elhunyt vére oda gyűlik a testben, ami a legalacsonyabban volt a halál idején. Aki a hasán fekve hunyt el, azt hiába fordítják a hátára, akkor is a hasán jelentkeznek az elszíneződések. A foltok után kutatva megvizsgáltam Wilhelm mindkét oldalát, még a végtagjai alsó részét is. Nem találtam semmit. Ilyen sápadtság még egy tetemtől is szokatlan.

Valami nagyon nem stimmelt ezzel a testtel.

– Semmi gond – mondta Percy, és egy nagyobb fecskendőt vett magához. – Sokakon kifog a mintavétel az elhunytakból. Igazán szót sem érdemel. Megengedi?

– Bizonyára a törékeny lelkialkata – dörmögte valaki elég hangosan ahhoz, hogy meghalljam, de eljátszhassam az ellenkezőjét.

Az osztálytársaim nevetgélésével mit sem törődve elléptem az asztaltól, hogy odaengedjem Percyt, hadd próbáljon ő is mintát venni. Megpöcköltem a fecskendőm oldalát, fúrta az oldalamat, hogy vajon miért nem sikerült egyetlen csepp vért sem kivonni Wilhelmből. A tű mérete ilyenkor nem fontos. Legszívesebben Thomasra pillantottam volna, de nem engedtem a késztetésnek.

– Érdekes.

Percy felemelte a bal kart, és lassan beledöfte a tűt az elhunyt könyökhajlatának vékony bőrébe. Maga felé húzta a dugattyút, de ezúttal is eredménytelenül. A professzor homloka ráncba szaladt, és máshol próbálkozott. A fecskendő viszont újra és újra üres maradt. Nem lepett meg, hogy az ő kudarcba fúlt kísérletén senki sem gúnyolódott.

Hümmögött, magában motyogott, miközben sorra vett minden végtagot. Egyikből sem sikerült vért vennie. Hátralépett, és csípőre tett kézzel megcsóválta a fejét. A homlokába hulló vörös fürtök ziláltsága az arcán szétszórt szeplők zűrzavarát tükrözte.

– Hirtelen fordulat a rejtélyes halálesetben, uraim. A jelek szerint a test teljesen vértelen.

Nem győztem átkozni magam, de nem tudtam megállni, hogy ezúttal meg ne keressem Thomast a tömegben. A tekintetem sorra vette a döbbent arcokat, egytől egyig feszülten súgtak össze. Andrei néhai barátja tetemére mutatott, minden mozdulatát merő borzalom járta át. Győzködni szerettem volna, hogy a félelem a józan ész kerékkötője, csak bonyolítja és késlelteti az igazság keresését, mégsem tettem.

Hátborzongató felfedezés volt.

Lassan körbefordultam, pillantásom a toronyszoba minden szegletét bejárta, de Thomas eltűnt. A bánat apró tüze lobbant fel bennem, de sikerült kioltanom. Így a legjobb. Meg kellett tanulnom, hogy ne tőle várjak vigaszt, hiszen alkalmatlannak bizonyult erre.

A herceg áthajolt a korláton, amit elfehéredő kézzel szorongatott.

– A nyakán ott a strigoi nyoma?

– Tessék? – értetlenkedtem. Hallottam ugyan, de képtelen voltam felfogni a kérdést. Lehajoltam, és oldalra fordítottam Wilhelm fejét. Két apró lyukacska, alvadt vérrel övezve.

Végigsimítottam a befont hajamon, mit sem törődve azzal, hogy az imént nyitottam fel egy mellkast. Lennie kell egy olyan magyarázatnak, ami nem vámpírtámadásra utal. A strigoi és a pricolici mese habbal, tudományos képtelenség. Hiába traktál minket Radu professzor a helyi hiedelmekkel.

Köröztem néhányszor a vállammal, megengedve magamnak a teljes érzelemmentességet. Eljött az ideje, hogy átvegyem Thomas következtetési módszerét.

Ha nem vérfarkas vagy vámpír harapta meg Wilhelmet, akkor micsoda? Fejben sorra vettem a lehetőségeket – bizonyára akad észszerű indok a két lyukra a nyakán.

Az ő korában nem szokás csak úgy összeesni az utcán, és elveszíteni minden csepp vért, ráadásul egyetlen olyan élőlényt sem ismertem, ami ilyen… harapásnyomot hagyna maga után. Megráztam a fejem. Még hogy harapás! Így oson be az ember elméjébe a hisztéria. Egy állat nem okozhatta ezt a sebet. Túl szabályos. Túl makulátlan. Egyetlen agyar sem mélyedne ilyen tisztán a húsba.

Az állatok támadása kegyetlen, és számos árulkodó nyomot hagynak a tetemen: tépett hús, törött körmök, karmolások. Mindkét kezet ellepnék a védekezéssel járó sérülések, ahogy arra a bácsikám nem egy verekedéssel kapcsolatos esetben rámutatott. Lennének zúzódások.

A vámpírok nem valósabbak a lidércnyomásoknál. Ekkor összeállt a kép.

A nyomok olyan eszközökre is utalhatnak, amelyekkel a halottakat előkészítő boncmesterek dolgoznak. Bár mit sem tudtam arról, hogy ők miként csapolják le a vért a tetemekből.

– A nyakán ott a strigoi nyoma? – ismételte meg a kérdését Nicolae követelőző éllel a hangjában. Már el is feledkeztem róla. De valami más is rejlett a szavai mögött. Az iszonyat, sőt talán a rettegés árnya. Vajon mit tudott a keringő pletykákról? Arról, hogy a vámpírőse visszatért a sírból, méghozzá szomjasan?

Ismét bevillant a szalagcím. VISSZATÉRT A HALHATATLAN FEJEDELEM? A környékbeliek titokban majd elepedtek a halhatatlan hercegükért? Vajon egyikük időt és erőfeszítést nem kímélve megrendezte ezt a halálesetet, kivéreztette a testet, aztán kitette az utcára, ország-világ elé? Jelen pillanatban nem irigyeltem Nicolaét. Valaki el akarta hitetni a néppel, hogy Wilhelm vámpír áldozata lett. És nem akármilyené – hanem minden idők legvérszomjasabb vámpírjáé.

Fel sem nézve bólintottam a herceg kérdésére. Alig észrevehető mozdulat volt, de elégnek tűnt. A leghalványabb fogalmam sem volt arról, hogyan oldjam meg e rejtélyt. Hogyan lehet teljesen lecsapolni egy testet úgy, hogy nem tűnik fel senkinek?

Alig egy órát töltöttünk a városban. Ez közel sem elég egy ilyen feladathoz. De ki tudja, talán csak szakértelem kérdése. Megsaccolni sem tudtam, meddig tarthat egy test maradéktalan kivéreztetése.

Pusmogás hullámzott végig az anatómiai teátrumon, többen is leóvakodtak mellém az asztalhoz. A hideg finoman végigfutott a hátamon, miközben kihúztam magam.

Úgy tűnt, a babonás félelem kijutott a városból, hiszen néhány osztálytársam is a fejébe vette, hogy Vlad Drakula él és virul.

Legdrágább Liza!

Mint arra rámutattál – méghozzá több alkalommal, nem mintha számontartanám –, a… bizalmasabb természetű ügyekben a szakértelmed jócskán felülmúlja az enyémet. Különösen a kevésbé szebbik nem dolgában. (Csak tréfálok, tudhatnád!)

Nem kertelek: attól tartok, belegázolhattam Mr. Cresswell lelkébe, de oly súlyosan, hogy a férfi mivolta jóvátehetetlen csorbát szenvedett. Egyszerűen… az őrületbe kerget! Tökéletes úriemberként viselkedett, ami már önmagában egyszerre lenyűgöző és tébolyító. Akadnak napok, amikor én magam is elhiszem, hogy boldogabban élhetnénk majd, mint a királynő és az imádott Albert hercege. Máskor viszont jóformán foggal-körömmel kell kapaszkodnom az önállóságomba, annyira állhatatosan védelmez.

Bocsáss meg a kitérőért. Egyszóval vérig sértettem Mr. Cresswellt. Az egyik professzorunk tudomására hozta, hogy a lelkialkatom nem a legszilárdabb. Ez még nem hangzik túl vérlázítóan, csakhogy ezzel immár másodjára próbált beleavatkozni a függetlenségembe. Micsoda arcátlanság! Az osztálytársainkat végtelen örömmel tölti el a helyzet, amin én sem akkor, sem azóta nem osztozom. Haragos válaszommal talán kioltottam Mr. Cresswell gyengéd érzelmeinek szikráját. Felesleges a szaftos részletekről érdeklődnöd, meglehetősen durván a tudomására hoztam, hogy inkább halok meg vénlányként, mint hogy elfogadjam a házassági ajánlatát. Már ha egyáltalán eszébe jutna felvetni a dolgot.

Szívesen fogadom minden tanácsodat. Úgy tűnik, tőlem csak arra futja, hogy kivegyek egy szívet, arra már nem, hogy megdobogtassam.

Szerető kuzinod,:

Audrey Rose

Ui. Hogy boldogulsz vidéken? Tervezel ellátogatni a városba?

TIZENHÉT
Havas virrasztás

Előkert

Peluza din faŢă

Törcsvári kastély

1888. december 3.

Moldoveanu a kis csoportunk közepén állt, fekete köpenye és ezüstös haja lobogott a hegyekben zúgó csípős szél rohamában a román nyelvű ima közben.

Kitartóan hullt a hó, de senki nem mert panaszkodni. Közvetlenül azelőtt, hogy az igazgató elkezdte a szertartást, Radu azt suttogta, hogy ha esik egy temetésen, az annak a jele, hogy az elhunyt szomorú. Szerencsére nem temetésre jöttünk, ugyanakkor számomra továbbra is rejtély, hogy mit árul el az időjárás és annak szánalmas kilátásai Wilhelm túlvilági érzelmeiről.

Az elmém – a szememmel együtt – elkalandozott Moldoveanu gyászbeszéde alatt. Frissen érkezett osztálytársunk – amúgy Wilhelm pótléka – egy moszkvai fiatalember, név szerint Mr. Erik Petrov. Úgy nézett ki, mint aki jégből született. Ügyet sem vetett a homlokát ellepő havas esőre, miközben körben álltunk az előkertben, és a tenyerünkkel védtük a gyertyáink pislákoló lángját. A tanárok – és persze Anastasia – mellett nyolcan jelentünk meg a felvételi kurzus diákjaiból. Thomas a távolmaradásával tüntetett.

Valójában nem is nagyon láttam, amióta idő előtt távozott Percy gyakorlati órájáról. Az egyre kedvezőtlenebb időjárás meggyőzte Moldoveanut, hogy a virrasztás utánra halassza az anatómia-előadását. Vajon Thomas azon méltóztatik megjelenni? Száműztem őt a gondolataimból, és a nagykabátom fedezékébe húzódtam. A hó ettől még utat talált a gallérom alá. Nagy pelyheket pislogtam le a szempilláimról, és igyekeztem megállni, hogy ne vacogjak hangosan. Nem hittem a szellemekben, de ettől még bölcsebbnek tartottam nem felbosszantani Wilhelmet, ha netán tényleg figyel minket a nagy ismeretlenből.

Anastasia közelebb óvakodott, csillogó orra égővörös színt öltött.

– Az időjárás egyszerűen groaznică.

Bólintottam. Semmi kétség, rémes volt, de Wilhelm végórája nem kevésbé. Némi hó vagy havas eső igazán semmiség ahhoz a végtelen hideghez képest, ami immár a teste jussa. Nicolae az erdőt bámulta, a szeme fátyolos volt a kiontatlan könnyektől.

Anastasia, a kastélybeli pletykák kiapadhatatlan forrása szerint senkivel nem beszélt, amióta fény derült arra, hogy Wilhelm vérét lecsapolták, bár Andrei gyakran próbált szóba elegyedni vele, nem szerette volna, ha a barátja egyedül szenved.

Azok után, hogy milyen alávalóan viselkedett Raduval, meglepett Andrei gyengédsége. Bár köztudott, hogy mindenki tartogat meglepetéseket, csak sokáig kell keresni. Senki nem pusztán jó vagy gonosz, ezt a Hasfelmetsző-eset kapcsán alaposan megtanultam.

Mozgásra figyeltem fel az erdő szélén. Röpke rezzenés volt, semmi több, mint amikor valami az árnyékba húzódik. Aranyszínben izzó szemek és fekete ínyek villantak fel előttem. Nem győztem korholni magam. Nem köröztek vérfarkasok a gyásznép körül, összehangolt támadásra készülve. Ahogy vámpírok sem léteztek.

Anastasia tágra nyílt szemmel pillantott rám. Ő is látta.

– Talán mégis Radunak volt igaza. Tényleg pricolici ólálkodik az erdőben. Valami figyel minket. Érzi?

Felállt a szőr a tarkómon. Különös, hogy ő is a farkasokra gondolt.

– Inkább valaki.

– Micsoda vérfagyasztó gondolat – mondta Anastasia, és olyan hevesen rezzent össze, hogy ellobbant a gyertyája.

– A Wilhelm halálával kapcsolatos legújabb fejlemények fényében – folytatta az igazgató tökéletes angolsággal, villámgyorsan átváltva a megemlékezésről az iskolai ügyekre –, tilos elhagyni az akadémia területét. Legalábbis addig nem, amíg fényt nem derítünk a halál igazi okára. Továbbá kijárási tilalmat rendelek el a biztonságuk érdekében.

Meglepő módon Andrei Anastasiával nézett össze.

– Megfenyegették az akadémiát? – kérdezte Andrei. Az akcentusa vaskos volt, és erőteljes. Illett hozzá.

Az igazgatónk sorra a szemünkbe nézett, ezúttal nyomát sem láttam az arcán gúnyos mosolynak. Ha Moldoveanu kesztyűs kézzel bánt velünk, akkor a fenyegetésnél is rosszabb várt ránk.

– Ez puszta elővigyázatosság. Jelenleg semmi sem fenyeget minket. Közvetlenül – felelte, majd intett, hogy visszatérhetünk a kastélyba.

Giovanni és Vincenzo hágott fel elsőként a kőlépcsőre, és tűnt el odabent, a legjobb helyekre ácsingóztak az anatómiaórán. Tudtam, hogy nekem is izgatottan vagy idegesen kellene várnom. Hiszen a két szabad hely úgy lógott előttünk, mint a csali a horog végén. Mégsem tudtam kiverni a fejemből az erdőt.

Megfordultam, és a fák alatt mocorgó árnyakat figyeltem, miközben az osztálytársaim felballagtak a lépcsőn. Vajon ki lehetett az, aki onnan figyelte kicsiny csoportunkat, és talán ragadozóként lesett ránk? Wilhelm halála több volt, mint baljós. Bár az utóbbi időben a képzeletem elevenebb volt a kelleténél, attól még nem hozott a nyakunkra egy vámpírt, hogy az utolsó csepp vérét is kiszívja.

Azt egy nagyon is élő szörny tette. És eltökéltem, hogy rá fogok jönni, hogyan. És miért.

– Aki a nevét hallja, nevezze meg a csontot, amire mutatok! – mondta Moldoveanu, aki az első padsor előtt járkált, a keze hátratéve, mint egy tábornoknak. – Fel kell mérnem az alapismereteiket, mielőtt rátérünk a bonyolultabb tananyagra. Megértették?

– Igen, igazgató úr – feleltük egy emberként. Feltűnt, hogy ezen az előadáson senki nem borult a padjára vagy bóbiskolt el. Mindenki a széke szélére húzódott, és tintától csepegő pennával várta, hogy körmölni kezdjen. Pontosabban mindenki, kivéve Thomast. Ő a nyakát nyújtogatta, hátha így felhívhatja magára a figyelmemet. Összeszorítottam az ajkam, és továbbra is levegőnek néztem. Elég kárt okozott már a folklórórán. Nem hiányzott, hogy itt is megismételje. Moldoveanu korántsem volt olyan elnéző vagy habókos, mint Radu.

– Audrey Rose – suttogta Thomas, amikor az igazgató egy pillanatra eltűnt a szertárban. – Kérem, hadd magyarázzam meg!

Az Amelia nénitől eltanult pillantásom minden figyelmeztetéssel felért. Ha megfoszt az esélytől, hogy bejussak az akadémiára, én kitekerem a nyakát. Végül hátradőlt, de nem vette le rólam a tekintetét. Összepréseltem a számat, nehogy ízléstelen átkok egész sorát zúdítsam rá. Egyenesen magam elé néztem, ügyet sem vetettem rá.

Moldoveanu asztala mögött egy hatalmas tábla foglalta el a falat, sötét felszíne teljesen érintetlen. Az igazgató egy csontvázat gurított elő a szertárból, és maga mellé állította. Elővett egy mutatópálcát, és sorra vett minden felismerésre váró csontot. Fészkelődtem a helyemen, remélhetőleg nem maradok le az egyszerűekről. Thomas is izgett-mozgott, a vizslatása rontotta az összpontosításomat. Elfehéredő ujjakkal szorítottam a pennámat.

– Mr. Farrell, kérem, nevezze meg ezt!

Kis híján az égre emeltem a szemem, de sikerült megállnom.

– Az a kránium, uram – mondta az ír fiú, majd megfeszítette a vállát, és úgy vigyorgott, mintha egy ritka betegség gyógymódját fedezte volna fel, nem pedig sikeresen azonosított egy szimpla koponyát.

– Mr. Hale? A következőt, legyen szíves.

– Az a kulcscsont, uram.

Az óra nagyjából így folytatódott.

Minden hallgatónak jutott egy nevetségesen egyszerű kérdés, bennem pedig felmerült, hogy talán túlbecsültem a kurzus nehézségét. Ekkor Moldoveanu váratlanul leengedte a pálcát, és visszament a szertárba. Egy tálcával jelent meg, rajta áttetsző folyadékkal teli üvegek, amikben első pillantásra csirkecsontok úsztak. A levegőbe szimatoltam. Nem karbolsav vagy formalin.

– Miss Wadsworth, kérem, jöjjön a katedrához.

Nagy levegőt vettem, felálltam, és minden erőmet összeszedve elindultam. Az igazgató mellett álltam meg, és a kezében tartott üvegekre meredtem. Felém nyújtott egyet.

– Vizsgálja meg, és foglalja össze röviden, hogy mit lát.

Az orromhoz emeltem, és beleszagoltam.

– Ez minden jel szerint ecetbe áztatott csirkecsont.

Moldoveanu kurtán bólintott.

– És milyen hatással van ez az anyag a csontra?

Alig tudtam megállni, hogy ne harapjak az ajkamba. Az osztályra hirtelen olyan némaság telepedett, hogy csöngeni kezdett a fülem. Mindenki rám szegezte a tekintetét, megfigyelték minden egyes mozdulatomat vagy épp mozdulatlanságomat. Az ecet jelentőségén töprengtem, de sajnos megoszlott a figyelmem az üveg és az osztálytársaim között.

Andrei felhorkant.

– Uram, nem úgy néz ki, mintha émelyegne? Talán máris felborult a lelki egyensúlya?

Égett az arcom, ahogy az osztály a tréfán hahotázott. Az igazgató egy pillantásra sem méltatta őket, én meg aztán végképp hiába vártam tőle segítséget. Tombolva a dühtől már visszavágásra nyitottam a számat, de Thomas belém fojtotta a szót. Olyan lendülettel pattant fel, hogy felborította a székét.

– Elég! – A hangja hűvösebb volt, mint a kint dúló vihar. – Miss Wadsworth bármelyikükkel felér! Ne gúnyolják!

Az eddigi megalázó érzés elbújhatott a kínos feszengés mellett, ami ennek hallatán öntött el. Moldoveanu előrébb lépett, és úgy meredt Thomasra, mint egy gyíkra, ami hirtelen megtanult beszélni.

– Uralkodjon magán, Mr. Cresswell! – mondta, és a felborult székre mutatott. – Ha nem képes csendben maradni, akkor megkérem, hogy távozzon. Miss Wadsworth, fogytán a türelmem. Mi lesz a csonttal, ha ecetben áztatják?

Még mindig zúgott a vér a fejemben, de a mérgem miatt már ez sem érdekelt. Hirtelen minden kitisztult. Sav. Az ecet savas.

– Megpuhul. Köztudott, hogy a sav roncsolja a kalcium-foszfátot, amitől a csont hajlékonyabbá válik.

Moldoveanu ajka már-már mosolyra rándult.

– Nicolae herceg, sorolja fel, hogy mely ízületek milyen mozgásért felelnek.

Fellélegeztem, és visszatértem a helyemre, miközben füstölögtem, amiért Thomas újra cirkuszi látványosságot csinált belőlem a diáktársaink előtt. Szándékosan, vagy sem, de hatékonyan rombolta az esélyeinket arra, hogy sikerrel zárjuk a felvételi kurzust. Az óra hátralevő részében a jegyzeteimet bámultam, és azon rágódtam, mi lesz Thomas következő ballépése.

– Az öcsém könyörgött, hogy szóljak egy szót az érdekében.

Daciana kihúzta az íróasztalom székét a hálószobámból, egyenesen a kerevetem elé. Anastasia azt ígérte, hogy egy órán belül csatlakozik hozzánk, így egyelőre hármasban voltunk: Ileana, Daciana és jómagam.

Előttünk étellel teli, érintetlen tálca. Finoman szólva is elment az étvágyam. Egy intéssel a kerevetre tereltem őket, én pedig a szemközti székbe huppantam. Nem kívántam szóba hozni a Thomasszal kapcsolatos bosszúságaimat, de Daciana nem az a fajta, aki beéri a hallgatással.

– Rettenetesen érzi magát. Őszintén szólva, nem hinném, hogy belegondolt volna a következményekbe. Thomas egyenleteknek látja a világot. Az ő szemében minden problémára van megoldás. Az érzésekkel nem számol, de próbálkozik. És hajlandó tanulni.

Rámutassak egyáltalán, hogy ha már ilyen lelkes nebuló, talán akkor kellett volna kinyitnia a fülét, amikor először beszélgettünk arról, hogy szerinte mit kellene tennem? Akkor biztosan nem rendezett volna ekkora jelenetet anatómiaórán. De ahelyett, hogy szabadjára engedtem volna a keserűségemet, inkább visszafogtam magam.

– Időre van szükségem.

– Megértem. Először látom őt ennyire… megilletődve. Mást sem csinál, csak fel-alá járkál a lakosztályában. Szeretné, hogy átadjak neki valamilyen üzenetet, amikor elmegyek?

Megráztam a fejem. Igazán értékeltem, hogy megpróbálja helyrehozni a barátságunkat, de mindent a maga idejében. Egyszerűen nem hagyhatom, hogy nem ideillő zűrök zavarják meg az ittlétem igazi célját – a bonctani készségeim fejlesztését és a sikeres felvételit. A személyes problémáimra majd azután kerítek sort, ha már bebiztosítottam a jövőmet a két hely egyikének megszerzésével; nem fogom feláldozni magamat vagy a céljaimat. Még Thomasért sem. Nem hiszem, hogy bárkinek is ezt kellene tennie – különösen nem egy nőnek. A megfelelő társ megértené ezt, és támogatna, még akkor is, ha épp arra vágyik, hogy minden visszatérjen a régi kerékvágásba.

Jelen pillanatban azt kell kiderítenem, hogyan tűnt el a vér az utolsó cseppig az osztálytársunk testéből. Méghozzá egyetlen órán belül. És hogyan került a teste a város közepére nyomok vagy szemtanúk nélkül. Bár ennek az igazgató bizonyára már utánajárt, amikor megvizsgálta a tett helyszínét.

Gyűlöltem, hogy a bácsikám kimaradt ebből az ügyből. Akkor az ő oldalán beszélnék a nyomozókkal, és nem zabot hegyeznék az akadémián. Még Blackburn főfelügyelő – hátsó szándék ide vagy oda – is szívesen látott a Hasfelmetsző gyilkosságainak felderítésében.

Ileana épp Thomas nővérének ölében ült, félig lehunyt szemmel, miközben Daciana a haját cirógatta. Arról beszélgettek, hová utazik legközelebb Daciana, és melyik családot fogja meglátogatni. A hangjuk szelíd volt, és figyelmes, amibe némi bánat is vegyült, hiszen egy ideig nem láthatják egymást.

Az enyelgésüknek hála fejben visszatérhettem a brassói tetthelyre. A nyílt utcán heverő Wilhelmre. A teste körüli szűz hóra. Mintha egy közeli ablakból lökték volna ki…

Felpattantam a székről, és elkezdtem fel-alá járkálni a tűz előtt, az elmémben folyton széttört és összeállt valami, de egyelőre kifogtak rajtam az egymáshoz kapcsolódó darabkák.

– Minden rendben? – kérdezte Daciana.

– Elnézést – mondtam –, csak gondolkodom.

Elmosolyodott, és folytatta a pusmogást Ileanával. Eszembe jutott az alak, akit a tetthely feletti ablakban láttam. A falon csattanó spaletta, ami egyből odairányította a figyelmemet. Furcsa, hogy valaki nyitva hagyta a viharban. De akkor nem, ha netán épp onnan dobták ki a testet…

A kopogásra mindenki odébb rebbent. Ileana és Daciana sietősen elhúzódtak egymástól. Anastasia libbent be az ajtón, intett Ileanának, majd szélesen rám mosolygott, mielőtt megnézte volna magának Dacianát. Későbbre vártam, bár kezdtem rájönni, hogy Anastasia a saját ritmusában éli az életet.

– Kegyed lenne a jóképű nővére?

Daciana összehúzta a szemét.

– Ha Thomasra céloz, akkor igen. És ön?

– Én vagyok az a lány, aki szívesen behálózná magának – felelte Anastasia, és hátravetett fejjel felkacagott. – Csak tréfálok! De kegyed arcáért megérte – tette hozzá, majd felém fordult. – Ne vegye magára, Audrey Rose.

Daciana elhúzta a száját. El tudtam képzelni, mi lehetett a nyelve hegyén. Tudom, mert eleinte én is megütköztem Anastasia bárdolatlanságán. Ő tudta, mit akar, és nem szégyellte szavakba önteni. Megsüvegelendő tulajdonság egy ifjú hölgytől, akit a szigorú igazgatónk nevelt.

– Azt hiszem, rájöttem, hol ölték meg Wilhelmet – jegyeztem meg abban bízva, hogy oldhatom ezzel a feszültséget. Sietősen elmeséltem nekik a spalettát, a nyitott ablakot és az árnyalakot. Egyetlen részletet sem hagytam ki a test állapotáról és a magányos lábnyomokról, amelyek a szomszédos sikátorba vezettek. Ezek arra utaltak, hogy aki a testet kilökte, még megvizsgálta, mielőtt elnyelte a föld.

Anastasia szobormerevvé dermedt. Ileana megfogta a keresztet, amit a hímzett inge alól húzott elő, Daciana pedig felállt, és töltött magának egy kis bort a becsempészett kancsóból.

Miután a beszámolóm végére értem, letette a poharát, homlokán az aggodalom árnya suhant át.

– Ha tényleg kidobták az ablakon, nem tört volna el néhány csontja?

Megvontam a vállam.

– Lehetséges. Érdemes lenne utánajárni, de sem törésnek, sem zúzódásnak nem láttam előzetes jelét a tetemen. Nem zuhant túl magasról, és ha akkor már nem élt… – Nem fejeztem be a mondatot. Ileana úgy tűnt, mindjárt elalél.

– Akkor valakinek ki kellene derítenie, hogy kié a ház – mondta Daciana. – Mindennek dacára ez egész ígéretes nyom. A helyében elmondanám az igazgatónak.

Anastasia felhorkant.

– Még csak az kéne! A magunk szakállára kellene utánajárnunk. Ha beavatjuk a bácsikámat, akkor ő leplez le minden titkot, és megtartja őket magának. – Megragadta a kezemet. – Íme, a kínálkozó alkalom, hogy megmutassa neki, mennyit ér! Te rog. Kérem, ne ossza meg vele az elméletét! Hadd segítsek! Mutassuk meg neki, mennyit érnek az ifjú hölgyek! Kérem!

Lenyeltem az első válaszomat. Könnyen lehet, hogy igaza van. Ha szólunk Moldoveanunak, akkor szobafogságra ítélne minket, és a saját kezébe venné a nyomozást. És utána? Semmit sem árulna el nekünk. Még az ügyben játszott pótolhatatlan szerepünket sem ismerné el. Arról az apróságról nem is beszélve, hogy ha nem hagyhatjuk el a birtokot, akkor ezt kétségkívül ürügyként használná fel, hogy végképp háttérbe szorítson minket.

– Egyelőre tartsuk meg magunknak, amit tudunk – közöltem. – De fel kell készülnünk egy mielőbbi nyomozásra a városban.

Daciana és Ileana aggodalmasan néztek össze, de én úgy tettem, mintha nem venném észre. Anastasiának és nekem is szükségünk volt erre az ügyre.

Végül csókot nyomott az arcomra, és diadalmasan Dacianára mosolygott.

– Nem fogja megbánni!

De miközben jó éjszakát kívántam a barátaimnak, és sok szerencsét Dacianának a nagy utazása következő állomásához, nem hagyott nyugodni az érzés, hogy Anastasia halálosan téved.

Kanül és szonda

TIZENNYOLC
A vér lecsapolásának legjobb módszere

Toronyszoba

Camera din turn

Törcsvári kastély

1888. december 4.

Sárkányhoz méltó lángok csaptak fel az üres lakosztályom apró szalonjának a kandallójában.

Már-már megbabonázva meredtem rájuk, az ölemben nehéz orvosi szakkönyv, amitől a lábam már-már fájdalmasan elzsibbadt. Románia e fertályát ellepték a sárkányok. Ott voltak mindenütt, amerre csak jártam. A kastély összes fáklyatartóján. A folyosói kárpitokon. A városi szobrokon és a hintók címerein. Tudtam, hogy a „Dracul” jelentése sárkány, és gyanítottam, hogy e jelképpel adóznak a két félelmetes fejedelem, II. és III. Vlad emléke előtt.

Mindenképp meg kell kérdezzem majd Radu professzortól, hogy vajon van-e köze ehhez a titokzatos Sárkány Lovagrendnek. Talán a sárkányok önmagukban is nyomok. Azt még nem tudhattam, hogy hova vezetnek, de felfejtésre érdemes szálnak tűnt. Talán a lovagrend állt Wilhelm halála mögött. Esetleg az olyan nemesurakat és családokat vették célba, amelynek tagjai hátat fordítottak a keresztény értékrendjüknek.

Felsóhajtottam. Talán kissé elszaladt velem a ló. Igazából azt sem tudtam, hogy létezik-e még egyáltalán a lovagrend. Az egész akár szóbeszéd is lehetett a parasztok között, légből kapott mese, amivel jóval azután is félelemben tarthatták a népet, hogy a szeretett vajdájukat lefejezték a törökök.

Megmozgattam a lábamat, hátha visszatér némi élet a lábujjaimba. A bonctani kötetem legalább akkora volt, mint egy megtermett házimacska, de a társaságát korántsem élveztem annyira. Nem dorombolt, sőt még kelletlen engedélyt sem adott fülvakarásra. Helyette felkavaró tényekkel és rajzokkal várt.

Fekete-fehér ábrák mutatták be a vér lecsapolásának legjobb módszereit, továbbá a száj bevarrását – egyetlen fonal az álltól az ínyen át az orrrsövényig – temetkezéshez. Az egyik illusztráció petrolátumot javasolt a szem kinyílásának megakadályozására.

A gyászoló családtagok bizonyára összeomlottak volna, ha a rokonuk szeme vagy szája felpattanna, miközben a pap a mennyek országát ígéri az elhunytnak. Mi tagadás, én sem repesnék a látványtól. Egy kiszáradt nyelv döbbenetesen visszataszító, olyan, mint egy sötét csiga, ami órákon át hevert a sivatagi napon. Az ilyesmit jobb a képzeletre bízni.

A bácsikám laboratóriumában volt időm megtanulni, hogy ilyesmit senki nem lát szívesen, főként ha a szeretteikről van szó. De épp eleget rágódtam mások veszteségein, inkább a következő fejezethez lapoztam. A lapok vastagok voltak, durva élekkel. Amúgy meseszép fóliáns, a tartalom dacára.

Akaratlanul is magam mellé képzeltem Thomast, ahogy olvasgatás közben rámutat minden olyan részletre, ami másnak elkerülné a figyelmét. Noha megengedtem magamnak néhány lopott pillantást, messziről elkerültem őt mind Radu folklóróráján, mind Moldoveanu anatómiagyakorlatán. Egyiken sem sziporkázott. De ebből elég, most a könyv az első. A halottak előkészítésében korántsem volt akkora gyakorlatom, mint a boncolásban, így kivettem egy tudományos összefoglaló munkát a könyvtárak egyikéből, amikor az órák után a szobámba tartottam.

A halottakat előkészítő boncmesterek szerint a vér és az egyéb testnedvek leeresztésének legbiztosabb módja a kanül – egy hosszú cső – behelyezése a nyaki verőérbe, majd a gravitációra bízni a folyadék távozását. Ezután a megmaradt vért az elhunyt lábából a már dermedt szíve felé masszírozták. Ez igen verejtékes munkának tűnt ahhoz, hogy valaki csak úgy elvégezze délután egy nyüzsgő brassói utca tőszomszédságában. Kizárt, hogy a Wilhelm teste körüli hó érintetlen maradt volna. A nedvei vagy a vére biztosan a földre fröccsent volna. A teste csakis a vértelenítés után kerülhetett oda. A tetthelyen egyszerűen nem kerülhetett sor ilyen beavatkozásra úgy, hogy ne maradjon árulkodó jel. Még mindig szentül hittem abban, hogy a nyitott spalettájú ház további nyomokat rejt.

Egyre inkább meg voltam győződve arról, hogy a boncmesterek eszközeivel csapolták le a vérét, ám a halál oka ettől még rejtély maradt. A gyilkosság valamilyen külsérelmi nyommal jár. A fojtogatásnak egyértelmű jelei lennének – petechiás bevérzés a szemfehérben, elszíneződés a nyakon. De a teste olyan volt, akár a szűz hó. Az állítólagos harapásnyomot leszámítva semmilyen konkrét bizonyíték nem utalt tettlegességre.

Kétséges, hogy tétlenül ácsorogva, szó nélkül tűrte volna, hogy lecsapolják a vérét, szóval valószínűleg nem a „harapásnyom” okozta a halálát. Nem zárhattam ki teljesen, hogy titokban opiátokat adtak be neki. Efféle mérgezés okozhatta a kiütéseit.

Miközben fejben felidéztem az osztálytársam vértelen testének furcsaságait, a szívem azt követelte, hogy Thomas azonnal jöjjön ide, és segítsen az ügy felgöngyölítésében. Azt feleltem neki, hogy felejtse el. E rejtélynek egyedül fogok a végére járni. Bár tudtam, hogy képes vagyok elvégezni e feladatot, mégis fojtogatott a körülöttem ásító üresség. Daciana már úton volt a következő ország felé, Anastasia pedig azért nem tudott felkeresni, mert éppen belemerült egy könyvbe. Ami állítólag segíthet majd Wilhelm ügyében. Ileanát lekötötték a napi feladatai, és nem kockáztathattam az állását a magányom miatt.

Hol bujkálsz, amikor szükségem lenne rád, kuzin?

Egyelőre hiába vártam Liza válaszlevelét, benne a nélkülözhetetlen tanáccsal a Thomasszal kapcsolatos dilemmámra. Neki olyan a románc tudománya, mint nekem a bonctan, és bármit megadtam volna, hogy itt legyen mellettem, és segítsen eligazodni az érzelmek viharában.

Haragudtam magamra, amiért ilyen szétszórt vagyok egy ilyen sorsfordító időszakban. Hiába parancsoltam meg az agyamnak, hogy a tudományos elméletekkel törődjön, makacsul visszatért Thomashoz és a lelki zűrjeimhez. Pontot kell tennem a végére, máskülönben oda az összpontosításom. Felsóhajtottam, mert tudtam, hogy nem egészen ezért akartam zöld ágra vergődni az üggyel. Hiányzott nekem. Pedig legszívesebben megfojtottam volna. A hátam közepére kívántam az egészet, de inkább ez, mint a többi csökönyös gondolatom. Mintha csak erre a végszóra vártak volna, rám törtek a Hasfelmetsző legdermesztőbb tetteinek emlékei. Miss Mary Jane Kelly szétszabdalt teste… De ebből elég, le kell állítanom magam.

Becsuktam a könyvet, és megcéloztam az ágyat. Holnap majd tiszta lappal kezdek. Holnap szembenézek a vitánk következményeivel. De most még a saját sebeimet ápolgatom. Thomas egy dologban fején találta a szöget: nekem kell meggyógyulnom, mielőtt másvalamivel vagy másvalakivel foglalkozhatnék.

Felemeltem a takarót, már csalogatott a melege, de ekkor kopogtak. Elakadt a lélegzetem. Ha mókamester Mr. Thomas Cresswell alkalmatlankodik ilyen illetlen órán, pláne a kifogásolható viselkedése után…

A szívem árulkodóan dobogott, amikor feltéptem az ajtót, a nyelvemről pedig elillant a feddés.

– Ó, egészen mást vártam.

Anastasia hollófeketébe öltözött, ajkán sátáni vigyor terült el.

– Szépen kérem, árulja már el, kire számított éjnek évadján? – kérdezte, majd megragadta a kezemet, és ügyetlen piruettbe perdített. – Csak nem a szemrevaló Mr. Cresswellre? Ezt a cselszövést! Ezt a botrányt! Mi tagadás, irigylem a titkos életét.

– Anastasia, egy kis komolyságot! Mindjárt este tíz óra! – emeltem fel a hangomat, de a mosolyom leleplezett. – Mégis, mi a csodáért kódorog erre? – Újra az öltözékére pillantottam, amiről eszembe jutott a saját gyászruhás időszakom. – Bár úgy tűnik, hogy inkább azt kellene kérdeznem, hogy csak nem titkos éji kiruccanást tervez?

– Együtt tervezzük. Ma megvizsgáljuk Wilhelm halálának helyszínét – felelte, és beszökkent a hálószobámba, majd elővett néhány sötét ruhadarabot a ládámból. – Siessen! Telihold van, az égbolt pedig elég tiszta. Még ma este el kell jutnunk Brassóba. A bácsikám említette, hogy szólt a királyi őrségnek, holnap érkeznek, és jócskán megnehezítik majd a lopakodást. – A válla fölött pillantott rám. – Még mindig szívesen átkutatná a házat, nemde?

– Ez nem is lehet kérdés – bólintottam, és próbáltam kiverni a fejemből az erdei lényeket. Hiszen a szörnyek csak annyira valóságosak, amennyire a képzeletünk engedi. Az enyém a jelek szerint eltökélte, hogy csupa természetfelettivel népesíti be a világot. – Nem kellene megvárnunk a napkeltét? Talán farkasok vadásznak odakint.

Anastasia felhorkant.

– Radu professzor miatt lát rémeket. De ha inába szállt a bátorsága… – Be sem kellett fejeznie a gúnyolódásnak is beillő kihívást. Ahogy nemet intettem a fejemmel, büszkeség lobbant a szemében. – Extraordinar! – Sötét öltözéket dobott felém. – Kis szerencsével talán összefutunk a halhatatlan fejedelemmel. Egy éjféli séta az elbűvölő Drakulával igazán elragadóan hangzik!

– Talán elragadóan morbidnak.

Belebújtam a fekete ruhámba, és hozzá illő prémgalléros köpenyt kanyarítottam a vállamra. Távozás előtt még előkaptam egy kalaptűt a komódomból, és a hajamba tűztem. Anastasia derűsen rám mosolygott, de nem tette szóvá. Annál jobb. Nem akartam hangosan kimondani, de magamban azért nagyon bíztam benne, hogy nem futunk össze senkivel, aki a vérünkre szomjazna.

Mi több, abban is, hogy Drakula fejedelem sosem kerül a szemem elé.

Anastasia jól mondta, most az egyszer felhők sem takarták el az eget, és a hó sem szakadt, a hold olyan erősen világított, hogy nem kellett sem fáklya, sem lámpás. A hótakaró csillogott a holdfénytől, néhol szikrázott, másutt ragyogott.

Ellenben a hideg a bácsikám alagsori laboratóriumát is lepipálta, ahol a holttesteket vizsgáltuk. Végigsiettünk a kitaposott ösvényen, ami összekötötte az akadémiát a lenti várossal, a lépteinket kísérő némaságot csak alkalmanként törték meg a természet hangjai, a tömött havon suhogó szoknyáink vagy a párafelleggel kísért szuszogásunk. Igencsak szedtük a lábunkat, hogy mielőbb magunk mögött hagyjuk a kastélyt.

A fejünk felett árnyak cikáztak, amit a fák nyögései és az ágak nyikorgása kísért. Igyekeztem ügyet sem vetni a tarkómon ágaskodó szőrszálakra és a baljós előérzetre, hogy figyelnek minket a közelből. Farkasok viszont sehol nem voltak. Más prédára leső lények sem loholtak a nyomunkban halhatatlan, szilaj lábon. Senki, aki élvezettel marcangolná szét a húsunkat, és felismerhetetlen cafatokká tépne szét minket. Vér dobolt a fülemben.

Aznap este immár másodjára villant fel előttem Miss Mary Jane Kelly tetemének rettenetes képe, ami legrémesebb gondolataim állandó kísérőjévé vált. Hasfelmetsző Jack olyannyira szétszabdalta a testét, hogy végül már alig hasonlított egy emberhez.

Egy pillanatra lehunytam a szememet, békét és nyugalmat erőltettem magamra, de továbbra is éreztem, hogy figyelnek. A napfényes órákban bűbájosnak találtam az erdőt, de esténként fenyegető lett, és alattomos. Megfogadtam, hogy soha többé nem mozdulok a szobámból sötétedés után.

Vérfarkasok és vámpírok nem léteznek. Senki nem vadászik rád… Vlad Drakula halott. Hasfelmetsző Jack szintén nincs az élők sorában. Nincs itt senki…

A közelben letört egy ág, a földre huppant, mire minden porcikám elzsibbadt. Anastasiával egymás felé ugrottunk, és úgy összekapaszkodtunk, mintha egy rosszindulatú erő akarna elszakítani minket. Néhány szívdobbanásig szótlanul füleltünk, hátha lesz folytatása a zajnak. Minden mozdulatlanná dermedt. Kivéve a keblemben. Ott úgy kalapált a szívem, mintha túlvilági rémek üldöznék.

– Az erdő Drakulánál is gonoszabb – suttogta Anastasia. – Esküszöm, járkál benne valami. Érzi?

Hála a magasságosnak, nem csak az én elmém áll elő a nyomunkban loholó kiéhezett fenevadakkal. A feltámadó széltől felállt a szőr a tarkómon.

– Egyes tanulmányok szerint szorult helyzetekben kiéleződnek az ember ösztönei – mondtam. – A túlélés érdekében alkalmazkodunk a vad természethez. Semmi kétség, hogy nem viselkedünk túl észszerűen, de a sötétség leple alatt sokkal hihetőbbnek hangzanak Radu elméletei.

Feltűnt, hogy a barátnőm ehhez nem fűzött semmit, de azért nem engedett a kézszorítása, amíg épségben Brassóba nem értünk. Ahogy vártam, a városban csend fogadott – minden lakója mélyen aludt a pasztellszínű falak mögött. Magányos vonítás visszhangzott a távolban, gyászos dallama társra talált a messzeségben. Rövidesen kész farkaskórus kergette szét az éj nyugalmát.

A fejemre húztam a köpenyem csuklyáját, majd a felettünk strázsáló kastélyra pillantottam, amely sötéten komorlott a hold ezüstös fényében. Valami ólálkodott odakint, várt. Éreztem a jelenlétét. De mi vadászott ránk? Ember vagy vad? Mielőtt eluralkodtak volna rajtam a makacs aggodalmaim, odavezettem Anastasiát, ahová ledobták Wilhelm testét.

– Ott – mutattam a tetthely melletti házra és annak ablakára, aminek ezúttal beriglizték a zsaluját. – Esküszöm, a spaletta legutóbb tárva-nyitva himbálózott.

Anastasia összeszorított szájjal nézte meg magának a sötét épületet. Kínosan feszengtem, ahogy ott álltam az éjszakában, és belém hasított a kegyetlen valóság. Nem lehettem teljesen biztos benne, hogy valóban kinyitották a spalettát, és tényleg láttam, hogy egy árnyalak figyeli a tömeget az ablakból. Mit lehet tudni, talán csak a képzeletem lepett meg egy újabb rémlátomással. Úgy tűnt, hogy a hisztéria volt a kiváltó oka minden egyes rohamnak.

– Bocsásson meg – szabadkoztam a teljesen jellegtelen házra mutatva. – Talán mégis tévedtem. A semmiért jöttünk idáig.

– Erről akár meg is győződhetnénk – vélekedett Anastasia, és a bejárati ajtó felé húzott. – Felidézné még egyszer a történteket? Talán akad valami, amin elindulhatnánk.

Ahogy félrehajtott fejjel az ajtóra szegeztem a tekintetemet, kósza ötletem támadt. Kihúztam a kalaptűt a hajamból. Tudtam jól, hogy ezzel egy olyan határt készülök átlépni, ami eddig eszembe sem jutott. De Anastasiának igaza volt: eljöttünk idáig, Moldoveanu haragját, mi több, talán a sikeres felvételimet kockáztattuk, és még vissza is kell jutnunk a kastélybeli szobáinkba úgy, hogy sem az acsargó vérfarkas, sem az igazgató nem csíp el minket.

A pokolba a következményekkel, már nem mehetek vissza üres kézzel! Ezúttal nem félelem, hanem izgalom hajtott. Ami több volt, mint nyugtalanító.

Előreléptem, az egyik kezemmel megragadtam a kilincset, a másikkal bedugtam a zárba a kalaptűt, és addig mozgattam a csapokat, amíg fel nem csendült egy meseszép kattanás.

– Audrey Rose, mit művel?! – hüledezett Anastasia, aki nem győzte kapkodni a fejét, a hangja merő felháborodás. – Az is lehet, hogy alszanak odabent!

– Lehet. De talán lakatlan – mondtam, miközben magamban köszönetet mondtam az apámnak. Amikor tavaly a laudánum bűvkörébe esett, gyakran elszórta a kulcsait, így kénytelen voltam elsajátítani a zárfeltörés művészetét. A ma estéig jó ideje eszembe sem jutott e célra használni a kalaptűmet. Vissza is dugtam a hajamba, majd dübörgő szívvel vártam, hogy mikor fülelnek le minket.

Akárhogy is, ma este legalább egy rejtélyt meg fogunk oldani. Vagy láttam egy ablakból leskelődő ismeretlent, vagy nem. Más szóval vagy várnak ránk nyomok, vagy nem.

Mindazonáltal azt is megelégeltem, hogy árnyak elől menekülök. Mély levegőt vettem, és nyugalmat erőltettem magamra. Itt az ideje, hogy keblemre öleljem a sötétséget, és félelmetesebbé váljak, mint bármelyik, éjben ólálkodó vámpírherceg. Akkor is, ha a cél érdekében fel kell áldoznom a lelkem néhány szilánkját és az erkölcseim egy részét.

– Csak egyféleképp bizonyosodhatunk meg róla – suttogtam, majd halkan áttipegtem a küszöbön, és eltűntem a sötétségben.

TIZENKILENC
A legfurcsább lelet

Ismeretlen otthon

Locuinţă necunoscută

Brassó

1888. december 4.

Az aprócska házban nem égett tűz, és kis híján olyan hideg volt a falak között, mint odakint. Jég lepte el az ablaktáblákat, és felkúszott a gerincemen is, ahogy elindultam az egyetlen, magányosan beszűrődő holdsugár felé. Még a szinte koromsötétben is láthattam, hogy a szoba egy romhalmaz. Egy felborult szék, szanaszét heverő papírok, kifordított fiókok. Gyanús, hogy valaki vagy valakik feldúlták a helyet.

Anastasia élesen felszisszent mögöttem.

– Nézze! Csak nem… sânge?

Megperdültem, és a hatalmas, rozsdaszínű foltra meredtem a szőnyegen. A hideg lassan végigfutott a hátamon. Az a szörnyű gondolatom támadt, hogy azon a szent helyen álltunk, ahol Wilhelmet erőszakkal megfosztották a vérétől. A szívem kettőzött erővel vert, mégis kényszerítettem magam, hogy úgy nyomozzak, mint Thomas Cresswell, aki hűvös és távolságtartó, és képes olvasni az árulkodó jelekben.

– Tényleg az? – kérdezte újra Anastasia. – Ha vér, lehet, hogy rosszul leszek.

Mire felelhettem volna, észrevettem egy törött kancsót. Óvatosan felvettem az egyik üvegszilánkot, és beledugtam az ujjam egy sötét, bíborvörös foltba. Összedörzsöltem az ujjbegyeimet. Feltűnően ragacsosnak bizonyult. Az egész testemet betöltő dübörgés dacára megkóstoltam a beszáradt folyadékot, és meglehetősen biztos voltam a végeredményben. Anastasia egy grimasszal viszonozta a vigyoromat.

– Inkább gyümölcslé – töröltem a kezemet a köpenyem elejébe –, nem vér.

A barátnőm még mindig úgy meredt rám, mintha olyan illetlenséget követtem volna el, amit még szóvá tenni is kész arcátlanság. Magamba nézve felismertem azt az ismerős izgatottságot, ami még ott lappangott a felszín alatt – a fojtott bizsergést, amitől olyan elevennek éreztem magam, mint egykor.

– Mire véli ezt az egészet?

Ismét szétnéztem a helyiségben.

– Nem bocsátkoznék feltételezésekbe, amíg nem találunk egy lámpát.

Elhúztam a függönyöket, hadd áradjon be a holdfény. Anastasia sebesen átvágott a szobán, és felkapott egy olajlámpást, ami nem lett a káosz áldozata. Röpke szisszenéssel sárga derengés töltötte be a szobát, és egy tragikus történet bontakozott ki előttünk.

A szobával szomszédos főzősarok padlóját szeszesüvegek borították. Néhány törött volt, de egytől egyig üres. A szag hiányából ítélve egy csepp sem löttyent ki, más szóval minden arra mutatott, hogy az itt lakó komoly ivó lehetett.

Alaposabb vizsgálat után arra jutottam, hogy a kifosztottnak hitt szobát inkább a szeszkazán dúlhatta fel. Talán egy újabb teli üveget keresett, és begurult, amikor a ház semmivel nem tudott szolgálni. Anastasia kerített még egy lámpást, utána elindult, hogy átkutassa a többi helyiséget.

Találtam egy fotográfiát, pedig erre a legkevésbé sem számítottam egy efféle otthonban. Elakadt a lélegzetem, amikor megnéztem. A képen ugyanis az az ifjú nő mosolygott le egy babára, akit a ruhaboltban eltűnt személyként kerestek a városban. A férje büszkén állt mögöttük. Csak nem az ő torkán csúszott le ez a rengeteg ital? És ha netán kapatosan elkódorgott az erdőben…

Anastasia egy könyvvel a kezében tért vissza. A borítóját díszítő kereszt egyházi kötetre utalt.

– A hálóban nem volt senki, de ez érdekesnek tűnt.

– Ugye nem akarja elhozni? – sandítottam a könyvre, miközben ő végigpörgette, valamilyen szent szöveg lehetett. Anastasia tágra nyíló szemmel rázta meg a fejét. Én visszatettem a fotográfiát a helyére, és az ajtó felé intettem.

– Mennünk kellene – mondtam. – Hiba volt beosonni ide… Nem hinném, hogy ennek a háznak köze lenne Wilhelm halálához.

– Vagy talán mégis – emelte fel újra a könyvet Anastasia. – Mert eszembe jutott, honnan ismerős ez a jel.

– Nehéz olvasmánynak tűnik így estére.

Felrezzentem az anatómiakönyvből, amiből szinte ki sem láttam. Egy teljes nap telt el az Anastasiával közös kalandunk óta, méghozzá jóformán eseménytelenül. Thomasszal messziről kerültük egymást, Radut még mindig ugyanúgy lefoglalták a vámpírmítoszok, Moldoveanu pedig eltökélte, hogy pokollá tesz minden percet, amit a kastélyban töltök.

Félszegen mosolyogtam Ileanára, aki letette a letakart tálcát az asztalra, aztán a kerevet szélére telepedett. Bármi volt is a fedő alatt, isteni illatot árasztott. A gyomrom helyeslőn morrant, miközben becsuktam és félretettem a könyvemet.

– Valami különlegeset kértem a szakácstól. Ezt úgy hívják, plăcintă cu carne şi ciuperci. Amolyan húsos pite gombával, csak éppen lepényben.

Levette a tányért borító ezüstfedőt, és gáláns mozdulattal intett a tenyérnyi finomságok kupacára. Fél tucat lehetett a tálcán, bőven elég kettőnknek. Kést és villát keresve körülnéztem, de csak szalvétákat és kistányérokat találtam. Az egyik felé nyúltam, aztán megtorpantam, a kezem tétován lebegett felettük.

– Így kell…?

– Csak tessék – mondta Ileana, és úgy tett, mintha kivenne egyet, és beleharapna. – Fogja meg, és jó étvágyat! Hacsak nem tartja túl közönségesnek. De ha póriasnak találja, hogy kézzel egyen… Ó, ez eszembe sem jutott. Semmi gond, ha mást kér, szívesen visszaviszem.

Felnevettem.

– A világért se! Kis koromban is kézzel ettük a lepényt és a raitát.

Beleharaptam, és kész mámor volt a tökéletesen fűszerezett hús és a felkockázott gomba elegye, amely vajként olvadozott a nyelvemen. A lepény külső héjának megpörkölődött foltjai füstös ízzel spékelték meg. Minden lelkierőmet be kellett vetnem, hogy ne emeljem az égre a tekintetemet, vagy nyögjek fel a szinte már kéjes élvezettől.

– Egyszerűen ínycsiklandó.

– Sejtettem, hogy ízleni fog önnek. Egy egész kosárral viszek majd, amikor meglátogatom Dacianát. Majdnem olyan torkos, mint az öccse. – Ileana mosolya kissé lehervadt, már inkább tűnt fintornak. Felteszem, letörte Daciana távozása. – Ne tévessze meg a finom modora. Olykor nyers, mint a vas. A szemem láttára habzsolt be egy egész kosárral egy nemesi asztalnál. Ők megbotránkoztak, neki bezzeg a szeme sem rebbent.

A fojtott fintor elillant, színtiszta büszkeség vette át a helyét, mire önkéntelenül elmosolyodtam. Vajon egy nemesi kúriánál ismerkedhetett meg Dacianával, ahol akkoriban Ileana szolgált? Tapintatlanság lett volna rákérdezni. Ez az ő történetük, amit akkor és úgy osztanak meg, amikor és ahogy ők akarják.

– Én is el tudnék tüntetni egy egész tányérral akár a királynő előtt is. Egyetlen zamatos falatot sem bánnék meg.

Családias csendben ettünk, teát ittam hozzá, amit Ileana szintén hozott magával. Elmagyarázta, hogy Romániában ritkán isszák, de ő igazodott az angolos ízlésemhez. Hálás voltam a társaságáért.

Anastasia megüzente, hogy a szobájában tölti az estét, a titokzatos szent könyvet fogja olvasni. Úgy vélte, a borító titokzatos jelképe a Sárkány Lovagrendhez tartozik, de hogy a városból eltűnt asszony tagja legyen egy ősi, titkos társaságnak, azt erősen… kétlem.

Miközben nagyobb falatokra téptem a harmadik töltött lepényemet, eszembe jutott, hogy néhány napja Nicolae is ugyanígy tett. Vajon evett azóta, vagy elkezdte emészteni a gyász? Annak érdekében, hogy elejét vegyem e gondolatoknak, eltökéltem, hogy a magam ügyében kikérem Ileana véleményét.

– Azt… azt hiszem, a mostani nézeteltérésünk után kétségessé vált Thomasszal a közös jövő – mondtam lassan. – Önt zavarja… a tudat, hogy talán hiába vágyik a Dacianával együtt eltöltött életre?

– Nem tudom megjósolni, hogy mit hoz a jövő, ha még a holnap is bizonytalan. Annyi minden történhet! Talán Isten úgy dönt, elege van belőlünk, és tiszta lappal kezd – felelte, majd leseperte a szalvétákat a tálcáról, és csak nézte, ahogy tehetetlenül libbennek lefelé. – Nem igaz?

Ittam egy korty teát, és miközben a gyógynövények élénk íze végigszánkázott a torkomon, elmerengtem a szavain.

– Bizonyára bölcsebb minden eshetőségre felkészülni. De nem lenne érdemes kitűzni egy célt, még akkor is, ha ismeretlen ösvény vezet odáig?

– Az a jó, ha a szívét követi. A többit hagyja – felelte Ileana, majd felállt, hogy összeszedje a koszos tányérokat és a földre hullt szalvétákat. – Thomas is ember, aki hibázhat, de ha elnézést kér érte, ön pedig képes túllépni rajta… akkor megéri most szeretni. Akár megbocsátani is. Hiszen bármikor elvehetik öntől.

Borzongató félelem futott végig a gerincemen. Nem akartam ilyesmin rágódni. Ugyan támadt köztünk némi nézeteltérés, de ha rajtunk múlik, biztosan találunk rá megoldást.

– Megérdemeljük egymást ezen a viharos estén, Ileana. Alig várom, hogy kiderüljön, mit tartogat még nekem az éjszaka a bonctani könyvem és a beszélgetésünk után.

Ileana mosolygós arca hirtelen elkomorult.

– Wilhelm családja reggel érkezik, hogy hazavigyék a fiukat eltemetni. Eléggé feldühítette őket, hogy a testét… meggyalázták.

– Ezt honnan tudja?

– A kastély és a bentlakók ügyes-bajos dolgait intéző szolgáknak észrevétleneknek kell maradniuk, de ez nem jelenti azt, hogy nem látunk és nem hallunk. Vagy pletykálunk. A cselédszárny mindig zsibong az új botrányok szóbeszédeitől. Jöjjön! Mutatok néhány titkos átjárót. Ezeken észrevétlenül eljuthat mindegyik folyosóra. Ez a legjobb az egész munkámban.

Követtem Ileanát a fürdőhelyiségbe, ahol elővett egy kulcsot a kötényéből, majd belökött egy magas sarokszekrényt, amit addig jóformán pillantásra sem méltattam. Egy ajtó volt mögötte, és a szűkös folyosóra nyílt, ami egy csigalépcsőbe torkollt. A titkos átjárók mindig is lenyűgöztek. Néha olybá tűnt, hogy a vidéki birtokunk, Thornbriar falai egy egész útvesztőt rejtenek. Itt sokkal kevesebbel is boldogan beértem volna. Varázslatos érzés olyan helyre tévedni, amiről a legtöbben nem is tudnak, és ahol talán sosem látott felfedezés fogad.

Miután bezárta a rejtekajtót, Ileana az éteren átcikázó jelenés könnyedségével libbent le a lépcsőn. Nekem bezzeg nehezemre esett nem úgy dübörögni, mintha egy bozóton áttörő elefánt lennék, miközben a nyomába eredtem. Sosem tartottam magam olyasvalakinek, aki túl hangosan jár, de Ileana szokatlanul halk léptei szinte megszégyenítettek. Mind lejjebb és lejjebb ereszkedtünk, végül már lángolt a combom. A földszintre érve Ileana egyenesen egy széles oszlophoz sietett.

Megcsóváltam a fejemet. Ki tudja, hányszor jártam már erre, de még sosem tűnt fel, hogy a diákokat a főcsarnokba irányító oszlopok igazából egy keskeny oldalajtóhoz vezetnek. Ileana még csak nem is lassított, ahogy eltűnt a sötét folyosón, ami a falakon sorakozó hatalmas kárpitok mögött futott.

Baljós előérzet fészkelte belém magát. Aznap, amikor Anastasia lakosztályából távozva végül átosontam Thomashoz, esküdni mertem volna rá, hogy figyelnek. Talán úgy is volt. Megborzongtam a gondolatra.

– Csak csendben! Idebent nem szabad beszélgetni vagy zajt csapni. Moldoveanu nem nézi jó szemmel a házirend megszegését.

Szótlanul jegyeztem meg a részleteket. A titkos folyosó belső oldalán újabb kárpitok lógtak, nyilván ezek voltak a szükség esetére félretett tartalékok.

Ileana úgy szedte a lábát, hogy végül kénytelen voltam feljebb húzni a szoknyámat, nehogy megbotoljak benne, annyira körém gabalyodott, de azért volt időm megnézni a faliszőnyegeken megörökített jeleneteket. Az egyik karóba húzott, fájdalomtól és rettegéstől üvöltő embereket ábrázolt. A következőn a holtak erdejét láttam, az áldozatok felnyársalt szájából vér csepegett. Egy másikon egy férfi lakomázott, az asztal felszínét bor vagy vér áztatta – nem lehetett eldönteni. Eszembe jutott Radu professzor megjegyzése arról, hogy Vlad Drakula az ellenségei vérébe áztatta a kenyerét.

Hideg mart a bőrömbe. A félhomályos, keskeny folyosó és a kárpitok lehangolóan hatottak rám. Kis híján megtántorodtam a keblemre telepedő súlytól. E baljós kastély mintha élvezettel szippantotta volna be a félelmemet. Felgyorsult a szívverésem.

Ileana hirtelen megtorpant, és ha nem nézek erőnek erejével előre, akkor biztosan felöklelem.

Ráncba szaladt a homlokom, amikor észrevettem, hogy kiszaladt a vér az arcából. Előrebökött az állával, a kezét lefoglalta az üres tálca.

– Moldoveanu.

– Mi… hol?

– Csss! Ott. – A faliszőnyeg olyan részére mutatott, ahonnan gondosan kivágtak egy foltot a szövetből. Sosem vettem volna észre, ha nem tudom, hogy hol keressem. A személyzet ezen át nézhetett ki a mindenki által használt folyosóra, mielőtt kiléptek volna oda. Kígyózó érzés kúszott végig a gerincemen. Nem volt ínyemre, hogy itt a falnak is szeme van. – A kárpit mögött.

Közelebb óvakodtam, de ügyeltem arra, nehogy megérintsem a súlyos anyagot, ami eltakart minket Moldoveanu elől. Imádkoztam, hogy se a padlódeszkák, se a szívem mennydörgései ne leplezzenek le minket.

Az igazgató épp heves vitába bocsátkozott valakivel, bár a jelek szerint a másik felet nemigen hagyta szóhoz jutni. Úgy peregtek a román szavak, hogy alig tudtam tartani a lépést.

A kinti folyosó túlsó végén maszatos tükör lógott, ami sejteni engedte az arckifejezését. Hosszú, ezüstös haja megvillant a fáklyák fényében, mint egy nyaktiló pengéje, miközben a fejét rázta. Még sosem láttam ilyen zord alakot, a szó minden értelmében.

Ileana halkan fordított nekem.

– Nekem is megvan a feladatom, ahogy önnek is. Tudja, hol a határ!

A nyakamat nyújtogatva próbáltam elnézni Moldoveanu mellett, de a hosszú fekete köpenye és a csípőre tett keze teljesen eltakarta a beszélgetőtársát.

– Okkal hisszük, hogy megismétlődhet. Itt. – Meglepett az ismeretlen reszelős, mély hangja. És ez az ismerős hanghordozás… – A királyi család tagjai… üzeneteket kaptak. Fenyegetéseket.

– Mégpedig?

– Rajzokat. Halálról. Strigoiokról.

Moldoveanu visszavágott, de azt már egyikünk sem hallotta.

– A környékbeliek zúgolódnak – folytatta a korábbi mély férfihang. – Tudják, hogy a testben nem maradt vér. Azt hiszik, a kastély és a környező erdő el van átkozva. A vonaton talált test csak tetézi a… riadalmat.

A szám elé kapott kézzel fojtottam magamba a döbbent nyögésemet. Már nem kellett látnom Moldoveanu beszélgetőtársát, mert felismertem a hangot, pedig életemben csak egyszer hallottam. És már láttam is azt a szúrós szempárt, amely bárkit felnyársalna.

Dăneşti, a vonaton megismert királyi őr lépett elő az igazgató mögül, és leporolta a címeres egyenruhája elejét. A pillantása elidőzött a leshelyünkön, amitől a szívem csigatempóra lassult. Ileana szusszanni sem mert, amíg az őr tekintete vissza nem tért az igazgatóra. Kihúzta magát, minden porcikája színtiszta fenyegetést sugárzott, így fordult az idősebb férfi felé.

– Ne okozzon csalódást nekünk, igazgató úr! Szükségünk van arra a könyvre. Hatástalanítsa azokat a kamrákat, különben a királyi család bezáratja az akadémiát!

– Már tájékoztattam őfenségét – recsegte Moldoveanu –, hogy a könyvet ellopták. Radunak csupán néhány lap van a birtokában, ami nem elég. Ha kövenként akarja átvizsgálni a kastélyt, csak tessék. Ami már nincs itt, azt nem is fogja megtalálni, ezt garantálom.

– Akkor Isten irgalmazzon a diákjainak.

HÚSZ
Ostoba döntés

Cselédfolyosó

Coridorul servitorilor

Törcsvári kastély

1888. december 5.

Dăneşti sarkon fordult, mire én is elindultam volna, de Ileana elállta az utamat, miközben az igazgató végigsuhant a folyosón – árnyékként követte az ifjú őrt.

– Ne – suttogta Ileana széttárt karral. – Moldoveanu nem tudhatja meg, hogy kihallgattuk.

– És mit vár, hazudjak? Hiszen Wilhelm Aldáról beszéltek! Mi másért lenne itt a királyi őrség? – A fejemben egymást kergették az elcsípett értesülések. Ha a királyi családot halálosan megfenyegették, az megmagyarázná Nicolae rettegését a kuzinja kivéreztetése láttán. Talán a nemesség többi tagja is kapott hasonló fenyegetéseket. Vagyis a következő kérdés: mit tud vagy gyanít a herceg? – Ha Wilhelmet meggyilkolták, talán Nicolae herceg következik!

– Ezt nem tudhatja. Talán másvalakiről beszélt – felelte Ileana, majd összeszorította az ajkát, mintha így akarná megakadályozni, hogy elszólja magát. – Talán azért jött az őr, mert Moldoveanu a hivatalos királyi halottkém.

– Tényleg? Igazgatóként is dolgozhat a királyi családnak?

Ileana megvonta a vállát.

– Csak annyit tudok, hogy csúnya vége lesz, ha Moldoveanu rájön, hogy hallottuk a beszélgetését. Vagy mindkettőnknek baja lesz, vagy csak nekem. Nem veszíthetem el ezt az állást. Gondoskodnom kell a családomról. Az öcséimnek szüksége van rám.

Ha tényleg veszély leselkedik az akadémiára vagy a diákokra, azt az igazgatónak nincs joga megtartani magának. A szembesítés lenne az egyetlen helyes lépés. Csakhogy… figyelembe kellett vennem Ileana könyörgő arcát. Dacos vonásait az aggodalom árkai szabdalták.

– Legyen – sóhajtottam. – Senkinek nem mondom el, amit hallottam. – Ileana megszorította a kezemet, és újra elindult a titkos folyosón. Visszatartottam. – De ez nem jelenti azt, hogy nem próbálom meg kideríteni, mit keres itt Dăneşti. És milyen könyvre célozgatott. Hallott valamit azokról a veszélyes kamrákról, amiket emlegetett? Vagy egy olyanról, amit hatástalanítani kellene?

Felém fordította a fejét.

– Felismerte az őrt?

– Thomasszal volt szerencsénk hozzá a vonaton. – Haboztam, a biztonság kedvéért kilestem a kárpiton át a kinti folyosóra, hogy tényleg távozott-e mindkét férfi. – Elvitte egy meggyilkolt férfi holttestét. Felajánlottuk a segítségünket, de nem igényelte a különleges szolgáltatásainkat. Bár igazából csak Thomas ajánlkozott. És ő sem épp készségesen.

Ileana egy percig döbbent arccal meredt rám.

– Várnak az alsó szinten. Ott van a nagy halottaskamra is. – Borzongás futott végig rajta. – Holnap megpróbálok elszabadulni, hogy együtt reggelizhessünk a szalonjában. – A kinti folyosó felé bökött az állával, a kezében megcsörrent a tálca. – Nézzen szét, mielőtt kimegy. És… – röpke habozás – ha netán ilyen későn szeretné felkeresni a halottaskamrát, egyedül tegye. Sötétedés után senki nem megy oda. Ki tudja, talán ott választ találhat néhány kérdésére.

Mire felelhettem volna, Ileana elsietett a titkos folyosón, és a sarkon befordulva eltűnt a szemem elől. Megdörzsöltem a halántékomat. Micsoda napok voltak mögöttem! Két, egymástól merőben eltérő gyilkosság és egy közelgő harmadik ígérete, az iskolai intrikákról nem is beszélve. Mi tagadás, néhány nyugodt hétben reménykedtem, de most, hogy egy gyilkos ólálkodott a birtokon, ez hiú ábrándnak tűnt.

Lehűtöttem magam. Dăneşti nem egészen ezt mondta.

Kilestem a faliszőnyegbe vágott kukucskálón, mielőtt kisurrantam a kinti folyosóra, a fejemben az új részletek és kérdések kergették egymást. Mi állhatott Dăneşti és Moldoveanu ködös szócsatája mögött? A kezdeti adrenalinlöket után rádöbbentem: egyáltalán nem biztos, hogy Wilhelmről vitáztak. Név szerint egyszer sem említették az áldozatot. Bár azt nehezen tudtam elképzelni, hogy egy másik kivéreztetett test is aggasztaná a környékbelieket. Viszont a rejtélyes gyilkosság a vonaton emlékeztetett az ittenire…

Hirtelen megtorpantam, az agytekervényeimben lassan felvillant, majd körvonalazódni kezdett egy gondolat. Dăneşti vajon idehozta a vonaton talált tetemet, hogy tanulmányozzák? Lenne benne ráció – hová máshová vihetne a királyi őrség egy törvényszéki vizsgálatra szoruló holttestet? Nyilván Európa egyik legnevesebb akadémiájára. Ami csupán félnapnyi kocsiútra van a vasútállomástól. És ahol a hivatalos királyi halottkém székel.

Ha az ügy az őrség hatásköre alá tartozik, akkor fennállt a lehetősége, hogy az áldozat is kötődik néhány szállal a koronához. Talán ezért nem hagyhatta a holttestet a tetthelyen. Semmilyen szóbeszédet nem hallottam a vonaton történt gyilkosságról, fel is támadt bennem a gyanú, hogy a királyi család akadályozta meg az áldozat kilétének kiszivárgását.

Az újságok tintafoltos trombitákkal kürtölték volna világgá ezt a hírt. Ez azt jelentené, hogy Wilhelm és az első áldozat útitársak voltak? Feltételeztem, hogy hiába tért el a gyilkosságok módja, mégiscsak lehetett valamilyen kapcsolat a két férfi között.

A szívem eszeveszetten dobogott a csontketrecében. A teljes kép egyelőre homályba borult, de a sejtjeimben éreztem, hogy van összefüggés. Valahogyan. Három gyilkosság. Két eltérő módszer. Vagy talán a gyilkos ügyesebb lett az első, címlapokra került áldozat óta?

A bácsikám szokatlan adomány révén képes volt beférkőzni a gyilkos fejébe, én pedig megpróbáltam utánozni a metódusát. Az egyik esetben az áldozat tűnt vámpírnak. A másiknál a tettes. De miért?

Talán többet tudnék, ha megvizsgálhatnám a vonaton megölt férfit. Ezért árulta el Ileana, merre találom a halottaskamrát? A pletykáknak hála ismerte a kastély féltve őrzött titkait – például azt, kik várnak arra, hogy feltárják és nyomok után kutatva alaposan tanulmányozzák őket.

Ileana szerint a kamra üres lesz, de ha az igazgató vagy Dăneşti rajtakap, akkor oda az esélyem a kurzus elvégzésére. A szobámban lenne a helyem, hogy felkészüljek a holnapi órákra.

A határozatlanság játékszere lettem, csábított és incselkedett velem, hogy válasszam a másik utat. Felidéztem a korábbi beszélgetésünket Ileanával a bizonytalan holnapról. Hiszen ki tudhatná előre, milyen döntések határozzák meg a pillanatainkat, milyen lehetőségek sodródnak az utunkba? Azon kaptam magam, hogy egyenletesen haladok azon az úton, amelynek végén nem a szobám vár.

Tudomásom szerint két helyen őriztek tetemeket a kastélyban: az Ileana által említett alagsori halottaskamrában és a toronyban, a lakosztályom szomszédságában. Úgy gondoltam, csak futólag benézek mindegyik tetemhűtőbe, hátha tényleg ott lesz valamelyikben a vonaton talált áldozat. Aztán majd eldöntöm, hogy hogyan tovább.

Sebes léptekkel, felszegett állal indultam el, hátha ettől úgy nézek ki, mint aki nem a tilosban jár. Ha kiülne az arcomra az odabent tomboló bűntudatom, a merész kalandom hamvába hal, mielőtt belevágnék.

A lelkiismeretem bánná, ha ölbe tett kézzel, tétlen szemlélőként élném az életemet. Nem várhatok arra, hogy a Törvényszéki Orvostani és Kórbonctani Intézet folyosóin garázdálkodó gyilkos miatt egy újabb kihűlt, felboncolandó testet kelljen megvizsgálnom. Ha a tettes a Karóbahúzó sarjaira vadászik, úgy Nicolae herceg lehet a következő.

Lihegve torpantam meg. Csak ez lehet. A sors fintora, hogy a tettes egy olyan ember vérét áhítja, akiről azt terjesztik, hogy megitta másokét. De volt benne ráció. Folytattam az utamat a folyosón, a fejemben szinte alig fértek el az elszabadult gondolatok. Azt kívántam, bárcsak itt lenne Thomas, és ne bolygatta volna így fel a barátságunkat. Szerettem volna megosztani vele az új elméleteimet, hogy aztán megvitathassuk őket.

Megint megálltam, sorra vettem a lehetőségeimet. Talán érdemes lenne még most beszélnem Thomasszal, esetleg bocsánatot kérni a kirohanásomért. Aztán együtt beosonhatnánk a halottaskamrába, és… Megragadtam a szoknyámat, és továbbmentem. Egyedül megyek, majd utólag megosztom vele a felfedezéseimet. Tudnom kellett, hogy kísérő nélkül is megbirkózom-e a holtak társaságával.

Hirtelen valamilyen mozgásra figyeltem fel, gyorsan megperdültem, a magyarázat már ott volt a nyelvem hegyén, de az üres folyosó fogadott. Minden a helyén. Lélegzet-visszafojtva vártam, ha valaki behúzódott egy alkóvba, biztos felhívja magára a figyelmet egy árulkodó nesszel. De hiába.

Nagy levegőt vettem, majd kifújtam, de ez mit sem ért a szapora pulzusom ellen. Már megint megcsalt a szemem. Magamat átkoztam a múlt szellemeiért, elöntött a szégyen, amiért ennyire nehezemre esik elválasztani a valóságot a fantazmagóriáktól. Senki sem követett. Itt nem végeztek tudományos kísérleteket lemészárolt nőkön. Ez nem holmi mocskos whitechapeli sikátor, amit a környékbeli kocsmák fülsértő lármája tölt meg. És nem cikázott köpenyes alak az éjben.

Talán ha eleget ismételgetem, idővel sikerül meggyőznöm magam. Nagyot sóhajtottam. Csak néhány hét telt el azóta, hogy összeomlott a világom. Még tartott a gyógyulás. De át fogom vészelni. Idő kérdése az egész.

Újra megfordultam, félig-meddig arra számítva, hogy most fogok farkasszemet nézni az ismeretlen üldözőmmel, de a fehér folyosó halotti csendjét eddig nem törte meg semmi, leszámítva a saját lépteimet, amelyek sietősen kopogtak a fapadlón. Szedtem a lábamat, amilyen gyorsan csak mertem, a fáklyatartók kihágással vádló, folyton rám mutató fényujjai hajtottak előre.

A következő folyosó egy vaskos tölgyajtóhoz vezetett, rajta a felirat: Morgă. Sehol egy ablak vagy más nyílás, hogy benézhessek, van-e odabent valaki. Így csak a szerencsémben bízhattam. Egyre szaporábban kapkodtam a levegőt, miközben a kilincs felé nyúltam, aztán úgy kaptam vissza a kezemet, mintha megcsíptek volna. Az emlékezetemből előlépő gőzgépek dohogása gúnyolódott velem. De sem szisszenés, sem surrogás nem szűrődött ki az ajtó mögül. De azért újra fülelni kezdtem. Csak így lehettem biztos a dolgomban.

Fojtogató volt a csend, egyetlen nesz sem ütötte meg a fülemet. Az orromon át beszívtam, majd a számon át kifújtam a levegőt, hogy a mellkasom egyenletes ütemben járjon. Az iskola diákja volnék. Ha van valaki odabent, csak elő tudok majd állni egy elfogadható ürüggyel. Hiszen senki sem mondta, hogy kizárólag fényes nappal, tanári kísérettel léphetünk be ide.

A gondolatra kihúztam magam. Ez mégsem az apám háza, ahol lábujjhegyen kellett kerülgetnem a tiltott szobákat! Nem mintha azért jöttem volna ide, hogy itt és most felboncoljak valakit.

Megragadtam a kilincset, a vas hidege szinte belém mart a vékony kesztyűmön át. Emlékeztettem magam, hogy minél előbb túlesek ezen, annál hamarabb kereshetem fel Thomast. Azzal lenyomtam a kilincset, és majdnem orra buktam, mert ugyanakkor nyitották ki az ajtót a túloldalról. Kis híján megállt bennem az ütő. Lesütöttem a szemem, eszembe sem jutott leplezni a feszengésemet, ahogy felkészültem Moldoveanu igazgató haragjára.

– Épp lajstromba akartam venni a… – vágtam bele a magyarázkodásomba, majd felnéztem, méghozzá egyenesen Ileana kikerekedő szemébe. Hála az égnek, az igazgatónak se híre, se hamva. Elillant a hazugság a nyelvemről. – Nem… nem úgy volt, hogy a konyhába tart?

– Nekem most… mennem kell. Beszélhetünk később?

Aztán válaszra sem várva elnyargalt a folyosón. Még csak hátra sem nézett. Sóbálvánnyá váltam, kezemet a mellkasomra szorítva próbáltam összeszedni magam. Gyűlöltem Moldoveanut, amiért arra kényszerítette, hogy egy tetemekkel teli helyiséget takarítson ki, amikor láthatóan felkavarta! Ileana egy faluban nőtt fel, kétségkívül a holtakkal kapcsolatos megannyi babonával.

Elhessegettem az igazgató iránti mérgemet, majd újra megfogtam a kilincset: eltökéltem, hogy ezek után hat lóval sem tarthatnak vissza, és beléptem a kamrába.

Boncterem a Royal Free Hospital londoni oktatókórház
patológiai osztályán. Féltónusú nyomat, 1913

HUSZONEGY
Régi sebek

Halottaskamra

Morgă

Törcsvári kastély

1888. december 5.

Figyelmesen körülnéztem. Tetemhűtők ajtajaiból álló fal és három hosszú asztal fogadott. A betolakodásomra válaszul halkan felszisszentek a gázlámpák, kivéve az egyiket, amelyik nem gyulladt fel. Az egyik vizsgálóasztalon egy holttest hevert, tetőtől talpig vászonlepel takarta. Nem törődtem a hátborzongató félelemmel. Más sem hiányozna, mint hogy egy újabb roham keresztbe tegyen a nyomozásomnak.

A kifújt lélegzetem párafelhőként gomolygott a fagyos hidegben, megkönnyebbülten láttam, hogy a helyiségben én vagyok az egyetlen élő. Olyan gyorsan léptem a tetemhez, amennyire a szoknyám engedte. Bíztam benne, hogy a vonaton látott áldozat lesz. Végtelenül megkönnyítené a dolgomat, ha azon nyomban megtalálnám.

Már a lepel fölött álltam, amikor hirtelen elbizonytalanodtam, hogy tényleg szeretném-e látni, hogy ki fekszik alatta. A rettegés ismerős érzése nehezedett az elmémre és a karomra. Szinte biztosra vettem, hogy a szövet megmoccant. Egyetlenegyszer. Alig észrevehetően, de kétségtelenül. Egy emlék lassan, de biztosan kezdte áttörni a köré húzott falat, de ellenálltam. Ne itt. Ne most, amikor az idő ellenem dolgozik.

Hasfelmetsző Jack laborja elpusztult. Egy hulla sem térhet vissza az élők közé. Az átkos elmém egy nap elfogadja majd ezt a tényt.

Az ostobaságok ideje végképp lejárt, így nem vesztegettem az időt tovább, és lerántottam a leplet. A világ megnyílt a papucsos lábam alatt. Megroggyanó térddel szembesültem a békés vonásokkal. A markáns arccsont felé nyúló hosszú szempillákkal. A résnyire nyílt, telt ajkak levedlették a szokásos vigyort.

Thomas merev teste hevert ott mozdíthatatlan gránitszoborként.

– Ez nem lehet igaz.

Összeszorítottam a szememet. Ez nem lehetett a valóság. Az rejtély, hogy mi volt, talán a súlyos hisztéria okozta téveszme, de semmiképp nem az igazság. Ötig számolok, gondoltam, és a tetem eltűnik, egy másik túl korán elhunyt fiatalember veszi át a helyét.

Csak képzelődtem. Talán tényleg átváltoztam Poe egyik balsorsú szereplőjévé, akit őrületbe kergettek a gyász és az aggodalom hónapjai. Ez a test csak hasonlított Thomasra. Amikor kinyitom a szemem, meglátom, hogy ki is valójában.

Azután azonnal felsietek a lakosztályába, és rávetem magam a legjobb barátomra. Megragadom a grabancát, és az illendőségre fittyet hányva az ajkára tapasztom az enyémet. Elmondom neki, nem egyszer, nem kétszer, hogy mennyire elepedek érte, még akkor is, amikor legszívesebben megfojtanám.

Számlálás közben újabb és újabb képek telepedtek az elmémre.

Láttam Thomas százféle mosolyát. Mind ajándék volt, és csak nekem szólt. Viszontláttam minden marakodásunkat. Minden csipkelődésünket, olyan rejtett érzésekkel, amelyekkel még egyikünk sem akart szembenézni. Könny csordult végig az arcomon, nem töröltem le. Üresség sugárzott a bensőmből, egyre jobban felemésztett, ahogy a vermében sínylődtem.

– Kérem – borultam a mellére, mintha a könnyeimmel életerőt önthetnék belé. – Kérem, ne vegyék el tőlem őt is. Adják vissza! Megteszek bármit… a világon bármit, legyen etikus, vagy sem, hogy újra hajba kaphassak vele.

– Bármit?

Megállt a szívem. Elhúzódtam a testtől, készen arra, hogy letorkoljam a behatolót, amikor széles szárnyként két kar fonódott körém. Levegőért kapva hőköltem hátra, miközben epe marta a torkomat. Ez lehetetlen. A holtak nem térhetnek…

Thomas arra az átkozott vigyorára húzta az ajkát, amitől minden porcikám elzsibbadt. Az eddig sem túl meleg levegő most már sarkvidékire hűlt. Összeszorítottam a számat, hogy ne vacogjak, pedig a testem hevesen remegett.

– Ha tudtam volna, hogy a szívéhez a halálon át vezet az út, hamarabb sort kerítek rá, Wadsworth.

A galléromhoz kaptam, végigtapogattam a finom anyagot, hogy minél hamarabb kiszabadítsam a nyakam. Csak egy nagy levegő kellene…

– Maga… maga nem…

Az oldalamra szorított kézzel odébb tántorodtam. A szoba vitustáncot járt körülöttem. Egy pillanatra összeszorítottam a szemem, de ezzel sem jártam jobban: olyan képek kísértettek, amelyek elől nem volt menekvés. Thomas felegyenesedett, lerázta a leplet a teljesen ép testéről, a homlokán az aggodalom ráncai. Ezután lendületes mozdulattal felült a vizsgálóasztalon.

Kutya baja. Nem halott. Dehogy halott. A szobából hirtelen elillant a hideg, perzselő tűz vette át a helyét. Esküszöm, még a mennyezet is elindult lefelé, esküszöm, a megmozduló falak a sarok felé tereltek, hogy ott fulladjak meg ebben az átkos kriptában. Zihálva kapkodtam levegő után, de ez sem volt elég. Eszembe jutott az a számtalan test, amelyek már a zárt hűtőjükben várakoztak a sorukra. Mind arra vártak, hogy mikor csatlakozom hozzájuk.

A mellkasom fel-alá járt. Thomas nem halt meg. Nem úgy, mint az anyám és a bátyám. Nem élőholt szörnyetegként tért vissza. Ő nem strigoi. Kétrét görnyedtem, a fejem a térdem között, a levegőt átkoztam, amiért olyan sűrű, hogy alig megy le a torkomon, miközben a vér dobolt a fülemben. A szemem csukva maradt, a rémképek makacsul kísértettek. Az elmém az életemre tört. Minden vámpír és halhatatlan lény merő legenda, nem a valóság.

A halál honából nincs visszatérés. Még Mr. Thomas Cresswellnek sem.

– Audrey Rose, őszintén sajnálom. – Thomas békítően, szelíden nyújtotta felém a kezét. – Förtelmes fortély volt ez, hogy újra szóba álljon velem. De semmi több. Én… barátnak csapnivaló vagyok. Fel sem merült bennem, hogy… levegőre van szüksége. Menjünk ki! Kérem. Ez… könyörögnöm kellett Ileanának, hogy idecsábítsa, és beszélhessünk. Négyszemközt. Aztán az asztal láttán arra gondoltam… kérem, hadd kísérjem ki levegőzni! Bocsásson meg! Eszembe sem jutott, hogy…

– Maga… maga csirkefogó!

A sarokba támolyogtam égő arccal, a lehunyt pillám alól könnyek szivárogtak. A bensőmben már nem üresség tátongott, hanem olyan máglya tombolt, amit már nem lehetett eloltani. Thomas ott volt azon az estén – végignézte az egészet. Erre képes volt kedélyesen ledőlni a vizsgálóasztalra, és eljátszani a halottat, mintha nem a megsemmisülés szélére sodorna már azzal is, hogy egyáltalán elképzelem őt a halál karmában! Ökölbe szorult a kezem. Rádöbbentem, hogy legalább százezer dolgot vághatnék a fejéhez. De csak egyre kellett választ kapnom.

– Mégis hogy volt képe hullának tettetni magát? – fortyantam fel. – Hiszen tudja. Tudja, mi történt abban a laboratóriumban. Én egyszerűen…

Csak álltam ott, remegő kézzel, és olyan hangosan fújtattam, hogy mindenki hallhatta a kamrában. Thomas a kezébe temette az arcát, és egy szót sem szólt. A mérgem minden múló pillanattal erősebb lett, célpontot keresett, amire lecsaphat.

– Feleljen, különben soha többé nem akarom látni magát, Cresswell! Hogy tehette? Hiszen tudja, mi kísért éjjel és nappal! Az asztalon fekvő anyám. Azok az elektromos ívek.

Hirtelen kirobbant belőlem a zokogás, könnyek patakzottak az arcomon, ahogy újraéltem annak az éjszakának a borzalmait. Ez, ez volt az az emlék, ami nem eresztett. Ez tört rám újra és újra, valahányszor egy holttest került elém. Az egykor meseszép, de meggyötört anyám. Élettelenül, aszottan. Az oszlásnak indult testét átlyuggató csövek. A rángatózó ujjak a rothadó, félig már csonttá száradt kezén, amely egykor engem ölelt. A hollófekete fürtjei, amelyek csomókban hulltak a padlóra.

Újult erővel támadt fel bennem az émelygés. Az ilyesmit lehetetlen, képtelenség elfelejteni. Ezt most csak tetézte Thomas vizsgálóasztalon fekvő teste. Reszketve pihegtem. Erőnek erejével végül sikerült felemelnem a tekintetemet, és a fiatalemberre merednem, aki bármikor könnyűszerrel kikövetkeztette a lehetetlent, de vak volt mindarra, ami egyszerű és nyilvánvaló.

– Bármikor összeroppanhatok, Thomas – mondtam minden ízemben remegve. – Egyetlen csepp még, és túlcsordul a pohár. Már azt sem tudom, hogy képes vagyok-e folytatni a tanulást, talán örökre búcsút kell vennem a törvényszéki orvostan tudományától is.

Thomas csak pislogott, mintha olyan gyorsan és szemérmetlenül fogalmaztam volna, hogy fel sem tudta fogni. Kinyitotta a száját, aztán becsukta, a fejét rázta. A pillantásánál csak a hangja volt szelídebb, amikor végre megtalálta az ideillő szavakat.

– Ön gyászol, Audrey Rose. De a fájdalom nem törheti össze. Inkább újjászületést jelent, azok után, ami majdnem… elpusztította. A végén erősebb lesz, mint bármikor – mondta, és nagyot nyelt. – Ezt hiszi magáról? Hogy menthetetlen?

A ruhám ujjába töröltem az arcomat.

– Miért feküdt fel az asztalra? De ezúttal az igazat mondja!

– Arra gondoltam… – Thomas az ajkába harapott. – Talán a hasznára válhat, ha szembenéz a félelmével. Talán… segítheti abban, hogy a legjobbat nyújtsa. Csupán néhány hetünk maradt. Egyre ádázabb lesz a vetélkedés. Gondoltam, értékelni fogja az erőfeszítéseimet.

– Ennél nagyobb ostobaságot még sosem hallottam magától. Bele sem gondolt abba, hogy ez mit okozhat nekem?

– Arra számítottam, hogy kicsit… felpaprikázza, de azért örülni fog. Mi több, egyenesen azt képzeltem, hogy… nevetésben tör ki – ismerte be. – Bevallom, nem gondoltam át alaposan. Már belátom, hogy… eredményesebben is segíthettem volna. Talán több hasznát venné az érzelmi támogatásnak.

– Ó, csak most vonta le a deduktív következtetését, hogy elkélne némi érzelmi támogatás? Mégis hogy képzelte, hogy felvidíthat egy ilyen stiklivel? Az elvesztésénél kevésbé mulatságosat el sem tudnék képzelni!

A lehető legrosszabbkor villant meg a pajkosság a szemében.

– Végre beismeri hát, hogy pótolhatatlan vagyok a szívében? Ha engem kérdez, épp ideje volt.

– Tessék? – Csak álltam előtte leesett állal, és nagyokat pislogtam. Nem vesz komolyan. Ezért megölöm. Ezer darabra szaggatom, és megetetem az erdőben ólálkodó óriási farkasokkal. Felemeltem a fejem, és esküszöm, már-már morgás tört elő a torkomból. Bár végül egyetlen hangot sem adtam ki, de az ábrázatom semmi jót nem ígért.

– De hát csak tréfáltam. Igen, belátom, még nem jött el a komédia ideje. – Thomas fejcsóválva, félszegen hátrált. – Hatalmas megrázkódtatás érte… Semmi kétség, az én hibámból. De…

Odaléptem hozzá, a szemem résnyire összeszűkült, ahogy a számat az övéhez közelítettem. Feledésbe merült az etikett, minden tisztesség és az összes átkozott, álságos illemszabály, amelyeket elvileg mind be kellett volna tartanom. A mellkasára tettem a kezemet, és úgy toltam a fal felé, hogy szinte odaszegeztem. Bár ott tartanom már nem kellett – láthatóan belenyugodott a jelenlegi helyzetünkbe.

– Kérem, Audrey Rose. Reménytelen vagyok, és mérhetetlenül szégyellem magam. – Thomas kinyújtott keze az arcomat kereste, kis híján meg is érintett, csak a rászegezett szúrós pillantásom állította meg.

– Ne higgye, hogy maga jobban tudja, mi kell nekem – mondtam, majd röpke szünetet tartottam, hogy megpróbáljak eligazodni a saját érzéseimben, hátha rájövök, miért érintett ez az egész olyan hevesen. – Az apám igyekezett megvédeni a külvilágtól, kalitkába zárt, ezért ez az első kóstolóm a szabadságból, Thomas. Végre a magam nevében döntök. Ami egyszerre vérfagyasztó és vérpezsdítő, de tudnom kell, hogy képes vagyok egyedül is megvívni bizonyos csatákat. Ha igazán segíteni akar, akkor csak tartson ki mellettem. Pusztán erre van szükségem. Nem holmi kísérletekre, hogy feldolgozhassam a történteket. Vagy hogy a hátam mögött kibeszélje a professzorokkal az érzelmi állapotomat és a törékeny lelkialkatomat. Mert ezzel csak hátráltat. És azt nem tűrhetem.

– Rettentően sajnálom, Wadsworth – felelte. Ezt a tekintetében rejlő mély megbánás is igazolta. – Ön, mint mindig, úgy most is a társam. Végtelenül röstellem, hogy a tetteim az ellenkezőjét sugallták. – Nagy levegőt vett. – Megengedi… elfogad egy magyarázatot?

– Még folytatná a badarságait?

Szemrebbenés nélkül bámultam rá. Thomas épp elégszer ragadtatta már ostobaságokra magát, de ez a mostani mindenen túltett. Tudhatta volna, hogy ezzel nem csupán feltép egy régi sebet – de a lelkemet is összetöri. Tetőtől talpig jégpáncélba burkolóztam.

Remegve fújta ki a levegőt, mintha őt is elérte volna a belőlem áramló hideg.

– Amikor elképzeltem, hogy mit érez majd, amikor így bukkan rám, azt hittem, hogy majd… megnevetteti. Megkönnyebbül attól, hogy a legszörnyűbb félelmei hamisnak bizonyulnak. Rájön, hogy csupán egyetlen dologtól kell tartania, a támogatására tett kétbalkezes próbálkozásaimtól. – A homlokához emelte a kezét. – A nyilvánvaló makacsul kifog a következtetési készségemen. Már belátom, hogy tényleg ez a történelem valaha volt legrosszabb ötlete. Megmondtam, magára nincs egyenletem. És olybá tűnik, a szebbik nemhez is kevéssé értek. Vagy talán úgy általában az emberekhez. Látom már, hogy az én egyedi humorérzékem nem igazán jár egy rugóra a nagy átlagéval.

E végtelenül enyhe megfogalmazás hallatán majdnem elárultak a megránduló arcizmaim, de már nem maradt erőm mosolyogni.

– Egyszerűen… amikor félek, vagy elveszettnek érzem magam, a humorba menekülök. A felgyülemlett feszültséget oldom így. A nevetés nekem mindig segít, és reméltem, hogy ez önre is áll. Őszintén sajnálom, Audrey Rose. Borzalmas baklövés volt, hogy az érzelmi állapotáról beszéltem Radu professzorral.

– Az nem kifejezés.

Thomas bólintott. Egy pillanatra olybá tűnt, mintha végképp megadná magát, és térdre hull, de kitartott.

– A baklövésemnek viszont semmi köze az önbe vetett hitemhez. A professzorban nem bíztam, vagyis abban, hogy nem fogja magát szüntelenül Hasfelmetsző Jackről faggatni. Csak az járt a fejemben, hogy akaratlanul gyötri majd magát, és tudtam, hogy akkor véres bosszút állnék. Tisztában vagyok vele, hogy nem szorul védelemre, ám ettől még szüntelenül hajt a vágy, hogy boldoggá tegyem.

Nagy levegőt vett, vagyis még nem végzett.

– Radu órája után… egyre csak az ön arcát láttam. Amikor elillant a vonásairól a fény, és rátelepedett a kopár üresség. Akárcsak a laboratóriumban, azon a tragikus estén. És tudja, mi volt a legrosszabb? A tudat, hogy közbeléphettem volna. Ha keményebben próbálkozom. Ha nem rettegtem volna attól, hogy elveszítem. – Thomas zihálva takarta el az arcát. Ezúttal könnyek potyogtak az álláról. – Nem tudom, hogyan hozhatnám ezt helyre. De ígérem, nem adom fel. Én…

– Semmit nem tehetett volna aznap este – biztosítottam szelíden.

Ezt már tudtam egy ideje, de ez nem akadályozott meg abban, hogy fejben szüntelenül visszatérjek a tett helyszínére, és más végkifejlet reményében újra és újra felidézzem.

Thomas kezéért nyúltam, és gyengéden megfogtam. Még mindig mérges voltam, de már a tisztánlátás tompította. Hiszen élt. Magunk mögött hagyhatjuk ezt az egészet, és továbbléphetünk. Sem az idő, sem a halál nem állhat az utunkba.

Nagyot nyelt, és szaporán járó ádámcsutkával nézett le az összefonódó kezünkre.

– Kérem, bocsásson meg.

– Én…

Megnyikordult alattunk egy padlódeszka. Ellöktem magam Thomastól, hogy próbaképp ránehezedjek. Úgy hangzott, mint egy zsanér, amelyre ráférne egy alapos olajozás. Mi több, határozottan ki tudtam venni egy csapóajtó körvonalát. Csak remélhettem, hogy ez nem egy újabb képzelgés. Thomasnak láthatóan fel sem tűnt, a figyelme ugyanis kizárólag rám irányult. Az arcán óvatos remény. Rádöbbentem, hogy választ vár a bocsánatkérésére.

– Ha megesküszik, hogy a beleegyezésem nélkül soha, de soha többé nem beszél a nevemben, megbocsátok – mondtam végül, pedig tudtam jól, hogy amúgy is kiengesztelődtem volna. Felderült, és kevés választott el attól, hogy a nyakába boruljak. Megköszörültem a torkomat, és a padlóra mutattam.

– Lenne egy elméletem, amit bizonyítani szeretnék. És úgy hiszem, ez az ajtó, amin épp állunk, rejti az első nyomunkat.

Thomas még egy pillanatig rám bámult, és csak utána nézett le a padlóra. Messzebbről határozottan könnyebb volt kivenni, de semmi kétség, rejtekajtó nyílt a halottaskamrából.

– Kihallgattam Moldoveanut és Dăneşti-et, valamilyen kamrák hatástalanításáról beszéltek, de vajon mire célozhattak? Állítólag egy könyvet kell előkeríteniük, hogy megtalálják – magyaráztam. A csapóajtó láttán minden korábbi komorságomat elsöpörte a lelkesedés. – Ha engem kérdez, megelőzhetjük őket.

– Van rá esély – felelte Thomas, és kihúzta magát. – Talán egy régi alagút lehet, ami az erdőbe vezet. Vlad erődnek használta ezt a kastélyt. Bizonyára menekülőutak garmadáját tartotta fenn a stratégiai visszavonulás érdekében. Mostanra nyilván kész póktanya lett belőle. Nem szívesen piszkolnám össze ezt az öltönyt.

Színpadiasan megtapogattam a zsebeimet.

– Ha mentséget keres, nálam egy sem akad, Cresswell. Talán fél a pókoktól?

Töprengő arccal dobolt a karján az ujjával.

– Nem szégyellem bevallani önnek, hogy irtózom tőlük.

Elmosolyodtam. Más szóval mindketten bajban leszünk. Remélhetőleg nem találkozunk nyolclábú fajzatokkal. De a kíváncsiság ellenállhatatlan mágnesként vonzott. A nyitószerkezetet keresve körbetapogattam a fadeszkákat. A padló alatt ugyanúgy várhatott minket egy régi alagút tele pókhálóval, mint egy tisztán tartott, vagyis mindennap használt helyiség.

Márpedig ha az utóbbi, akkor tele lehet nyomokkal. Ha Dăneşti titkos kamrákat keresett, tudni akartam az okát. Felpillantottam Thomasra.

– Esetleg segíthetne is – mondtam. Az ajkába harapott, mire kis híján megint elöntött a düh. – Ne butáskodjon már! Tényleg rosszabb ötletnek tartja, mint halottként felfeküdni az asztalra, hogy alaposan rám ijesszen?

– Remek észrevétel – felelte, és merengve dobolt az ajkán az ujjával. – Ha végül kiéhezett pókok gyomrában végzem, akkor legalább elmondhatom, hogy nem csak a mámorító külsőm miatt fognak emlékezni rám.

Somolyogva zsebelte be a szemforgatásomat, aztán az egyetlen sötéten maradt gázlámpához sétált. Röpke tanulmányozás után elfordította. Hihetetlen, de a csapóajtó azon nyomban felemelkedett, odalentről dohos, nyirkos lépcsősor meredt ránk. Hitetlenkedve néztem fel, mire Thomas szája fülig szaladt.

Hát persze. Hogy is kerülhette el a figyelmemet a nem égő lámpa?

– Lenyűgözhetem a következtetési készségeimmel? Mivel az egész helyiségben egyedül ez a fényforrás nem világított, így okkal következtettem arra, hogy tényleg akad egy titkos…

– Ne most, Cresswell. Inkább segítsen! Látni akarom, mit rejteget odalent Vlad Drakula. És mit keres Dăneşti.

HUSZONKETTŐ
Tollatlan szárnyak

Titkos alagút

Pasaj secret

Törcsvári kastély

1888. december 5.

Ha az odalenti koromsötét nem lett volna elég, hogy visszaforduljunk, a rothadás ránk telepedő, gyomorforgatóan édeskés bűze már nyomósabb érvnek tűnt.

– Pazar – ráncolta az orrát Thomas. – Egy felpuffadt hulla illatánál nem is kell jobb az ember kalandvágyának.

A csapóajtó küszöbéről bámultunk le a mindennél zordabbnak ígérkező folytatásra. Pókhálókkal és más mocsokkal borított szürke kövek ásítottak előttünk, a kastély gyomrába a szélesre tárt, csorba fogsorukon át vezetett az út. Igyekeztem a számon át lélegezni.

– Képzelje azt, hogy egy túlérett gyümölcs, ami mindjárt szétdurran.

Thomas egyetlen pillantással végigmért, aztán elismerően vonta fel a szemöldökét.

– Kegyed émelyítően bűbájos.

– Sietnünk kell. Ne húzzuk az időt! – mondtam, és a csapóajtó felé bólintottam. – Becsukjuk magunk után?

Thomas a titkos átjárót fürkészte, majd a kamra bejáratát, az arcára kiült a belenyugvás. Felsóhajtott.

– Attól tartok, hogy meg fogjuk bánni, de igen. Lemegyünk néhány lépcsőfokot, utána összezárom magunkat a holttesttel és a pókokkal. A sötétben.

Felkaptam a szerencsére ezúttal a szokásosnál visszafogottabb szoknyámat, és elindultam, lépésről lépésre ereszkedtem le a mélybe, nem szívesen gondoltam bele, hogy mi mindenbe akadhat bele a szegélye. Rettegtem a bűz forrásától, és reméltem, hogy csak egy állat teteme, ami véletlenül a kastélyba tévedt. Már csak emberi maradványok hiányoztak volna.

Thomas mögöttem fújtatott, a cipője minden alkalmat megragadott, hogy csoszogjon egy jót a köveken, miközben a helyére eresztette a csapóajtót. Tapasztalatból tudtam, hogy emberfeletti óvatossággal képes lopakodni az éj leple alatt. Összeszorítottam a fogam, miközben lelkes csattogással letrappolt utánam a lépcsőn. Talán még mindig nem tért magához a tréfának szánt ostoba ötlete után.

Egy kavics pattogott le a fokokon, világgá kürtölve az érkezésünket. Megdermedtem, a szívverésem dübörgő hullámokat indított el az ereimben. Nem lehettünk biztosak abban, hogy magunk voltunk-e odalent, és nem akartam, hogy ilyen hamar kicsapjanak. Hiszen még annyi megválaszolatlan kérdés maradt az akadémia viselt dolgai körül!

Thomas olyan halkan motyogott, hogy egy szavát sem értettem.

– Csend legyen – szóltam rá, majd hátranéztem, bár a sötétben csak homályosan láttam. A körvonalait a csapóajtó résein átszűrődő gázlámpák fénye rajzolta ki. Alig tudtam megállni, hogy ne kezdjek el borzongani. Mindig is volt benne valami… valami nyugtalanító a maga érdekfeszítő módján. Főleg akkor, amikor magunkra maradtunk a sötétben.

– Csak már nagyon érdekel, hogy van-e olyan szép, mint amilyen illatos.

– Ne bolondozzon már! Tényleg nem bír magával?

Erre egy felszisszenő gyufa hangjával felelt. Thomas a kezében tartott gyertyára vigyorgott, a fénye alig pislákolt a nyomasztó feketeség tengerében. Nem vettem a fáradságot, hogy rákérdezzek, mégis honnan kerítette a viaszcsonkot. Talán a zsakettjében rejtegette.

Közelebb hajolt, és olyan halkan pusmogott, hogy szinte alig értettem. Arra viszont egyből felfigyelt, hogy elakadt a lélegzetem, amikor az ajka a nyakamhoz simult, és libabőrös lettem az érintéstől. Éreztem, ahogy belemosolyog a hajamba.

– Önnél szemrevalóbb fiatalemberrel még sosem találkoztam – mondta.

Hunyorogva mértem végig, zúzódás vagy valamilyen zavartság után kutatva. De mindent a legnagyobb rendben találtam. Legfeljebb az aranybarna szempár tűnt derűsebbnek.

– Beverte a fejét, ugye? Esetleg elfogadott valami furcsa italt?

– A hallgatásomat kérte – felelte, majd elvigyorodott, aztán egy fürge szökkenéssel elém penderült. Honnan ez a nagy hetykeség? – És ez lenne a rejtjeles mondat arra az esetre, ha netán megint azt szeretné, hogy beszéljek. Ígérem, addig lakat lesz a számon, amíg ezekkel a szavakkal ki nem nyitja.

– Nincs olyan szerencsém.

Állta a szavát, és egy hangos szusszanás nem sok, annyit sem hallottam tőle, miközben leóvakodott a hátralévő fokokon. Ha nem tudom, hogy Thomas ott van velem, és nem látom a kezében tartott gyertyacsonk remegő fényét, esküdni mertem volna rá, hogy senki sem jár előttem. Semmi kétség, szellemként tudott suhanni, ha akart.

A minket körülölelő homály bekebelezte az alakját.

A tőle ellesett óvatossággal, egy macska kecsességével ereszkedtem le a lépcsőn, más sem hiányzott volna, mint hogy a csontomat törjem idelent.

Szárnyak csapkodtak a távolban, a hang arra emlékeztetett, mint amikor két bőrdarabot vadul összeütnek. A józan eszem azonnal fel akart parancsolni a lépcső tetejéig, és kis híján hallgattam is rá. Csak azok a denevérek lehettek, amelyeket az igazgató említett az érkezésünk estéjén.

A bűzlő tetemeket még elviselem, de a denevéreket… Elöntött az iszony a ragadozóképű, bőrszárnyas patkányok idegborzoló gondolatára.

Amiben nem volt semmi ráció. A patkányokkal ugyanis egész jól elvoltam. A madarakkal szintúgy. De azok a tollatlan szárnyak – és az ujjak, amelyek úgy futottak végig a bőrhártyákon, akár az életfa ágai… Ez már túlment minden határon.

Amikor elértünk a lépcső aljára, és beléptünk egy folyosóra, amit minden jel szerint a hegy gyomrából vájtak ki, eltöprengtem, hogy tényleg muszáj-e nekem fényt deríteni egy ilyen baljós múltú kastély halottaskamrája mélyén rejlő titokra.

Lecsapódott pára csepegett a kövekről, pedig itt aztán senki nem volt, aki letörölhette volna a bánatos alagút szomorúságát. Legalábbis senki olyan, akivel fegyvertelenül is megismerkedtünk volna. A járatban zúgó széltől libabőr támadt a karomon.

A hallgatás fontosságáról megfeledkezve szitkozódtam. Thomas megfordult, az arca merő derű, de intettem neki, hogy menjen tovább. Készíttetnem kellene egy övet, amelyben elrejthetnék egy szikét, és magamra szíjazhatnám, hogy szükség esetén bármikor előkaphassam az életmentő pengét. Vajon a városi szabó, az a barátságos hölgy vállalna egy efféle kiegészítőt?

Ha tud övet varrni, akkor ezzel is elboldogulna. Tudtam, hogy csak az időt húzom, ráadásul szántszándékkal. Őszintén reméltem, hogy nem támadnak ránk a denevérek. Annyi mindent el tudok viselni… de ha belegondolok, hogy a fürtjeimbe mélyesztik a karmaikat, aztán visítozva elkezdik tépkedni…

A szoknyám elejébe töröltem a kezemet, már bántam, hogy nem hoztam magammal köpenyt. De hát nem nagyon számoltam azzal, hogy a cselédfolyosók után máshová is megyek még ma este. Hol volt már a kastély számtalan melengető kandallója? Thomas egy semmiből jött ötlettől hajtva megfordult, és felajánlotta a kabátját.

– Köszönöm. De egyelőre tartsa meg – mondtam. Egy ilyen hosszú ruhadarabban csak megbotlanék.

Bólintott, majd ment is tovább. Utánasiettem, sikerült kisepernem a fejemből a nyirkos alagút mélyén visszhangzó szárnycsattogásokat.

Egy rántással megállítottam Thomast. A meglepően hosszú kőalagút végén magányos fáklya pislákolt. A fénye hiába emlékeztetett a láthatár szélén lemenő napra, satnya sugarai jottányi melegséget sem árasztottak. De ha egy fáklya égett, akkor valaki vagy most van idelent, vagy nemrég járt itt.

A lélegzetem az arcom előtt gomolygott – akár egy veszélyt jelző szellem. Thomas egy intéssel maga elé terelt. A falak mintha közelebb húzódtak volna, a hegy minden oldalról ránk zárult. Ajtók mellett haladtunk el. Akadt köztük néhány kormosnak látszó fekete, de sötét tölgy is. Alig lehetett megkülönböztetni ezeket a sziklától, amíg egészen közel nem ért hozzájuk az ember.

Megpróbáltam betolni az egyiket, de nem engedett. Így továbbmentem a folyosón, figyelmesen kerestem a mozgás legapróbb jelét is. Vajon mihez kezdenénk, ha találkoznánk idelent egy baljós idegennel? Remélhetőleg Thomas fegyvert is rejteget ott, ahonnan előhúzta a gyertyáját.

Enyhe szélroham támadt, és kioltotta a gyertya lángját. Ki szerettem volna oldani a befont hajamat, hogy eltakarjam vele a nyakamat. A levegő az alagút végénél sokkal fagyosabb volt, mint a lépcsőnél. A víz már nem csepegett, hanem csillogó mázzá fagyott a kőfalon.

Thomas utolért, hiszen megtorpantam, majd a már magunk mögött hagyott részre mutatott. Innen határozottan látszott, hogy az út idáig egyenletesen lejtett, bár menet közben ez nem tűnt fel. Ráadásul a bejárattól is meglepően messze kerültünk.

A sötétség megtréfálta az érzékeimet. Esküdni mertem volna rá, hogy a hegy gyomra érez minket, minden botladozó léptünket szemmel tartotta, és lubickolt a rettegésünkben. Thomas félresepert egy pókhálót, nehogy belegabalyodjak. Igen lovagias volt, hiszen félt tőlük. Megköszöntem neki, és lassan folytattuk az utunkat lefelé.

– Akár egy cirkusz, túl sok tükörrel, nem igaz? – kérdeztem.

Teltek a percek. A nyakamat nyújtogatva vártam az elmés válaszát, de Thomas csak bólintott, a huncut vigyora pedig egyre szélesebb lett. Ekkor eszembe jutott a némasági fogadalma.

– Tudja, mit? – kérdeztem. Felhúzta a szemöldökét. – Jobban kedvelem így, hogy nem kell hallgatnom az égbekiáltó sületlenségeit. Gyakrabban kellene csendben maradnia. – A tekintetem ráérősen kalandozott a markáns vonásain, nem tudtam betelni a szemében gyúló vágyakozással, amikor a szájához értem. – Valójában soha nem akartam még ennyire megcsókolni.

Sebesen folytattam az utamat a folyosón, miközben magamban mosolyogtam, hiszen erre már kinyitotta a száját. Elég volt ez a röpke megkönnyebbülés, hogy féken tartsam a nyugtalanságomat. Nem akartam azon rágódni, mi vár itt ránk. A halálnak sosincs kellemes szaga, de a letaglózó bűztől most már könnyezni kezdtem. Egyre kevésbé remélhettem, hogy elhullott állatba fogunk botlani.

Hacsak nem egy méretes, ember nagyságú állatba.

Letöröltem a szemem sarkában gyöngyöző nedvességet. Azok a tetemek bűzlenek így, amiket nem temettek elég mélyre. A bácsikám laboratóriumában nemigen volt dolgunk előrehaladott bomlással, de az a néhány alkalom kitörölhetetlenül bevésődött az agytekervényeimbe.

A magányos fáklya közeledtével az alagút kétfelé ágazott. Csakhogy a kereszteződés előtt az egyik oldalon vaskos tölgyajtó fogadott minket. Ha nem csalt a szemem, a porózus fából vízcseppek szivárogtak. Milyen furcsa.

Alaposan kifújtam magam, hirtelen nem lehettem elég hálás a hidegnek, amiért éberen tartott. Itt az alagút már úgy leszűkült, hogy egyszerre csak egy ember fért el. A keskeny vállam szinte súrolta a falakat, ahogy a baljós ajtó és a mögötte rejtőző ismeretlen borzalom felé araszoltunk. Thomas csak oldalazva fért el.

Ahogy lenéztem, meglepetésemre szemét fogadott. A halál szaga szinte mindent elnyomott, de a lábamnál látott zsírfoltos szalvéta határozottan frissnek tűnt. Nyeltem egyet, és csak remélhettem, hogy már messze jár, aki elejtette. Nem lenne könnyű dolgunk, ha egy ilyen szűk alagútban kellene menekülőre fognunk.

Behunytam a szememet. Tudtam, elég erős vagyok ahhoz, hogy szembenézzek bármivel, amire itt fényt derítünk. De az agyam azon része, amelyet még mindig a Hasfelmetsző-ügy uralt, újra botorságokkal traktálta az érzékeimet. Csak egy percre volt szükségem. És indulok.

Thomas megkocogtatta a vállamat, így jelezte, hogy engedjem át. Megráztam a fejem. Ahhoz át kellett volna préselnie magát köztem és a fal között. Mire tiltakozhattam volna, gyengéden a sziklához nyomott, és elsiklott mellettem, méghozzá sietősen.

Kelletlenül lehámoztam magam a falról, úgy figyeltem, ahogy a két alagutat vizsgálgatja. Miközben szorgosan számolgatott, a jó ég tudja, mit, én az ajtó felé fordultam. Thomas sikeresen elterelte a figyelmemet a növekvő félelmemről, méghozzá szántszándékkal. Ha nem tartoztam volna neki hálával ezért, a kesztyűmmel pofoztam volna fel, amiért nem átallott ilyen merészen kihasználni a gardedám hiányát.

Ismét az ajtóra szegeztem a szemem. A fába mindkét végén lánggal díszített keresztet égettek – a fakósága alapján döbbenetesen régen. Ez alá a római hetest vésték. Végighúztam az ujjamat a jelen, aztán a meglepő meleg miatt elkaptam a kezem.

Talán mégsem szabadultam meg a tévképzeteimtől. Jobb lenne mielőbb kinyitni az ajtót, már ha egyáltalán ki lehet. Fogalmam sem volt, hogy ki vagy mi vár ránk a túloldalon, de minél tovább halogattam, annál kevésbé bírtam elviselni a feszültséget.

Újra megtöltöttem a tüdőmet, és minden erőmmel nekifeszültem az ajtónak, ám ismét feltűnt, milyen furcsán meleg a fa egy ilyen hűvös alagútban. Ez tudományos képtelenség volt, így ügyet sem vetettem a csontjaim figyelmeztető remegésére. Döbbenet, de az ajtó engedett. Méghozzá a várt nyikorgás nélkül. Nyilván nagy gonddal olajozhatták a fémzsanérokat.

Csak néhány centire dugtam be a fejem, teljesen összezavart az árnyas helyiségből áradó trópusi hőség, és hunyorogtam. A helyiség legfeljebb akkora lehetett, mint egy kisebb fürdőkamra, a padló közepén fekete halom fogadott, de hasonlókat vettem észre a falak mentén is.

Ennek nem volt semmi értelme – mi fedhette a falakat? És honnan ez a feltűnő forróság, ha egyszer nincs tűz?

A kimondatlan kérdésemre válasz gyanánt gőz sziszegett elő egy résből. A forróság a közelből jöhetett, talán egy természetes hőforrás lehetett a hegy gyomrában, vagy a kastély egyik fűtőberendezése.

– Cresswell, ideadná azt a fáklyát? Azt hiszem… – Valami meleg és szőrös csapódott a fejemnek. Odanyúltam, de már továbbállt. Zúgott a vér a fülemben, és nyomtalanul elillant belőlem minden lelkierő, ahogy a fekete tömeg egyetlen testként emelkedni kezdett. – Te magasságos…

Hátrahőköltem, tehetetlenül kapálóztam, ahogy szárnyra kaptak és felém repültek a visító denevérek százai. Fogak kaptak a ruhám gallérjába, aztán továbbálltak a nyakamra. A józan eszem minden megmaradt morzsájára szükségem volt, hogy ne kezdjek el sikoltozni. Ha most megtörök, ránk találnak. Muszáj erősnek maradnom. Összpontosítanom kellett. Sőt… harcolnom.

A kezem bőrszárnyakhoz ért. Testeket csapkodtam le a magasból, és ügyet sem vetettem a feltámadó félelmemre, ahogy vér csepegett a kesztyűs ujjaimról, és a padlóra csorgott.

Megtámadtak minket.

HUSZONHÁROM
Lilieci vampir (Vérszopó denevérek)

Titkos alagút

Pasaj secret

Törcsvári kastély

1888. december 5.

Thomas egy szempillantás alatt mellettem termett, és lángoló kardként forgatta a falról lekapott fáklyát.

De nem csupán ő dacolt józanul a veszéllyel. A támadások között szemügyre vettem a helyiség és a tetthely minden részletét. A szoba közepén látott halomban ugyanis egy hason fekvő holttestre ismertem. Teljesen ellepték a belőle lakmározó denevérek.

A szoknyák női áldozatra utaltak, a bőre fehérebb volt, mint a frissen esett hó, már ahol nem borították el a karmazsinszínű harapásnyomok. A mozdulatlansága mindent elárult. Élő-lélegző ember nem tűrné ilyen higgadtan, hogy ennyi szörnyeteg nyüzsögjön rajta. A biztonság kedvéért azért odarohantam.

– Mit művel? – bömbölte Thomas az ajtóból. – Neki már vége! Siessen!

– Egy… pillanat – feleltem a skarlátvörös csíkokkal ellepett szőke fürtök láttán. A fáklyával való hadonászást meghagytam neki, de nekem tények kellettek, méghozzá minél több.

Próbáltam alaposabban megvizsgálni, csakhogy denevérek egész serege csapott le rám, szétszaggatták a kesztyűm csipkéjét, vonzotta őket a sebeimből szivárgó vér. Feltápászkodtam, és amilyen gyorsan csak tudtam, kiiszkoltam a helyiségből, és behúztam magam mögött az ajtót. Thomas a még megmaradt támadók felé sújtott a fáklyával. Ádázul meredt a rikácsoló-csiripelő, majd újra ostromra induló fenevadakra.

Miután az utolsó denevért is visszakergette a homályba, lekapott valamit a vállamról, és félredobta.

– Jól van, Wadsworth?

Kérdi ezt egy életre kelt pokoli rémálom, egy lidércnyomásnak is beillő támadás után. Melegség csorgott végig a nyakamon. Bele sem akartam gondolni, hány vágást és karcolást szedhettem össze. De ahelyett, hogy szóvá tettem volna, inkább felnevettem. Semmi kétség, ilyesmivel még Poe sem lenne képes előállni.

Minden rettenet dacára kipirultam az izgalom hevétől. Csak úgy lüktetett a vér az ereimben, megdolgoztatta a szívemet, és emlékeztetett a bennem rejlő erőre.

Az élet csodájára.

– Nem úgy volt, hogy lakat lesz a száján, amíg ki nem mondom a varázsigét, Cresswell?

Elernyedt a válla, végre eltűnt róla az eddig cipelt feszültség.

– Vérszopó denevérek támadása elég elfogadható mentség arra, hogy megszegjem a saját szabályomat – felelte, és a homlokát ráncolta a kesztyűmet átitató vér láttán. – Ráadásul amúgy is tudom, hogy nálam szemrevalóbb fiatalemberrel még sosem találkozott. – Kósza denevér csapott le rá a semmiből, de gyorsan elzavartam. – Ezek a vadak nem honosak Romániában.

– Nem is tudtam, hogy chiropterológus is egyben – jegyeztem meg faarccal. – Ezzel nyűgözi le az ifjú dámákat?

Érdeklődve méricskélt.

– Én meg azt nem tudtam, hogy ismeri a denevérkutatók tudományos nevét – felelte, majd levette és felajánlotta a hosszú zsakettjét. Meleg volt, pörkölt kávé és friss kölnivíz illatát árasztotta. Alig tudtam ellenállni a csalogató aromának. – Az elméje igencsak vonzó. Még efféle kutyaszorítóban is – tette hozzá, majd lehervadó mosollyal intett a csukott ajtóra. – Messze a legkedvesebb erénye. És igen. Eleget tanulmányoztam a fajtát, hogy felismerjem a vérszopó denevéreket. De mégis, ki tenyésztené őket?

Még Thomas kabátjának menedékében is megrázott a borzongás. A kastély a vártnál is álnokabbnak bizonyult.

– Vajon milyen bűbájos faunát rejthetnek még e járatok?

A gondolataim Moldoveanu és Dăneşti beszélgetésének egyik részlete körül forogtak. Hamar leírtam az egész szóváltást Thomasnak, szinte záporoztak belőlem a szavak.

– A könyvnek, amit Dăneşti keres, mi köze lehet e folyosókhoz? Talán abban van, hogy hová vezetnek az ajtók és az alagutak?

– Lehet – felelte Thomas, majd rólam a mögöttünk húzódó sötét alagútpárra vetette a pillantását. Most az egyszer könnyen lehetett olvasni az arcáról. Nemrég találtunk egy holttestet, és vérszopó denevérek támadtak ránk. Annak is eljön az ideje, hogy még mélyebbre merészkedjünk a kastély alatti járatokban, de több tudással és valódi fegyverrel felszerelkezve. – Kutatnunk kellene. Jöjjön! Tudom, hol a helyünk.

Visszaosontunk a szobáinkba, és lesikáltuk az arcunkról a vér javát. Mellesleg visszaadtam Thomasnak a zsakettjét, el akartam kerülni a kellemetlen kérdezősködést és a furcsálló tekinteteket, ha összefutnánk valakivel e kései órán. Végül a kastély nyugati szárnyának homályba vesző folyosóján eljutottunk egy kétszárnyú tölgyajtóhoz, amibe mindenféle fenevadakat faragtak, legendásakat és a kelleténél ismerősebbeket egyaránt. Még a tiszteletére állított emléktábla nélkül is könnyűszerrel el tudtam képzelni a kövér gótikus betűkkel szedett DRAKULA VÉRES KÖNYVTÁRA feliratot.

Mindkét oldalán kovácsoltvas urnákba állított fáklyák strázsáltak, egyszerre hívogatták és figyelmeztették a látogatókat, hogy ebben a könyvtárban méltóztassanak viselkedni. Az ajtóba vésett állatok közt néhány repülő denevért is észrevettem, miközben felrántottam.

– Boldog leányzóként halok meg, ha soha többé nem látom a rémes fajtájukat.

Thomas halkan kuncogott mellettem.

– Pedig oly halálmegvető bátorsággal zavarta el az utolsó támadómat! Kár, hogy soha többé nem gyönyörködhetek efféle vadságban. Talán évente egyszer elmehetnénk denevérvadászatra. Persze utána szabadon engednénk őket. Túl aranyosak ahhoz, hogy bántsuk őket.

Megálltam, mielőtt átléptem volna a küszöböt.

– A vérünkre éheztek, Cresswell. Nálam ez minden, csak nem „aranyos”.

Beperdültem a helyiségbe, aztán megtorpantam, a keblemhez kaptam a kezemet. A mennyezet bordázott keresztboltozata pókra emlékeztetett, aminek hosszú és karcsú lábai végigkúsztak a falakon. A csúcsos boltívek könyvek garmadájának adtak otthont.

Ez volt messze a kastély legnagyobb könyvtára, a halottak előkészítéséről szóló összefoglalót egy ennél sokkal kisebben találtam. Minden érzékemet foglyul ejtette a bőr, a pergamenek és a lapok varázslatos tintaillata. Kovácsoltvas csillárok – formájuk a folyosói urnákét idézte – lógtak le a szürke boltozat kőhálójáról. Egyszerre keltett viszolygást és csodálatot. Az egyik részem órákat szeretett volna tölteni a félhomályos beugrókban, a másik pedig azonnal fegyvert akart ragadni. Bárki vagy bármi rejtőzhet a baljós zugokban.

Egy pillanatra behunytam a szemem. Miközben elláttuk a vadak által mart sebeinket, abban maradtunk Thomasszal, hogy egyelőre nem szólunk senkinek a felfedezett holttestről. Minden porcikám tiltakozott, hogy azon a rémes helyen hagyjuk a szegény fiatalasszony maradványait, de nem bíztam Moldoveanuban. Büntetés vagy kicsapás várna ránk, amiért a kastély titkai után kutattunk. Thomas azt is felvetette, hogy ha valaki más találná meg a testet, akkor azt is megtudhatnánk, ki tud még a lenti járatokról. Kelletlenül elfogadtam az érveit, de egy feltétellel: ha másnap délutánig nem bukkannak rá a testre, írunk egy névtelen üzenetet.

Néhány sorral arrébb valaki tüsszentett, ami csak úgy visszhangzott a végtelen csarnokban. Teljesen ledermedtem. Bár egyikünkről sem mondhatnák el, hogy rosszban sántikálnánk, a pulzusom mégis önkéntelenül az egekbe szökött a gondolatra, hogy összefuthatunk valakivel.

– Erre – súgta Thomas, és az ellenkező irányba vezetett. Úgy indultam el, mint aki révületből ébredt, szinte futottam a szekrények közti folyosókon, száműztem magamból az ádáz támadás emlékét. Ráadásul ezek nem egyszerű szekrények voltak, hanem padlótól plafonig magasodó polcok, tele mindenféle alakú és méretű kötetekkel.

Vastagak és vékonyak, bőrkötésűek és puhatáblásak: úgy sorakoztak egymás mellett, mint a testet alkotó sejtek. Legszívesebben végigfutottam volna minden soron, hogy lássam, vajon a végtelenig nyújtóznak-e.

Egy örökkévalóság alatt sem olvashatnánk el az itt őrzött gyűjteményt. Bár egy átlagos hétköznapon mesés lenne egyszerűen beülni ide egy csésze teával és meleg takaróval, aztán levenni a polcról valamelyik tudományos értekezést, hogy úgy ízlelgessem, mint egy ínycsiklandó süteményt.

És ráadásul oly sok nyelven: franciául, olaszul, latinul, románul vagy angolul.

– A leghalványabb ötletem sincs, hogy hol kezdhetnénk – vallotta be Thomas, kizökkentve az olvasás utópiájáról szőtt álmodozásomból. – Már az is valami, hogy legalább téma szerint vannak osztályozva. Nem sok, de kezdetnek megteszi. Egy… – Az arcom előtt integetett, és elvigyorodott, amikor félrelöktem a kezét. – Egy szavamat sem hallotta, ugye, Wadsworth?

Az egyik sor egyszerűen nem eresztett. A felirat árulkodó volt: Ştiinţă.

– És ez csak a tudományos részleg, Thomas!

Levettem egy orvosi folyóiratot a legközelebbi polcról, átpörgettem, lenyűgöztek a bonctani illusztrációk. Felfigyeltem egy cikkre Friedrich Miescher tollából. Lenyűgözőnek találtam a sejtmagokkal kapcsolatos kutatásait. A gondolat, hogy a vörösvérsejtjeink eleddig ismeretlen foszforproteineket tartalmaznak…

– Erről kellene nekünk is tanulnunk! És nem egy századok óta halott férfi vámpírlegendájáról. Mit gondol, orvosilag lehetséges lenne felnyitni egy koponyát, és megtömni könyvlapokkal? Talán a feloldódó tinta kiváltana valamilyen kémiai reakciót.

Thomas karba tett kézzel dőlt a polcnak.

– Furcsamód lenyűgöz a gondolat.

– Meghiszem azt.

Fejcsóválva sétáltam tovább a polcok között. Poezie. Anatomie. Folclor. Költészet. Anatómia. Folklór. Süppedő bőrfotelek várakoztak a félreeső zugokban, kis asztalokkal, ahol jegyzetelni lehetett, vagy egymásra tornyozni a kiválogatott köteteket. Minden cseppnyi akaraterőmet be kellett vetnem, hogy ne engedjek az ellenállhatatlan ingernek, és egyszerűen bekucorodjak az egyikbe, hogy új orvosi módszerekről olvasgassak, amíg be nem toppan a hajnal.

– Most már tudom, hogy mivel lepjem meg karácsonyra – jegyezte meg Thomas. Megperdültem, a szoknyám úgy csavarodott a lábam köré, mint egy ébenfekete gubó. Csillogott a szeme. – Orvosi szakkönyvekkel és bőrkötésű fóliánsokkal. Mindezt megkoronázná egy szép új szike.

Elmosolyodtam.

– Abból már akad egypár. Ellenben könyvet minden mennyiségben elfogadok. Olvasnivalóból sosem elég. Főleg őszi és téli estéken. Ha túlteng önben a nagylelkűség, toldja meg egy csésze teával. Imádom az egyedi keveréket. Hangulatba hoz az orvostudományhoz.

Thomas tetőtől talpig végigmért, majd csak állt némán, amíg meg nem köszörültem a torkomat. A gallérja körül némi pír futotta el.

– Audrey Vadrózsa.

– Tessék?

– Már elő is álltam egy egyedi keverékkel. Egy kevés angol rózsa, esetleg némi bergamott. Hozzá valami édes. És legyen erős. Természetesen szirmokkal. – Elmosolyodott. – Azt hiszem, megtaláltam az igazi hivatásomat. Micsoda pillanat! Megemlékezünk róla egy keringővel?

– Jöjjön, teaszakértő úr. – Kellemes szívdobogással biccentettem a várakozó folyosó felé. – Ha itt rostokolunk, sosem ássuk elő a kastély alaprajzát.

– És a titkos alagutak térképét – felelte, és széttárta a karját. – Csak ön után, kedves Wadsworth.

– Te jó ég! De megijesztettek! – Radu professzor bukkant elő a szomszédos sorból, rémületében könyveket zúdított a padlóra. Morzsákat csipegető galambként görnyedt föléjük, hogy összeszedje őket. – A holnapi órára kerestem egy ritka kötetet a strigoiok kapcsán. Egy ekkora könyvtárban az ember napestig keresgélhet hiába. Időtlen idők óta rágom már Moldoveanu fülét, hogy ne érjük be egyetlen könyvtárossal! Az a színlelő Pierre mindig elkódorog!

Kitartóan nyugtatgattam magam. Radu nem csapott zajt – ami megsüvegelendő teljesítmény a kétballábas professzortól. Felkaptam a földről a De Mineralibus című kötetet, majd odaadtam neki, közben nem kerülte el a figyelmemet a megviselt bőrkötés és a régi betűk.

– Tessék, professzor úr.

– Á, Albertus Magnus. Nemsokára ő következik a tananyagban. – Elhallgatott, tágra nyílt szemmel pislogott a szemüvege mögül, miközben a könyvet a magához ölelt társai tetejére rakta. – Mondják, nem látták Pierre-t? Nem épp önöknek segít a keresésben? Nem akartam alkalmatlankodni. De ez is az én véleményemet igazolja: több könyvtáros, több tudás. Vajon Moldoveanu miért ragaszkodik egyetlen…

Radu annyira felkapta a vizet, hogy önkéntelenül is hadonászni kezdett, megfeledkezve a karjában tartott kötetekről. Thomas előrelendült, és elkapta a tornyot, nehogy ránk dőljön.

– Ez az átkozott Pierre, mindig akkor tűnik el, amikor szükség lenne rá! De üzenem neki, hogy a segítsége nélkül is megtaláltam, amit akartam. Még a végén helyette is nekem kell dolgoznom!

Radu eltántorgott a könyveivel, közben végig arról dohogott, hogy az óraterve teljesen felborult, és rá fogja beszélni az igazgatót még több könyvtárosra.

– Legalább nem kérdezte, hogy miért kódorgunk a kastélyban kísérő nélkül ilyen későn – jegyezte meg Thomas. – Azért nem irigylem a könyvtárost. Megdolgozik a betevőért. Egyedül szolgálja ki az egész akadémiát és még Radut is.

– Mindig lenyűgöz – mondtam, és csak néztem, ahogy a professzorunk a szemünk láttára nekimegy egy kőoszlopnak, visszapattan róla, de annyira tele van a két karja, hogy nem hadonászhat méltatlankodva az élettelen tárgynak. – Vajon hogy a pokolba kaphatott katedrát itt?

Thomas újra felém fordult.

– A családját mindig szoros szálak fűzték a kastélyhoz. Ha jól tudom, már nemzedékek óta. Az akadémia befogadta, mert ez a hagyomány, és úgy gondolják, hogy hízeleg a helyieknek, ha az egyikük feljebb kapaszkodhatott a szamárlétrán.

Összeszaladt a szemöldököm.

– De ha ez igaz… akkor a családjánál ez évszázados tradíció lehet. Az akadémiát viszont csak nemrég alapították.

– Igaz, hadd helyesbítsek. Úgy tudom, a családja mindig is részt vett a kastély fenntartásában. A tanári cím ellenben újdonság a sorukban. Amolyan lelkesítő megtiszteltetés.

– Miért nem ajánlották fel neki az igazgatói pozíciót? Az egyértelműbb üzenet lenne, mint ha folklórtanárként tanítana.

Thomas vállat vont.

– Radu szerencsétlenségére az akadémia sajnálatos módon téved: a falusiak mostani nemzedékét már korántsem érdekli annyira a tanári cím, mint a korábbiakat. Vélhetően egy kalap alá veszik a magunkfajtákkal. Istenkáromló gonosztevőkkel, akiknek szégyellniük kellene magukat, amiért a tudomány helyévé züllesztették ezt a szent kastélyt. Á, nézze csak!

Thomas egy félreeső szegletre mutatott, egy lobogó kandalló mellett. Először arra gondoltam, valami illetlenséget forgat a fejében, és olyan helyet talált, ahol magunkban lehetünk. De ezúttal a küldetésünket tartotta szem előtt. A sor végén ugyanis büszkén hirdette egy angol nyelvű tábla: ÉPÜLET ÉS BIRTOK.

– Talán mégis ránk mosolyog a szerencse.

Elindultam a kastélynak szentelt művek végtelen polca mellett, hátha Thomas ezúttal is fején találta a szöget.

Tongai repülőkutya. S. Milne és Turvey színezett metszete

HUSZONNÉGY
Különös képek

Toronyszoba

Camera din turn

Törcsvári kastély

1888. december 5.

Ileana épp egy rozoga zsámolyon állva porolta le a szalonom tömött könyvespolcait, amikor kevéssel éjfél előtt végre felértem a lakosztályomba.

A csizmámat – úgy csillogott, mintha az imént fényezték volna ki – az ablakpárkányon pillantottam meg, de nem maradt erőm rákérdezni az okára. A merész expedíciónk a nagy könyvtárba, hogy kiderítsük, hová vezethet az elágazó alagút a kastély alatt, kudarcba fulladt. Egyes-egyedül arra derült fény, hogy Radu ügyefogyottabb, mint hittük, és előszeretettel olvas régi német értekezéseket.

Az Épület és birtok elnevezésű részleg nyilvánvalóan nem a legfontosabb része volt a könyvtárnak: a kastélyról és a környező vidékről bőven találtunk verseket, naplókat és ostoba történeteket, de semmi hasznosat. Persze nem arra számítottam, hogy egyszerűen belibbenünk a könyvtárba, majd azzal a kötettel sétálunk ki, amit az igazgató és a királyi őrség együttes erővel sem volt képes megtalálni.

Halk kattanással csuktam be magam után az ajtót. Ileana abbahagyta a munkát, de nem fordult meg, a porfoltos rongyot tartó keze félúton megállt, a padló panaszosan nyikordult meg a lába alatt. A hímzett köténye mocskos szegélyéről ítélve nedves földön térdelhetett. Bele sem akartam gondolni, hogy a kastély mely nyirkos szegletét kellett kipucolnia. Ha csak távolról emlékeztetett az általunk felfedezett folyosóra, akkor semmiképp sem lehetett szívderítő.

– Én… igazán sajnálom a történteket – bukott ki Ileanából. – Thomas segítséget kért, és egyszerűen nem… képtelen voltam… Nem akartam nemet mondani Daciana öccsének. A szemébe mondtam, hogy az ötlet szörnyű, de ez volt az utolsó szalmaszál, amibe megkapaszkodhatott. A szerelem a legbölcsebbeket is bolonddá teszi. Ha nem óhajt szóba állni velem, magára hagyhatom.

– Ugyan, szót sem érdemel. Nem haragszom. Csak hosszú volt a nap, ez minden.

Ileana bólintott, és folytatta a könyvszekrény gondos letörlését. A halántékomat dörgölve rogytam a kerevetre, és azért fohászkodtam, hogy a nyugalom tisztító záporként hulljon alá az égből, és mossa le a lelkemet. Bárcsak Thomas barátságjavító kísérlete dühítene még! Mintha évezredek teltek volna el a megjátszott halála óta. Most már jóval nagyobb problémák miatt főhetett a fejünk.

Ugyan a denevérek félelmetesek voltak, de nem írhattam a számlájukra Wilhelm vérveszteségét. Különben biztosan nem úszta volna meg a jellegzetes karmolásaik nélkül. Ez is arra utalt, hogy a vérét a halottakat előkészítő boncmesterek módszerével csapolták le.

Még mindig égtek a harapásnyomok a kezemen. Legszívesebben belemerültem volna egy kád vízbe, hogy lemossam magamról a rám száradt denevérnyálat, és soha többé ne gondoljak azokra a mocskos kis bestiákra. Ha valaha apa fülébe jutna, hogy testközelből ismerkedtem meg e közismerten kórságokat terjesztő fajzatok csapatával, újra a laudánumhoz nyúlna.

Magától értetődik, hogy valaki vérszopó denevéreket tenyészt egy olyan kastélyban, amelynek leghírhedtebb lakójáról az a szóbeszéd járja, hogy vámpírrá vált. Ösztönösen az igazgatóra gyanakodtam, de az elhamarkodott ítélet élesen szembemenne a bácsikám leckéivel. Ha az ember az első megérzése alapján jut el a tettes személyéhez, aztán bizonyítékot eszkábál, hogy megerősítse a gyanúját, az sosem vezet megfellebbezhetetlen igazsághoz.

– Kegyeddel… minden rendben? – érdeklődött Ileana.

Bár hallgatást ígértem Thomasnak, úgy döntöttem, vele megosztom a felfedezésünket. Talán hallott valamit az alagutakról más szolgáktól vagy a kastély vendégeitől.

– Találtunk egy meglehetősen… rossz állapotban lévő testet a halottaskamrában. Pontosabban alatta. Kinyitottunk egy csapóajtót, aztán… – Ileana megdermedt. Hadarva folytattam, meg akartam kímélni a holtak hosszas ecsetelésétől. – Igazából jobban jártunk volna, ha nem nyúlunk hozzá. Elég nehéz… megmondani, hogy hasonlít-e a többi megoldásra váró ügyhöz. A denevérek… találták meg, és a véréből lakmároztak. Egyelőre ennyire jutottunk. De ez maradjon köztünk. Legalábbis egyelőre.

– A denevérek… egy tetemből ittak? – fordult felém Ileana értetlenül pislogva. Olyan tétovának tűnt, ahogy ott állt, mintha egy kósza szellő bármikor leteríthetné. – Egy diák volt? Kinek mesélt róla?

Sápadtfehér test rémképe ostromolta az elmémet, gonoszul gúnyolódott minden élénk részlettel és fájdalmas zúzódással, amiket a végső, kárhozott lélegzetvétele előtt elszenvedett. Megráztam a fejem.

– Alig… alig lehetett bármit is kivenni rajta. A neméről is csak a ruhája árulkodott. Nem tudtunk alaposan körülnézni a helyiségben a rengeteg… szárnyas patkánytól. Ha holnap délutánig nem bukkannak rá, küldünk egy névtelen levelet az igazgatónak. Abban reménykedünk, hogy a tettes talán magától is „rátalál” a testre, ezért végül arra jutottunk, hogy érdemes várni néhány órát.

Behunyt szemmel próbáltam elfelejteni a fejemnek csapódó szárnyak zaját, a puha húsomba mélyedő karmokat. Biztosan megváltás volt neki a halál. Szörnyű belegondolni, hogy meddig kellett szenvednie, amíg azok a szomjas bestiák rájártak a vérére. Újra és újra. Borotvaéles fogak mélyedtek a húsába és hasították fel a bőrét. Milyen tehetetlennek érezhette magát, ahogy cseppenként elszívták az életerejét!

A kandallóra összpontosítottam, hagytam magam elveszni a lángokban. Ha szabadjára engedem a képzeletemet, biztosan felfordul a gyomrom.

– Úgy véli, ugyanaz tehette, aki a két férfiba is karót döfött? – Ileana a porronggyal babrált. – Vagy Brassóban másvalaki gyilkolt?

Sorra vettem a biztos tényeket.

– Eddig két áldozatot öltek meg karókkal a birtokon kívül: egyet a vonaton, és egy másikat, akiről az újság írt. Őket követte Wilhelm Aldea vértelen teste. Most pedig ez az ifjú hölgy, aki minden bizonnyal abba halt bele, hogy eleven prédája lett a denevéreknek. A hullamerevség hiánya arra enged következtetni, hogy… legalább hetvenkét órája állt be a halál. De vannak kétségeim.

Nem említettem a végtagjai enyhe merevségét vagy azt, hogy a szoba szokatlan hőmérséklete felgyorsíthatta a folyamatot. Tavaly nyáron a bácsikám bemagoltatott velem minden körülményt, ami segítheti vagy gátolhatja a hullajelenségek beállását. A mérsékelten meleg szoba és a kezdődő oszlás arra utalt, hogy legalább huszonnégy órája lehelte ki a lelkét. Bár én a halál idejét legalább három, de inkább négy nappal korábbra tenném. Az a borzalmas bűz…

– Lehetséges, hogy vele is a Karóbahúzó végzett?

Lehámoztam a kezemről a csipkekesztyűm maradványait, és fintorogni kezdtem, amikor a szakadt rongyok alól karmolások és harapásnyomok bukkantak elő.

– Bár tudnám! Az első két áldozatot úgy állították be, mintha vámpírok lettek volna. A harmadikat pedig úgy, mintha a tettes lett volna vámpír.

Első pillantásra nem ugyanaz a személy követte el a gyilkosságokat. Hiszen a módszer nem köti össze a lányt és Wilhelmet a két korábbi esettel, de még egymással sem.

Még abban sem lehettem biztos, hogy a nőt erővel zárták-e abba a terembe. Talán csak elkóborolt, és balszerencséjére csapdába esett. Hiszen a kamrában koromsötét volt – talán betévedt, rárontottak a kiéhezett denevérek, aztán elesett, és onnan már nem volt kiút abból a pokolból. De amíg nem vizsgálják meg a testét, túl sok az ismeretlen tényező.

– Valaki vagy majd a nyakát töri, hogy vámpírokhoz illő bűnöket kövessen el – merengtem, gondolatban elszakadtam a nő megtépázott tetemétől –, vagy két gyilkos ténykedik… Nem is tudom, talán az egyik le akarja főzni a másikat. Az egyik egy vámpírvadász módszerét követi, a másik egy ízig-vérig vámpírét. Nem tudom, mit higgyek. Még mindig túl sok a sötét folt. Wilhelm tele lenne sebekkel, ha vele is denevérek végeztek volna. Ádáz kis fenevadak.

Felemeltem a kezemet, hogy megmutassam a rubinvörösre alvadt harapásokat.

– Ez egy vén kastély, akárcsak a járatok, amiket találtak – jegyezte meg Ileana félrenézve. – Vlad ideje óta szaporodhatnak odalent.

– Meglehet. – Milyen bűbájos gondolat! – Szerintem viszont valaki igenis tenyészti őket. Thomas szerint vérszopó denevérek voltak, de azok az Újvilágban őshonosak. A kép sehogy sem akar összeállni, hacsak nem egyszerű balszerencséről van szó.

– Talán a Karóbahúzónak lehet köze az akadémiához – vélekedett Ileana, aki makacsul ragaszkodott az állítólag életre kelt halhatatlan fejedelemhez. – Az első gyilkosság a városban történt. Wilhelm testét is ott találták meg. Ha igaz, amit Dăneşti mondott, és tényleg megfenyegették a királyi családot, akkor a Karóbahúzó talán pánikot akart kelteni az első két gyilkossággal.

– Vagy csak gyakorolt.

– De lehet, hogy vért gyűjt – suttogta.

Erre az enyém is megfagyott az ereimben. A gondolat addig gyötörte az agyam értelmes részét, hogy végül lelkesen csatlakoztak hozzá a baljósabb testvérei. Semmiképp sem zárhattuk ki, hogy egy orgyilkos garázdálkodik e tornyos tető alatt, és vért lop a saját céljaira.

Felvillant előttem a bácsikám elmélete arról, hogy a gyilkosok mindig bevonják magukat az ügyük nyomozásába. Egy diákoknak és professzoroknak otthont adó iskolában kinek lenne haszna efféle gyilkosságokból? Már ha nem a vadászat puszta öröme hajtja. E vérszomjas kényszernél ijesztőbb jelenséggel még nem találkoztam. Bár itt lenne a bácsikám, hogy mindent megbeszélhessünk! Ő mindig a nyilvánvaló mögé látott.

Ileana annyira elcsendesedett, hogy összerezzentem, amikor felállt a zsámolyról.

– Ön hisz a Karóbahúzó létezésében?

– A szó szoros értelmében nem – feleltem. – Biztos vagyok benne, hogy egy nagyon is emberi lény utánozza a Vlad Drakula révén elhíresült módszereket. Akiről nem hiszem, egy pillanatig sem, hogy kikelt volna a sírjából, hogy az élőkre vadásszon. Ez nem csupán nevetséges, de szembemegy a természet törvényeivel. A halál visszafordíthatatlan. Hiába kívánjuk az ellenkezőjét.

Azt már megtartottam magamnak, hogy milyen fájdalmasan tapasztaltam meg utóbbi kijelentésem igazságát.

Emberi ujjak rándultak meg az emlékezetemben, amíg ki nem vertem a fejemből a képet.

– Az itteniek közül sokan nem értenének ezzel egyet – tette hozzá Ileana csendesen. – Az elmúlt hetekben többen is ágynak estek. Egy nő eltűnt. Meggyőződésük, hogy csak egy strigoi tehette. Most pedig Wilhelm testét találták meg vértelenül. Van sejtésük arról, hogy mit jelenthet ez.

Megjegyzést akartam fűzni a brassói fiatalasszony eltűnéséhez, de megálltam, hogy ne szóljak közbe. Szégyelltem volna bevallani, hogy belopóztam az otthonába. Az ő esetét egyszerű szerencsétlenségnek könyveltem el, amit a túl sok ital és a sűrű erdő számlájára írtam. Vélhetően eltévedt, és nem vámpír vagy vérfarkas ragadta el az ösvényről.

– Tud olyasvalakiről, aki szívesen bezáratná az akadémiát? – kérdeztem.

Ileana egy fémvödörre terítette a rongyát, majd megkocogtatta az oldalát. A kongó hang a koponyámban visszhangzott. Összehúztam a szemem, amikor az ajtóra pillantott, majd nyelt egyet. Már majdnem megkérdeztem, mi a baj, amikor a kerevethez sietett. Ott előhúzott egy bőrkötésű könyvecskét a köténye zsebéből, és úgy nyomta a kezembe, mint egy bűzlő ágytálat. Kelletlenül vettem át.

– Nézze… tudom, hogy ez nem helyes, de ezt a naplót találtam. Nicolae herceg szobájában. – A tekintetét kerestem, de Ileana továbbra is a könyvre szegezte az övét, és hebegve folytatta. – Emlékszik, hogy azt mondtam, a szolgáknak észrevétleneknek kell maradniuk? – Bólintottam. – Mert a nemesi származású diákok némelyike könnyen elfelejti, hogy létezünk. Néhányan szentül hiszik, hogy a kandallójukban varázsütésre gyullad meg a tűz, az éjjeliedényük pedig szárnyat növeszt, hogy önmagát ürítse ki.

– Sajnálom, hogy ilyen kegyetlenek magával.

A szemébe fagyos hidegség költözött, de sebesen kipislogta.

– Nem vagyok büszke arra, hogy elvettem a naplót, de hallottam, hogy valami rajzokat emlegetett. És ebben aztán szörnyű képeket találtam. Nézze!

Kinyitottam a bőrkötésű noteszt, és megnéztem néhány képet: szívek, belek, egy emberi agy és… denevérek. Denevérkoponyák szörnyű agyarakkal. Denevérszárnyak, a karmok hegyénél részletes jegyzetekkel. Minden oldal a denevér anatómiájának egy-egy új részletét tárta elém. Ileana felé fordultam, de ő a kezére szegezte a pillantását.

– A lakosztályában nem kevés példány is akad belőlük.

– Miért ódzkodott ennyire attól, hogy megemlítse a herceg rajzait?

Ileana a kezét tördelte.

– Eszembe jutott, amit Dăneşti és Moldoveanu említett, hogy a királyi házat megfenyegették. Azok mind rajzok voltak.

Kihúztam magam ültömben, de a mondandója a mozdulattól sem lett emészthetőbb. A gyomrom hullámzott az émelygéstől.

– Ki van zárva, hogy ő küldte volna…

– Ezért néztem utána. Így bukkantam rá a denevérek vázlataira és arra a temérdek csontvázra a szobájában… Nem tudom, miért hoztam el a naplóját. Csak… – vállat vont – arra gondoltam, hogy talán rejtegethet valamit. Aztán megtaláltam ezt hátul.

A napló felé nyúlt, és addig lapozgatta, amíg meg nem találta, amit keresett. Amit láttam, attól nemcsak a szavam, de a lélegzetem is elállt: egy ónixhajú, mély smaragdzöld szemű, merészen mosolygó lányt, akinek az ajkáról vér csepegett.

Végighúztam az ujjamat az állán, onnan fel a macskaszerű szempárra, majd megérintettem a saját arcomat.

– Ez nem… nem lehetek én. Ehhez annyi idő kellene…

Ileana lapozott egyet. A következő, nagy műgonddal készült rajz egy lányt ábrázolt vérlepte kötényben, aki tettre készen tartotta a boncpengéjét egy nagy darab, hófehér hús felett. Elkaptam a fejem. A tetem egy férfié volt, és semmilyen lepel nem takarta el a meztelen alakját. Pír lobbant az arcomra.

Nem tudtam mire vélni az otromba rajzokat.

– És ez még nem minden. – Ileana sorra mutatta a képeket. Mindegyiken meseszép angyalként élvezkedtem vérben és halálban. A herceg halhatatlan lényként örökített meg, aki túlontúl tökéletes ahhoz, hogy ember legyen. Túlontúl hűvös és kemény e törékeny világhoz. A kandallóban vadul lobogtak a lángok, hirtelen fullasztó lett a meleg. Legszívesebben kitártam volna minden ablakomat, hadd tisztítsa ki a lakosztályomat a Kárpátok fagyos szele.

Az utolsó kép láttán halkan felszisszentem.

Rejtélyes férfialak – ugyanúgy lehetett Thomas, mint Nicolae – állt egy másik Audrey Rose oldalán. A fiatalember csontokból készült öltönyt viselt, a kezében a jósok kristálygömbjeként tartott egy elefántcsontszín koponyát. A fűzőm szorosan a testemhez simult. A rajz megszólalásig hasonlított rám, leszámítva a hatalmas, élethű szívet és a keringési rendszert, ami a mellkasból ágazott szét, hogy a karon végigfutva a szoknya vonaláig kövesse az ujjakat.

Ekkor figyeltem fel a rajzbéli énem fekete kesztyűjére. A karomat csipkék és indák fedték el, maradandó tintaként tekeregtek a bőrömön. Ileana figyelmesen nézte, majd a karomon lévő mintákra mutatott.

– Nicolae herceg karját ilyen tintaszínű ábrák borítják. De az övéi durvábbak. Látom őket, valahányszor feltűri az ingujját.

Felvontam a szemöldököm. Igazán lenyűgöző. Olvastam már arról, hogy az elmúlt jó néhány évben az arisztokraták között divat lett a tetoválás. Mihelyt a magazinok írni kezdtek arról, hogy ez mennyire sikkes, ötből legalább egy nemes származású hölgy és úr rejtett el magán hasonlókat. Még a királyi udvarokban is nagy népszerűségnek örvendtek. Nincs abban semmi meglepő, hogy a herceg is belekóstolt a bőrvarrásba. Fokozta a titokzatosságát. Ha nem tévedek, számtalan ifjú hölgy várta epekedve, hogy lehulljanak róla a ruhái, hadd lássa, mit tartogat a teste.

– Az övé mit ábrázol?

Ileana feltápászkodott a kerevetről, elvette a naplót, majd az ajtóra mutatott.

– Későre jár. Kifényesítettem a csizmáját, és kitettem Moş Nicolaénak. Le kell feküdnie, hogy beletehesse az ajándékokat. – Az értetlenkedésem láttán elmosolyodott. – Úgy tudom, önök felé Télapónak hívják. A hagyomány szerint édességeket hoz. Ha megrázza a szakállát, és hó hullik, akkor köszönt be az igazi tél. Most aludjon. Ez az ő varázslatos estéje. Talán magát is meglepi valami aprósággal.

De hogyan is hajthatnám álomra a fejem, amikor talán egy másik Nicolae járta épp a kastélyt, hogy „ajándékot” hozzon. Ettől még elköszöntem. Addig szorítottam a szememhez a kezemet, amíg felvillanó fehérség cikázott át a sötétben, mint az eget csíkozó hullócsillagok. Halottnak hittem Thomast, találtam egy titkos alagutat, vérszívó denevérek támadtak rám, felfedeztem még egy holttestet, végül megismerkedtem Nicolae zavarba ejtő művészetével, és mindezt egyetlen nap alatt. Ki tudja, talán épp a sötét herceg a mi emberünk. Semmi kétség, volt alkalma rajzos fenyegetéseket küldözgetni a családjának.

Talán ez egy kísérlet, hogy így biztosítsa be magának a trónt.

Fel is ötlött bennem, hogy ha tényleg Nicolae felelős az unokatestvére haláláért, én pedig tovább vájkálok a titkaiban, akkor hamarosan a fenyegetésnél is rosszabbra számíthatok. A rám váró reggel puszta gondolata elég volt ahhoz, hogy jobb belátásom ellenére is hagyjam leereszkedni a szempilláimat. Kihámoztam magam a ruháimból, és a hideg ágynemű alá bújtam. Az utolsó kép, ami felvillant előttem, mielőtt álomba zuhantam volna, egy képtelenül ifjú nőt ábrázolt, a karján tetoválások örvénylettek, az ajka vadállati vigyorba torzult, miközben a szemfogai a saját vérlepte ajkába mélyedtek. Ha Nicolae herceg tényleg átkozottnak hitt, akkor propagandának is szánhatta a rólam készített rajzot. Hiszen minden bizonnyal Drakula hercegnővé változtatott.

Bíztam benne, hogy ettől még senki sem akar karót döfni a szívembe.

Audrey Rose!

Ha ezt olvassa, akkor kétségkívül felkereste a lakosztályomat. Bocsássa meg a hirtelen távozásomat. Kapcsolatot találtam a lovagrend és a gyilkosságok között – megmondtam, hogy felismertem azt a könyvet! Ne bízzon senkiben. Esküszöm, egy héten belül új fejleményekkel térek vissza. Azt hiszem, az ifjú hölgy saját maga rendezte át az otthonát.

Kérdezősködtem egy kicsit a városban, és kiderítettem, hogy a férje volt az első áldozat, akiről az újság írt! (A gyermeke sajnos néhány hónappal korábban elhunyt.)

Moldoveanu bácsikám úgy tudja, sürgős személyes ügyben utaztam el oly sietve Magyarországra. Kérem, hagyja meg ebben a hitében; vagy felzaklatná, vagy igazságtalanul megbüntetne.

Mostantól kerülje a várost! Nem biztonságos. A falnak is füle van.

Anastasia

Ui. Kérem, égesse el ezt a levelet.

Erős a gyanúm, hogy a szolgák mindenbe

beleütik az orrukat.

HUSZNÖT
Hamukert

Bekerített udvar

Curte ingrădită

Törcsvári kastély

1888. december 13.

Az alagutak felfedezése utáni délutánon Thomasszal névtelen levelet írtuk Moldoveanunak a tetem pontos lelőhelyéről. Utána napokig egy szót sem hallottunk erről. Fogalmam sem volt, hogy leküldött-e valakit, hogy utánanézzen, nekem meg nem volt lehetőségem leosonni. A szinte üresen kongó akadémiába sorra érkeztek az őrök azzal a szándékkal, hogy árgus szemmel figyeljenek minket.

Bosszúságomban újabb levelet írtam. Őszintén reméltem, hogy az igazgató komolyan veszi. Nem szívesen gondoltam arra, hogy hagyják magányosan rohadni odalent. Akkor végleg odavész minden megmaradt nyom. Arról már nem is beszélve, hogy egy emberi lényt nem hagyhatunk így a sorsára… Megfogadtam magamnak, hogy ha estig nem hallok semmit, akkor saját kezűleg rángatom le az igazgatót az alagutakba.

Lopva bekaptam egy keménycukorkát, hálát rebegve az ismeretlennek, aki magára vállalta Moş Nicolae szerepét a kastélyban. Mert a csemegéi – és Ileana társasága a szabad óráiban – jelentették egy borzasztóan hosszú hét egyetlen fénypontját. Anastasia még mindig nem tért vissza onnan, ahová utazott. Az összecsapott levelétől kétségeim támadtak. Mit fedezhetett fel a Sárkány Lovagrendről? Ileana nem tartotta gyanúsnak Anastasia váratlan távozását, tőlem pedig távol állt, hogy a félelmeim felemlegetésével nyugtalanítsam.

A hét derekán Radu sikeresen álomba ringatta Vincenzót, miközben tömőfával gyömöszölte belénk a hamuvá égetett, aztán elfogyasztott testekről szóló hiedelmeket. Aztán mindenki sorra került Percy anatómiai teátrumában: szerveket vettünk ki, és megismerkedtünk a halál fortélyaival, miközben igyekeztünk túlszárnyalni a társainkat, és bebiztosítani a helyünket a felvételi kurzus során.

Percy óráin mind tele szájjal faltuk a feltálalt tudást. A gyilkosságok és számtalan jelük titkos részleteit. Hogyan olvassuk a tetemek nyelvét a halál okának végérvényes bizonyításához. Rajongtam az óráiért, és mindinkább éreztem, hogy egyre jobban bírom a testek közelségét. Bár a Hasfelmetsző-ügy rémálmai kitartóan kísértettek az elmém felszíne alatt.

Moldoveanu előadásai megmaradtak gépiesnek, és noha nem élveztem a társaságát, láthatóan kivételes tehetsége volt az anatómiához és a törvényszéki orvostanhoz. Az is feltűnt, hogy ilyenkor senki nem mert engedély nélkül megszólalni, nehogy azon nyomban kipenderítsék.

Miután a családja eljött a testéért, senki nem hozta szóba sem Wilhelmet, sem a túl korán bekövetkezett halálát. Mintha a térdre hullt idő feltápászkodott volna, hogy úgy folytassa, mintha mi sem történt volna.

Thomasszal megpróbáltunk a kései órákon visszalopózni az alagutakba, de a királyi őrség őrjárata mindig meghiúsította. Moldoveanu komolyan vette a takarodót, és több strázsát állított a folyosókra, mint amennyit a román királyi udvarban el tudtam volna képzelni.

A hét végén levelem érkezett londoni bélyegzővel. Egy új szobalány hozta azzal a hírrel, hogy Ileanát ideiglenesen áthelyezték. Bár esténként kínzott a hiánya, a levél kárpótolt. Hiszen pontosan tudtam, ki a feladó, és alig vártam, hogy óra után nekiessek. Radu végig arról fecsegett, hogy valami szentségtelen éjszaka vár ránk.

A herceg az ujjait ropogtatta, Andrei feje lehanyatlott, bezzeg az ikreket, sőt még az egykedvű Ciant is felettébb lekötötte ez a bizonyos történet. Megállás nélkül fészkelődtem a helyemen, alig vártam, hogy üssön az udvari óra.

– A szóbeszéd szerint a római kultúrában gyökerezik – folytatta Radu. – Áldozatot mutatnak be, utána beszélnek hozzánk az állatok. Azt senki sem tudja biztosan, hogy a mi nyelvünkön vagy a sajátjukon. – Feljebb tolta a szemüvegét az orrán, úgy nézett az osztályra. – Az a szemtelen Mr. Hale! Hova tűnt? Kiszökött volna az óráról?

Noah kelletlenül izgett-mozgott, aztán jelentkezett. Radu elment mellette, a figyelme megoszlott a többi diák és a jegyzetei között.

– Mr. Hale itt ül, professzor – felelte vontatottan Nicolae. – Talán az a világok közti fátyol már annyira elvékonyodott, hogy nem ismeri fel a valóságot.

Radu kemény tekintettel meredt a hercegre.

– A helyükben ma este bezárkóznék a lakosztályomba! A holtak feltámadnak, és levadásznak mindenkit, aki elég ostoba ahhoz, hogy kint kószáljon. Akiket nem falnak fel, azokat szellemek szállják meg. Még a hercegek is szabad prédának számítanak.

Az előadás maradéka ebben a mederben csordogált, csak a kongó harang szabadított ki minket Radu folklórfogságából. A terem előtti folyosón toporogtam, mert Thomas heves vitába merült a professzorral az ünnep eredetéről, ami olyan szórakoztató volt, hogy inkább néztem volna napokig egy fűszál növekedését. A zsebemben őrzött levél egyszerűen nem hagyott nyugodni. Ha nem olvasom el, a végén tényleg kifúrja az oldalamat a kíváncsiság. A folyosó felé intettem, mire Thomas helyeslőn bólintott.

Sikerült elosonnom, és behúzódtam a kastély fallal körülvett udvarának egyik sarkába, volt még egy kis időm a következő előadás előtt. Egyes-egyedül itt lehettem biztonságban a diákok, a professzorok és a kéretlen férfisereg fürkész tekintetétől. A fiatornyos tető magasában őrök cirkáltak a mellvéden, de a lenti udvarral már nem törődtek.

A menedékem biztonságában néhány vállkörzéssel végre lerázhattam magamról a rám telepedett feszültséget.

A lépcsőzetesen emelkedő macskaköves udvar közepén büszkén magasodott egy kívánságkút. Újabb fénypontja a zord téli világnak. A kút külső falát ékítő akantuszlevél-minta leginkább egy korinthoszi oszlop levágott tetejére emlékeztetett. Felrántottam a köpenyem csuklyáját, amennyire tőlem telt, igyekeztem megőrizni a testem melegét a követ csapkodó széllökésekben. Rászoktam, hogy az órákra is magammal vigyem a köpenyemet, mert soha nem lehetett tudni, mikor jut Moldoveanu vagy Radu eszébe, hogy szabadtéri előadást tartson nekünk.

Megérintettem a borítékot, és elmosolyodtam. A korábbi levelek szerint Amelia néni és Liza meglátogatta apámat, és feldíszítették a házat a közelgő ünnepekre. Annyi izgalomban volt részem a vonaton, az órákon és az eltűnt nő házában tett látogatás során, amit csak tetézett Wilhelm és a halottaskamra alatt talált fiatalasszony rejtélyes halála, hogy majdnem kiment a fejemből a karácsony.

Thomasszal abban maradtunk, hogy a rövid, kétnapos szünetet inkább Bukarestben töltjük – a családja ottani házában –, bár igencsak nehezemre esett megemészteni, hogy nem láthatom a sajátomat. Apa az ünnephez tartozott. Minden eltelt nappal egyre többet töprengtem, hogy mit is tehetnék. Egy londoni utazás felüdülés lenne, de lehetetlen úgy elmennem, hogy annak ne a tanórák lássák a kárát. Nem engedhettem meg magamnak semmilyen lemaradást, mert azzal odalenne a remény, hogy a társaimat megelőzve jussak be a képzésre. A vadóc énem mégis szívesen elfelejtette volna az akadémiát a végleges hazatérés kedvéért. Felfordult a gyomrom a gondolatra – minden vetélytársam kivételes tehetségnek bizonyult, és szüntelenül aggódtam, hogy ki lesz majd a két szerencsés. Félretettem e félelmet, és inkább újra megsimogattam az unokanővérem levelét.

Liza már említette, hogy jó eséllyel az egész telet ott töltik Amelia nénivel, nem hagyják magára apát a Belgrave Square-i nagy, üres házában. Elfacsarodott a szívem. Apának nehezére esett megemészteni a történteket, és rettentő bűntudat gyötörte Hasfelmetsző egyik áldozata miatt. A gyilkosságsorozat kellős közepén a rendőrség az East End egyik ópiumbarlangjában talált rá, és erősen javasolták neki, hogy a vidéki birtokunkon pihenje ki magát. Nem sokkal azután, hogy visszatért Londonba, a laudánum utáni keresgélés közben összefutott Miss Kellyvel. A nő azt állította, hogy ismer valakit, aki segíthet rajta, mire apa készségesen követte őt abba az átkozott házba a Miller Courton.

Miss Mary Jane Kelly még élt, amikor elváltak útjaik, de nem tudhatta, hogy aznap este már becserkészték. Méghozzá Hasfelmetsző Jack, – éles szemmel, támadásra készen.

Talán Thomasnak volt igaza, nem is volna akkora baklövés végleg hazatérni Londonba. Szemmel tarthatnánk apát, a bácsikám pedig repesve várna vissza minket. Mégis… ennyi, kemény munkával töltött év után gyávaság lenne szűkölve eliszkolni az akadémiáról. Az igazgatót ugyan megvetettem, de ettől még ki akartam érdemelni a helyemet. El sem tudtam képzelni, hogy mihez kezdenék, ha sem Thomas, sem én nem jutnánk át a rostán.

Új rémálom rántotta görcsbe a gyomromat. Mi lesz, ha a negyedik hét végén csak egyikünket veszik fel a képzésre? Már a puszta gondolattól is elszorult a torkom, hogy búcsút kellene vennem Thomastól.

Nem akartam több időt a búslakodásra pazarolni, ezért inkább feltéptem a kuzinom levelét, már alig vártam, hogy az utolsó betűig befaljam az üzenetét.

Legdrágább Kuzin!

Engedd meg, hogy egészen őszinte legyek. Mivel a mérhetetlenül tehetséges Jane Austen minden regényét olvastam, továbbá három hónappal idősebb vagyok nálad, nyilvánvalóan többet értek a szívügyekhez. Ugyan poétának nem tartom magam, ám kacérkodtam (merem állítani, elég szégyentelenül) egy lenyűgöző ifjú mágussal – egy szabadulóművésszel –, aki egy vándorcirkusz tagja, és… de mindent a maga idejében.

Egy szó, mint száz, egy délután a tó partján társalogtunk a románcról, és ő egy kerthez hasonlította a szerelmet. Csak semmi szemforgatás, Kuzin! Árt a szépségnek! (Tudod, hogy imádlak.)

Íme, a tanácsa: a virágnak rengeteg víz és napfény kell, különben elhervad. A szerelem viszont nem lehet meg figyelem és vonzalom nélkül, különben lassan és elfeledetten elsorvad. Az ilyen elhanyagolt szerelem törékenyebb a kiszáradt levélnél. Egyetlen érintés, és azon kapod magad, hogy szétporlad az egykor gondos kezedben, és végleg elsodorja egy szélroham.

Ne fordíts hátat a szerelemnek, mert az fittyet hány a halálra, kuzin. Ahogy Dante merészen nekivágott a sötétlő erdőnek, úgy Mr. Thomas Cresswell is egyetlen szavadra megjárná a Pokol minden körét. Te vagy a bordakosarában lüktető szív, már ha élhetek ilyen hátborzongató hasonlattal, ám így talán megérted, hogy mennyire kiegészítitek egymást – nem arra célzok, hogy külön-külön félemberek lennétek.

Anyával ellentétben én hiszem, hogy minden nő képes megállni a lábán, nem kell neki semmiféle támasz. Hiszen miféle asszony az, aki azt sem tudja magáról, kicsoda is valójában? De ezt a disputát mindenképp tartogassuk későbbre. Térjünk vissza a bűbájos Mr. Cresswellre…

Az ilyen szerelem hatalmas erőt rejt, és megérdemli, hogy táplálják és dédelgessék, még akkor is, ha a parazsa már vészesen közel került ahhoz, hogy kialudjon. Ha rám hallgatsz, beszélj vele! Aztán írj meg nekem minden szaftos részletet! Tudod, hogy bolondulok a nagy románcokért!

Ne hagyd, hogy a viruló kerted elporladjon, kuzin. Senkit nem érdekel a sivár mellőzöttség, amikor illatozó rózsakertben is gyönyörködhet.

Üdvözlettel:

Liza

Ui. Eldöntötted már, hogy visszatérsz-e Londonba az ünnepekre? Megesz az unalom nélküled. Esküszöm, ha Victoria vagy Regina még egy teadélutánt végigbasáskodik, én levetem magam a Towerből. Legalább anya nem nyaggat folyton-folyvást és még annál is többet, hogy készüljek a közelgő bálomra. Mintha a társadalom kivetne magából, ha keringőzés közben jobb lábbal lépnék a bal helyett!

Ha a majdani férjemet megbotránkoztatják e csip-csup ügyek, úgy már most nem érdemli meg a figyelmemet. Az efféle sótlan oktondikat érdemes messziről elkerülni. Képzeld el, mit szólna anya, ha ezt neki is elmondanám. Ezzel inkább megvárlak téged, hogy együtt derüljünk az ördögvörös képén. Ezt tekintsd ígéretnek!

Csók és ölelés – L.

– Rossz néven venné, ha csatlakoznék kegyedhez?

Felkaptam a fejem az amerikai akcentusra, meglepett, hogy az egyik osztálytársam szóba elegyedne velem. Többnyire csoportokba verődtek, és – miután Thomas segítségének hála Radu nevetség tárgyává tett a törékeny lelkialkatommal – csak akkor vettek tudomást rólam a felvételi kurzus során, ha nem volt más választásuk. Számukra nem jelentettem veszélyt, és aligha voltam méltó a figyelmükre.

Noah mosolygott. A vonásait mintha a legcsábítóbb ébenfából faragták volna: markánsak voltak, megnyerők és meseszépek. Megráztam a fejemet.

– Hová gondol? Elég nagy ez az udvar kettőnknek.

Megcsillant a barna szeme.

– Semmi kétség – felelte, és csak nézte a kissé erőre kapó havazást, ahogy lassan belepett minden csupasz követ és szobrot. Utána a kastélyra vándorolt a tekintete. A hátán megfeszültek az izmok, amikor az egyik ablakban néhány pillanatra megjelent a folyosón sétáló Moldoveanu.

– Csak képzelődöm, vagy az igazgatónk tényleg egy toll nélküli keselyű?

Nyíltan felkacagtam.

– Merem állítani, hogy még annál is szörnyűbb.

– De a szikéhez aztán ért. Nem lehetünk olyan szerencsések, hogy mindenből a tökéletest kapjuk, nemde? – Felrántotta a felöltője gallérját, és leseperte az immár pelyhek közé keveredő jégdarát. A szürke eget még álmosítóbbá tették, ahogy éles nesszel értek földet a köveken. – Ha megengedi, a nevem Mr. Noah Hale. Bár ezt már nyilván tudja a képzésről. Gondoltam, ideje tisztességesen bemutatkoznom.

Bólintottam.

– Amerikai?

– Igen. Chicagóban nőttem fel. Járt már ott?

– Nem, de remélem, egy nap eljutok oda.

– Mit gondol Radu órájáról? – kérdezte Noah hirtelen témát váltva. – Az állítólag ma éjjel várható szertartásokról? Úgy véli, hogy a környékbeliek áldozatot mutatnak majd be, és hitelt ad annak, hogy ma este az állatok a mi nyelvünkön szólalnak meg?

Vállrándítással és gondosan megválogatott szavakkal feleltem.

– Nem hinném, hogy ez a história furcsább lenne a vámpírok és a vérfarkasok népmeséinél.

Noah rám nézett.

– Egy magafajta ifjú hölgy mégis hogyan keveredhetett – intett tétován a kastélyra – holttestek közelébe?

– Vagy ez, vagy a hímzés és a pletykák – feleltem némi derűt csempészve a hangomba. – Nincs ebben semmi meglepő, vélhetően ugyanúgy csöppentem ide, mint bárki más, aki efféle tudományok tanulmányozását választotta. Meg akarom érteni a halált és a kórságokat. Békét szeretnék nyújtani minden családnak a legnehezebb időkben. Ha engem kérdez, mindenkiben rejlik valamilyen tehetség, amivel jobbá teheti a világot. Az enyém történetesen az, hogy nyitott könyvként olvasok a holtakból.

– Nem is olyan szörnyű maga, Miss Wadsworth. Bárki bármit is állítson. – Noah egyenes volt, de nem bántam a szókimondását. Olyan üdítőnek találtam, mint a hegyi levegőt.

Egészet ütött az óra, komor emlékeztetőül arra, hogy ennek a kis könnyedségnek vége. Felálltam, a szoknyám zsebébe gyűrtem Liza levelét, majd lesöpörtem a havat, ami a köpenyem résén át utat talált az ingmellemre.

– Várja már a következő órát? Ma a boncteremben leszünk.

– Ott a legjobb. – Noah kihúzta magát, és összedörzsölte a bőrkesztyűs kezét. – Ma mindenki saját tetemet kap. Néhány fiú előre fogadott a teljesítményére.

– Valóban? – húztam fel a szemöldököm. – Akkor előre is elnézést, hogy lefoglalom az elsőnek járó helyet.

– Próbálkozni szabad – vágta rá Noah. – De azért a helyért velem kell megküzdenie.

– Győzzön a jobbik!

– Szeretem a kihívásokat. – Noah megfogta a kesztyűs kezemet, és megrázta. Döbbenet, de a legkevésbé sem ütköztem meg a fiatalember kéretlen gesztusán. A tiszteletét fejezte ki, azt, hogy Noah egyenlő félként gondol rám. Fülig érő szájjal indultam el a kastély felé.

Hiszen pontosan ez éltetett: a holtak feltárása.

Bonctermi jelenet: öt diák és/vagy tanár
egy holttest feltárása közben, kb. 1900

HUSZONHAT
Érdekfeszítő eset

Boncterem

Cameră de disecţie

Törcsvári kastély

1888. december 13.

– Miért vizsgálunk olyan tetemeket, ahol a halál okának nincs külsérelmi nyoma?

Percy professzor az előtte fekvő test szabaddá tett agya mellett állt, kötényét rozsdaszínű vér mocskolta. Vöröses haját és hozzáillő bajuszát gondosan ápolta, ami élesen elütött a vonásaira spriccelt, mindent elcsúfító testnedvektől. A bácsikám festhetett így ifjú professzorként. A gondolat még a boncterem csípős hűvösében is átmelegített.

– Miért kell felnyitni őket, ha egyszer egyértelmű, hogy természetes halált haltak? – kérdezte. – Valaki?

Tűzijátékként robbantak a magasba a lelkes kezek. Szinte szétvetette őket a vágy, hogy feleljenek, bizonyítsanak, és készen álltak arra, hogy felülmúlják a társaikat. A herceg a versenytársait méricskélve nézett körül a teremben. Aznap jóval élesebb volt a tekintete. Ez volt az első alkalom, hogy valódi érdeklődést láttam rajta. Percy a többiekre ügyet sem vetve az egyetlen diákhoz fordult, aki némiképp elkalandozott.

– Mr. Cresswell? Akad bármi gondolata a témánk kapcsán?

Jellemző, hogy Thomas arcát csupán pár centiméter választotta el a holttestétől, nem érdekelte senki és semmi, csak a szikéje és a tetem. Néztem, ahogy a pengéje nyomán a bőr szétválik, ahogy a hullám éri el lassan a partot. Felkapott a tálcájáról egy horgas csipeszt, aztán halkan dudorászva hozzálátott a zsigerek feltárásához. A dallam meglepően derűs és pattogós volt a művelethez képest. Felhúztam az egyik szemöldökömet. Olykor elszalad vele a ló, és túl szenvedélyesen végzi a munkáját. Percy egy szóval sem szakította félbe. Hamar megtanulta, hogy a laboratóriumban Thomas körül megszűnik a világ.

– Nicolae herceg?

Kényszerítettem magam, hogy visszaforduljak Nicolae felé, aki az alsó ajkát rágcsálta, megbabonázta az előtte heverő test.

– Bizonyítanunk kell a természetes halált. Vizsgálat nélkül nem lehetünk biztosak benne.

– Jó nyomon jár. Még valaki?

Andrei úgy lóbálta a szikéjét, mint egy kétbalkezes lovag a kardját. Noah elhajolt a bolond lovag elől, láthatóan megzavarta Andrei bohóckodása. A Bianchi ikrek kezet foghattak volna Thomasszal: ők sem tudták levenni a szemüket a nekik jutott testekről, már meg is ejtették az első szakszerű bemetszéseket. Cian és Erik szintén jelentkezett, miközben dacosan farkasszemet néztek egymással. Az egyik fiú olyan volt, mint a tűz, a másik meg a jég – egyik sem kellemes, ha a kelleténél tovább érintkezik vele az ember.

– Hogy megérthessük a betegségeket és a szervezetre gyakorolt hatásukat? – kérdezte Erik.

– Megeshet. Tehát akkor bárkit felvághatunk minden alapos ok nélkül? – nézett körül Percy.

Cian majdnem kiesett a székéből, úgy sietett a válasszal.

– Nem, uram. A boncolás egyáltalán nem szükséges minden esetben. Csak akkor, ha valaki gyanús körülmények között hunyt el.

– Köszönöm, Mr. Farrell. Mr. Branković, lesz szíves letenni a szikéjét. Az nem fegyver. A végén még megvág vagy megcsonkít valakit. Leginkább önmagát. Egyéb hozzáfűznivaló?

Feltettem a kezem. Percy merev tekintettel biccentett felém.

– Hallgatom, Miss Wadsworth.

– Vegyük, uram, a nekem jutott tetemet! Egyértelműen látszik, hogy vízben lelte a halálát, de vajon fulladás vagy kihűlés okozta? A boncolás az egyetlen módja, hogy megbizonyosodjunk erről.

– Helyes. Nagyon helyes. És mit árul el nekünk a belsőségek vizsgálata?

– Feltárhatja a vízbe esés okát. Lehet, hogy volt valamilyen szervi előzménye, mondjuk szívroham. Netán aneurizma.

– Vagy csak túl sokat ivott ebben az istentelen hidegben – tette hozzá Nicolae, amit Noah és Erik ideges nevetéssel jutalmazott. Amikor a herceg pillantása megtalált, kellemetlen borzongás futott végig a hátamon. Nehezemre esett elfelejteni az engem ábrázoló képeit. Vagy a királyi családnak – a saját famíliájának – küldött fenyegető rajzokat.

– Nicolae herceg, az élceit lesz szíves a bonctermen kívül hagyni. Nem vall jó ízlésre. Miss Wadsworth, nagyon helyes. Bűncselekményre is fény derülhet. Épp ezért rendkívül fontos, hogy minden testet alaposan megvizsgáljunk. Ki tudja, milyen titkokra derülhet fény, ha nem ódzkodunk a kevésbé… kellemes testtájaktól.

– Igazi csodabogár – súgta Thomas közelebb hajolva.

– Mondja az a fiatalember, akit annyira megbabonázott a teteme, hogy még a nevét sem hallotta – súgtam vissza. – Percy semmivel sem furább, mint ön vagy a bácsikám. Csak irigykedik, mert én vagyok a kedvence.

Thomas szúrós pillantást vetett rám, de mielőtt elkápráztathatott volna valamilyen visszavágással, a holttestem fagyos húsába mélyesztettem a pengémet, ügyet sem vetettem a mélykék árnyalatára és a kidülledő szemére, miközben szétfeszítettem a bordákat. Ha addig élek is, de annak fogom látni, ami: egyszerű tetemnek, és nem fog zavarni a fagyos tekintete, mintha csak bosszantaná a kezemben fogott szike.

Nemcsak a törzse, de az egész teste felpuffadt, ami igencsak megnehezítette a beazonosítását. Legyűrtem az enyhe émelygésemet, nem fogok meghátrálni, hiszen ez a test tiszteletet érdemel.

Egy pillanatra behunytam a szemem, majd megvizsgáltam a szívét, és miután semmi rendellenességet nem találtam, a fejéhez léptem, és felhúztam az egyik szemhéját. A szemfehérjében semmi nyoma nem volt petechiás bevérzésnek. Vagyis nem fulladt meg, és nem fojtogatták, mielőtt vízbe esett volna. Minden bizonnyal a hegyekben tomboló zord időjárás és a kihűlés lett a végzete, nem külső behatás okozta a halálát. Nem a legszebb búcsú az élettől. És semmiképp nem a legkellemesebb. Csak remélhettem, hogy nem szenvedett sokat – bár még bőven volt mit tanulnom a hipotermiáról és jellegzetességeiről.

Ahogy körülnéztem a teremben, megállapítottam, hogy nem nekem jutott a legszörnyűbb állapotban lévő tetem. Nicolae egy már igencsak oszlásnak indult testet kapott, a törzsén pattanásig feszült a megnyúlt bőr, amely alatt apró, féregszerű, szürkésfekete vonalak tekeregtek. Ez sosem jó jel. A herceg kőmerev arccal vágott a testbe. De túl gyorsan és túl mélyre…

Férgek robbantak elő a hasüregből orrfacsaró gázok kíséretében. Nicolae hátralépett, és kissé remegő kézzel leseperte a lárvákat a homlokáról. A mellkasa úgy járt le és fel, mintha néhány kimért lélegzetvétellel meg tudná fékezni az undorát.

Átokként borult ránk a csend. Ennél méltatlanabb helyzetet el sem lehetett képzelni egy királyi sarj számára, de a méltóságát féreg lepte arccal is megőrizte. Erik abbahagyta a boncolást, végre felnézett a saját holttestéről. Ahogy lassan felfogta a jelenetet, pislogni kezdett, mintha rémálom lenne az egész, majd egy rikoltással az összemocskolódott ruhájú herceg felé hajította a kötényét.

Bár nem volt ebben semmi vicces, majdnem megfulladtam a visszafojtott nevetéstől. Andrei viszont azonnal elvesztette a csatát: kétrét görnyedt, és úgy kacagott, hogy zihálni kezdett. Erik a köhögve köpködő Andrei hátát lapogatta.

Nicolae elvörösödött, amikor Noah és Cian, de még a Bianchi ikrek is felkuncogtak. Akár a hátborzongató férgek miatti borzadály, akár a jelenet okozta fékezhetetlen vidámság váltotta ki, de végül én sem tudtam megállni, és belőlem is kitört a röpke vihogás. A herceg hűvösen meredt rám. De holmi megvetően odavetett megjegyzés helyett letörölte a mocskot az arcáról, és felnevetett. Gyorsan és kelletlenül, de mégis. Úgy tűnt, hogy ez a kis közjáték szétzúzta a Wilhelm halála óta magában hordozott feszültséget.

Thomas felemelte a fejét a szomszédos asztalnál, és hiába küszködött, nem bírt a mosolyával.

– Kimondhatatlanul undorító, de muszáj nézni.

Percy a féregtámadás helyszínéhez sétált, ajka a bosszúság komor vonala.

– Ebből elég, hölgyem és uraim! Ez egy orvostani intézet, nem örömtanya! Nicolae herceg, menjen, és mossa le magát. Erik… – A professzor átnyújtott neki egy új kötényt, aztán a saját vizsgálóasztalára mutatott, a mondandója mindnyájunknak szólt. – Kérem, maradjanak csendben, és figyeljenek. Ha ez túl sok bármelyikük habitusának, akkor nyugodtan távozhat. Világos? Egy komoly tudományos gyakorlat során nincs helye a nevetésnek. Tiszteljék a holtakat! Ha egyikük sem képes féken tartani az érzelmeit, akkor ne számítsanak arra, hogy a kurzus végén ajánlást kapnak tőlem. Ezen az akadémián komolyan vesszük és nagy méltósággal végezzük a kötelességünket. Még egy ilyen rendbontás, és az órának vége! Megértették?

– Igenis, professzor úr – skandáltuk egy emberként.

Követtük Percyt egy asztalhoz, amelyen a lepellel letakart tetem feküdt. Annyira megrémített a kipenderítés lehetősége, hogy a vihogás kósza gondolata is elillant belőlem. A professzor minden teketória nélkül lerántotta a leplet, ami alól egy ismerősnek tűnő tetem került elő. A korai oszlás eleinte kissé megnehezítette a dolgomat, de aztán…

Egy éles szisszenéssel Eriknek dőltem, akinek volt képe vigyorogni ezen, pedig az imént épp ő visított fel a kukacok miatt.

– Elnézést – hebegtem, majd a kiterített szőke nőre meredtem, a testét ellepő harapásnyomokra, a sebeit jelző alvadt vérre. Esküdni mertem volna, hogy bőrszárnyak csapkodása visszhangzik a boncterem csendjében. Az arcán azért maradt egy kendő, de nem mertem megkérdezni, miért.

A tetem fejénél álló Thomas megdermedt, felém fordult, a tekintetünk egymásba mélyedt. Fohászkodtam, hogy a reakciónkat a meggyalázott nő szörnyű látványának tudják be, és ne a felismerés számlájára írják. Kényelmetlen bizsergés támadt a lapockáim között, arra csábított, hogy forduljak meg, és hessegessem el. Összeszorítottam a szemem. Ha ez is csak a képzeletem szüleménye…

Óvatosan megmozdultam, és hátrasandítottam. Moldoveanu igazgató lépett a terembe, a karján dobolt az ujjával, majd az asztalon fekvő testről egyenesen az én feszült arcomra vetette a pillantását. A csontjaim mélyén világosan éreztem, hogy átlát rajtam.

Úgy tettem, mintha fel sem tűnt volna, és azon tűnődtem, vajon Thomas is így tett-e. Lopva ránéztem, de ő inkább a herceget tartotta szemmel. Bizonyára azt akarta kideríteni, Nicolae ismerősnek találja-e az áldozatot.

Thomas csak akkor vette észre Moldoveanut, amikor az igazgató sarkon fordult, hogy elhagyja a termet. Méghozzá egyetlen hang nélkül, mégis úgy tűnt, mintha fülsértő gongszó kísérte volna a lépteit.

– Ezt az ismeretlen nőt a halottaskamra egyik hűtőjében találták az óra előtt – magyarázta Percy. – A vér javát lecsapolták a testéből. Szinte mindenütt ellepik a harapásnyomok. Minden jel szerint azért hozták ide, hogy a hideg lassítsa a bomlást. Hölgyem és uraim, egy igen érdekfeszítő esetet kell megoldanunk!

Nem sejtette, mennyire fején találta a szöget.

HUSZONHÉT
Fekete bőrszárnyak

Toronyszoba

Camera din turn

Törcsvári kastély

1888. december 14.

Felpattantam, minél messzebb akartam kerülni az agyaras pofáktól, amiket a tudatom csalt elő a sötétből.

A függöny résein beszűrődő holdfény ezüstös vízesésként hullott a padlóra. Hideg furakodott mellém a takaró alá, de nem ez zavart fel álmomból. A bőrömet párás foltokban lepte el a verejték – a hálóingem furcsamód kioldódott, és az illendőnél többet mutatott a kulcscsontomból.

Még mindig zihálva a körülöttem repdeső, harapdáló szárnyas lényekkel teli rémálmomtól, finoman a nyakamhoz nyúltam, attól félve, hogy ragacsos vér tapad majd az ujjaimra. De semmi. Nem voltak rajtam harapásnyomok. Se strigoi, se denevérek, se vérszomjas démonok nem lakmároztak belőlem, miközben az ágyamban forgolódtam. Csak a sima, forró húst éreztem a bőröm alatt, aminek legfeljebb a jeges téli levegőtől és a botrányos meztelenségtől kellett tartania.

Az árnyak felé hunyorogtam, a szívem riadtan zakatolt. A hálószobámban kialudt a tűz, a pislákoló zsarátnok tanúsága szerint nem is olyan rég. Visszadőltem az ágyra, de csak félig-meddig. Az elmém furcsa látomásokban dagonyázott, de ettől még esküdni mertem volna rá, hogy hangokat hallottam. Nem lehetett mindent a zaklatott álmok rovására írni. Az utóbbi időben megkíméltek a képzelgések, legalábbis így hittem. A takarómba kapaszkodva csitítgattam az eszelős szívemet, miközben szemügyre vettem a komódom és az éjjeliszekrényem mozdulatlan sziluettjét.

És vártam. Egy árnyra, ami elválik a faltól, felölti a halhatatlan fejedelem alakját, és olyan szélesre tárja a kígyószárnyát, hogy azonnal megáll bennem az ütő. De csupán átkos csend mindenütt. Ennyit arról, hogy az emberi világra rátörnek a szellemek ezen az állítólagos kárhozott éjen. A Kárpátok magaslati levegője tehetett erről. Itt már annyira ritka, hogy a kevesebb oxigén egyértelműen megtréfálja az agyat.

– Ostoba – fakadtam ki, és visszarogytam az oldalamra, az államig felhúzva a takarót. A hátamat kiszabadult, hosszú fürtök csiklandozták, a nyomukban persze libabőr. Lejjebb húzódtam, hátha az ágyneműm fedezéket nyújthat a külvilág ellen. És megvéd a gyerekes rémálmoktól.

A tökkelütött Radu és az idétlen néphiedelmei… Még szép, hogy nincs halottakat felébresztő téli éjszaka! Mindig akad valamilyen tudományos magyarázat. Behunytam a szemem, és inkább a lakályos melegre összpontosítottam a kis gubómban. Lelassult a szuszogásom, hirtelen annyira elnehezültek a pilláim, hogy inkább meg sem próbáltam nyitva tartani a szemem. Éreztem, ahogy elmerülök egy mennyei álomban. Amelyben Thomasszal épp Bukarestbe tartottunk az ünnepekre, rajtam egy gyönyörű, bálba illő ruha, a gyilkosságok végre elmaradnak mögöttünk…

Puff!

A testemben szétáradó adrenalin rögvest tettre sarkallt.

Két lélegzetvételnyi idő elég volt, hogy leugorjak a matracról, gyorsan papucsba dugjam a lábam, és a hálószobám közepére érjek. A fülem szinte már attól csengett, hogy olyan erősen figyeltem az árulkodó neszekre. Semmi kétség: valaki vagy valami a lakosztályom előtti folyosón járt.

Összeszedtem minden félelmemet, és az elmém legmélyebb szegletébe rejtettem, már a legkevésbé sem érdekelt, hogy közben karmolászott és rúgkapált.

A lopakodás kedvéért inkább lemondtam a köntösről, majd lassan résnyire nyitottam a hálószobám ajtaját. Kilestem a szalonba, odakint is majdnem kihunyt a parázs. Furcsamód az új szobalányom begyújtott lefekvés előtt. A mélynarancs izzás nem volt elég ahhoz, hogy eloszlassa a homályt, vagyis esélyes, hogy engem sem látna meg egy esetleges ólálkodó. Szaggatottan kapkodtam a levegőt, a lélegzetvételeimet fagyos pamacsok kísérték.

Puff-puff! Megtorpantam, a hálószobám és a szalonom határán rekedtem. Minden néma volt, mint a sír.

Végül… egy élesen elsuttogott román szó.

– Linişte.

Csendet, fordítottam le magamnak.

Puff!

Mivel épp elég időt töltöttem tetemek cipelésével a bácsikám laboratóriumában, azonnal felismertem a hangot, amit a haláltól elnehezült végtagok adnak ki, amikor a földhöz érnek. Hullarablók képe jelent meg előttem. Nem tudom, miért képzeltem őket csontvázszerű alakoknak, karmos ujjakkal, vértől csepegő agyarakkal és bőrszárnyakkal, amikor elég robusztusnak kellett lenniük ahhoz, hogy képesek legyenek felemelni a holttesteket. És kétségkívül embereknek.

Visszatartottam a lélegzetem, mert attól rettegtem, hogy egy kósza szusszanás is végzetes lélekharangként visszhangozna a csendben. Akárkik voltak is odakint, nem akartam magamra vonni a semmi jót nem ígérő figyelmüket. Mindig az ember az igazi szörny és a gonosztevő. Valóságosabb bármilyen regény vagy fantázia szüleményénél.

Teltek a percek, a pusmogás folytatódott. Mozgásra nógattam a dermedt tagjaimat, és olyan sebesen és hangtalanul indultam el, amennyire csak mertem. Nem győztem hálát adni a kevéske bútoromért, miközben a folyosóra nyíló ajtó felé tartottam.

Átlibbentem a szobán, de az ajtóhoz érve elbizonytalanodtam. Talán mégis lehet valami Radu ostoba meséiben. Hiszen keresve sem találni jobb estét a kísértetjárásra. Csak úgy tűnt, én vagyok az észrevétlenül rohangáló lidérc.

Az ajtó melletti falra szorítottam a fülemet, hallgatóztam, miközben a márvány hűvös merevségét öltöttem magamra. Az illető olyan fojtott hangon dörmögött, hogy egy szavát sem értettem. Azt sem tudtam kivenni, hogy mindketten férfiak, vagy akár egy nő is lehet az egyik. Olyan erővel préseltem magam a falhoz, hogy már az arcom is belesajdult, mégsem sikerült rájönnöm, miről sugdolóznak a késő esti betolakodók. Határozottan kántálásra emlékeztetett…

Hátrahőköltem a zavarodottságtól. Minden értelmes gondolatomat meghaladta, hogy e kései órán miért énekelne bárki is hátborzongató himnuszokat a koromsötétben. Talán a dübörgés csak egy titkos légyottot jelzett. Daciana és Ileana esete nem volt elég intő lecke? Megfordultam, készen arra, hogy visszatérjek az ágyamba, de aztán mégis megtorpantam.

Mert a pusmogás felerősödött, hullámként hömpölygött, mielőtt újra elnyelte a majdnem-csend. Még hogy buja pásztoróra a toronyban! Miközben a hangokat elragadta a titokzatos dallam heve, sikerült kihámoznom néhány román szót.

– Holt… mind… itt… tudja … halál… fekete szárnyak… magányosan… ide… legott… talál… ront… reád… múlt…

Puff! A kántálás abbamaradt, mintha nyaktiló metélte volna le a nyelvét annak, aki ilyen istenkáromló szavakra ragadtatta magát e szentséges téli éjen. Távol állt tőlem, hogy hitelt adjak Radu babonáinak, de talán tényleg több rejlett ebben az éjszakában.

Fény szűrődött be az ajtó alatt, a nyomában felizzott a padló, miközben végigkúszott a papucsba bújtatott lábujjaimon. Nem mertem megmoccanni. Halkan beszívtam a levegőt, és csak figyeltem, ahogy a fény eltűnik a folyosón, az útját valamilyen földön vonszolt súly zaja kísérte. Legalább két pár csizmás láb vágott neki katonásan a lépcsőnek, lopott terhük tompán dübörgött mögöttük. A mindent elsöprő kíváncsiság mellett már nem maradt hely a józanságnak. Ha nem követem őket mielőbb, bottal üthetem majd a nyomukat a kastély útvesztőjében.

Botorság lenne egyedül nekivágni, de volt választásom? Eszem ágában sem volt úgy tenni, mintha nem történt volna semmi gyanús odakint. Arra már nem maradt időm, hogy leosonjak Thomas lakosztályába, és felébresszem. Ráadásul több osztálytársammal osztozott az emeletén. Micsoda botrány lenne abból, ha éjnek évadján kirángatnám az ágyából! Mindketten mehetnénk, amerre látunk. A titkos találkánk híre pedig kétségkívül Londonig is eljutna, hála azoknak, akik úgy kufárkodnak a pletykákkal, mint mások az arannyal. Bár visszatért volna már Anastasia – hozzá mindig fordulhattam ilyen dilemmákkal.

Az ajkamba haraptam. Kicsi az esélye, hogy a gyilkosunk állna az éjféli orzás mögött – mégis, minek lopna el egy testet? Ő az emberéletek kioltását élvezte, nem a hullarablást. A kétség kitartóan játszadozott az elmém racionális felével. Azzal, ami most arról győzködött, hogy ébresszem fel az igazgatót, és bízzam rá a tolvajokat. Szinte láttam a torz fintorát, amint elmondom neki, hogy mit hallottam. A puszta gunyorossága minden vámpírnál alaposabban kiszipolyozna. Ezzel el is dőlt az ügy.

Átvágtattam a szobán, felkaptam a köpenyemet és egy szikét, ám annyira remegett a kezem, hogy kis híján elejtettem a fegyveremet. De legalább nem teljesen védtelenül vágok neki az éjszakának. Ha Moldoveanuhoz rohannék, azonnal leteremtene a késő esti zavarásért, és rám sütné, hogy hazudok. Még az is lehet, hogy valamelyik csontom fogpiszkálóként végezné, amivel esténként kitisztítja a száját. Akkor már inkább a hullarablók és a hátborzongató kántálásuk.

Kisiettem a folyosóra, aztán le a lépcsőn, melynek alján az árnyukat épp elnyelte a földszint, majd levegő után kapkodva megtorpantam.

Ha jól következtettem, akkor épp a föld alá tartottunk az elorzott tetemmel.

HUSZONNYOLC
Hullarablók

Folyosók

Coridoare

Törcsvári kastély

1888. december 14.

A fejüket fekete csuklya fedte, vagyis a tolvajok igencsak vigyáztak, hogy ne derüljön fény a kilétükre a félhomályos folyosókon, miközben a toronyból lassan leértek a pincébe. Az én kabátom mély szénfeketéje felhős, félholdas esték és ködös sikátorok színét idézte, így szinte arra találták ki, hogy sötét sarkokban lapuljak meg vele, majd tovább settenkedjek. Micsoda megkönnyebbülés, hogy Londonban hagytam a vöröset. A szikémet szorongattam, készen arra, hogy Andrei korábbi példáját követve kardként forgassam.

A rablók egyenletes, mégis óvatos tempója többéves gyakorlatról árulkodott. Kivártak és hallgatóztak minden egyes elágazásnál. A kastély gyomra felé tartva csupán a maguk után vonszolt test nesze törte meg a csendet. Hamar összeállt a kép, az alagsori halottaskamra felé vánszorogtunk. A falhoz simultam, és szabad utat engedtem az elmémben cikázó kétségek végtelen litániájának. Az állítólagos tolvajok akár egyszerű szolgák is lehetnek, akik a professzorok parancsára viszik át a testet az egyik hullaházból a másikba.

Elvégre valakinek ezt a munkát is el kellett végeznie. Fényes nappal még egyszer sem találkoztam efféle szállítmánnyal. A kántálást viszont – nos, azt tényleg furcsálltam. De ez még nem megfellebbezhetetlen bizonyíték a bűnösségre. Mi több, ahogy ott ácsorogtam, töprengés közben felmerült bennem, hogy ez nem is feltétlenül kántálás. Talán pusztán énekeltek valamit, hogy eltereljék a figyelmüket a munkáról. Ha csak egy kicsit is osztoztak Ileana ijedős természetében, akkor ki nem állhatták a holtak társaságát. Mint a legtöbb ember.

A rongyszőnyeget rugdostam, amit számtalan talp koptatott az elmúlt évszázadokban. Hihetetlen, hogy ezért keltem fel az ágyból! Még hogy hullarablók! Mikor állok le már végre a regénybe illő képzelgésekkel?

Az éj leple nem csak szörnyeket rejt. Az érkezésem óta annyi rémmesét hallottam vámpírokról és vérfarkasokról, hogy az kétségkívül megártott az átkozott képzeletemnek. Mintha valahol legbelül én is hinni akartam volna abban, hogy minden furcsa és véres történet igaz. Bár még magamnak sem szívesen vallottam be, hogy van valami hátborzongatóan vonzó a halhatatlan lények gondolatában. Talán a bennem élő szörny ácsingózott társakért, főleg, ha azok csak a mesékben léteztek.

A két alak az erejükhöz mérten vonszolta maga után a becsomagolt terhét, majd egy sarkon befordulva eltűntek a szemem elől. Úgy döntöttem, most már nem hagyom ennyiben. Akár biztosra is mehetnék, hogy tényleg az alagsori kamrába viszik-e a tetemet, mielőtt a kelleténél hamarabb újra megmászom a torony gyűlölt lépcsőjét. A hatalmas páfrányt méricskéltem a folyosó túloldalán, és azon tűnődtem, hogy nem kellene-e egyszerűen bebújnom alá, és aludni reggelig.

Egy ajtó zárja kattant, amikor befordultam a sarkon, ezért behúzódtam egy hatalmas faliszőnyeggel eltakart alkóvba. Már nem tarthat sokáig. Leguggoltam, a köpenyemmel takarva el a hálóingemet, nehogy a világos anyag felhívja rám a figyelmet. A személyzetnek nem kell tudnia a késő esti kiruccanásomról. Megfentem a szikémet a köpenyem szélén, és felidéztem az egyik kedvenc Shakespeare-idézetemet: „Romlásba vinni gyakran igazat mondanak az éjfél küldöttei.” 2

A lábujjaimban az apró tűszúrások arra figyelmeztettek, hogy csupán percekre vagyok a teljes zsibbadástól. Kicsit megmozgattam a végtagjaimat, hátha visszacsalogathatom az életet a lábamba. Ilyen sokáig semmiképp nem tarthat elhelyezni egy testet a vizsgálóasztalra, vagy betenni a tetemhűtőbe. A nyugtalanság úgy tekeredett körém, hogy végül már-már fojtogatott.

Behunytam a szememet.

– Miért? Miért mindig nekem jutnak az ilyen esték?

Mindent elkövettem, hogy ne kezdjek el azon töprengeni, hogy talán pont a titkos alagutakba tartanak vele. Egyedül sem önként, sem kényszerből nem térnék vissza arra az elátkozott helyre. A puszta gondolat, hogy kövessem a két ismeretlent a denevérekkel és más utálatos fajzatokkal teli járatokba, kis híján meggyőzött arról, hogy fegyver ide vagy oda, most már a szobámban lenne a helyem.

Számoltam az egyre szaporább szívverésemet, tudtam jól, mit kellene tennem. Se igazi fegyverem. Se fényforrásom. És senki nem tudja, hogy nem vagyok az ágyban. Ha történne velem valami, jó eséllyel sosem találnának rám. Moldoveanu legalábbis senkit nem küldene a keresésemre.

E gondolatra kihúztam magam. Már alig fogott a félálomtól kába agyam. Hol lehet a királyi őrség? E hét minden áldott napján a folyosókon és a halottaskamra előtt strázsáltak. Furcsa, hogy most egyikőjükkel sem találkoztam. Bár ki tudja, talán e kései órán csak a főbb bejáratokat vigyázzák. Hiszen a diákok már rég a takarójuk alatt álmodtak zsigerekről és a tudomány új módszereiről. A hullaház lakóinak pedig nem kell a védelem. Rajtam kívül senki nem képzelődött a feltámadásukról.

Megragadtam a köpenyemet, és vértként csavartam magamra, majd elhagytam a menedékem biztonságát. Kilestem a sarkon, és lassan fellélegeztem. Sehol senki. A vállamat hátravetve végiglopóztam a folyosón. Mielőtt lebeszélhettem volna magam róla, lenyomtam a kilincset, és besurrantam a halottaskamrába. Üres volt, és néma. Semmit sem mozdítottak el a helyéről.

Kivéve a csapóajtót. Az résnyire nyitva maradt – egy félelmetes kenyérmorzsa, ami arra csábított, hogy úgy kövessem a nyomokat, mint a mesében. A rothadó hús ismerős bűze facsarta az orromat, miközben csapdákra figyelmeztető jeleket keresve lelopakodtam a repedezett kőlépcsőkön.

Csak remélhettem, hogy aznap éjjel nem alszanak odalent denevérek. Vagy pókok. Kíméljenek meg a hosszú, karcsú lábaiktól és a mindent visszatükröző szemüktől. A holttesteket, a tolvajokat és az orrfacsaró bűzt még el tudtam viselni egy ilyen sötét, iszonyatos helyen, de a denevérek és a pókok már túlmentek a tűrőképességem határán.

Az alagútba érve majdnem elvesztem a sűrű homályban. Pislogtam néhányat, hogy megszokjam a fény hiányát, és láttam, hogy a páros sötét árnyai már gyorsabban szedték a lábukat, mert már nem kellett attól tartaniuk, hogy zajt csapnak, vagy felébresztik a diákokat és a tanárokat. Hanyadjára járhattak idelent? Mert ez már nem kevés gyakorlatról árulkodott.

Futottam néhány métert, aztán megálltam, hadd halványuljon, de azért ne tűnjön el teljesen a lámpásuk fénye, miközben az egyik sötét zugból surrantam a másikba, eléggé lemaradva ahhoz, hogy észrevétlen maradjak.

Egy elágazásnál megálltak, a falhoz emelték a lámpásukat, hogy az ujjukkal kitapintsanak valamit. Nagyjából megjegyeztem a rajzolat magasságát a falon, hátha én is megtalálom majd, amit ők kerestek, miután továbbálltak.

Folytatták az útjukat – abban a járatban mentek tovább, amit Thomasszal inkább nem derítettünk fel aznap este, amikor felfedeztük a nő holttestét –, én pedig vártam, hogy újra keblére öleljen a félhomály. Mihelyt eltűntek a szemem elől, a sarokhoz siettem, és tapogatni kezdtem a durva kőfalat. Hűvös szél kapta fel a hálóingem szegélyét.

Egy vérfagyasztó pillanatra szinte láttam a harisnyámon felmászó pókokat, és kiszökött a fejemből a vér. Lélegezz, parancsoltam magamnak. Cseppet sem hiányzott, hogy itt aléljak el. Ragacsos pókhálók és olyan dolgok értek az ujjaimhoz, amelyekbe bele sem akartam gondolni, mielőtt rábukkantam a mély vésetekre.

XI

Körültapogattam, fél szemmel az alagutat figyeltem, amire így, hogy a tolvajok már a másik végében jártak, szinte teljes feketeség borult. XI. Ennyi, semmi több. Más jel nem volt. Ezt gyorsan a fejembe véstem, majd végigrohantam a következő folyosón, ahol szemtanúja lehettem, hogy a csuklyás alakok ugyanazt teszik, amit az előbb én, mielőtt továbbindultak. Az alagútrendszer minden egyes elágazása más vésetekkel és a félelem új hullámaival fogadott.

XXIII

VIII

Csendben ismételgettem magamban a római számokat, hogy majd a lakosztályomba visszatérve könnyűszerrel felidézhessem őket, ha úgy hozná a szükség. A jelentésük egyelőre rejtély maradt előttem, de idővel ezt is meg fogom oldani.

Türelmetlen szárnycsapkodásra kaptam fel a fejem a szürke mennyezetre, ami elválasztott a kastély felsőbb szintjeitől, de még inkább a friss levegőtől és a csillagos égbolttól. Néhány rövid lélegzettel inkább a padlóra meredtem, nyugalmat erőltetve magamra, miközben a zaj csak fokozódott. Egy pillanatig sem voltak kétségeim a rémes csapkodás forrását tekintve. Nem akartam megvárni, hogy vacsora legyen belőlem, így továbbsiettem, és szabad utat engedtem a gondolataimnak, hogy ne kelljen a felettem repkedő lényekre és a fülemben doboló vérre figyelnem.

Megszűnt az idő, végül már abban sem lehettem biztos, hogy éjszaka van-e még, vagy nappal, ám a fenti üldözőim borzongató sustorgása továbbra is megmaradt. Nem szívesen gondoltam arra, hogy a homályban cikázva a kínálkozó alkalomra lesnek. Kísértést éreztem, hogy a lebukás következményeire fittyet hányva keressek egy fáklyát. Az emberi szervezetet nem ennyi rettegésre tervezték, attól tartottam, hogy a szívem egyszer csak fogja magát, és leáll a túlterheléstől.

Gyerünk, gyerünk, sürgettem az előttem haladókat, miközben azért fohászkodtam, hogy lehetőleg harapások nélkül érjünk célba. Már úgy tűnt, hogy soha nem jutunk el az átkozott alagutak végére. Ennyi felesleges vargabetű után attól tartottam, sosem találnék vissza. Hirtelen megdermedtem, mintha rohanás zaját hallottam volna a hátam mögött. Remélve, hogy nem egy frissen feltámadt hulla vadászik az élő húsra, marokra fogtam a szoknyámat, és nekiiramodtam, tekintetemet végig a tolvajokra és a testre szegeztem.

Végül egy tágas térbe értünk, ahová négy alagút torkollott. Az egyik alak előrébb ment, a lámpása szentjánosbogárként pislákolt a dohos barlang mélyén, miközben lassan körbefordult. Minden sarokban sötétség lapult, talán arra várt, hogy egészben elnyeljen minket.

A lámpát tartó alak nem állt meg, minden lépéssel egyre kisebb és kisebb lett. A csarnok közepe kissé elmélyült, ezüstös tócsa gyűlt össze a kicsiny teknőben. A láng úgy tükröződött benne, mintha egy apró nap nyugodott volna le a vízfelszín látóhatárán. Különös bájt kölcsönzött e vigasztalan helynek.

Milyen kár, hogy a szelíd lángnyelvek mit sem értek a jéghideg levegő vagy a gyomromat mardosó sav ellen. Semmi kétség, addig úgysem tudok fellélegezni, amíg nem kerülök minél messzebb a denevérektől. A karomat dörzsölgetve küzdöttem az ellenállhatatlan borzongással, ami a kioldott hajam alá is utat talált.

De nem csak a hőmérséklet miatt rázott a hideg. Az alagútrendszer, akár a kastély, furcsán elevennek látszott, kóbor lelkek és túlvilági teremtmények kísértették. Fürkésző szemek millióit képzeltem a komor sarkokba. Állati vagy emberi – nem tudtam megmondani, melyik lett volna félelmetesebb.

Szerencsére a tolvajok újult lendülettel haladtak tovább. Gyorsan követték egymást a dohos járatok, végül az utolsó alagút fala és mennyezete lassan ezüstös fénybe borult, ami a közeli kijáratot jelezte. Bagoly huhogott a távolban, hátborzongató hívására egy másik felelt. Az alagút utolsó kanyarjánál vártam, hogy a köpenyes tolvajokat elnyelje az éj. A levegő itt már frissebb volt, és fenyőillatú. Legszívesebben térdre hullva imádtam volna a dermesztő vadont, de inkább lemaradtam, úgy vártam meg, hogy a hullarablók folytassák az útjukat.

A tolvajok hamar kiértek a holdfényre, közben maguk után vonszolták a zsákmányukat. Minden egyes lépésemre odafigyeltem, vigyáztam a levelekre és gallyakra, nehogy egy hangosabb roppanás lebuktasson. Még levegőt is alig vettem, amíg el nem értem a kastélyt a külvilágtól elválasztó határt, a kezemmel végigsimítottam a durva köveken.

Az alagút száján kilesve fagyott világ fogadott. A szélben lengedező, nyikorgó faágakat láthatóan bosszantották a betolakodók, az emberi világnak ilyenkor békésnek kellett volna lennie. Szememet a távolodó alakokon tartva bukdácsoltam a kitaposott ösvényen, világos hálóingem beleolvadt a köpenyem alatti hótakaró fehérségébe.

Légies némasággal hulltak alá az égből a pelyhek. A vastag gyapjú dacára a hideg a csontjaimig ette magát, de a tekintetemet továbbra is az árnyakra szegeztem, amint a közöttük himbálózó hosszúkás batyuval vánszorogtak végig az erdőn. Most már semmiképp nem fordulhattam vissza, a téli éj hiába férkőzött a ruhám alá, hogy belemarjon a bőrömbe.

Hallottam a fagyos földet taposó csizmák súlyos puffanását, ezért néhány lépésnyire lemaradtam mögöttük. Egy árnyék suhant át az égen, elterelte a figyelmemet a csuklyás tolvajokról. A hold ferde mosollyal gúnyolta azokat, akik el merték hagyni a meleg ágyukat, hogy betörjenek Karóbahúzó Vlad csonterdejébe. Még szorosabban tekertem magamra a köpenyemet.

Az ösvény elágazásánál hirtelen megtorpantak az alakok, majd minden jel szerint hajba kaptak azon, merre menjenek tovább, addig is óvatosan leengedték a földre a becsomagolt testet. Hunyorogtam. Volt valami furcsa az alakjában. Formátlannak tűnt, a bűze pedig… nem lehetett fokhagyma. Bevillant a vonaton talált áldozat emléke. Nem zárhattam ki a fokhagymát, de ha ilyen messziről kiszagoltam, akkor alaposan megtömhették vele a tetemet. Az érzékeimre nem lehetett panasz, de azért nem voltam halhatatlan.

Végül felkapták a tetemet, és elindultak a kiszemelt ösvényen. Ha fokhagymával tömködték tele a holttestet, akkor az egyik tolvaj maga a Karóbahúzó lehetett. A másik pedig a bűntársa. Ahogy Wilhelm kivéreztetett testével történt, ez is lehetett egy újabb megrendezett strigoitámadás

Haboztam. Az még elment, hogy hullarablókat követtem az erdőbe, de ha azt üldöztem vakon, aki két embert is szíven döfött, az már egészen más tészta. Mit is érnék a szikémmel két férfi ellen…

Ág roppant mögöttem.

Lassan megfordultam, a szívverésem szinte megsüketített.

Moldoveanu karba fonta a kezét, és úgy meredt rám, mintha bearanyoztam volna az estéjét.

– A kijárási tilalom minden tanulóra vonatkozik. Kegyed mégis úgy parádézik az erdőben, mintha holmi előjogokat élvezne, Miss Wadsworth. – Felmerült bennem, hogy lepisszegem, de lakatot tettem a számra. Az igazgató egy árny felé bökött az állával, ami a kastélyt övező faóriások közül bontakozott ki. A korábbi rémálmom elevenedett meg egy gőgös királyi őr képében. – Kísérje vissza! A büntetésre majd reggel kerítek sort.

Dăneşti olyan bősz pillantással indult meg felém, hogy minden erőm elhagyott. Egy szempillantás múlva durva kéz feszült a karomra, és elrántott az erdő szélétől. Dăneşti-re meredtem, aki maga mellett húzott a kastély felé, és azon tűnődtem, hogy vajon miért fokozták le közönséges éjjeliőrré. Talán mert annyira elviselhetetlen.

– Várjon! – kiáltottam, és kitéptem magam a szorításából. Addig forgolódtam, amíg szemtől szembe nem kerültem az igazgatóval. – Elloptak egy tetemet a torony halottaskamrájából. Ezért hagytam el a szobámat. – Megrándult egy izom Moldoveanu arcán. – Nézzen csak utána! Előttünk járnak! Az egyikük talán maga a Karóbahúzó. A test pedig fokhagymától bűzlött. Éppen…

A sűrű erdőre pislogtam, ami baljós csendben, lélegzet-visszafojtva várta Moldoveanu ítéletét. Még a baglyok sem mertek huhogni. Tehetetlenül meredtem a háborítatlan ösvényre, amelyen az imént siettek végig a tolvajok: egyetlen lábnyom sem törte meg a havat az erőre kapó záporban.

Semmi jele nem volt a korábban oly világosan látott alakoknak vagy az élettelen terhüknek. Talán maga az erdő tisztította meg magát minden vétektől, eltakarított egy bűntényt, ami biztosan megtörtént.

– Mondja csak… a képzelőereje mindig ennyire… élénk? Lehet, hogy ezek az úgynevezett „tolvajok” egyszerű kukták voltak, akik a reggelit készítették elő. Az az ösvény ugyanis az élelmiszerraktárhoz vezet, Miss Wadsworth.

– De… esküszöm… – hebegtem. Immár kétségeim támadtak. Dăneşti rejtekhelye felé pillantottam, de ő a kastély sarkától nem láthatta az alakokat. És ha tényleg odalent volt az élelmiszerraktár, akkor miért figyelt volna fel két szorgos szolgára, akik a munkájukat végzik?

Az igazgató nem is vette a fáradságot, hogy az általam jelzett irányba nézzen.

– További értesítésig próbaidőt kap, Miss Wadsworth. Ez a fajta kiszámíthatatlan viselkedés talán elfogadható lenne Londonban, de ideje megtanulnia, hogy mi nem tűrjük a komolytalankodást. És szót se többet, mert az lesz az utolsó csepp a pohárban, és akkor végleg búcsút vehet a kastélytól!

2 Szabó Lőrinc fordítása

Legdrágább Liza!

A legutóbbi leveled bőven adott gondolkodnivalót. Úgy hiszem, igazad van, bár ebben bizonyára egy percig sem kételkedtél. Rájöttem, hogy vélhetően a sértett harag beszélt belőlem. Thomas meggondolatlan tettei nem a vonzalom hiányából fakadtak, hanem abból, hogy félreértette, miként nyújthatna megfelelő támogatást. (Aminek semmiképp sem lehet a része, hogy a törékeny lelkialkatomra figyelmezteti a professzorokat.)

De más is aggaszt. Amit még papírra vetni is rettegek. Kérlek, ha elolvastad, égesd el ezt a levelet, és senkinek egy szót se a tartalmáról! Gyötör az érzés, hogy figyelnek. Az egyik diákot holtan találták, és felfedeztek egy ismeretlen testet is, mindezt néhány héten belül. Az első nem mutatta a gyilkosság oly jellegzetes jeleit, a másik viszont… annál rémisztőbb módon lelte halálát. És mindkét testből teljesen lecsapolták a vért. Hajmeresztő, tudom, fogadd bocsánatkérésemet, hogy szóba hoztam. Továbbá egy itteni barátomról sem hallottam már egy hete, ami szintén nyugtalanít.

A zord időjárás és a kevés szabadidő sajnos nem engedi, hogy hazautazzak a karácsonyi szünetre, de kárpótlásul írok, amikor csak tudok. Thomas családjának van egy háza Bukarestben, a nővére pedig meghívott minket egy ottani bálra, ám egyelőre fogalmam sincs, mit vehetnék fel egy ilyen alkalomra. A legbecsesebb ruháimat mind otthon hagytam. De ostobaság szót fecsérelni ilyen léhaságokra ennyi borzalom közepette.

Amelia nénit meggyőzted már arról, hogy elengedjen végre a kontinensre? Thomas nővére, Miss Daciana Cresswell megígérte, hogy ír neki az érdekedben. A helyedben megkérném az édesanyádat, hogy gondolja át, és ünnepi ajándék gyanánt teljesítse a régi vágyadat. Esetleg felvethetnél neki egy közös amerikai utat. Szívesen meglátogatnám mind az Újhazát, mind a nagymamámat. Talán őt is meggyőzhetnénk arról, hogy szóljon az érdekedben. Tudod, milyen meggyőző tud lenni.

Bocsáss meg, hogy ilyen lóhalálában írok. Már vár az ágy. Holnap reggel anatómiaórával kezdünk, ami messze a kedvenc tárgyam (pedig az igazgató egy goromba fráter). Most bizonyára leesett az állad.

Szerető kuzinod:

AR

Ui. Hogy van az apám? Kérlek, öleld meg a nevemben, és üzenem neki, hogy hamarosan neki is írok. Borzasztóan hiányzik, és aggódom, hogy a távollétemben újra a laudánum bűvkörébe kerül. Semmiképp ne hagyd, hogy bezárkózzon a dolgozószobájába. Annak sosincs jó vége.

HUSZONKILENC
Fekete szalagok árnya

Toronyszoba

Camera din turn

Törcsvári kastély

1888. december 14.

Mivel nyugtalanított, hogy Liza levele illetéktelen kezekbe kerülhet, reggel az volt az első dolgom, hogy feladtam a kimenő postával. Visszatérve már a toronyszobám küszöbén észrevettem, hogy egy hívatlan vendég úgy lopózik a szalonomon át a hálószobám felé, mintha mi sem lenne természetesebb. Mily lenyűgöző önbizalom egy ilyen, minden szempontból vérlázító tett közepette!

Kész rejtély, miben sántikált, de alig vártam, hogy halljam a csirkefogó érdekfeszítő mentségét. Amióta felkísértek a szobámba, még nem volt alkalmam megbeszélni vele az előző este történteket. Ileana még mindig nem került vissza hozzám, így az új szobalánnyal üzentem Thomasnak, hogy találkozzunk tanítás után.

A nagy könyvtárban.

Már tíz perce ott kellett volna lennem, s bár Moldoveanu kizárt az előadásairól, szégyenszemre mégis én voltam késésben. A levél feladása után azzal telt a délelőttöm, hogy mindent elolvastam a kastélyról, ami a kezembe került, és elröppent az idő. Megköszörültem a torkom, mire nagy elégedettségemre megperdült, és a szemöldöke kis híján a hajáig szaladt.

– Ó, üdvözlöm! Nem a könyvtárba indult? Barátoknak nem illik hazudni, Wadsworth.

– Vajon akarom tudni, hogy miért settenkedik a magánlakosztályomban, Cresswell? – A pillantása a hálószobám nyitott ajtajára siklott, a jó ég tudja, mit fontolgatott magában. Csak néhány lépésnyire álltam tőle, vagy talán ennél is kevesebbre, ha kihasználja a hosszú végtagjai adta előnyét. – Vagy játsszuk azt, hogy a látszat csal, és maga mégsem az a szégyentelen csibész, akinek tűnik?

– Miért nem jött az órára? – kérdezte, miközben egyik lábáról a másikra állt. Egy meglehetősen méretes csomagot próbált a háta mögé rejteni. Beléptem a szalonba, és próbáltam mögé kukkantani, de hátrébb táncolt. – Ejnye-bejnye! – trillázta. – Ez egy úgynevezett meglepetés. Kegyednek nincs itt semmi dolga, bízza csak rám! Tudja, én sosem vetném a szemére, ha meg akarná nézni az én hálómat. Mert én valóban csibész vagyok!

Összehúzott szemmel közelebb óvakodtam hozzá.

– Betört a lakosztályomba. És most azt akarja, hogy hagyjam kedvére áskálódni? Hol ebben a ráció?

Hümmögött.

– Azt hiszem, értem, hogy mire céloz.

Thomas lassan behátrált a hálószobámba, a küszöbön pihenő sarkával jelezte, hogy mennyire biztos a dolgában. Annyira lefoglalt a titkos doboz, hogy nem szenteltem elég figyelmet a tervének. Egyszerűen nem hagyott nyugodni a nevetségesen túlméretezett masniba kötött fekete szalag látványa.

– Most, hogy így mondja, tényleg nem akarom, hogy magamra hagyjon – folytatta. – Micsoda pompás szórakozás lenne kettesben tölteni az időt!

A tekintete szándékosan az egyszemélyes ágyra vándorolt, majd elidőzött rajta, méghozzá hosszan, hogy véletlenül se értsem félre a szándékait. Teljesen kiverte a fejemből a következő kérdésemet, ahogy ide-oda fordult előttem, mert így azt is észrevettem, hogy a barna papír az egész dobozt beborítja. Amiben amúgy egy egész test is elfért volna. Közelebb araszoltam, fúrta az oldalamat a kíváncsiság. Mi az ördög lehetett? Nem veszítettem szem elől, hátha akad egy árulkodó jel, ami nyomra vezet.

– Bár – tette hozzá komótosan – szívesebben heverednék valami olyasmire, ami közelebb áll az én… méretemhez.

Megtorpantam.

Szinte belém fagyott a levegő, ahogy a szavai elsöpörték a csomag iránti érdeklődésemet. El sem tudtam képzelni, milyen lenne: együtt feküdni az ágyban, fékevesztett csókba merülve… aztán…

Thomas úgy kuncogott, mintha pontosan tudná, merre tévelyedtek el a zabolátlan gondolataim, és szinte lubickolt abban, hogy nem dobtam ki az ablakon. Egyelőre.

Égő arccal mutattam a hátam mögötti helyiségre.

– Kifelé a hálószobámból, Cresswell. A dobozt pedig hagyja a kereveten.

Cöcögött.

– Bocsásson meg, kedvesem. De a testbeszédem láttán érdemes lett volna azonnal közbelépnie. Hiszen felfigyelt a lábamra. Mi tagadás, ügyesen kiszúrt minden részletet. Kár, hogy a botrányos gondolatai elterelték a figyelmét. Bár ezt sosem vetném a szemére.

– A figyelmem… Thomas! – Mire ráronthattam volna, becsapta az ajtót az átkozott lábával. Megragadtam a kilincset, de már elfordította a kulcsot, és bezárta magát. Meg akartam fojtani.

– Egy ilyen szemérmes ifjú hölgyhöz képest – kiáltott az ajtó mögül –, meglehetősen bőséges a gyűjteménye a csipkés alsóneműkből. Nem győzöm majd illetlen gondolatokkal, miközben a következő tetemet fűrészeli Percy óráján. Mit gondol, innen ismerszik meg egy igazi deviáns? Talán aggódnom kellene. Bár talán inkább kegyednek.

– Cresswell! Megosztotta velem az észrevételeit, de most már legyen szíves távozni. Ha az igazgató ilyen illetlenségen kap a próbaidőm alatt, ki fog innen penderíteni!

Az ajtóra csaptam, aztán hátraugrottam, amikor nyikorogva kinyílt. Thomas arcáról eltűnt minden derű, ahogy félrehajtott fejjel meredt rám.

– Próbaidőt mondott? Miféle csínyről maradtam le, és mégis mit jelent ez pontosan?

A falnak dőltem, hirtelen a nyakamba zúdult a tegnap éjszaka minden fáradtsága. Igazából alig aludtam, csak forgolódtam az ágyban, mintha ez segített volna elválasztani a valóságot a képzeletemtől. Tényleg két alak kántált a folyosón? Tényleg elvittek egy testet, vagy csak egy hatalmas batyut cipeltek a raktárba tele ennivalóval, ahogy azt Moldoveanu állította? Már magamban sem bíztam.

Thomas a tartásomat utánozva az ajtófélfának dőlt, miközben elmeséltem neki a még hiányzó részleteket, tudva jól, hogy ő értelmet lel majd mindenben, ami felett esetleg elsiklottam, hiszen ő gyakran egyedi módon látta a dolgokat. Felelevenítettem az Anastasiával közös kalandomat a városban, majd a felfedezést, hogy az eltűnt ifjú nőnek köze lehetett a Sárkány Lovagrendhez. Még a Nicolae rajzaival kapcsolatos gyanúmról is beszámoltam, illetve arról, hogy ez miként függhet össze a kuzinja halálával. Azt viszont megtartottam magamnak, hogy viszontláttam magam a herceg naplójában. Méghozzá több okból. Mire a végére értem, Thomas annyira harapdálta az alsó ajkát, hogy attól féltem, kisebesedik.

– Nem lepne meg, ha Nicolae állna a fenyegetések mögött – mondta végül. – De a miért még nem egészen világos. Figyelnem kell őt az órákon. Minden mozdulatát és szokását.

– Mindazonáltal – folytattam – az elméletem szerint a tettes Vlad vérvonalára vadászik. És igencsak eltökélt. De hogy mi a célja, az egyelőre rejtély. Két gyilkosság vámpírvadászra utalt. A másiknál pedig ezer közül is megismerni a vámpírtámadás jeleit. Azt hiszem, Nicolae herceg veszélyben lehet. Kivéve, ha tényleg ő küldözgeti a fenyegetéseket. Mi köti össze az áldozatokat? És hogy illik a képbe az alagútban talált nő?

– Nicolae a szó szoros értelmében nem Vlad leszármazottja – mondta Thomas, s bár egyenesen a szemembe nézett, láttam rajta, hogy egy másik földrészen jár. – Hanem a Dăneşti vérvonalhoz tartozik. A Dăneşti és a Drăculeşti családok régi riválisok. Én arra hajlok, hogy valaki a Basarabházat vette célba, vagyis a család mindkét ágát. De talán az egyik családot vámpírnak, a másikat pedig vadásznak állítják be.

– Tehát Dăneşti, az őr Nicolae herceg rokona? – emeltem rá a tekintetemet. – Félve kérdem, hogy miért ismer úgy egy középkori családot, mint a tenyerét.

– Van valami, ami már jó ideje nyomja a lelkemet – felelte, majd nagy levegőt vett. – Én vagyok Drakula örököse.

Kész szerencse, hogy eleve a falnak támaszkodtam. Csak meredten bámultam, szinte elnyelt az egyszerű kijelentés nyomán támadt mohó örvény. Biztosan rosszul hallottam. Ő viszont némán állt előttem, feszülten várta, hogy mit szólok ehhez.

– De hát… ön angol.

– És román is, emlékszik? Anyai ágon. – Félszeg mosollyal próbálkozott. – Az anyám cel Rău volt, és Vlad fiának, Mihneának a leszármazottja.

Magamban forgattam ezt az új fejleményt, és gondosan megválogattam a következő szavaimat.

– Eddig miért nem említette Drakula vérvonalát? Igazán érdekfeszítő téma.

– A cel Rău jelentése Rossztévő. Ezzel nem nagyon lehet hetvenkedni. Mi több, kegyed Anastasia barátnője valamelyik héten azzal szorított sarokba, hogy én hoztam a vérátkot az akadémiára. Olyan botorságokkal traktált, hogy Drakula utolsó férfi örökösének nincs helye e kastélyban, hacsak nem forralok holmi nagyra törő tervet az elfoglalására.

Leengedte a vállát, és a szőnyeget nézte lesütött szemmel. Hitetlenkedve, dübörgő szívvel ébredtem rá, hogy Thomas képes volt komolyan venni ezt az ostoba ragadványnevet. Mi több, azt is, hogy én magam is így gondolkodom róla. S mindezt csupán a felmenői miatt. Fogalmam sem volt, hogy Anastasia miként deríthetett fényt Thomas származására, de pillanatnyilag nem is érdekelt. Megérintettem a könyökét, és gyengéden nógattam, hogy nézzen rám.

– Biztos benne, hogy nem Botortevőt jelent? – kérdeztem, de mosolyra sem méltatta. Erre fordult velem egyet a világ. – Ha ön rossztévő, akkor ugyanez rám is áll. Többszörösen is. Mindketten halottakat vágunk fel, Thomas. De ettől még nem leszünk kárhozottak. Ezért nem mondta el hamarabb? Attól tartott, hogy a főúri címe változtat az… érzéseimen?

Lassan felemelte a tekintetét, ezúttal nem leplezte az érzelmeit. A vonásaira rátelepedő rettegés elmélyítette a ráncait, és megelőzte a válaszát. Hirtelen eltűnt minden gőg és nagyképűség. Egy olyan fiatalember állt a helyén, aki körül kezdett összedőlni a világ, és semmit sem tehetett azért, hogy mentse magát. Olyan magas szikláról zuhant le, hogy a földet érés előtt kihunyt a túlélés reménysugara.

– Ki vetné a szemére, ha ezek után messzire elkerülne? Az érzéketlen szörnyeteget, aki a földre szállt Sátán sarja? Erre egész London ráharapna! Végre meglenne az oka a förtelmes társasági viselkedésemnek. – Thomas a hajába túrt. – A többség a legjobb esetben is alig tud elviselni. Ha őszinte akarok lenni, rettegtem attól, hogy maga is azt látná bennem, amit mindenki más. Ne higgye, hogy nem bízok magában. Önző vagyok, és nem akarom elveszíteni. Egy vérrel bemocskolt dinasztia örököse vagyok. Mégis, mit nyújthatnék önnek?

Annyi dolgunk volt, hogy arra tucatnyian is kevesen lettünk volna. Hiszen nem elég, hogy egy imposztor, aki Karóbahúzónak adja ki magát, az akadémia körül ólálkodhat, de aggasztóan szaporodtak a gyilkosságok is, és velük a gyanús osztálytársak… Mégis, ahogy Thomas szemébe nézve rádöbbentem, milyen kín rejlik benne, csak egyvalamire tudtam gondolni. Elindultam felé, a szívem minden egyes lépéssel hevesebben vert.

– Én sehol nem látok szörnyeteget, Thomas. – Csupán néhány centiméternyi rés maradt közöttünk. – Csak a legjobb barátomat. Aki kedves. És együttérző. Egy fiatalembert látok, aki eltökélte, hogy az elméjét mások megsegítésére használja, még akkor is, ha érzelmek terén hamisítatlan kókler.

Mosolyra rándult az ajka, de az ábrázatáról nem illant el az aggodalom.

– Esetleg folytathatná még az ajnározásomat…

– Ezt értse úgy, hogy én csak az igazi arcát látom, Thomas Cresswell – mondtam, majd a kesztyűs kezemmel az arcához értem. Olyan finoman, hogy talán meg sem történt. – És páratlannak tartom. Többnyire.

Még néhány feszült pillanatig szobormerev maradt, tekintete az arcomat fürkészte az őszinteség jeleit kutatva. Ügyeltem arra, hogy ne rejtsek el semmit, és az igazság önmagáért beszéljen.

– Tényleg elbűvölő vagyok. – Thomas végigsimított a mellénye elején, a mozdulat végre oldotta a nyugtalanságát. – Ráadásul főnemes. Megérdemlem az ájult csodálatot. Drakula herceg valójában a Szőke herceg rémmesébe illő ellentéte. Igazából ez csupán részletkérdés, semmi több.

Nyíltan, felszabadultan nevettem az élcein.

– Amúgy nem egy trónfosztott család sarja? Birtok nélküli örökös?

– A trónfosztott Szőke herceg olyan rosszul hangzik, Wadsworth – felelte színpadias, méltatlankodó fújtatással, de én már láttam a szemében az újra felszikrázó csillogást.

– Azért még el lehetek bűvölve.

Erre másfajta tűz lobbant a szemében, és lassan megkereste az ajkamat. Nagyon óvatosan előrelépett, és felemelte az államat. Rádöbbentem, hogy minden csetlés-botlás és megannyi félreértés dacára nem is várna rám olyan szörnyű élet, ha úgy néznék szembe a körülöttünk megbolonduló világgal, hogy ő végig mellettem van. A szemem rebegve lecsukódott, készen álltam a második csókra… ami nem jött. Thomas keze hirtelen eltűnt, a bőrömnek azon nyomban hiányozni kezdett az érintése.

– Igazán kellemetlen – húzta ki magát, az ajtó felé biccentett, majd ellépett tőlem –, de vendégünk van.

A szobalány, akire korábban rábíztam a Thomasnak szánt üzenetet, a küszöbön várakozott, és úgy pirult, hogy azt még Thomas mellől is láttam. Nem először sírtam vissza Ileanát. Bármit megadtam volna, hogy megnyíljon alattam a padló, és eltűnjek, mert a távolság dacára is tudtam, hogy feltűntek neki a közöttünk pattogó szikrák. Válasz helyett felemelte a kezében tartott favödröket.

Félig románul, félig angolul bocsánatkérést hebegett, de én megértettem.

– Nem, nem, hagyja csak. A legkevésbé sem zavar – biztosítottam róla, és célba vettem az immár nyitott ajtót. Nem akartam, hogy téves következtetéseket vonjon le. Vagy épp a helyeset. Ha kitudódna, hogy Thomas gardedám nélkül járt a szobámban, egy életre foltot ejtene a becsületemen. Hát tenne ilyet egy szende lány? Úgy toporgott az ajtónál, és annyira kerülte a tekintetemet, hogy majdnem szétvetett a kétségbeesés. Minden romántudásomat bevetettem. – Épp a könyvtárba indultunk. Kérem, szóljon majd Ileanának, hogy később szívesen beszélnék vele.

Az ifjú szobalány a fejét leszegve bólintott.

– Da, domnişoară. Ha látom, feltétlenül megmondom neki.

Éreztem, hogy Thomas az új szobalányt fürkészi, de nem akartam még jobban felhívni a figyelmet az illetlen helyzetünkre. A lányra mosolyogtam, aztán olyan sebesen vettem célba Thomasszal a könyvtárat, amennyire a bátorságom engedte. Várt ránk egy megoldandó ügy. Most, hogy fény derült Thomas családfájára, félő volt, hogy nem csupán Nicolae élete forog kockán, már ha jó nyomon járok azzal, hogy Vlad vérvonala a célpont. Talán Drakula örököseként Thomast fenyegethette az igazi veszély.

Ha a család egyik ágát karóval ölik meg, a másikat pedig kivéreztetik, akkor egyikük sincs biztonságban.

HARMINC
Éles szemmel

Könyvtár

Bibliotecă

Törcsvári kastély

1888. december 14.

– Nélkülem nem élet az élet, ugye? – nézett rám vidáman Noah egy asztalkára állított fóliáns mögül. – Miért nem jött anatómiaórára?

Hangosan fújtattam.

– Talán mert a közös barátunk fülön csípett odakint takarodó után.

Noah a fejét csóválva kuncogott.

– Bármi csalta is ki, remélem, megérte. Az az alak félelmetesebb bármilyen vámpírnál, aki az akadémia körül somfordál – felelte, majd a kedélyességét villámgyorsan komolyságra cserélte. – Kész szerencse, hogy Moldoveanu lefülelte. Az egyik cseléd nem volt ilyen szerencsés. Valami elkapta.

Összenéztünk Thomasszal, miközben rémület gyűlt az ereimben. Egész délelőtt – mi több, már két teljes napja – nem láttam Ileanát.

– Melyik cselédet? – kérdeztem összeszoruló gyomorral. – Hogy hívták?

– Az egyiket azok közül, akiket Nicolae herceg és Andrei lakosztályához osztottak be. Moldoveanu és az az őr épp most kérdezi ki őket. Nemcsak Percy és Radu délutáni órája, de a többi is elmarad. Háromra vissza kell térnünk a szobánkba. – Noah végigmért minket. – A helyükben ma hallgatnék az igazgatóra. Erikkel és Ciannal bezárkózunk tanulni. A cseléd testéből eltűnt minden vér. Én megtartanám a magamét.

– Tényleg azt hiszi, hogy egy vámpír támadta meg?

Noah vállat vont.

– Igazi vagy hamis vérszopó, egyre megy. A lány ugyanúgy halott, vér pedig nem maradt benne.

Nem győztem megzabolázni a gondolataimat. Ha ezt a cselédet és az alagútban talált lányt is megölték, akkor tévúton járok a gyanúmmal, hogy a királyi család az igazi célpont. Tudomásom szerint a falusi lány nem kötődött sem a főurakhoz, sem a lovagrendhez, bármit állított is Anastasia titokzatos levele.

– Honnan tudja, hogy hiányzik a vére? – Thomas komótosan karba fonta a kezét. – Látta bárki is a testet? Hol találtak rá?

– Az ikrek anatómia-előadás után bukkantak rá a természettudományi szárnyba vezető folyosón. Állítólag épp a lakosztályukba siettek, hogy megebédeljenek. Ekkor találták meg a testét. Azt mondták, sápadtabb volt még Wilhelmnél is. Hullafoltok sehol. – Noah nagyot nyelt. – Sőt, külsérelmi nyomok sem. A nyakán lévő két szúráson kívül sehol egy látható seb. A strigoi talán csak mítosz, de ezt a tettesünk vagy nem tudja, vagy nem érdekli.

– Úgy vélem, a gyilkos a boncmesterek eszközeit használja – közöltem. – Az igazgatónak van leltárja az iskolai felszerelésekről?

– Nem tudom. De ha igen, akkor már biztosan utánajárt a dolognak. – Noah becsukta a könyvet, és a belépő könyvtáros felé fordult, aki egy jókora asztal mögött foglalt helyet. Udvarias mosollyal mindhármunkat megnézett magának. Noah lehalkította a hangját, és közelebb hajolt. – Azt viszont kétlem, hogy elárulná nekünk, ha valaminek lába kelt. Moldoveanu nem az a fecsegő típus. Ha valaki besurrant az akadémiára, és ellopott egy orvosi eszközt, amit a gyilkosságokhoz használtak… – Megvonta a vállát. – Senki nem repesne az örömtől, ha ilyesmire derülne fény. Az iskola pedig eláshatná magát.

Az új hírek emésztgetése közben a könyvtáros újra elcsípte a tekintetemet, és elmosolyodott.

– Bonjour – mondta. – Je m’appelle Pierre. Segíthetek megkeresni valamit?

– Nem, köszönöm – felelte Noah, és a vállára kapta a táskáját. – Órán találkozunk. Bármikor tartsák is meg. Ezt a felvételi kurzust jó eséllyel lefújják. Legalábbis ezt beszélik. – Megrázta a fejét, a mozdulat végtelen csalódottságról árulkodott. – Messziről utaztam ide, és akárki tetteti is magát vámpírnak, én még nem mondtam le arról, hogy megszerezzem az egyik helyet. Mint említettem, később összeülök tanulni Erikkel és Ciannal… Mindkettőjüket szívesen látjuk.

– Köszönjük – mosolyodtam el. Meghatott az ajánlata, de ártatlan indok ide vagy oda, ki engedné meg nekem, hogy egész estére egy szobába zárkózzak ennyi fiatalemberrel? Szinte láttam, hogyan hányná magára a kereszteket Amelia néni a bemocskolt tisztességem puszta gondolatára.

Thomas elköszönt Noah-tól, és egy tudós alaposságával mérte végig a könyvtárost. A hórihorgas, göndör barna hajú férfi túlméretezett köpenyt viselt.

– Akad olyan könyv a Sárkány Lovagrendről, amelyben bármilyen formában római számok bukkannak fel?

Pierre egymáshoz illesztette az ujjai hegyét, majd megfontolt arcot vágva felállt.

– Erre, kérem.

Elvezetett minket a kérdéses sorhoz, amelynek minden talpalatnyi helyén könyvek tornyai terpeszkedtek. A könyvtáros egy remeterákra emlékeztetett, aki nem szívesen bújik ki a kelleténél jobban a csigaházából, és amint teheti, vissza is húzódik oda. Radu elől pedig bizonyára az első neszre elmenekült.

Thomas egy újabb viseltes kötetet pörgetett át, köhögött a lapozás nyomán felszálló porfelhőktől. De ez sem tántorította el, már rögtön vette is le a következőt. Hosszú órákat töltöttünk el így. Szótlan ültünk egymás mellett, köhécseltünk, és minden egyes régi kiadványt átnéztünk. Csak az én lábam mellett több száz heverhetett. Minden eddiginél eltökéltebbek voltunk, hogy összekössük egymással a látszólag széttartó szálakat. De a tettes a hamis nyomok mesterének bizonyult.

– Tegyünk úgy, mintha a bácsikám laboratóriumában lennénk, Cresswell.

Thomas szórakozottan nézett fel.

– Vagyis vegyek szemüveget, és motyogjak magamban?

– Csak semmi tréfa! Kezdjük azzal, hogy összefoglalom, mit gondolok és gyanítok a gyilkosról, rendben?

Bólintott, bár láttam rajta, hogy legszívesebben ő játszaná a bácsikám szerepét. Ha tehette volna, felrohan a szobájába, hogy tweedzakót öltsön.

– Úgy vélem, a tettes igencsak járatos a törvényszéki orvostanban, és ahhoz is ért, hogyan kell másra terelni a gyanút – vágtam bele. – A módszerei gondos tervezésről és egynél több gyilkosról árulkodnak. Amivel vissza is tértünk a Sárkány Lovagrendhez és a lehetséges szerepükhöz. De miért pont ők? És miért állítanák be úgy, hogy vámpírok garázdálkodnak?

Thomas a fejét csóválta.

– A lovagrend évszázadok óta létezik, és szegényes ismereteim szerint egymásnak adják át a merényletek és gyilkolászás tudományát.

– Talán azért ölték meg az eltűnt fiatalasszonyt, mert a kastély közelsége miatt kapóra jött a háza. De az is lehet, hogy a halála valamilyen szertartás része volt.

Thomas ezen eltöprengett egy kicsit.

– De a Sárkány Lovagrend miért vadászna az akadémia diákjaira? Ha a királyi vérvonal védelmére hozták létre, akkor miért pusztítaná el a sarjait?

– Lenne egy elfogadható magyarázatom – mondtam. – Mi van, ha lojalisták, csak épp Drakula örökösét akarják visszaültetni a trónra? Talán sorra vesznek mindenkit, aki jogot formálhat rá, nem számít, hogy mennyire hátul van a trónöröklési sorban.

Thomas elsápadt.

– Ez egy jó elmélet, Wadsworth. De azért nézzük meg, hogy mit tudunk még előásni róluk!

Folytattuk a munkát a polcokon sorakozó könyvekkel – nem volt nehéz megtalálni őket: a rendhez való kötődést nyilvánvalóvá tették a pecsétek és a keresztek. A jelképük egy körré görbülő sárkányt ábrázolt, a lángokkal körülvett kereszt pedig visszatérő motívumnak bizonyult. Ebben volt valami ismerős, de vajon hol láthattam korábban?

Újra és újra visszatértem a legutóbbi esetre. Ha már a tudós elméjű osztálytársaim is kezdtek félni a vámpíroktól, akkor el sem tudtam képzelni, hogy mit szólnak majd a babonás környékbeliek, ha rájönnek, hogy egy újabb vértelen testet találtak. Ráadásul épp Vlad Drakula kastélyában!

– Ez egy lehetetlen feladat – álltam fel, és leporoltam a dísztelen ruhám elejét. – Mégis, hogyan derítsük ki, hogy ki tagja a lovagrendnek?

– A római számokat nem egy nap alatt építették, Wadsworth.

Olyan mélyet sóhajtottam, hogy az már kerevetért kiáltott.

– Egy ilyen rémes szóviccért büntetés járna.

Nem vártam meg a válaszát, félő volt, hogy az még az előzőt is alulmúlja. Inkább a szemközti, KÖLTÉSZET témájú sorhoz ballagtam.

– Ma este akár azt az élelmiszerraktárt is megvizsgálhatnánk.

Összerezzentem, és Thomasra fintorogtam, amiért mögém lopakodott.

– Akkor megtudhatnánk, hogy igazat mondott-e Moldoveanu – folytatta.

– Ó, igen! Osonjunk csak ki a kastélyból. Az igazgató biztosan kedves lenne, és megértené, ha még egyszer azon kapna, amitől óva intett. Már ha nem előzi meg a kastélyban vadászó vámpírgyilkos vagy az eltévelyedett lovagrend – méltatlankodtam. Thomas felhorkant, de figyelmen kívül hagytam a méltatlankodását. – Úgy hiszi, hogy az igazgató pontosan tudja, ki gyilkolja a diákjait és a személyzetét? Esetleg ő a felelős? Ha tévedünk, annak eltanácsolás lehet a vége.

– Szerintem túl nyilvánvaló lenne őt gyanúsítani – vélekedett Thomas. – De arról már nem vagyok meggyőződve, hogy mit sem tud a kastélyban zajló furcsaságokról. Talán a Lovagrend támogatója? Mert azt nem hiszem, hogy a tagja lenne. Ahhoz hiányzik a nemesi származása. Igazából úgy vélem, mindkettőnk figyelmét elvonják a jelentéktelen részletek.

– Arra céloz, hogy a lovagrendnek semmi köze az egészhez? – A fejemben máris ötletek garmadája kavargott, ahogy kivontam a Sárkány Lovagrendet az egyenletből. – Könnyen lehet, hogy valaki csak tagnak adja ki magát. Ezért nem találunk kézzelfogható kapcsolatot a rendhez. Mi van akkor, ha valójában semmilyen szerepet nem játszanak az ügyben?

– Vagy a gyilkos figyelemelterelésre használja fel őket.

– Ami megmagyarázná, miért vallott kudarcot a maga mágikus következtetési képessége, és miért nem volt képes előállni egy megalapozott vagy légből kapott elmélettel. – Összehúztam a szememet. – Csak nem a csizmatalp kopását tanulmányozta, vagy a matematika isteneinek áldozott, hogy megoldja az ügyet?

– Talán nehezére esik elhinni – vágta rá Thomas hirtelen elkomorulva –, de a természetfeletti képességeim még váratnak magukra. A kérdéseimet és a gyanúimat viszont nem vehetem semmibe.

– Kíváncsivá tett. Folytassa, kérem!

Thomas nagy levegőt vett, és nyugalmat erőltetett magára.

– Merre lófrálhat Anastasia? Attól tartok, mindketten megfeledkezünk bizonyos tényekről. Olyanokról, amelyek szinte kiszúrják a szemünket.

Felpezsdült a vérem. Thomas óvatosabb volt a kelleténél. Nem ez lenne az első alkalom, hogy az ő javaslatára támad fel bennem a gyanú egy hozzánk közel álló iránt, ráadásul valahol mélyen tudtam, hogy Anastasia titkolózik. Mi több, ha igazán őszinte akartam lenni magamhoz, akkor ugyanez Ileanára is állt. Nem ők lennének az elsők, akik rejtegetnek valamit…

Lehűtöttem az indulataimat, nehogy a döbbenet még jobban elhomályosítsa az ítélőképességemet. Mostantól nem fogom tagadni a nyilvánvaló igazságot, és a gyanúimat sem tartom meg magamnak, bármennyire fájjon is ez a szívemnek.

– Ileanát sem láttam már két napja. Aznap este vitték el a testet a felső halottaskamrából.

Thomas bólintott.

– És? Még valami? Ami nem stimmel?

Felidéztem minden alkalmat, amikor szóba került a strigoi. Amikor szüntelenül témát váltott, mielőtt Anastasia még több kérdést tehetett volna fel. Babonásan ódzkodott a holttestektől.

– Ileana brassói. Ott történt az első gyilkosság.

– Azzal is tisztában van, hogy Vlad Drakula vére folyik a nővérem ereiben.

Tudtam, hogy ez orvosilag lehetetlen, mégis esküdni mertem volna rá, hogy a szívem megállt. Legalábbis egy pillanatra. Thomasra meredtem, tudtam, hogy mindkettőnk gondolatai egyazon rettenetes következtetés felé tartanak.

– Tudja, pontosan hol van most Daciana? – kérdeztem egekbe szökő pulzussal. – Melyik városba látogat el legközelebb? – Thomas lassan megrázta a fejét. Egyre baljósabb érzések gyötörtek odabent. – Biztos, hogy elhagyta a kastélyt? Mi a helyzet a báli meghívóval?

– Daci igazi tervező típus, bizonyára jó előre megírta. Aztán bárki feladhatta. – Ezüstös cseppek gyűltek Thomas szeme sarkába, de gyorsan kipislogta. – Nem én tettem fel a hintóra. Ileanával surrant el. Nem akartam alkalmatlankodni. Azt hittem, még egy kis időt szeretnének kettesben tölteni.

A fenti hullaházból elvitt tetem – csak nem Dacianáé volt? Alig kaptam levegőt. Thomas már elvesztette az anyját, egy testvér tragédiája elviselhetetlen, halálos sebbel érne fel. Kényszerítettem az agyam, hogy dobja le a gyász béklyóját, és kössön össze minden pontot és nyomot. Mit tudtunk Daciana utolsó napjáról és óráiról a kastélyban? És ekkor belém hasított.

– Pontosan tudom, hova kell mennünk. – Meg akartam ragadni a kezét, de magamra parancsoltam. Egy ilyen illetlenség még a kastély falai között sem maradhatna észrevétlen. Talán a mellettünk elballagó, szakajtónyi könyvet cipelő könyvtárost is a félelmeim idézték meg. – Van egy ötletem.

Kiléptünk a bibliotékából, és végigpásztáztuk a széles folyosót. Sehol egy szobalány, szolga vagy őr. Nem mintha a személyzet tagjait egyből észrevettük volna – bármikor elbújhattak a faliszőnyegek mögötti rejtekfolyosón. Intettem Thomasnak, hogy kövessen a titkos járatba, ahol sebesen és igen éberen haladtunk: semmilyen mozgás vagy nesz nem kerülhette el a figyelmünket.

Meglepő hideg ölelt körül minket – a folyosói tüzek már kihunytak, a fáklyákat pedig még nem gyújtották meg. Talán maga a kastély is bezárkózott, bekebelezte a jeges nyugalom. Csak remélhettem, hogy ez nem a vihar előtti csend.

Néhány benyíló mindennél baljósabbnak tűnt – hiszen bárkinek fedezéket nyújthatott, aki ártani akart nekünk. Fél szemmel ezeket lestem, hogy idejében felfedezzem a mozgást. Egy kígyós talapzat mellett megborzongtam. Bárki elrejtőzhetett mögötte, lesben állva, támadásra készen.

Ileana elég filigrán volt ahhoz, hogy elbújhasson a kiállított tárgyak között. Thomas követte a pillantásomat, de az arcán megmaradt a közöny. Fel is merült bennem, hogy talán nem először jár a cselédfolyosókon, de nem akartam kockáztatni a hangos beszéddel. Egyelőre.

A kinti folyosón csizmás léptek dobbantak a szőnyegen. Megdermedtünk, a hátunkat az egyik nagyobb falikárpitnak vetettük. Nem mertem megnézni, hogy melyik szörnyű kínzás jelenetét ábrázolta. A súlyos hangok legalább négy őrről árulkodtak. Nem szólaltak meg. Érkezésüket és távozásukat egyedül az ütemes lépteik gépies koppanása jelezte.

Levegőt se mertem venni, amíg el nem halkult a lépteik zaja. Thomas néhány szusszanásig még utána is merev maradt. Elóvakodtam a faltól, és mindkét irányba kilestem. Nemsokára búcsút veszünk a titkos járattól.

Szerencsére sikerült észrevétlenül eljutnunk Anastasia lakosztályáig. Úgy tűnt, mindenki hallgatott az igazgató figyelmeztetésére, és bezárkóztak a szobáikba.

Anastasia ajtajához szorítottam a fülemet, majd röpke hallgatózás után benyitottam. Nem gyújtottak be a kandallójába, de a napfény beáradt a széthúzott függönyökön. Szakasztott úgy nézett ki minden, mint amikor még a házigazda itt fogadott.

– Mit keresünk itt, Wadsworth?

Szétnéztem a helyiségben. Ha jól emlékeztem, a könyv, amit Anastasia elhozott az eltűnt nő házából, a rend jelképét viselte a fedelén. Ez esetben talán…

– Nézze! – kiáltottam, majd átvágtam a szobán, és felvettem a kötetet az asztalról. A borítón román cím: Poezii despre moarte. Vagyis: „Versek a halálról”. Annyira felkavart az eltűnt lány sorsa, aki talán eltévedt és megfagyott az erdőben, hogy arra sem méltattam a könyvet, hogy elolvassam a címét.

– Amikor Anastasiával abban a házban jártunk, azt mondta, hogy kapcsolat van e könyv és a lovagrend között. – Felemeltem a kötetet, hogy megnézhesse. A borítóba keresztet égettek, amit elnagyolt lángok vettek körül. – Eleinte azt gondoltam, téved, hiszen hogy is lehetne köze egy egyszerű asszonynak a nemesek lovagi rendjéhez. Ez nyilvánvalóan nagy melléfogás volt a részemről.

– Mindenki hibázik, Wadsworth. Sose szégyellje! Az számít igazán, hogyan hozza helyre. – Thomas sebesen átfutotta a könyvet, és hümmögött. – Ha engem kérdez…

– Ideje visszatérniük a saját lakosztályukba. Semmi keresnivalójuk itt. – A hirtelen felhangzó reszelős hangtól mindketten megdermedtünk. Dăneşti állt az ajtóban, amelyet széltében-hosszában kitöltött. Úgy tűnt, a kastély tele van hangtalanul surranó emberekkel. – Reggelig minden foglalkozás kivétel nélkül elmarad. Moldoveanu úr parancsára. Az igazgató úgy döntött, hogy holnap folytatódik az oktatás, egy feltétellel: mindenki kísérettel megy órára, aztán visszatér a lakosztályába.

Thomasnak sikerült elrejtenie a Poezii despre moarte példányát, majd felemelte a kezét.

– Elfogadom. Csak ön után.

Nem mertem odanézni a könyv hűlt helyére. Nem akartam, hogy Dăneşti elkobozza tőlünk, főleg akkor nem, ha épp ez az a kötet, amit égen-földön keresett. Miután Thomas hazatért, az őr végignézte, ahogy belépek a lakosztályomba, majd behúzta mögöttem az ajtót. Kulcs zörgését hallottam, és mire észbe kaptam, a toronyszobám foglya lettem. Meg sem álltam a fürdőhelyiségig, hogy ellenőrizzem a titkos lépcső ajtaját. De be volt reteszelve a túloldalról.

Aznap este alig jött álom a szememre, kiutat kereső állatként járkáltam fel-alá a szalonban. Ketrecbe zárva vártam, hogy kiszabadítsanak.

Karbolsav-permetező, Párizs, Franciaország, 1872–1887

HARMINCEGY
A boncolás diszkrét bája

Percy anatómiai teátruma

Amfiteatrul de chirurgie al lui Percy

Törcsvári kastély

1888. december 15.

Nicolae herceg sápadtabbnak tűnt, mint a tetem, amibe Percy épp belevágott, miközben átnyújtott a professzornak egy horgas csipeszt, majd egy köhintéssel elfordult a bemetszéstől. Különös látvány volt ez az általában rettenthetetlen hercegtől. Csak nem influenzás?

A rosszullétéről semmiképp nem tehetett az alagútból előkerült, szinte felismerhetetlen holttest. Bár Percy már a két nappal ezelőtti óránkon megmutatta nekünk, Moldoveanu az alaposabb vizsgálatunkat megelőzve lefoglalta magának a tetemet, és csak aznap délután adta ki újra az osztálynak.

Az előző előadás során az igazgató szokatlanul csöndesnek bizonyult, láthatóan magába fordult, és fejben egészen máshol járt. Azon tűnődtem, vajon a királyi család gyakorolt-e rá nyomást, hogy törvényszéki módszerekkel oldja meg vagy kösse össze a gyilkosságokat, különben búcsút vehet a királyi halottkémi, sőt még az igazgatói pozíciójának is. Azt sem zárhattuk ki, hogy a zaklatottságának semmi köze a holttesthez. Talán Anastasia titokzatos holléte aggasztotta. Mostanra kétségkívül ráébredt, hogy hiába keresné Magyarországon. Más nemigen emészthette ennyire.

Percy egy tálcára tette a szikéjét, nem fejezte be az Y bemetszést. Az éhes denevérek nem sokat hagytak a lány arcából, így azt apró lepel takarta – a gesztus egyaránt szólt neki és nekünk. Bár hihetetlennek tűnt, hogy Percy ennyire meg akar óvni minket a választott szakmánk kíméletlenségétől. A halál nem mindig békés úton érkezett, és fel kellett készülnünk arra is, amikor háborút visel.

– A karbolsav-permetezőt, legyen szíves.

Percy várta, hogy Nicolae körbespriccelje az anatómiai teátrumot. Noha egyes tudósok még mindig szükségtelennek tartották az efféle intézkedéseket a tetemek vizsgálatánál, a professzorunk a bácsikámhoz hasonlóan kínosan ügyelt arra, hogy elkerülje a helyszíni szennyeződéseket. Még sosem láttam e permetezőhöz fogható szerkezetet, és alig vártam, hogy elújságoljam a bácsikámnak. Az lesz az első dolga, hogy a saját laborjába is rendeljen egyet.

Nicolae célzott, és finom párával szórta be a helyiséget. Szürke ködpamacsok lebegtek mindenfelé, az orrom bizsergett a fertőtlenítőszer csípős szagától.

– A boncolást a család engedélyével hajtjuk végre…

Furcsamód felkavart Percy kijelentése, de miközben a professzor folytatta az órát, a fejembe ismét visszatért Ileana. Hiába töprengtem, nem találtam semmi nyomot, ami elárulta volna, hogy mi lehetett az esetleges indítéka a gyilkosságokban. Bár ez még nem jelentette azt, hogy csak ártatlan szemlélő lenne. Mi több, már abban is kételkedtem, hogy egyedül tette. Hiszen Anastasia sem tért vissza az általa ígért időpontra. Vajon neki is köze lehetett a rémtettekhez? A rangbéli különbség dacára összebarátkoztak Ileanával. Majd egy héten belül mindketten eltűntek. Eleinte még hittem Anastasia szándékában, miszerint csak meg akarta vizsgálni a házat a brassói tetthelynél. Mostanra kétségeim támadtak.

Talán túl közel kerültem a titkaik leleplezéséhez, ezért kereket oldottak. Megtanultam, hogy az ártatlannak látszó emberek iránti bizalomnak csak szívfájdalom és kínkeserves pusztulás lesz a jutalma. A szörnyek a barátok mosolyát viselik, miközben a Sátán romlott lelkét rejtegetik bensőjük legmélyebb bugyraiban. Ahogy felidéztem, hányszor időztünk együtt a lakosztályomban, új gondolat ütött szöget a fejembe. Ha Anastasia és Ileana egy követ fújtak, akkor talán minden egyes találkozónk és tettük gondosan megtervezett színjáték volt. Előre megírt válaszokkal, amelyekkel szándékosan vezettek tévútra.

– Miss Wadsworth, remélem, nem zavarom.

Hirtelen visszarántott a jelen, égő arccal néztem körül. A Bianchi ikrek, Noah, Andrei, Erik – mind engem fürkésztek, még Thomas is.

– Elnézést, professzor úr. Én…

Moldoveanu jelent meg a teátrumban, ökölbe szorított keze az oldalához feszült. Fel sem tűnt, olyan észrevétlenül érkezett. Köpenye az ezüstszínű haját idézte, és ugyanolyan kíméletlenül feszült a testére, mint ahogy rám szegezte a tekintetét.

– Négyszemközt beszélnék önnel. Most azonnal.

Andrei kuncogva motyogott valamit a bajsza alatt. Erik is felröhintett, amikor elmentem mellettük. Szerencsére a puszta gondolat, hogy a lábára taposok a cipőm sarkával, elég volt ahhoz, hogy ne tegyem meg. Cian elcsípte a pillantásomat, és tétován rám mosolygott. Meglepett a támogatása, hiszen az ír fiú eleddig jóformán tudomást sem vett rólam. Biztosan Noah szólt az érdekemben.

Lementem a meredek lépcsőn, aztán a teátrum falához simulva kimentem a folyosóra, ahol az igazgató várt olyan toporgással kísérve a másodperceket, mintha azok csótányok lennének, amelyeket el kell taposni.

– Mikor beszélt legutóbb az Ileana nevű szolgálólánnyal?

A szívem hevesen kalapált. Ezek szerint nem csak mi figyeltünk fel a gyanús viselkedésére.

– Ha nem csal az emlékezetem, akkor két napja, tizenharmadika estéjén, uram.

– Ha nem csal az emlékezete… A törvényszéki tanulmányok ilyen megengedők a kritikus fontosságú részletek dolgában? Bele sem merek gondolni, mi minden mehetett még ki a fejéből, ami hátrányos lenne egy ügy szempontjából. Ha most rögtön kicsapnám a képzésről, mindkettőnknek rengeteg időt és energiát megspórolnék.

Elöntött a méreg a harapós hangnem hallatán. Ez még tőle is kegyetlen volt.

– Udvariasságból fogalmaztam így, uram. Tizenharmadikán láttam utoljára. Ebben biztos vagyok. Azóta új szolgálólányt kaptam, aki arról tájékoztatott, hogy Ileanát áthelyezték, bár úgy vélem, hogy e tekintetben nem mondott igazat. Talán vele kellene beszélnie, hátha kiderül, mit titkol Ileana hollétéről.

Moldoveanu olyan hunyorgással méricskélt, mintha mikroszkóp alatt vizsgálna. Összeszorítottam az ajkam, nehogy a végén még fölcsattanjak a hosszas hallgatása miatt.

– Árulja el, legyen szíves, hogy egész pontosan mit gondol Ileana viselt dolgairól!

– Azt hiszem, tud valamit Mr. Wilhelm Aldea meggyilkolásáról, uram. – Kissé haboztam, mielőtt szavakba öntöttem volna a következő aggályomat, attól tartottam, ha Anastasia ép bőrrel előkerül, biztosan kitekeri a nyakamat, amiért elárultam a bizalmát. – Az… az is felmerült bennem, hogy tudja, hol lehet Anastasia. A védence írt nekem egy levelet… amiben könyörgött, hogy ne áruljam el önnek, hová ment, de ennél több részlettel nem szolgált.

Moldoveanu keze megfeszült az oldalán, ez volt a tomboló dühének egyetlen jele.

– Mégsem vette a fáradságot arra, hogy tájékoztasson a gyanújáról. Felfigyelt bármi szokatlanra az elmúlt napokban? Bármi érdemlegesre, ami alátámasztaná az állításait?

Például ott volt az az eset, amikor két alak az orrom előtt vonszolt végig egy hullát az erdőn. Ezt már elmondtam neki, de kigúnyolt. Megelégeltem a nyaggatását.

– Nem, uram. Csak egy megérzés.

– Megérzés. Más szóval légből kapott koholmány, aminek semmilyen tudományos alapja nincs. A legkevésbé sem lep meg, hogy egy ifjú hölgyet a racionális gondolkodás helyett inkább az érzelmek vezérelnek.

Lassan szívtam be a levegőt, hogy elfojtsam a bosszúságom fellobbanó lángjait.

– Úgy vélem, uram, a tudomány és az ösztön kiegészíti egymást.

Az igazgató felhúzta az ajkát, elővillantak a hegyes szemfogai. Nem győztem csodálkozni, hogy embernek is lehet ilyen állatias fogsora. Fel is merült bennem, hogy talán kóros elváltozás lehet, amikor végül csettintett egyet, és végighúzta a nyelvét a marcona agyarain.

– Már beszéltünk az új szobalányával. És elbocsátottuk. Azt javaslom, ha ismét látná Ileanát, akkor tartson tisztes távolságot tőle. Most pedig visszatérhet az órára, Miss Wadsworth.

– Miért? Úgy hiszi, köze van Anastasia eltűnéséhez? Átkutatta az alagútrendszert? – Az igazgató arckifejezése felért bármelyik rémálmommal. Eddig azt hittem, hogy a fogai félelmetesek, de a fagyos pillantásának feneketlen megvetésével nem vehették fel a versenyt.

– Hallgasson a jobbik eszére, és kerülje el messziről a járatokat és a belőlük nyíló kamrákat! Ne a falnak beszéljek, Miss Wadsworth. – Bepillantott a teátrumba, a szeme megakadt a tetemen. Esküdni mertem volna rá, hogy röpke szomorúság villant át rajta, mielőtt tomboló tekintettel visszafordult hozzám. – Nehogy kegyed legyen a következő, aki Percy szikéje alatt végzi.

Ezzel sarkon fordult, és elmasírozott, a cipősarka élesen kopogott a padlón. Úgy éreztem, kígyók tekeregnek a zsigereim helyén. Magam sem tudom, hogyan, de visszatértem a teátrumba, és lerogytam a helyemre a karzaton. Gépiesen jegyzeteltem, de az elmém szinte kettészakadt.

Tudnom kellett, hogy ha nem a denevérek mohósága okozta a Percy boncasztalán heverő lány sanyarú sorsát, akkor vajon mi? De a végére kellett járnom Ileana és Anastasia titokzatos eltűnésének is. Thomas aggodalmasan összeszorított szájjal, újra és újra hátralesett rám.

Percy szavai állították meg a száguldó gondolataimat.

– Semmi kétség, Miss Anastasia Nádasdy halálát az elszenvedett sérülések okozták.

Úgy ürült ki hirtelen a fejem, mint amikor kiöntik a földre a mosdótál tartalmát. Értetlenkedő pislogással meredtem Percyre. Ezt nem mondhatta… A tekintetem a professzorról az előtte kiterített tetemre vándorolt. Lekapta a leplet az arcáról. Az apró fogaskerekek kattogva forogtak odabent, majd egy éles szisszenéssel került a helyére az új fejlemény. Az ifjú hölgy, aki a vérszopó denevérek martaléka lett az alagút kamrájában, nem más, mint Anastasia?

A föld megremegett a karzat alatt. Lángok csaptak fel a bensőmben, aztán minden jéggé dermedt. Próbáltam kipislogni a könnyeimet, de hiába, mert néhány így is végigfolyt az arcomon. Igazából már az sem érdekelt, ha bármelyik osztálytársam az elérzékenyülésemen kezdi köszörülni a nyelvét. Néztem, de nem láttam a tetemet, miközben mindent megtettem, hogy valamilyen értelmet adjak az elém táruló látványnak. Anastasia. Képtelenség. Csak ültem, tompán dobogó szívvel, úgy meredtem az élettelen alakra. Felfigyeltem a szőke hajra, de az oszlásnak indult arcot már képtelen voltam alaposan megvizsgálni … nekem is vannak határaim.

A barátnőm meghalt. Ez nem történhetett meg újra. A mellkasom össze akart roppanni a ránehezedő súly alatt. Hogyan is hihettem tettestársnak? Mikor lettem ennyire bizalmatlan? Legszívesebben kirohantam volna innen, hogy soha többé ne tanulmányozzak tetemet. Nem Thomas volt átkozott, hanem én. A halál fia lesz mindenki, akihez közel kerülök. Nicolae is ezt vágta a fejemhez a sikátorban. És igaznak bizonyult.

A könnyeimen át az osztálytársaimra néztem. Mindenki le volt sújtva. Eltűntek az egymással ádázul versengő, tudásra szomjas hallgatók, akik az akadémia két értékes helyéért harcoltak. A tudományok hűvös távolságtartást követeltek a felfedezésekhez és a fejlődéshez, ettől még megmaradtunk embernek. Ha kellett, megacéloztuk az elménket, de a szívünket együttérzés hajtotta. És gyászoltuk azokat, akik sokat jelentettek nekünk.

Az ültében forgolódó Thomas tekintete előbb Nicolaét, aztán engem talált meg. A barátom, noha láthatóan összezavarodott, mégis megőrizte a hidegvérét, hogy gyanús viselkedést keressen. Már majdnem megfeledkeztem a herceg rajzairól és az esetleges szerepükről. Andrei összeszorította az állkapcsát, és gyilkos pillantást vetett a barátjára, miközben az ádámcsutkája le-fel járt, bizonyára a visszanyelt könnyek miatt. Igazán különös.

– A harapásnyomok kis méretű emlősökre utalnak – magyarázta Percy csendesen. – Megkockáztat bárki valamilyen észrevételt azzal kapcsolatban, hogy mi támadhatta meg ezt az ifjú hölgyet?

Az anatómiai teátrum egy emberként tartotta vissza a lélegzetét. Sem én, sem Thomas nem mertünk megszólalni – vagy akár egymásra nézni –, pedig a saját szemünkkel láttuk Anastasia végzetét. Inkább az volt a kérdés, hogy ki tudhatott még erről az osztályban. Ha valaki összeszűrte a levet Ileanával, akkor annak tudomása lehet a halál módjáról.

Percy tekintete végigsiklott a diákokon, hátha egyikünk megtöri a súlyos csendet.

– Kígyók? – kérdezte végül szinte egyszerre Vincenzo és Giovanni.

– Mérges pókok? – szólalt meg Cian is.

– Ezek jó tippek, ám a mi esetünkben tévesek – felelte Percy, és az arcáról tovatűnt a remény. – Más is megosztaná velünk az elképzelését?

Nicolae alig nézett a testre, figyelmét a még mindig a kezében tartott karbolsav-permetezőre összpontosította. Ide-oda forgatta, aztán megnyomta a kioldógombot, hogy mindnyájunkat megijesszen a fertőtlenítőszer felhőjével. A páránál csak a szisszenő hang volt baljóslatúbb.

– Denevérek – motyogta végül. – Ilyen sebeket az a fajta hagy, amelyik állítólag bevette magát a kastélyba.

Percy tapsolt egyet, a zajra mind összerezzentünk ültünkben.

– Kiváló válasz, Nicolae herceg! Nézzék csak a fognyomok közti távolságot! Ez igazán megtermett példányokra utal. Semmi kétség, elég sokáig táplálkoztak belőle, bár valószínű, hogy egy idő után elvesztette az eszméletét.

Nagyot nyeltem, kavargott a gyomrom a gondolatra. Ha nem vagyok képes kontroll alatt tartani az érzéseimet, a végén darabokra hullok. Csak a légzésemre figyeltem. Nem gondolhattam a barátomra, a régi elevenségére, mert akkor nem veszi hasznomat holtában. S hiába értettem ahhoz, hogy miként kell gátat vetni a nem idevaló gondolatoknak, attól a szívem még összetört. De elég a gyászból! Belefáradtam abba, hogy szüntelenül olyanoktól kell búcsút vennem, akikkel együtt szerettem volna nekivágni az élet nagy kalandjának. Letöröltem az arcomat, szipogtam.

Erik és Cian szitkozódott.

Egyikükből sem néztem ki, hogy ő lenne a Karóbahúzó vagy Ileana cinkosa. Az ő sejtjeiket a kedvesség és együttérzés tartotta össze. Eszembe jutott, amikor Erik egy kötényt dobott Nicolaénak, vagyis kérés nélkül kisegítette, amikor barátra volt szüksége.

De a herceg denevérek iránti megszállottsága túl nagy véletlen volt ahhoz, hogy semmibe vegyem.

– Jól van – mondta Percy –, ki szeretné elvégezni a következő bemetszést?

Cian és Noah összenézett, majd lassan felemelték a kezüket. Mi tagadás, csodáltam őket, hogy képesek átlendülni a borzadályukon, én viszont képtelen voltam rávenni magam arra, hogy a barátom testébe mélyesszem a pengémet. Nem érdekelt, hogy erre rámehet a sikeres felvételem, már az ostoba versengés puszta gondolata is borzasztóan hidegen hagyott, pedig tudtam, hogy Anastasia a szememre vetné, ha bedobnám a törülközőt. Azt várná el tőlem, hogy kitartóan haladjak előre az utamon.

E gondolat hajtott, amikor kihúztam magam a teátrum karzatának legelső sorában, tudva jól, hogy már semmit nem adhatok Anastasiának, leszámítva a szavamat, hogy nem hagyom megtorlatlanul a halálát. Thomas előredőlt a helyén, de nem jelentkezett.

– Mr. Hale – mondta Percy –, kérem, jöjjön, és foglalja el a helyét az asztal mellett.

Noah megigazította a kötényét, átvette a szikét Percytől, majd bőségesen lemosta karbolsavval, mielőtt a dermedt húshoz érintette. A bácsikám igencsak büszke lett volna rá. Kényszerítettem magam, hogy végignézzem, ahogy Noah befejezi az Anastasia élettelen mellkasára rajzolt Y bemetszést.

Továbbra is odafigyeltem a lélegzetemre, és a szívverésemet is igyekeztem féken tartani. Teljes bizonyossággal ki kellett derítenünk, hogy a denevérek okozták-e a halálát, vagy megelőzte őket valami sokkal baljósabb.

A tekintetem a kezére vándorolt. Alig láttam rajta a védekezés nyomait. Nehezemre esett elhinni, hogy egy Anastasia-féle tűzrőlpattant lány csak úgy megadta magát a halálnak ahelyett, hogy minden erejével ellenállt volna. Nem keveset küzdött azért, hogy egyenlő bánásmódban részesüljön, és bebizonyítsa a bácsikájának, hogy mennyit ér valójában. Aki ilyen karakán harcos, az nem fehér zászlóval megy a végső ütközetbe. A gondolat engem is feltüzelt, és arra ösztönzött, hogy elmenjek a végsőkig.

– Figyeljék meg, hogyan nyitja szét a bordákat Mr. Hale. Milyen tiszta vágásokkal.

Percy professzor egy bordaollót adott az osztálytársunknak, és elvette a szikét. Enyhén viszolyogni kezdtem a feltáruló szervek láttán, de aztán emlékeztettem magam, hogy ez már nem Anastasia – csak egy áldozat, akinek szüksége van ránk. Nem túl erős fokhagymaillat lengte be a termet, miközben Percy fel-alá járkált a boncasztal mellett. Összehúztam a szemem. Mire kimondhattam volna a kérdésemet, Noah felfeszítette az állkapcsot. Semmi szokatlant nem talált. Thomas félszeg pillantást vetett rám, az arcáról semmit sem lehetett leolvasni.

Noah lefelé haladt a testen, a hasüreget is megvizsgálta. Közelebb hajolt a szagló zsigerekhez, és magába fojtotta a feltörő öklendezését.

– A testszövetek és a száj enyhe fokhagymaszagot áraszt, uram, viszont itt semmi nyoma. A gyomortartalom vizsgálata erre is fényt deríthet.

Percy abbahagyta a járkálást, és lehajolt, hogy maga is megvizsgálja a testet. Kis szüneteket tartva, a szájtól a gyomor felé haladva beleszippantott a levegőbe. Megrázta a fejét, és az osztályhoz fordult.

– A szájon át bevitt méreganyagok esetében a hasi szöveteknél erősebb a szag. A mostani eset is ezt bizonyítja. Az áldozat gyomra közelében összetéveszthetetlen a fokhagyma bűze. Milyen további jelek árulkodhatnak a szándékos vagy véletlen mérgezésről?

Vincenzo olyan hévvel jelentkezett, hogy majdnem átbukott a korláton. A fivére a karját elkapva akadályozta meg, hogy előrebillenjen.

– Igen, Mr. Bianchi?

– Fokozódik a… nedvtermelés – felelte jellegzetes olasz akcentussal, miközben a megfelelő angol szavakat kereste. – Ez a szervezet természetes védekezése… a kívülről érkező toxinok ellen.

– Kiváló – helyeselt Percy, majd felkapott egy horgas csipeszt, és odavitte Noah-nak. – Hol találhatunk még mérgezésre utaló jeleket?

Cian megköszörülte a torkát.

– A májat is érdemes ellenőrizni.

– Valóban. – Percy intésére Noah eltávolította a kérdéses szervet, aztán a tálcára helyezte. Tudtam, milyen érzés, amikor az ember mélyen a hasüregbe dugja a kezét, és egy olyan májjal emelkedik ki, amely kissé összenyomódik az ujjai között. Ráadásul túl súlyos és ormótlan az egyszerű csipeszhez. Noah arca merő közöny volt, ám a bizonytalan keze elárulta. A máj a tálcára csusszant, és rozsdaszínű folyadékkal kente össze. Lenyeltem a feltámadó undoromat.

Percy felemelte a tálcát, aztán lassan végigsétált a diákok előtt, hogy mindenki alaposan megvizsgálhassa a szervet az első sorban.

– Nézzék meg alaposan a színét. A sárga árnyalat egyértelműen jelzi, hogy a szervezetbe került némi…

Az agyam és a szívem egyszerre kelt életre.

– …arzén.

Percy arca felragyogott, olyan büszkén tartotta maga előtt a májat, mintha finom porcelánból szolgálna fel nekünk teát.

– Nagyon jó, Miss Wadsworth! A fokhagymaszag és a sárgás májszövet a lehetséges arzénmérgezés egyértelmű jele. Viszont mielőtt bárki elhamarkodott következtetéseket vonna le, felhívnám a figyelmet arra, hogy az arzén számos hétköznapi anyagban megtalálható. Nyomokban az ivóvizünk is tartalmazza. A hölgyek régebben a púderbe keverték, hogy fiatalosabb külsőt kölcsönözzenek maguknak.

Karba fontam a kezem, szinte fejbe kólintott ez az új fordulat, miközben felidéztem az első áldozatot – még a vonaton. A száját fokhagymával tömték tele, de az az elenyésző mennyiség nem okozhatott olyan mellbevágó szagot.

Hogy is lehettem ilyen felületes? A gyilkos nyilvánvalóan igazi fokhagymával álcázta az arzén jellegzetes szagát.

A szabályos légzésre koncentráltam. Be és ki. Az egyenletes oxigénbevitel remek agyserkentő. Wilhelm tüneteire gondoltam. Milyen hamar vált egészséges tizenhét éves fiatalemberből a szikém alatt fekvő tetemmé a laboratóriumban. Ez több mint természetellenes.

Az ő esetében a halál valódi oka homályban maradt. A vér hiánya csupán elterelésként szolgált. És itt is, méghozzá kiválóan. Annyira lefoglalt, hogy tudományosan igazoljam, nem léteznek vámpírok, hogy közben egy pillantást sem vetettem a májra. Percy is hagyta, hogy ez a nyilvánvaló ostobaság elvonja a figyelmét más szervek vizsgálatától.

Sorra vettem az arzénmérgezés többi tünetét. Elszíneződés és kiütések a bőrön. Hányás. Mind ott voltak, látványosan megmutatkoztak, és csak arra vártak, hogy valaki összerakja a képet. Egyszerű matematikai egyenlet, semmi több.

Bárki tervelte is ki a gyilkosságokat, zseniálisan járt el. Még Thomas figyelmét is elkerülte a szál, ami mindent összekötött. A tettes kétségkívül tudta, hogy Thomas amúgy pengeéles elméjét szokatlan módon megbénítja majd az aggodalom amiatt, hogy lelepleződhet a származása. Forgott velem a világ. Ez a gyilkos jóval ravaszabb volt Hasfelmetsző Jacknél.

A szobalány testét még nem vizsgáltuk meg, de a Bianchi ikrek szerint az ő teste sem mutatta gyilkosság jeleit. Nem volt nehéz kikövetkeztetni, hogy ő is mérgezés áldozata lett.

Anastasia. Wilhelm. Az ismeretlen férfi a vonaton. A szobalány. A látszólag gyökeresen eltérő módszerek – a karó és a vérveszteség – elérték, hogy senkinek se tűnjön fel az összefüggés. Puszta figyelemelterelések voltak, amelyeket vagy a halál beállta után, vagy ahhoz közel vetett be, hogy felszíthassa a felettébb babonás közösség félelmét.

Kizárhatjuk az egynél több tettes teóriáját. Azt viszont nem, hogy úgy ismeri a mérgeket, mint a tenyerét, és módjában állt bejuttatni mindegyik áldozat szervezetébe. Nagyot nyeltem. Az ismeretlen tettesünk körmönfont volt, és türelmes. Régóta várta, hogy végrehajthassa a tervét. De miért most…

– Miss Wadsworth?

Visszazökkentem a jelenbe, méghozzá rákvörös arccal.

– Igen, professzor úr?

Percy nézett rám figyelmesen, miközben épp befűzött egy jókora Hagedorn-tűt.

– A minap elkápráztatott az öltéseivel. Szeretne segédkezni a test összevarrásánál?

Az osztály visszafojtotta a lélegzetét. Hol volt már a minapi gunyoros vihogás? Most már a veszteség és az elszántság kötött össze minket.

Egyelőre.

Lepillantottam a lányra, akit egykor a barátomnak mondhattam, és felálltam.

– Igen, uram.

HARMINCKETTŐ
Tonikok és toxinok

Folklórterem

Curs de folclor

Törcsvári kastély

1888. december 17.

Az osztályterem előtt őrök álltak, s bár a tekintetük a semmibe meredt, mégis elég éberek voltak ahhoz, hogy bármelyik pillanatban lecsapjanak, Radu viszont ügyet sem vetett rájuk. Úgy folytatta a néprajzi előadását, mintha a kastélyban nyoma sem lenne a királyi őrök seregének, és egy diák sem tűnt el vagy halt volna meg. Vagy elsőrangúan játszotta a született halvérűt, vagy tényleg elveszett a saját képzeletében, megrekedt a mítosz és a valóság határán.

Két nap tel el azóta, hogy kiderült, Anastasia tetemére bukkantunk a kastély alatti alagútban, és az igazgató lényegében őrszemekkel népesítette be a kastélyt. Magam sem tudtam, hogy megnyugtatott vagy megrémített a jelenlétük.

– A közelmúltban történt események fényében a mai óránk témája a filozófus és tudós Albertus Magnus lesz. A legendák szerint ő volt a történelem legkitűnőbb alkimistája. Egyesek mágikus erőt tulajdonítottak neki. Magie. – Radu fellapozta a De Mineralibus patinás kötetét, amit néhány napja vett ki a könyvtárból. – Arisztotelész munkásságát tanulmányozta. Remek, sőt kiváló koponya volt. Az arzén állítólagos felfedezője. – Noah merészen jelentkezett, mire Radu szinte ugrálni kezdett örömében. – Igen, Mr. Hale? Mit tenne hozzá Mr. Magnushoz és a mítoszához?

– Azt értem, uram, hogy a gyilkosságok miatt az arzénról tanulunk, de árulja el, mi köze ennek a román folklórhoz?

Radu szapora pislogással, tehetetlenül tátogott.

– Nos… nélküle nem értenénk meg bizonyos legendákat, amelyek közvetlenül kapcsolódnak a mai előadás központi témájához: a Sárkány Lovagrendhez. Fénykorában a rend nagy népszerűségnek örvendett többek között a jelenlegi Németország és Itália vidékén. Egyesek úgy vélik, azzal a titkos praktikával jutottak mind feljebb a ranglétrán, hogy a kiszemelt áldozataikat fokozatos arzénmérgezéssel tették el láb alól.

Érdeklődve húztam fel a szemöldököm. Az arzént Angliában „öröklési por” néven emlegették, hála azoknak a nemesuraknak, akik nem tudták kivárni a természetes halált, hogy címhez és ranghoz jussanak.

– Arra céloz, hogy a lovagrend nemes alkimista orgyilkosok csapata volt? – kérdezte Cian. – Nekem úgy tűnt, hogy a kereszténység vélt ellenségei ellen harcoltak.

– Nocsak, nézzenek oda! Valaki nem sajnálta az idejét egy kis kutatásra! Le vagyok nyűgözve, Mr. Farrell. Nagyon helyes. – Radu kidüllesztett mellkassal járkált fel-alá a padsorok között. – Zsigmond magyar király halála után a lovagrend kulcsfontosságú szerepre tett szert nemcsak nálunk, de a szomszédos országokban is. Nyugat-Európában már kevésbé. A bojárokat az ottomán invázió fenyegette… Igen, Mr. Farrell?

– Mégis, kik voltak pontosan ezek a bojárok, uram?

– Elnézést! A bojárok voltak a nemesség legmagasabb rangú tagjai a havasalföldi fejedelmek után. Szüntelenül azon marakodtak, hogy ki legyen a következő uralkodó, és virágzott köztük a korrupció.

– Az ilyen címek nem családon belül öröklődnek? – kérdeztem.

Andrei felhorkant, önmagához képest kissé félszegen, de ügyet sem vetettem rá. Lehet, hogy ő ismerte a szülőhazája öröklési rendjét, de én nem, és kérdezni sosem szégyen.

Radu megrázta a fejét.

– A középkorban más szokások járták. A házasságon kívül születettek is igényt tarthattak a fejedelmi címre. Mi több, a Dăneşti és a Drăculeşti család bármelyik sarja törvényes uralkodóvá válhatott, mihelyt a bojárok trónra emelték. Nem a tiszta vérvonal volt a fejedelmi szék elfoglalásának a feltétele, hanem inkább egy ádáz hadsereg ereje. Londonban bizonyára máshoz szoktak. Ez végül gyakran ahhoz vezetett, hogy a rivális rokonok leöldösték egymást az uralkodás jogáért.

Ebből a szempontból nem is különböztek annyira Angliától, gondoltam.

– A belviszályok és a megvesztegetések ellenzői gyakran a lovagrend soraiban kötöttek ki – jegyezte meg Erik hamisítatlan orosz akcentussal. – Felteszem, attól tartottak, hogy elveszíthetik a kultúrájukat a megszállókkal szemben.

– Ai dreptate. Pontosan. Bár a Sárkány Lovagrend a titoktartás érdekében soha nem használta e nevet, mégis összetartott a szabadságért és a jogaikért vívott harcban. Legendás kegyetlenséggel irtották a királyságot fenyegető belső és külső ellenséget. Mi több, azt is rebesgették, hogy a két királyi vérvonal közti viszály felszámolásával egyesíteni akarták az országot.

Összenéztünk Thomasszal. Ennek hallatán hirtelen felélénkült minden érzékem. Pontosan ettől tartottam. Jelentkeztem.

– Nocsak, Miss Wadsworth! Mivel járulna hozzá a beszélgetésünkhöz? El sem tudom mondani, mennyire örülök, hogy így érdekli önöket a mai óra. Sokkal élénkebbek, mint amikor a strigoi került szóba.

– Jól értem, a „királyi család” voltaképpen a Basarab-házat jeleni, ugye? És nem a jelenleg is uralkodó családot?

– Újabb kiváló észrevétel! A mostani uralkodót, a Hohenzollern-Sigmaringen-dinasztia sarját semmilyen rokonság nem köti a Basarab-házhoz. Az órámon vegyék úgy, hogy a „királyi család” kifejezés mindig Vlad Drakulára és az őseire utal. A legkevésbé sem bánom, ha a jeles kastélyunk középkori históriáját övező legendákra összpontosítunk. Elsősorban a Drăculeşti-féle vérvonallal foglalkozunk. Vlad Drakula leszármazottai utoljára a tizenhetedik században uralkodtak. Az az általános nézet, hogy nem maradt közvetlen sarja. – A pillantása Thomasra siklott. – De akadnak még Romániában olyanok, akik emlékeznek az igazságra.

– A lovagrend ma is tevékenykedik? – kérdezte Cian a könyökére támaszkodva. – Vannak új tagok?

– Még… – Radu elharapta a mondatot, és megvakarta a fejét. – Egy ideje már nem. Tudomásom szerint a rend utolsó tagjai akkortájt haltak meg, amikor a Basarab-ház elveszítette a fejedelmi széket. Bár ma akad egy család, amelyik ebből a vérvonalból eredezteti magát, mi több, ők a helyi bojárok. De ennyi elég is. Mielőtt túlságosan előreszaladnánk, néhány verssel szeretném érzékeltetni a lovagrend fortélyos ravaszságát. Nem az arzén volt az egyetlen módszerük az ellenség félreállítására.

Két papírlapot nyújtott át nekünk. Román nyelvű verseket írt fel rájuk, amiket azonnal lefordított angolra.

– Ó, ez az egyik kedvencem! Még emlékszem, amikor a szüleim annak idején… bocsánat, elkalandoztam.

Köhintett.

UTAD VÉGÉN BÚCSÚ VÁR,

SÍRÁSÉRT, KÖNNYÉRT KÁR.

HEGYSÉG MÉLYÉN FORRÓ,

POKOLBÉLI TŰZ FAKAD.

FAGYOS, SŰRŰ ÁRADAT.

NÉGY FAL KÖZÖTT RAB MARADSZ.

A vér megdermedt az ereimben. A különbségek dacára a költemény hátborzongatóan emlékeztetett a lakosztályom előtt elcsípett kántálás töredékeire. Thomas rám hunyorított, mindig átlátott a hullámzó érzelmeimen, majd hátradőlt a székén.

– Elnézést, professzor úr – szólalt meg –, de mi a címe ennek a versnek?

Radu szaporán pislogott, a mozdulatra felszaladt a busa szemöldöke.

– Mindjárt arra is rátérünk, Mr. Cresswell. E mű forrása egy páratlan és igen becses kötet, amit a „Versek a halálról”, avagy a Poezii despre moarte címen ismernek. Az eredeti változatnak sajnos nyoma veszett, ami igazán különös és sajnálatos fejlemény.

Éreztem magamon Thomas fürkésző tekintetét, de nem mertem arra nézni. Hiszen pont a mi kezünkben kötött ki az a bizonyos könyv, amelyet Dăneşti mindenütt keresett. Az, hogy miként kerülhetett az eltűnt fiatalasszony birtokába, újabb rejtéllyel gyarapította az egyre bővülő listánkat.

A Bianchi fivérek szorgalmasan jegyzeteltek. A halál puszta említése mérhetetlenül lebilincselőbbé tette az órát. Engem is elragadott az izgalom. Talán mégis lehet valami veleje Radu vég nélküli szószaporításának.

– És ezt a lovagrend szent szövegnek tartotta? – kérdeztem.

– Igen. A benne foglaltakat a rend amolyan… nos… A középkor idején ezzel tisztították meg a kastélyt a vélt ellenségtől. Önnek rémlik valami, Mr. Cresswell? Mint a korábban említett család egyik utolsó és tudomásom szerint eddig titokban tartott sarjaként kétségkívül többet tudhat erről a szövegről. Bizonyára kivételes neveltetésben részesült.

Egy szempillantás műve volt, de nem kerülte el a figyelmemet, hogy Thomas háta íjként feszült meg. Az osztálytársaink feszengve mocorogtak a székeiken, egy ilyen hír még a holtak tanulmányozóit is felkavarta. Nem csoda, hogy Thomas nem szívesen beszélt a származásáról. Mindenki haragját magára vonná, ha felvállalná a rokonságát Vlad Drakulával.

Radu nyilvánvalóan gondosan utánajárt a barátom anyai ágának. Ez igazán érdekfeszítő. Minden porcikám éberen figyelt. A professzor korántsem olyan hebehurgya, mint amilyennek tűnt.

Thomas megvonta a vállát, és olyan arcot vágott, mint akit a legkevésbé sem érdekel a téma vagy a termet immár teljesen megtöltő feszültség. Érzéketlen gépezetté vált, aki páncélt öltött a könnyelmű ítélkezés ellen. Nicolae a maga lapjára meredt, és nem kegyeskedett a ki tudja, hanyadfokú unokatestvérére pillantani. Bizonyára tisztában volt Thomas kilétével, de megtartotta magának.

– Egy cseppet sem találtam ismerősnek a verset – jegyezte meg Thomas. – És érdekesnek sem. De afelől nincs kétségem, hogy a megfelelő kézben idővel halált okozhat. Még egy sor abból a könyvből, és engem is elvisz az unalom.

– Ugyan már, kérem! Az igazán sajnálatos lenne. Moldoveanu az eszét vesztené, ha egy diákja halálát okoznám. – Radu tágra nyílt szemmel kapta a szája elé a kezét. – Őszintén sajnálom, igencsak rosszul válogattam meg a szavaimat. Szegény Wilhelm, Anastasia és immár Mariana után…

– Ki az a Mariana? – kérdezte Thomas.

– A szobalány, akinek a teste a minap került elő – felelte Radu.

Összeszorította a száját, úgy nézte a helyükön fészkelődő Bianchi ikreket. Már el is felejtettem, hogy az osztálytársaink bukkantak rá. A halál okainak vizsgálata és egy laboratóriumon kívül talált holttest korántsem volt ugyanaz, utóbbin jóval nehezebb túllépni. Túlságosan is jól ismertem az efféle felfedezések hosszan elhúzódó következményeit.

– Talán mára ennyi elég is lesz ebből.

Átfutottam a másik lapot is, majd élesen felszisszentem. Szükségem volt még néhány válaszra, mielőtt véget ér az óra.

– Professzor úr, a felolvasott költemény címe csak egy római kilences. Ha jól látom, cím helyett mindegyik verset római szám jelöli. Mégis, miért?

Radu a lapról az osztályra sandított, az ajkát harapdálta. Pár pillanattal később a homlokára tolta a szemüvegét.

– A kutatásaim alapján a lovagrend amolyan rejtjelnek használta. A legendák szerint titkos átjárók megjelölésére épp e kastély mélyén. Ha az ember belép a megfelelő számmal ellátott ajtón, akkor megismerkedhet… Nos, mindenféle kellemetlen szerkezettel és csapdával, amit az ellenségnek szántak.

– Tudna néhány példát mondani? – kérdezte Erik előbb oroszul, utána angolul.

– Hogyne! Igazából úgy tűnne, mintha az áldozatok természetes halált haltak volna, de talán nem kell külön hangsúlyoznom, hogy igencsak rendhagyó körülmények között léptek át a másvilágra. Beszélik, hogy Vlad, aki maga is a rend tagja volt, akárcsak az apja, azzal az ígérettel küldött le egy nemest a kastély alá, hogy ott mesés kincs várja. Máskor menedéket kínált odalent a pénzéhes bojároknak, hogy ott elrejtőzhetnek a falak előtt összegyűlt sereg elől. Követték az utasításait, bementek a jelzett kamrákba, ahol a halál várt rájuk. Utána a tragédiát sajnálatos balesetnek állította be a többi bojár előtt, bár ők kétségkívül gyanították az igazságot. Az a hír járta, hogy a tisztítótűznél is alaposabban söpörte ki a korrupciót a fejedelemségből.

Thomas összehúzta a szemét, a tekintete úgy tapadt Radura, mint kiéhezett kopóé a csontra.

Pontosan tudtam, mit jelent ez az arckifejezés.

– És mit gondol a versekről? – kérdeztem. – Mit jelentettek a lovagrend tagjainak?

Radu a papírlapra mutatott a tömzsi ujjával, ügyelve arra, nehogy elkenje a tintát.

– Vegyük például ezt! – mondta, majd azonmód le is fordította angolra.

XXIII

SÁPADT, RŐT ÉS KOMISZ ZÖLD.

ERDŐ RÉME ELREJTŐZ.

VAD SÁRKÁNYÉ ÉG BOLTJA.

BARLANGJA SEM MÁS HONA.

HÚS ÉS VÉR A VACSORÁD.

MARADÉKOD VÁRJA KÁD.

HOLTÁBAN MIND EGYFORMA.

KI ERRE JÁR, MEGTUDJA.

– Egyesek szerint ez a vers a rend egyik titkos gyülekezőhelyére utal. Méghozzá az erdőben, ahol megadták az elhunyt tagoknak a végtisztességet. Mások szerint egy kriptára céloz a kastély alatt, amit csak azért neveztek kriptának, hogy a betévedő vendég ne fogjon gyanút. A lovagrend pedig rögvest bezárta oda, hogy ott pusztuljon el. A falusiak úgy mesélik, hogy a csontjaikból végül kegyhely lett.

– Miféle kegyhely?

– Ó, egy olyan, ahol áldozatokat mutathatnak be a Halhatatlan fejedelemnek. De ne higgyenek a kósza szóbeszédben! Az égen szárnyaló sárkányokat kétségkívül képletesen kell érteni. Ez vélhetően arra utal, hogy a rend tagjai észrevétlenül üldözik a betolakodókat, és megvédik, ami az övék. A földjüket. Az Isten által választott uralkodójukat. Az életmódjukat. Ha kell, vérszomjas lényekké válnak, akik bárkit felfalnak, és csak csontokat hagynak utána. Más szóval az ellenségükre halál vár, csak a porhüvelye marad.

– Maga szerint a Sárkány Lovagrend a mai napig fenntartja az alagutakat?

– Egek, távol álljon tőlem! – felelte a kelleténél kicsit hangosabban hahotázva Radu. – Bár biztosat természetesen nem mondhatok. Már említettem, hogy a rend szervezete a templomosokét idézte. Mi több, Zsigmond magyar király végül a Német-római Birodalom császára lett.

– Pontosan milyen halált tartogatott az alagútrendszer? – tettem fel még egy kérdést, mielőtt Radu áttért volna a keresztes lovagokra.

– Lássuk csak, Miss Wadsworth! Egyes járatokban denevérek lapultak. Máshol pókok nyüzsögtek, vagy farkasok portyázhattak. A legendák szerint a vízkamrából csak a sárkánynak bemutatott véráldozattal lehetett kijutni – felelte, majd kissé letörten elmosolyodott a gondolatra. – Kötve hiszem, hogy eme állatok élelem és kellő gondozás nélkül megéltek volna odalent. Ha a folyosók fenn is maradtak, több mint valószínű, hogy immár veszélytelenek, ám ettől még nem javaslom, hogy utánajárjanak annak, ami a könyvben szerepel. A legtöbb babonát a tények táplálták, nemde? Egyetértenek? Ott van például a strigoi… annak is biztosan van némi valóságalapja.

Szívesen rámutattam volna, hogy a strigoiokról szóló legenda vélhetően abban gyökerezett, hogy telente túlontúl sekély sírba temették a holtakat. A testek később felpüffedtek a bomlás gázaitól, és felnyomták a hantot, a visszahúzódó körömágytól a kezek karmokra hasonlítottak – a hátborzongató, vámpírszerű külső igazából ártalmatlan halottat takart. Az avatatlanok viszont könnyen arra juthattak, hogy a rokonaik megpróbáltak kimászni a sírjukból. A tudomány azóta bebizonyította, hogy ez csupán mítosz.

A beszűrődő harangszó jelezte az óra végét. Az őrök nem vesztegették az időt, azonnal értésünkre adták, hogy odakint várnak ránk. Összeszedtem a Radutól kapott papírlapokat, és zsebre vágtam.

– Köszönöm, professzor úr – mondtam, és szemmel tartottam. – Igazán élveztem ezt az előadást.

Radu csettintett a nyelvével.

– Részemről a szerencse! Inkább én köszönöm. Most pedig… már tényleg három óra van? Még útba ejteném a konyhát, mielőtt visszavonulok a szobámba. Sütemény lesz, a kedvenc töltelékemmel! Megyek is – mondta, majd felkapott az asztaláról egy nagy halom jegyzetfüzetet, és elhagyta a termet.

Thomashoz fordultam, készen arra, hogy átbeszéljük a hallottakat, többek között Radu esetleges szerepét, amikor Dăneşti intett az ajtóból. A Thomasra vetett vigyorát olyan gúny itatta át, amiről sejteni lehetett, hogy a barátom nem fogja szó nélkül hagyni.

– Să mergem. Nem érünk rá egész nap!

Thomas nagy levegőt vett. Az ő türelmének is volt határa. Mielőtt közbeléphettem volna, kinyitotta azt az átkozott száját.

– Az ölebek csak engedelmeskedjenek! Az a dolguk, hogy egész nap ülnek, várnak, és türelmesen lesik a gazdijuk következő parancsát.

– De harapnak is, ha felbosszantják őket.

– Ne tegyen úgy, mintha a szánalmas napjának nem az én kísérgetésem lenne a fénypontja! Kár, hogy ezt megtagadta attól a szegény szobalánytól. Bár az igaz, én jóval kellemesebb látványt nyújtok – felelte, és beletúrt a sötét fürtjeibe. – Legalább annyit most már tudok, hogy nekem nem kell a vámpírok támadásától tartanom… hiszen maga éjjel-nappal engem gusztál. Micsoda bók! Köszönöm.

Dăneşti fintora semmi jót nem ígért.

– Ó, én is tűkön ülve vártam ezt – vetette oda, majd a sebtében elhangzott román parancsra további négy őr sorakozott fel az időközben kiürült osztályteremben. – Kísérjék el Mr. Cresswellt a kazamatákba néhány órára! Ideje megtudnia, milyen a román ospitalitate.

Kedves Wadsworth!

Végre kiszabadultam ama dohos bugyorból, amit errefelé nagy kegyesen „kazamata” névvel illetnek. Most a lakosztályomban ülve fontolgatom, hogy passzióból felmászok a tetőre. Elcsíptem az őrök beszélgetését, és olybá tűnik, a ma esténél keresve sem találhatnánk jobb alkalmat arra, hogy átkutassuk az erdőt a föld alatti kirándulása során elvonszolt ismeretlen után.

A nagyra becsült igazgatónkkal ellentétben én nem hiszem, hogy a jelenet az ön képzeletének szüleménye volt, és attól tartok, hogy bakot lőttünk, méghozzá jókorát, Ileana részvételével kapcsolatban. Talán belőle is áldozat lett, de ezt csak egyféleképpen deríthetjük ki.

Ha nem hall többet felőlem, keressen a folyosókon, amelyeken macskaként osonok a maga lakosztálya felé.

Örökké az öné:

Cresswell

HARMINCHÁROM
Dohos bugyor

Toronyszoba

Camera din turn

Törcsvári kastély

1888. december 17.

Milyen színpadias fiatalember! Ha Thomas már a szobájából írt nekem, akkor nem sokat láthatott a kazamatákból. Miután végeztem a válaszommal, összehajtogattam a papírlapot, majd belenyomtam a névadó rózsapecsétemet a rácsorgatott vörös viaszba.

– Kérem, vigye ezt el Thomas Cresswellnek. – Az új szobalány csak bámult rám. Tettem még egy próbát, és reménykedtem, hogy a romántudásom kielégítő lesz. Igazából azt sem tudtam, hol áll a fejem. – Vă rog… daţi-i… asta lui Thomas Cresswell.

– Da, domnişoară.

– Köszönöm. Mulţumesc.

– Óhajt segítséget a lefekvéshez?

Az egyszerű ruhámra sandítottam, és megráztam a fejem.

– Köszönöm, nem. Elboldogulok.

A szobalány bólintott, felkapta az üzenetet, és a kezében tartott tálca fedele alá dugta. Távozott a lakosztályomból, én pedig fohászkodhattam, hogy eljuttassa a címzetthez, mielőtt az őrök észrevennék, miben sántikál.

Fel-alá járkáltam a szalonom szőnyegén, az elmém botladozva szaladt végig a nap minden részletén. Fogalmam sem volt, hogyan lássak neki az új szál kibogozásához. Radu és Ileana egyaránt gyanússá vált. A professzor ismeri a mérgeket. Ileana viszont könnyűszerrel belecsempészhette bárki ételébe.

De a maga szerény iskolázottságával vajon mit tudhatott arról, hogyan kell adagolni az olyan mérgeket, mint az arzén? Radunak lehetett alkalma beadni a diákoknak? Thomas viszont arra hajlott, hogy Ileana áldozat lehet – így a professzor maradt az első számú gyanúsított. Valami nem hagyott nyugodni. Makacsul azt súgta a megérzésem, hogy Ileana is benne lehet. Nem tudtam megmagyarázni.

Elővettem a ládámból a lovaglóruhámat és a nadrágomat, a legkevésbé sem hiányoltam a lobogó szoknyámat, amikor az új öltözékemben folytattam a járkálást.

De Ileanán kívül ki tudhatta még, hogy a származása szégyene el fogja vonni Thomas figyelmét? Ki ismerhette itt olyan bensőségesen, hogy ezt ellene fordítsa, és gátat vessen az általában fényesen ragyogó következtetési készségének? Talán Dacianától szerezte az értesüléseit, meglehet, végig kihasználta őt. Abbahagytam a járkálást. Ezt sem éreztem helyénvalónak, hiszen egy ilyen tüzes szerelmet nem könnyű eljátszani. Ez az út is a professzorunkhoz vezetett vissza.

Nincs az a kutatás, amivel Radu ilyen alaposan kiismerhette volna Thomas jellemének titkait. De mit lehet tudni, talán szerencséje volt, és ráhibázott. Igazából azt sem zárhattuk ki, hogy a gyilkossal még csak nem is találkoztunk. Borzongás siklott végig a gerincemen. Különösen ijesztőnek tűnt egy arctalan tettes gondolata, aki nem csupán ügyes, de a szerencsében sem szűkölködik.

Fél óra telt el, de Thomasnak még mindig semmi nyoma. Leültem az íróasztalomhoz, és kikaptam a pennát a tintatartóból. Megígértem apának, hogy írok neki, de mostanáig csak halogattam. Az üres levélpapírt bámultam. Mégis, mit oszthatnék meg vele?

A gyilkosságokat semmiképp. Apa támogatott és bátorított abban, hogy elkötelezzem magam a törvényszéki orvostan mellett, de nem mindenáron. Ha tudomást szerezne a vonaton talált holttestről, azon nyomban visszavitetne Londonba.

Halk csoszogásra figyeltem fel az ablak felől. Úgy hangzott, mintha egy állat futkorászott volna a tetőn. Éreztem, ahogy a testemben lassan megfagy a vér.

Felpattantam a székemből, és a sötétség csapdájába esett havas világot bámultam. Zakatoló szívvel vártam, hogy mikor néz vissza rám egy kísérteties arc, hályogos szemmel, pislogás nélkül. De nem történt semmi. Talán csak egy nagyobb hótábla vagy jégcsap hullott le a tetőről. Vagy valamilyen madár keresett fedezéket a vihar elől. Egy sóhajjal visszaültem az asztalomhoz. Mikor szokom le végre arról, hogy rémeket lássak minden sarokban?

Az ujjaim között forgattam a pennát, hátha eszembe jut valami, aminek nincs köze a démonokhoz, vámpírokhoz vagy méregkeverő mesterekhez. Majdnem kiment a fejemből, hogy lassan itt vannak az ünnepek. Az öröm, a szeretet és a család időszaka. Nehezemre esett elképzelni, hogy van élet a halálon, a rettegésen és a zűrzavaron túl.

Apa és anya képét nézegettem, hadd olvasszák fel a szívmelengető emlékek a hidegebb, tudományos énemet. Eszembe jutott, amikor apa összekészíttetett a szakáccsal egy piknikkosarat tele csemegével, aztán a thornbriari sövénylabirintusban bújócskázott velünk.

Akkoriban még felszabadultan és gyakran kacagott – visszasírtam e régi énjét, addig nem is tűnt fel a hiánya, amíg meg nem halt anyával. Lassan kezdett visszatérni abból a kopár ürességből, ahová a lelke egy részének elvesztése taszította, de attól tartottam, most, hogy magára maradt, visszaesik a régi szokásaiba. Megfogadtam, hogy ezentúl gyakran írok neki, nehogy elfeledje az élők világát. Mindkettőnket épp elég halál vett körül.

Megfogadtam a bátyám régi tanácsát, és néhány percre elfelejtettem minden gyilkosságot és veszteséget, és nem toltam el magamtól a gondolatot, hogy az élet a legsötétebb órákban is gyönyörű. Hiszen ez egy mesés ország, amelynek minden épülete és uralkodója csodás történelmi események tanúja. Nem beszélve a bámulatos nyelvéről és a végtelen szeretetről árulkodó, lenyűgöző konyhájáról.

Drága Apa!

Románia igazán elbűvölő. Amikor először pillantottam meg a törcsvári kastélyt és a tornyait, rögtön eszembe jutottak azok a mesék, amiket anyával lefekvés előtt olvastak nekünk. A tetőcserepek formája szakasztott olyan, mint a sárkányok pikkelyes teste. Szinte vártam, mikor lovagol ki a kapun egy paripán ülő lovag. (Azt hiszem, mindketten tudjuk, hogy inkább elkérném a lovát, és keresnék magamnak egy lekaszabolandó sárkányt. Ha vérbeli lovag és úriember, egy cseppet sem bánná a dolgot.)

A Kárpátokhoz fogható hegységet keveset találni a világon, legalábbis azon a részén, ahol eddig megfordultam. Alig várom, hogy gyönyörködhessek eme vidék tavaszi arcában. Szinte látom a zöldbe boruló, most még hófödte hegyeket. Ne kéresse magát, jöjjön el látogatóba!

És ezek az isteni húsos kenyértészták! Megtöltve ínycsiklandó gombával és mindenféle mesés szafttal, fűszerekkel. Szinte mindennap ilyet ettem! A gyomrom már a puszta említésükre is korogni kezd. Mindenképp viszek kóstolót, amikor hazalátogatok.

Remélem, jól megy a sora Londonban. Borzasztóan hiányzik, és gyakran a portréjának kívánok jó éjszakát. Mielőtt érdeklődne, tájékoztatom, hogy Mr. Cresswell páratlan úriemberként viselkedik. Komolyan veszi gardedámi kötelességét, néha már zavaróan is, hiszen el sem mozdul mellőlem. Büszke lenne rá.

A nővére, Miss Daciana Cresswell meghívott minket Bukarestbe egy karácsonyi bálra. Ha az időjárás nem szól közbe, remek időtöltésnek ígérkezik. Bárcsak hazalátogathatnék újévre. Kérem, adja át üdvözletemet Amelia néninek és Lizának! Vigyázzon rájuk, ám mindenekfelett magára.

Nemsokára újra írok! Rengeteget tanultam máris az akadémián, és nem lehetek eléggé hálás önnek, amiért megengedte, hogy külföldön tanuljak.

Szerető lánya:

Audrey Rose

U i. Hogy megy a bácsikám sora? Remélem, tartják a kapcsolatot, és áthívja olykor ebédelni. Ne vegye tolakodásnak, de ha engem kérdez, szükségük van egymásra, különösen ebben az embert próbáló időben. Boldog karácsonyt, Apa! És a legjobbakat az új évre. 1889! Hihetetlen, hogy már itt van a nyakunkon. Egy új esztendő kezdete mindig friss
csodákkal kecsegtet. Remélem, számunkra egy új kezdet ígéretét hordozza. Ez lesz

Puff! Puff!

Tinta fröccsent a levél utolsó szavára, tönkretéve a gyöngybetűimet. Olyan gyorsan pattantam fel, hogy felborult a székem. Valami volt a tetőn. Noha tudtam, hogy képtelenség, mégis emberforma fajzatot képzeltem oda, aki épp most támadt fel a sírból, az érzékeimet frissen feltúrt föld illata ostromolta, és már villantak is a véremre szomjazó agyarai.

Levegő után kapkodtam, és a bonceszközöket tartalmazó ládámhoz rohantam, kikaptam belőle a kezem ügyébe akadó legnagyobb csontfűrészt, és kardként magam elé tartottam. A királynő nevére…

Kríííííííííccs! Csak nem a vörös cseréptetőn kúszott-mászott valaki? A lelki szemeim előtt újra megjelent a strigoi rémképe. Egy humanoid torzó, halott, szürke hússal és az utolsó lakomája vérétől csepegő, fekete karmokkal kúszott a lakosztályom felé, hogy újra megtömje magát. Legszívesebben kirohantam volna a folyosóra, hogy őrökért kiáltsak.

Puff! Puff! Puff! A szívem minden eddiginél hevesebben dübörgött. Nehéz léptek zaja szűrődött le. Bárki vagy bármi ólálkodott a tetőn, vastag talpú csizmában tette. Vámpírok és vérfarkasok helyett immár egy elfajzott ember rémisztő ábrázata kísértett. Akinek legalább öt áldozat volt a rovásán.

Az éjjeliszekrényemhez hátráltam, a tekintetemet semmi kincsért le nem vettem volna az ablakról, és a fűrészemet leeresztettem, majd letekertem az olajlámpásomat. A rám boruló sötétség remélhetőleg elrejtett a tetőről lassan leereszkedő ismeretlen lény elől.

Vártam, a rettegés szinte teljesen elszorította a légcsövemet, úgy figyeltem. Eleinte csak az ablakom előtt lehulló, összetapadt hódarabokat láttam. A kaparászást és a súlyos lépteket csúszásszerű zaj vette át.

Utána felgyorsult minden.

Szénnél is feketébb árny takarta el a havas külvilágot. Ellenállhatatlan erővel rázta az ablakkeretet, az apró retesz kis híján megadta magát. Minden tagomat megbénította a rettegés. Az ismeretlen jövevényt már csak pillanatok választották el attól, hogy betörje az üveget, vagy kitépje a helyéről a silány reteszt.

Felemeltem a fűrészt, és tettem egy apró lépést előre. Majd még egyet. Az ablakomat ért támadás zajai még inkább felgyorsították az amúgy is szapora pulzusomat. Ahogy közeledtem az ablakhoz, megütötte a fülemet a fantom zörgése, kopácsolása és… szitkai.

Kesztyűs kéz jelent meg az üvegen. Eldobtam a fűrészt, sietősen kireteszeltem az ablakot, és úgy ragadtam meg, mintha mindkettőnk élete múlna rajta.

HARMINCNÉGY
Esti kiruccanás

Toronyszoba

Camera din turn

Törcsvári kastély

1888. december 17.

– Teljesen elment a józan esze?

Thomas hosszú lába hevesen rúgkapált, ahogy a párkányt kereste, miközben önmagamat is meglepő erővel markoltam a felöltőjét.

– Ne kapálózzon annyit, mert a végén megcsúszik a keze, és engem is magával ránt!

Fújtatva nevetett.

– Akkor mit javasol, Wadsworth?

– Húzza magát egy kicsit feljebb, én meg besegítem.

– Én… ostoba! Csak… semmi… pánik… hajszálra… a biztos haláltól.

Némi ügyeskedés árán sikerült a hóna alá kulcsolnom a kezemet, aztán a teljes testsúlyomat beleadva hátradőltem, hogy az ablakon át behúzzam. A padlóra zuhantunk, ami nem ment csendesen, ráadásul a karunkat és a fejünket is bevertük.

A haragosan örvénylő hó betört a lakosztályomba. Thomas legördült rólam, majd elterült a padlón, aztán a törzsére szorított kézzel, lihegve bámulta a mennyezetet. Fekete felöltője szinte teljesen átázott. Feltápászkodtam, a karom továbbra is remegett a testemet komisz hullámokban elárasztó adrenalintól és rettegéstől, aztán becsuktam az ablakot.

– A királynő nevére, mégis mit képzelt?! Kimászni a csupasz cserepekre… egy hóvihar kellős közepén. – Ökölbe szorítottam a kezem, hogy ne reszkessen a hidegtől. – Majdnem leesett a tetőről, Thomas!

– De hát megírtam, hogy erre készülök – mondta, és egy csatakos fürt hullott a homlokába, ahogy felemelte a fejét. – Hálás lennék egy kis dédelgetésért vagy gratulációért! Nem találja hősiesnek, hogy minden veszélyre fittyet hányva bejutottam magához? Biztos, hogy nem feddést érdemelnék.

– Ha engem kérdez, nem a hősies szó jut eszembe erről. – Felsóhajtottam. – És ne kelletlenkedjen! Árt a vonzerejének.

Thomas felült, és elővette azt az átkos félmosolyát.

– Kis korunkban Dacival állandóan kiosontunk a szobáinkból, hogy felmenjünk a tetőre. Az őrületbe kergettük ezzel anyánkat. Unalmas vacsorákat adott apa távollétében, mi pedig rendszeresen kifigyeltük az összegyűlt kékvérűeket. – Felkelt a padlóról, és a kesztyűs keze néhány mozdulatával leporolta a felöltőjét. – De nem rémlik, hogy bármelyik kiruccanásunkat hóvihar tarkította volna. Apró malőr.

– Valóban. – Nagy levegőt vettem. Csak Thomas lehetett ilyen kétségbeejtően bolond: kis híján a halálba zuhant a szemem láttára, aztán a múltja morzsáival próbálta csillapítani a dühömet. – Az anyja gyakran rendezett estélyeket, amíg az apja nem volt otthon?

Az arcáról eltűnt a könnyedség.

– Apa csak nagy ritkán tartott velünk Bukarestbe. Nem fűlött a foga az átkozott gyökereink ünnepléséhez. – Thomas az almáriumomhoz ballagott, és szégyentelenül kutakodni kezdett a holmim között. Végül a kezembe nyomta a köpenyemet. – Sietnünk kellene. Amíg nem kezd rá igazán a vihar.

Nem lehettem elég hálás a csizmámba tűrt vastag harisnyáért, miközben a hóban gázoltunk, ami nehéz volt, és nedves, ráadásul mindent beleadva tapadt a kabátom szegélyére. Régen még rajongtam a téli estékért. A világra boruló csendért, a hold fényében megcsillanó jégcsapokért. De szigorúan a londoni otthonom biztonságában, egy bögre tea, lobogó tűz és az ölemben pihenő könyv társaságában.

– Jól értem, erre látta őket a testtel?

Thomas a fák közti résre, a keskeny ösvényre mutatott, amely a birtok hátuljánál kanyargott. Bólintottam, vacogott a fogam a havat felkavaró szélben. A lehető legrosszabb éjszakát választottuk egy esti kiruccanáshoz, de nem engedhettük meg magunknak a luxust, hogy jobb körülményekre várjunk. Ha Dacianát vagy Ileanát valóban elrabolták, akkor csak idekint találhatunk erre utaló jeleket – a halottaskamrákban futólag szétnéztünk, eredménytelenül. Bár most, a hólepte táj homályában egyenesen lehetetlen feladatnak tűnt a nyomkeresés.

Az erdő szélénél álltunk meg, a holdfény elénk vetítette a fák hosszú, vézna árnyait. Karmok, agyarak – felkavaró képek.

Thomas az ösvény mindkét oldalán megvizsgálta a talajt, kissé remegett a feltámadó széllökésekben.

– Érintetlennek tűnik. Egy kicsit beljebb kellene mennünk, hátha találunk ott valamit. Akár Moldoveanu állítólagos élelmiszerraktárait is megnézhetnénk. Aztán visszamegyünk a kastélyba, amerről jöttünk, a konyhán át.

A szél hajszálakat cibált ki a fonataimból, de ilyen hidegben eszem ágában sem volt kivenni a kezem a köpenyem melegéből, hogy visszatűrjem őket. A nyakamat tettem volna rá, hogy ilyen dermesztő éjszakát még nem látott a világ. Thomas megfordult, amikor hiába várta a választ. Látta a leszánkázó könnyeket, az arcom előtt táncoló, szél borzolta fürtjeimet, és lassan elindult felém. Minden célzás vagy incselkedés nélkül, remegő ujjakkal igazította a tincseimet a fülem mögé.

– Sajnálom ezt a tortúrát, Wadsworth. Gyerünk, menjünk vissza a melegbe, de mielőbb!

Már terelt volna is a kastély felé, ám én megvetettem a didergő lábamat a fagyos földön.

– N… nem. Nem. Lá… lássuk, mit ta… találunk.

– Nem is tudom… – mondta, majd megadóan feltartotta a kezét az eltökélt szemvillanásom láttán. – Ha ennyire biztos a dolgában.

– Kibírja még egy darabig? – kérdeztem a reszketése és a vöröslő orra láttán.

Bólintott, bár nem minden habozás nélkül. Összeszedtem minden erőmet, és nekivágtam az erdőnek, Thomas a sarkamban. A lucfenyők ágai meghajoltak a hó súlya alatt, és ez megváltoztatta a környezet zajait. Olyan érzés volt, mintha kesztyűs kézzel fogták volna be a fülemet, miközben mégis kilométerekről hallottam minden apró neszt. A Thomas csizmája alatt ropogó hóra koncentráltam, aki gyorsabban szedte a lábát, hogy tartsa velem a lépést. Az ágakról tömbökben lehulló hó huppanva ért földet.

Állatokat sehol nem hallottunk. Szerencsére minden rosszban van valami jó. Talán még a farkasoknak is túl hideg volt ahhoz, hogy a birtokon kószáljanak. Úgy tűnt, hogy az ösvény kilométereken át elnyúlik, de aztán alig pár száz lépés után megérkeztünk egy elágazáshoz. A jobb oldali szélesebbnek látszott, mintha megmetszették volna az utat szegélyező csemetéket és cserjést. Nyilván arra találjuk az élelemmel teli kamrákat.

A bal csapást viszont benőtte a szúrósnak tűnő bozót. Tövisek és éles szélű levelek figyelmeztettek mindenkit, aki netán arra venné az irányt. Alig tudtam megállni, hogy ne iszkoljak el azon nyomban az ellenkező irányba. A hátam közepét újra megbizsergette az az ismerős érzés, hogy rossz szándékú őserő figyel.

Tudtam, hogy Drakula nem létezik, de a szelleme határozottan kísértette e vidéket. Égnek állt a szőr a tarkómon, ahogy az erdőben ólálkodó, prédára leső strigoiok lidércnyomásával küzdöttem. Kellett egy perc, hogy összeszedjem magam. Nem éreztem túl nagy kedvet ahhoz, hogy felderítsek egy olyan ösvényt, amit a természet határozottan meg akart tartani magának. Pláne nem este, hóviharban, ráadásul egy igazi gyilkos vadászterületén. Talán ez gyávaság, de holnap is lesz nap, és így legalább biztosan megéljük. A gondozottabb ösvény felé indultam el az erőre kapó hóesésben.

– A másikat majd nappal vizsgáljuk meg. Nézzük meg, hogy erre találjuk-e az élelmiszerraktárakat! – mondtam, de csak a csend felelt, amit némi gomolygó hószitálás zavart meg. Megperdültem, a köpenyem úgy libbent, mint egy balerina szoknyája. – Thomas?

Semmi válasz. Hátborzongató némaság mindenütt, leszámítva a fülem csengését. A jobb oldali ösvényhez siettem, mert észrevettem az egyetlen lábnyomot, ami arra vezetett. Átkozott Cresswell! Micsoda nyerő ötlet, szétválni a hóviharban, az erdő kellős közepén! Magamban végig őt korholtam, miközben sikerült átgázolnom a havon. Néhány lépés után egy apró kőépületre bukkantam, ami két nagyobb szikla közé ékelődött. Kunyhónak is alig neveztem volna.

Thomas lábnyomai az ajtaja előtt szakadtak meg. Esküszöm, ezért még megkapja a ma…

Hirtelen kiugrott az épületből, úgy csapta be az ajtaját, hogy kis híján betörte. Mire megkérdezhettem volna, hogy mi a csuda folyik itt, átható vicsorgás hasított át a halk hóesésen. Amit elnyújtott, gyászos vonyítás követett.

Libabőrös lettem az egész testemen, amikor válaszüvöltések sora szabdalta szét az éjszaka csendjét.

– Cresswell!

Thomas megperdült, még mindig a kilincset markolta. Az ajtót eszelős kaparászás és kaffogás ostromolta, a zaj hátborzongatóan vetett véget az éj békéjének.

– Wadsworth… háromra futás!

Nem volt idő vitatkozni. Thomas túl gyorsan kezdett számolni, semhogy tiltakozhassak. Már a „három” előtt a nyakamba szedtem a lábam. Még soha nem örültem annyira annak, hogy nadrágra cseréltem a szoknyámat, miközben hóbuckákon és földig hajló ágakon vágtam át.

Thomas mögöttem tört keresztül a sűrűn, üvöltött, hogy vissza ne forduljak, csak rohanjak. Ügyet sem vetettem a feleletként érkező vonyításokra, mert időközben meghallottam a hátunk mögött, a havon át nyargaló vadakat. Nem lassítottam. Nem gondoltam arra, mennyire perzseli a tüdőmet a jeges levegő, csak mohón kortyoltam. Nem törődtem a testemet ellepő fagyos verejtékkel, sem a kastélyba visszavezető szinte végtelennek tűnő ösvénnyel. Az üldözőink helyére pedig végképp nem képzeltem elefánt méretű farkasokat, amelyek le akarják tépni a tagjainkat, hogy aztán szétszórják őket.

Most már visszasírtam Moldoveanu és Dăneşti erdei őrjáratát, de most nem állt mellénk a szerencse. Kitörtünk a sűrűből, olyan gyorsan szedtük a lábunkat, amennyire az elemek és a testünk engedte.

A rémület viharában mentőövként ragadtam meg Thomas kinyújtott kezét. A sűrűből üvöltések és acsargás tört elő, az előnyünk néhány lépésnyire apadt. Már vártam, hogy mikor adja fel a szívem. Letepernek minket. Ezek elől nincs menekvés. Mindjárt…

Lövés dörrent az erdő szélén.

Thomas a földre taszított, a testével védett. A válla felett hátrapillantva végignéztem, ahogy a két hatalmas farkas visszavonul a fák közé. Minden porcikám jéggé dermedt, de csak a bennem tomboló adrenalinra tudtam figyelni. Valaki rálőtt a vadakra. Vajon mi következünk?

Hórögök tapadtak a hajamba és a ruhámra. Thomas felemelkedett rólam, és lassan körülnézett. Nem kerülte el a figyelmemet, milyen hevesen jár a mellkasa, és szinte pattanásig feszült izmokkal várja a következő támadást. Végül kézen fogott, és felsegített.

– Gyorsan! Nem látok senkit, de biztos, hogy nem vagyunk egyedül.

Hiába kerestem a lövész körvonalait vagy a nyomát, csak a lassan oszló füstöt és a puskapor csípős bűzét észleltem. Ezúttal nem a gerincemen végigcsorgó jeges hó miatt borzongtam meg. A konyha sárga fénye felé rohantunk, vissza sem néztünk, amíg az épület menedékében Thomas be nem csukta mögöttünk az ajtót. A hosszú faasztalra rogytam, kis híján a kelő tésztakupacokba.

– Mégis, ki…

Az ajtó nagy csattanással kinyílt, és egy meglehetősen tagbaszakadt alak verte le a havat a csizmájáról, a vállán muskéta. Thomas és én egyszerre kaptunk a pultra készített kések után. Az alak beljebb lépett, ügyet sem vetett az immár rászegezett evőeszközökre. Egyetlen gyors mozdulattal hátravetette a csuklyáját. Radu pislogott ránk.

– Mr. Cresswell, Miss Wadsworth – szólalt meg, majd lekapta a válláról a muskétát, és nekidőlt egy kecskelábú asztalnak, amelyen egy tál még gőzölgő pörkölt és egy darabokra tépett vekni várakozott. – Hiába figyelmeztettem önöket az erdő veszélyeire? – kérdezte, majd kihúzott egy széket, leült, és hozzálátott a kései vacsorájához. – Most pedig futás vissza a szobájukba! Ha Moldoveanu rájön, hogy elhagyták a kastélyt, azt fogják kívánni, bárcsak a farkasok kapták volna el magukat. Veszélyes… nagyon veszélyes dolgot műveltek. Pricolici mindenütt.

Thomasszal nem mertünk egymásra nézni, inkább elnézést kértünk, és gyorsan az ajtó felé vettük az irányt.

Bonckészlet, kb. 1800

HARMINCÖT
Vértelen

Percy anatómiai teátruma

Amfiteatrul de chirurgie al lui Percy

Törcsvári kastély

1888. december 21.

– A mai órán én helyettesítem Percy professzort – jelentette be Moldoveanu, és a Bianchi ikrekre mutatott. – Ha továbbra is vállalják a feladatot, akkor a helyükben lejönnék a boncasztalhoz.

Az ikreknek nem is kellett több, meg sem álltak az előadótérig, és elfoglalták a helyüket a tetem mellett. Az akadémiát fenyegető veszély dacára nem függesztették fel a felvételi kurzust, így megmaradt a két csalogató hely, amiért eget-földet megmozgattunk.

Giovanni kivételes ügyességgel feszítette meg a bőrt, hogy simán csússzon a pengéje. Mihelyt felnyitotta Marianát, a balsorsú cselédet, a testvére átadott neki egy bonckést, amivel óvatosan eltávolította a májat, és felhívta a figyelmet az Anastasia szerve kapcsán már ismerős elszíneződésre. Giovanni levágott egy kis darabot a hosszú késsel, és a mintát a tárgylencsére helyezte. Mint egy szelet megdermedt vajat a kenyérre – bizarr gondolat, de az eszköz vajazókésnek is elment volna…

Cian jelentkezett, hogy elvégzi a boncolást, de az ikrek ragaszkodtak hozzá, hogy ez az ő dolguk. Ők fedezték fel a szobalány testét, így kötelességüknek érezték, hogy a halálában se hagyják cserben. Egy idegtépő érzés lett állandó társunk a teremben: mindenkit megviselt a vértelen testek vizsgálata. Az sem oldotta a légkört, hogy Moldoveanu vezette a feltárást. Méghozzá a szokottnál is keményebb arccal, azóta rejtőzött e pajzs mögé, hogy előkerült a védence porhüvelye. Óra előtt biztosítani akartam az együttérzésemről, de elég volt egyetlen fenyegető pillantás, és a torkomra forrt a szó.

– Kiváló technika – mondta Moldoveanu, és megigazította a kötényét. – A többi holttesthez hasonlóan ebből is hiányzik a vér, ahogy azt bizonyára mindannyian látják. Ha megkockáztatnának egy teóriát, akkor önök szerint miért csapolta le a tettes?

Noah keze nyomban a levegőbe emelkedett.

– A helyi hírek szerint visszatért a Karóbahúzó. A falusiak ettől teljesen kétségbeestek. A tettes nyilván élvezi a rettegést. Nem a halál és a gyilkosság elégíti ki, sokkal inkább az ezeket övező fejetlenség.

– Érdekes elmélet. Mondja, ön szerint mihez kezdett a vérrel, miután leszívta?

Noah összevonta a szemöldökét.

– Esetleg beleöntötte a falu melletti folyóba.

– Meglehet – felelte az igazgató vállat vonva. – Lássuk, ki olvasott előre az anatómia-tankönyvben! Hány liter vér kering az emberi szervezetben? Valaki?

– Öt… talán kicsit… több… Az egyén méretétől függ – hebegte Erik.

– Helyes. Ez nagyjából egy gallon. – Moldoveanu megkerülte a testet, a tekintete sorra elidőzött rajtunk. – Ez elég tekintélyes mennyiség ahhoz, hogy a zsúfolt városi utcákon sétáljon vele. De nem lehetetlen, ugye?

– Ám annál kockázatosabb – tette hozzá Noah. – Vihette egy favödörben, bár abból könnyen kilöttyenhet. Ráadásul, ha valakinek feltűnik, a járókelők nem hagyják annyiban a dolgot.

– Való igaz. A folyó tehát hiába tűnik kézenfekvő választásnak a vér eltüntetésére, túl nagy kockázatot jelent eme bizonyos gyilkosnak. Nekem olyan embernek tűnik, aki nem akarja, hogy megállítsák. Óvatos. Kétségkívül nem hirtelen felindulásból cselekedett. Bizonyára erőszakos múlt áll mögötte, már gyermekkora óta. Bár a közvélemény szerint ennek nincs jelentősége, én hasznosnak találom a tettes előéletének figyelembevételét.

Moldoveanu intett az ikreknek, hogy folytassák a boncolást. Giovanni eltávolította a gyomor egy részét. A tartalmát is megvizsgálják majd az arzén nyomait keresve, de a levegőt már betöltötte az ismerős fokhagymaszag. Körbepillantottam, minden diák szorgalmasan jegyzetelt, az igazgató héjatekintete a végsőkig fokozta az összpontosításukat.

Megpróbáltam felidézni az Anastasiával folytatott beszélgetéseinket, bizonyára utalt rá, hogy mit fedezett fel az eltűnt nő házában. Borzalmas gondolat volt, hogy egyedül tért vissza a városba, ahol utolérte a végzete. Ki tudja, talán még az alagutakból sem jutott ki, ahonnan a teste előkerült. Vajon a gyilkos itt van, ebben a teremben, és ha igen, akkor ki lehetett képes ennyi vért ilyen gyorsan eltüntetni?

Lopva végigmértem Andrei és Nicolae párosát, halk beszélgetésbe merültek románul. Talán egy követ fújtak, de nem törődhettem kizárólag velük, mert akkor más árulkodó jelek észrevétlenül maradhatnak.

A tekintetem most a Bianchi ikrekre tévedt. Anastasia egyszer megemlítette, hogy hiába próbált szóba elegyedni velük. Csak nem az egyikük figyelt fel rá? Ha ekkora vérmennyiség kifoghat egy magányos tettesen, akkor az arra utal, hogy ők ketten összedolgoztak? Hiszen értettek a bonctanhoz, és bőséges ismerettel rendelkeztek a mérgekről. Talán az sem véletlen, hogy ők fedezték fel a szobalány testét.

Thomasra sandítottam. Már eleve engem nézett, félrehajtott fejjel, mintha olvasna a gondolataimban. Radu megjelenése hidegzuhanyként ért minket a minap, és a folyosókon járőröző strázsák miatt nem tudtuk útközben megbeszélni a történteket. Csak a szerencsének köszönhettük, hogy észrevétlenül visszajutottunk a lakosztályainkba.

Még mindig hihetetlennek tűnt, hogy Radu mentett meg minket a vérszomjas farkasoktól az éj közepén, aztán úgy ette tovább a pörköltjét, mintha mi sem történt volna. Nála csak egyvalami volt biztos: a bizonytalanság. Ám ettől még nehezemre esett diákok vagy bárki más gyilkosának elképzelnem.

– Attól tartok, ennyi fért a mai előadásba. A közelmúltban történtek fényében úgy döntöttem, ez lesz az utolsó óra a karácsonyi szünet előtt – közölte Moldoveanu, amikor felcsendült a harangszó. – Az oktatás huszonhatodikán folytatódik. Ne tegyék próbára a türelmemet, soha nem kedveltem azokat, akik nem érkeznek meg idejében.

HARMINCHAT
A Basarab-ház

Előcsarnok

Foaier

Törcsvári kastély

1888. december 22.

Másnap reggel a kastély fogadótermében találkoztunk Thomasszal, készen arra, hogy elinduljunk Bukarestbe. Noah és Cian egy intéssel búcsúzott, mielőtt eltűntek volna az ebédlőben, én pedig a gondolataimba merülve attól rettegtem, Daciana nem lesz ott, hogy üdvözöljön minket. Mihelyt elkezdtünk Ileanára gyanakodni, Thomas azon nyomban írt neki, de a nővére nem válaszolt. Ha baja esett, vagy ami még rosszabb… De erre nem is akartam gondolni!

Thomas alig tudta megállni, hogy ne izegjen-mozogjon a helyén, a figyelmét újra és újra az ajtó melletti ablakocskára szegezte. A hintónk bármelyik percben megérkezhetett. Behunytam a szemem, minden erőmmel azon voltam, hogy elfelejtsem Anastasia testének emlékét. Alig ismertem fel a rengeteg harapás és karmolás alatt. A testét ellepő denevérek nyüzsgése… hirtelen hőhullám öntötte el az érzékeimet. Ki kell mennem a hidegbe, különben rosszul leszek.

Elsiettem Thomas mellett, feltéptem az ajtót, és nagyokat szippantottam a jeges levegőből. A kinti fenyőillat összekeveredett a bent lobogó tüzekével. A felhők mögé bújó nap alig pislákolt a látóhatár szélén, így elég kemény hideg tombolt ahhoz, hogy agyarforma jégcsapok lógjanak a főbejárat mellett. A hó egyenletes ritmusban hullott.

A kinti hőmérséklet lehűtötte a szervezetemet, így tovaszállhatott a hirtelen jött rosszullét.

– Jól van? – Thomas lépett mellém, a homlokát aggodalom ráncolta.

Bólintottam.

– A levegő segít.

Thomas a macskaköves út felé fordult, de látszott rajta, hogy fejben messzire jár. Mindketten a legmelegebb köpenyünkbe burkolóztunk, a súlyos anyagok egymásra simuló rétegei dacoltak a téli viharral. Neki egy szurokfekete darab jutott, hozzáillő prémgallérral. Összeszorított állkapoccsal révedt a semmibe. El sem tudtam képzelni, hogy mi járhat a fejében.

A hideg ellen a muffba gyömöszöltem a kezemet.

– Bármi vár is ránk, szembenézünk vele. Egy csapat vagyunk, Cresswell.

Szaporán topogott, és meleget lehelt a kesztyűs kezére: londoni ködöket idéző pára gomolygott körülötte.

– Tudom.

Az ismerős hűvösség visszaköltözött az arcára. Ez megint az a Thomas Cresswell volt, akit annak idején az angol fővárosban ismertem meg. A fiatalember, aki semmit és senkit nem engedett túl közel magához. Aki, mint később rájöttem, túl heves érzelmekkel küzdött magában. Liza hónapokkal ezelőtt fején találta a szöget, maga sem tudta, hogy mennyire. Thomas a távolságtartás páncéljával óvta meg magát minden lehetséges bántalomtól. Nem volt ő közönyös jégkirály – feleslegesen félt attól, hogy a felmenőihez fogják hasonlítani. Törékeny volt, aki pontosan ismerte a gyenge pontjait. A szerettei megsegítéséért a világot is széttépné.

– Thomas, én…

Fenséges fekete hintó állt meg előttünk, a lovak daliás büszkeségével csak a kocsisé érhetett fel, aki színpadias mozdulattal nyitotta ki nekünk az ajtót. Thomas a kezét nyújtotta, felsegített a fülkébe, majd ő is leült velem szemben. Próbáltam nem törődni a kellemetlen érzéssel, hogy gardedám nélkül leszünk összezárva ezen a kis helyen, miközben a forró téglát igazgatta a lábamnál.

– Mit is akart mondani, Wadsworth?

Elmosolyodtam.

– Semmiség. Ráér.

– Min rágódik ennyit? Valami mélyen eltemetett félelem, vagy… – A csalhatatlan ösztönei rögvest beindultak. Komótos vigyor terült szét az arcán, nyoma veszett a korábbi közömbösségének. Hátradőlt, majd megpaskolta a mellette maradt kis helyet az ülésen. – Hosszú órákra vagyunk Bukaresttől. Egyelőre tegyük félre a komoly ügyeket.

A barátomat vizslattam, de szótlanul. A gondolataim visszakanyarodtak a feszengésemre. Kész botrány megfelelő kísérő nélkül utazni, de Mrs. Harvey már elutazott Brassóból, nekünk pedig meg kellett győződnünk arról, hogy Daciana biztonságban van Bukarestben. A nagyobb jó érdekében olykor megéri sutba dobni az illemet, de még a hírnevünket is. Bár erről apa talán nem így vélekedne, ha a fülébe jutna a dolog. Hátradőltem, és egy időre félretettem az efféle aggályokat.

Zörögve indultunk el, elmaradt mögöttünk a gótikus kastély a tekintélyt parancsoló hegyi bércén. Elnéztem, ahogy lassan elnyelik a hóförgetegek. Elképzeltem, ahogy az erőd fagyos tekintete utat talál a hintónkba, és megpróbál visszatartani minket, de mindhiába. Döbbenet, hogy mennyire képes emberi tulajdonságokat felvenni egy kőépület. Bár inkább rémséges vonásokat!

Az ölembe ejtettem a kezem, a mozdulattól a mosolyom is elhalványult.

– Tegnap este utánajártam a Basarab-háznak.

Thomas rögvest elfordult, persze a szeme sarkából azért figyelt, így viszont nehezemre esett olvasni az arcáról.

– Rettentő unalmasnak hangzik. Annak idején anya felvett mellénk egy nevelőnőt, és elsőrangú oktatása részeként be kellett magolnunk az egész Basarab-családfát. Több ága és tövises vadhajtása van, mint egy egész rekettyésnek, csak Daci és én lettünk viruló bimbók. Biztos nem szeretne közelebb jönni? Mérhetetlenül kellemesebb lenne a választott témánál. A magam részéről a legkevésbé sem fűlik a fogam Drakula nagybácsihoz.

Fészkelődött, ami ékesen jelezte, hogy vannak még titkok, amiket inkább megtartott magának. Gondosan leplezte a finom, árulkodó rezdüléseit, de bennem figyelmes nebulóra talált. Előredőltem, felpezsdített ez a nagy ármány.

– Azért vágjunk csak bele. Ön mondta annak idején, hogy a Basarab-ház két, egymással marakodó ágra szakadt. Az egyik a Dăneşti, a másik a Drăculeşti. Ön és Nicolae herceg a két szembenálló ág sarjai. Benne a Dăneşti-dinasztia vére, az önében a Drăculeşti csörgedez. Ha jól értettem, Wilhelm Aldea és az a királyi őr úgyszintén nemesi származásúak, egyben Nicolae rokonai. Ez eddig helyes?

Thomas makacsul hallgatva rántotta szét a függönyt. Sorra cammogtak el a percek, miközben megmásztunk egy havas hágót. Amikor egy fújtatással hátradőlt, tudtam, hogy végül a válasz mellett döntött.

– Igen, mindketten a Basarab-ház leszármazottai vagyunk. Bár ez sok-sok nemzedékre nyúlik vissza. Azt nem tudom, hogy ez a Dăneşti nevű őr pontosan hol áll a családfán, de gyanítom, hogy Nicolaéhoz vagy Wilhelmhez fűzik rokoni szálak. Én a szó szoros értelmében Vlad Drakulával állok ilyen viszonyban, Nicolae viszont nem.

– Ezt előnyösnek gondolja? Az ön vagy… Daciana szempontjából?

Thomas hagyta, hogy az ablakot takaró bársony visszahulljon a helyére, leszámítva egy keskeny rést, amelyen át némi napfény áradt be, hogy bearanyozza az álla markáns vonalát.

– Arra céloz, hogy a nővérem még életben lehet?

– Már nem tudom, mit gondoljak – feleltem, és az ajkamba haraptam. Vajon mit mondhatnék erre? – Nem különös, hogy Ileana, egy kétségkívül tanulatlan parasztlány ismeri egy trónfosztott ház egész történetét? Pedig ez egész olyan szövevényes! Maga az egyik leszármazott, de még önnek sem teljesen világos. Akkor ő hogyan érhetné fel ésszel egy középkori család kusza viszonyait, legyen az bármilyen hírhedt?

– Mit akar ezzel mondani?

– Mi van, ha valaki kihasználja Ileanát…? Ha maga a Sárkány Lovagrend kényszeríti ebbe a szerepbe? Hogyan deríthetnénk fényt a tagok kilétére? Ki lehet ilyen járatos a családi vérvonalakban? Ha csak a Dăneşti-klánra vadásznak, miért szednek áldozatokat a pórnép soraiból is? – kérdeztem, majd egy nagy levegővétel után szinte kényszerítettem magam, hogy szavakba öntsem a legmélyebb aggodalmamat is. – Eddig az ön ágáról senkit sem gyilkoltak meg. Daciana jó eséllyel Bukarestben van, sértetlenül. De… és ez csak egy feltételezés… mi van, ha el sem tűnt? Legalábbis nem tüntették el. Kikből is áll pontosan a lovagrend, Thomas? Mi a végső céljuk? A nővérét, a vérvonalát védelmezik? Hogyan illik a képbe a mostani királyi család? Netán Radu tévedett? Egyáltalán: rokonságban állnak az ön családjával?

– A regnáló királyi famíliának a Basarab-ház egyik ágához sincs köze – felelte, majd előrébb csúszott az ülésén, a tekintete merő komolyság. – Úgy véli, hogy ők…

A hintó hirtelen megállt, a fülke előrebillent, majd gyorsan visszazökkent. A kocsisunk odaszólt valakinek románul, a hangjából eltűnt a néhány perccel korábbi kedélyesség. A fagyos ablakhoz szorítottam az arcomat, de nem láttam, kivel beszélt. Az összetapadt hópelyhek fagyos patakokban hulltak alá az égből.

Arra fordultam vissza, hogy Thomas az ablak helyett a kilincsre szegezi a tekintetét. Ami lassan elfordult. A hideg rázott a fűzőm alatt. A kocsisunk megint felkiáltott, ami csak román szitkozódás lehetett. Ösztönösen átvetettem magam az ülésen, és megragadtam a kilincset, de a csekélyke súlyommal nem akadályozhattam meg, hogy feltépjék az ajtót.

Torz ábrázat jelent meg a fülkénkben, a szemöldöke fehér volt a rárakódott hótól, arcát vörösre csípte a csapkodó szél.

Dăneşti kéjes mosolya cseppnyi derűt sem rejtett.

– A királyi család parancsára egy lélek sem hagyhatja el a birtokot.

Thomas óvatosan maga mögé terelt, hogy legalább a testével próbáljon fedezéket nyújtani.

– Nem tarthat itt minket. Az igazgató úr engedélyezte az utazásunkat.

– Nicolae herceg nem volt a lakosztályában, amikor elmentünk érte, hogy hazakísérjük. Amíg elő nem kerül, mindenkit itt tartunk – felelte Dăneşti, majd minden további nélkül becsapta az ajtót. Némán figyeltem a hintónkat közrefogó lovas őröket. Visszakísértek minket az akadémiára, a könyörtelen erdő izgatott hajladozással üdvözölte a visszatérésünket a kastélyhoz.

Az elmémben cikáztak a gondolatok az új fejleménytől. Nicolae nem állt rokonságban a jelenlegi királyi családdal, akkor miért aggasztja az udvart az eltűnése? Ha a hercegnek tényleg nyoma veszett, akkor semmiképp nem lehetett Ileana vagy a lovagrend cinkosa. Más szóval a tettes úgy ismeri a családfákat, mint a tenyerét. Önkéntelenül feltámadt bennem a gyanú. Csak nem Daciana az, akit valójában keresünk? Újra félrevezettek minket?

Talán nem akarata ellenére tartották fogva, de nem is állt védelem alatt. Talán mégis az ő kezében futnak össze a szálak. Ha Radu igazat állított, és tényleg arisztokrata családok titkos társasága alkotta a rendet, akkor esélyes, hogy nyakig benne van. De miért engednének egy ifjú nőt a soraik közé?

A szél úgy üvöltött, mintha szenvedne, a hangtól égnek álltak a pihék a karomon és a nyakamon. Önkéntelenül felmerült bennem, hogy a végzetünkbe kísérnek vissza minket. Vlad Drakula kastélyából szinte áradt a kárörvendő várakozás, ahogy megálltunk a bejárat előtt.

Mintha az akadémia alig várta volna, hogy a nyakunkba mélyessze a fogait.

HARMINCHÉT
Mindenki gyanús

Ebédlő

Sală de mese

Törcsvári kastély

1888. december 22.

A fejünk felett függő csillárokon idegesen pislákoltak a gyertyák, miközben feszült csendben vártuk a kényszerű szobafogságunk híreit.

A rácson át felszálló párák alapján a konyhában valami fahéjas édesség sült, az ínycsiklandó illat a legkevésbé sem illett a kinti viharos szelekhez és a falak közt tomboló indulatokhoz. Moldoveanu az ebédlő ajtaja mellett állt, és a félhomályba burkolózva sugdolózott Dăneşti, Percy és Radu hármasával. A folklórtanárunk szüntelenül szimatolt, kétségkívül folyton elterelte a figyelmét az imádott süteményének illata. Az igazgató gyilkosnak szánt pillantással csettintett, mire Radu szabadkozva motyogott.

Körülnéztem a teremben a könyvtáros után, de Pierre a távollétével tüntetett. Furcsállottam, hiszen állítólag a kastély minden lakóját összehívták. Itt már mindenki gyanús volt nekem.

Végigfutott a tekintetem az asztalokon, alaposan szemügyre vettem a diáktársaimat. Vincenzo és Giovanni már nem bújtak a tankönyveikbe. Egymás mellett ültek szótlanul, a válluk megfeszült. Erik, Cian és Noah csöndesen kitárgyalták Nicolae eltűnését, pillantásuk az igazgatót kereste. Senki nem tudta mire vélni a helyzetet.

Nem akartam most törődni a mellkasomra nehezedő súllyal, a veszteség elsöprő ürességével, amit Anastasia gazdátlan széke keltett bennem. Még mindig hihetetlen, hogy a barátnőm örökre elment. Kioltották a ragyogó fényét. Semmi kétség, az ujja köré csavarta volna a világot, ha megéli.

Ám odaveszett, de miért? A vérvonalának nem volt semmi köze Drakulához vagy a Basarab-házhoz. Vajon megérkezett egyáltalán oda, ahova készült, vagy megölték, mielőtt utánajárhatott volna az új nyomnak? Megőrjített a bizonytalanság.

Bár beszélhettünk volna, mielőtt elment! Fogalmam sincs, mit tudhatott meg a lovagrendről, ami halált hozott a fejére.

A lassan, olajként csordogáló harag megtöltötte a bánat kongó kútját, én pedig kitartóan csiholtam magamban a cselekvés lángját. Megvetettem a gyilkosságot, mert oly sok mindentől fosztotta meg az áldozatot és a hátramaradt szeretteit. Nem hagyom, hogy ez a kastély még egy áldozatot szedjen. Sem diákot, sem barátot nem ragadhat el, hogy eltiporja, mintha fabatkát sem érne az élete. Egyszer már megtévesztettek, és semmiképp nem engedhetem, hogy újra rossz embert gyanúsítsak. Félresöpörtem minden érzelmet, kivéve egyet: az eltökéltséget.

Ha nem Ileana, Daciana vagy Nicolae, akkor kicsoda?

Szétnéztem a teremben. Vajon a gyilkos tényleg itt lapul köztünk, és az aggodalom álarca mögé rejti öntelt vidámságát?

Radu professzor ismét felkeltette a figyelmemet. A gyöngyöző homlokát törölgette, és a kelleténél kicsit lelkesebben bólogatott az igazgató mondandójára. Tényleg csak a történelem iránti érdeklődés táplálta a folklórt taglaló kiselőadásait és a túlbuzgó képzeletét? Úgy ismerte a Basarab-ház vérvonalait és a Sárkány Lovagrendet, mint a tenyerét. Netán ráunt arra, hogy pusztán csak továbbadja az erdőkben prédára leső strigoiok és természetfeletti lények meséit? Sötét útra terelte a Vlad Drakula iránti ájtatos szeretete? Semmit nem zárhattam ki.

És végül Dăneşti. Láthatóan szerette a munkáját, és élvezettel osztogatta a büntetéseket. Nem erről ismerszik meg az, aki fegyelmet követelő katonából gyilkossá válik? Ebben sem lehettem biztos.

Sorra vettem minden furcsaságot, már senkinek sem hittem vakon. Andrei magányosan ült egy hosszú asztal végén, a figyelmét a fában lévő csomó kötötte le, amit éppen piszkált. Eltűnt a jellegzetes hetvenkedő fintora és a feszes tartása. Most magába görnyedve kuporgott, mintha már arra sem futná az erejéből, hogy felüljön.

Megböktem Thomast a lábammal, aztán odahajoltam hozzá, az ajkam szinte súrolta a fülét. Ettől finoman, de érezhetően megborzongott, mire én nem győztem csitítani a szívem válaszrebegését.

– Mire véli ezt? – mutattam Andreire. – Nicolae miatt lenne?

Thomas hümmögve nézte egy percig, fürkész tekintetét egyetlen mozdulat vagy annak a hiánya sem kerülte el. Az asztalunk szélén dobolt az ujjával.

– Ha engem kérdez, nem csak Nicolae foglalkoztatja. Látja a nyakában lógó láncot a medállal? Lefogadom, hogy hajfürtöt rejt. Azóta nem találja önmagát, hogy Miss Anastasia Nádasdy a boncasztalra került. Úgy vélem, mindkettőjük miatt fáj a szíve, de a hölgy halála különösen megviselte. Talán szorosabb köteléket tervezett vele.

– Anastasia említette, hogy megtetszett neki valaki. De úgy vélte, a fiúnak fel sem tűnt a rajongása. Gondolja, hogy ennek köze lehetett a halálához? A közelében mindenki meghalt vagy nyoma veszett. Véletlen egybeesés lenne?

Thomas eltöprengett a dolgon.

– Nem zárhatjuk ki. Bár én olyannak ismertem meg Andreit, aki hangosan ugat, de ritkán harap. Ha engem kérdez, bárki volt is Nicolae elrablója, ő nagyobb pecsenyét sütöget. Már ha tényleg elhurcolták.

– Úgy érti, hogy nem is tűnt el?

– Ez is megtörténhet, talán csak bujkál. Arra is van esély, hogy éppenséggel Ileana esett a herceg fogságába, és áll ki elképzelhetetlen kínokat. Még mindig rejtély, hogy miért készítette azokat a rajzokat. Vagy honnan tudta, hogy Anastasiát denevérek sebezték meg. Hiszen alig nézett rá. Egészen lenyűgöző, hogy ilyen könnyűszerrel beazonosította, hogy mi okozta a sérüléseit.

Úgy lobbant fel bennem egy ötlet, mint a tüzet fogó tapló.

– Ha maga követett volna el valamit, és rejtekhelyet keresne, hová menne először?

– Attól függ, mit tettem. Mocskos gondolatok és buja ábrándok esetén a kegyed lakosztályában keresném a bűnhődést.

– Viselkedjen! – intettem le, majd lopva hátralestem, hogy Percy vagy Radu meghallotta-e. – Valahogy vissza kell jutnunk az alagutakba. Garantálom, hogy ott megtaláljuk az eltűnt herceget.

Őrök özönlöttek az ebédlőbe, a kardjuk sárkánykarmok módjára csattogott. Moldoveanu igazgató a terem elejére masírozott, hosszú ezüsthaja tábornoki köpenyként libbent mögötte.

– Mindannyiuknak itt kell maradnia, amíg elő nem kerítjük Nicolae herceget. A rend érdekében folytatódik az oktatás. Az órák között kísérettel közlekedhetnek. Az ételüket felvisszük a magánlakosztályukba. Amíg a királyi család másképp nem rendelkezik, senki nem hagyhatja el a szobáját vagy e kastélyt. Akit engedetlenségen kapnak, annak súlyos vádakkal kell szembenéznie – mondta, majd szúrós szemmel sorra vette az asztalokat, a tekintete nyomatékosan elidőzött rajtam, majd az ajtóhoz sietett, és kinyitotta. – Távozhatnak! Az őrök majd mindenkit elkísérnek.

A Bianchi ikrek lassan hátratolták a széküket, a példájukat Andrei, Erik, Cian és Noah is követte, a falábak tüntető egykedvűséggel csikorogtak a padlón. A világon semmi értelme nem volt annak, hogy a királyi család bezárat minket az akadémia falai közé, miközben egy gyilkos lapul közöttünk. Hacsak nem akarták titokban tartani Nicolae eltűnését.

Főleg akkor, ha tudtak róla valamit, amit előttünk még homály fedett.

Ha ő az újságokban emlegetett Karóbahúzó, akkor talán távol akarták tartani a királyság többi részétől. Néhány itteni áldozat árán megvédeni a többséget. Vagy annak akarták elejét venni, hogy szemet vessen a trónjukra.

Dăneşti és számos őr a fegyverére tett kézzel, szaporán vakkantott parancsokkal sürgetett minket. Jóformán egyetlen szó nélkül vonultunk ki a teremből a folyosókra. Úgy tűnt, új módszert kell kieszelnünk Thomasszal, hogy kapcsolatban maradjunk egymással. Csak remélhettem, hogy ezúttal nem a tető megmászása mellett dönt.

Miután közönséges fogoly módjára a szobámba kísértek, elsőként egy borítékra figyeltem fel, amit tőrrel szegeztek a fürdőhelyiség ajtajára. Az őröm nem kapott parancsot a lakosztályom átkutatására, így magamra hagyott, mihelyt a toronyba értünk.

Letéptem a levelet az ajtóról, miközben megjegyeztem magamban, hogy a tőr nagyon is emlékeztet valamire, amit nem tudtam hová tenni. A nyél smaragdszemű kígyót formázott. Hol találkoztam korábban ilyen díszítéssel?

Felidéztem a Romániába érkezésem óta történteket, és megtorpantam. A vonaton! A kupém előtt heverő férfi hasonló ékköves botot használt. A tőr és a gyilkosságok közti kapcsolat újabb megoldandó rejtélyt jelentett.

De előbb jöjjön a lap és a tartalma. Csak egy szempillantásnyit haboztam, mielőtt kirántottam a levelet a borítékból. Az üzenet nem is lehetett volna világosabb – egy vérrel írt római szám.

XI

Megroggyant a térdem. A józanságomat azon nyomban elsöpörte a letaglózó érzelmek áradata. Bárki hagyta is itt az üzenetet, Hasfelmetsző Jack vérrel írt leveleit próbálta utánozni. A padlóra rogytam a kád mellett, a szívem majdnem kiugrott a helyéről, amíg össze nem szedtem magam. Ez a támadás a leggyengébb pontomat vette célba, bár az elmúlt néhány hét alatt gyökeresen megváltoztam.

Mostanra megacéloztam a lelkemet. Még engem is meglepett, mire vagyok képes. Ez a fenyegetés nem kényszeríthet engedelmességre, mi több, támadásra fog sarkallni. Prédából vadásszá váltam. Feltápászkodtam, és megragadtam a levelet. Gyorsan ellenőriztem a szekrény mögötti rejtekajtót, de még mindig zárva találtam. Tehát annak, aki elhozta a levelet, vagy kulcsa volt, vagy mit sem tudott a titkos lépcsőről.

Formálódó tervvel léptem be a hálószobámba és vetkőztem le. A titokzatos levélíró kétségkívül azt hitte vagy remélte, hogy a nyomába eredek. Nem okozhatok neki csalódást. Annyi halál, katasztrófa és szívfájdalom után nem hagyhatom, hogy azok a rémes idők gúzsba kössenek. Újra az a tövises rózsa voltam, amilyennek anyám ismert.

A nadrágom még nem száradt meg a tegnap esti kalandunk óta, így be kellett érnem a legegyszerűbb viseletemmel. Belebújtam, hálásan vettem búcsút az abroncsszoknyától és a fűzőtől, majd begomboltam az ingvállamat. Csodálatos érzés volt ilyen könnyedén mozogni. Nem hiányzott semmilyen béklyó, miközben az éjszakai kastélyban lopakodom.

Most leleplezem a rendet és az ismeretlent, aki eljátssza a feltámadt Drakulát.

A tükrömhöz léptem, és feltűztem a hajam, ügyeltem arra, nehogy kiszabaduljon. Fejfájás villant a halántékomba, de puszta akaraterővel megzaboláztam. Miután rendbe szedtem magam, üzenetet hagytam Thomasnak.

Cresswell!

Lenne egy sürgős kérésem. Látnom kell a Poezii despre moartét. Vacsora után hozza a szobámba. Kalandos estét tartogatok magunknak.

Üdvözlettel:

AR

Ui. Kérem, ezúttal ne ügyetlenkedjen a tetőn. Bizonyára képes előállni valamilyen ötletesebb lopakodási módszerrel, ami nem vezet ahhoz, hogy rabként végezze a kazamatákban, vagy véres foltként az akadémia kövezetén.

– Legyen kedves, ezt vigye el Mr. Cresswellnek – kértem a szobalányt, amikor megérkezett az ebédemmel. Nyelt egyet, és úgy sandított a levélre, mintha az meg akarná harapni. – Este urgent.

– Foarte bine, domnişoară – felelte, majd kelletlenül a tálcájára tette. – Segíthetek még valamiben?

Megráztam a fejem, rettenetesen éreztem magam, amiért őt is belekevertem ebbe, de az üzenetem csak így juthatott el a címzetthez.

Fel-alá járkálással és a tervem csiszolgatásával töltöttem a megmaradt napos órákat, ami igencsak próbára tette az akaraterőmet. A délután ráérősen öltötte fel az esti ruháját, de mihelyt magára kanyarította koromsötét köpenyét, megváltásként fogadtam a tintafekete eget. Miközben újra és újra átvágtam a szalonon, feltámadt bennem a félsz, hogy Thomas talán mégsem jön el. Lehet, hogy a szobalány nem adta át neki a levelet? Netán lefülelte egy őr, és megint a kazamatákban kuksol?

Számtalan lehetőséggel eljátszottam, de az fel sem merült bennem, hogy egyedül hajtsam végre a tervemet. Mihelyt meggyőztem magam, hogy hiába várok, és ideje rátérni a következő lépésre, halk kopogás hallatszott az ajtóm felől. Két lépésig sem jutottam, Thomas már be is surrant, a tekintetében érdeklődés csillogott.

– Van egy sanda gyanúm, hogy nem csókolózni invitált ide. Bár sosem árt megkérdezni. – A viseletem láttán elvigyorodott, majd összedörzsölte a kezét, a huncutság tűzijátékként szikrázott a szemében. – Az öltözik így, aki Drakula kastélyában akar settenkedni. Csitulj, olvadozó, sötét szívem! Kegyed aztán ért ahhoz, hogyan kell egy fiatalembert felpezsdíteni, Wadsworth.

HARMINCNYOLC
Vadászidény

Toronyszoba

Camera din turn

Törcsvári kastély

1888. december 22.

– Elhozta? – kérdeztem olyan elszántan, hogy ha tovább várakoztat, a két kezemmel fogom megmotozni.

– Én is nagyon örülök magának, Wadsworth.

Ellépett az ajtótól, majd karnyújtásnyira állt meg tőlem, hogy elővegye a Poezii despre moarte példányát. Szó nélkül kikaptam a kezéből, és a XI-es jelzésű vershez lapoztam, miközben beszámoltam neki a fürdőhelyiségem ajtajára szegezett üzenetről.

XI

UTAD VÉGÉN BÚCSÚ VÁR,
SÍRÁSÉRT, KÖNNYÉRT KÁR.

HEGYSÉG MÉLYÉN FORRÓ,
POKOLBÉLI TŰZ FAKAD.

FAGYOS, SŰRŰ ÁRADAT.
NÉGY FAL KÖZÖTT RABNŐ MARADSZ.

– Idenézzen! – mondtam, és a hatodik sorra mutattam, ahol pennával betoldottak egy szótagot. Próbáltam elfojtani a bensőmben feltámadó nyugtalanságot. – Ez vajon célzás lehet a nővérére?

Thomas újraolvasta a kijavított részt: „Négy fal között rabnő maradsz.” A kedélyes enyelgését a másoknak tartogatott egykedvű közöny váltotta fel. Csak a megfeszülő válla jelezte a feldúltságát.

– Úgy vélem, ez csak rá vagy Ileanára utalhat. Netán a néhai Anastasiára. – Thomas le sem vette a szemét a versről. – Mi tagadás, lenyűgöző. Bárki is áll emögött… – Leejtette a vállát. – Ez az egész egy beteges játék, és mi csak most döbbenünk rá, hogy csupán bábuk vagyunk benne.

Megborzongtam. Anastasia annak idején mesélt arról, hogy Moldoveanu szívesen fűszerezi játékos vetélkedőkkel a felvételi kurzust. Bár kétlem, hogy ebbe beleférne a leendő diákok vagy a szeretett védence elveszejtése. Bármit pletykáltak is erről a kastélyban, senki nem hitte, hogy a próba vérre megy. Hiszen láttam Moldoveanu arcán a teljes reménytelenséget, amikor Anastasia élettelen testére pillantott.

Thomas felsóhajtott.

– Felteszem, hiába próbálnám rávenni, hogy vackoljuk be magunkat a szobánkba, és játsszunk egy parti sakkot, amíg az őrség utánajár a nyomnak, nemde? – kérdezte, mire lassan megráztam a fejem. – Legyen hát! Mit sütött ki?

Üzenetet hagytam a kerevetemen az igazgatónak, élt bennem a gyanú, hogy ezzel az akciónkkal végképp elvágjuk magunkat a két áhított helytől. Nem érdekelt a lelkiismeret-furdalás apró szúrása sem. Ki tudja, ha lefüleljük a gyilkost, talán mindketten felvételt nyerünk az akadémiára. Viszont gondoskodni akartam valamiről: ha ma este nem térünk vissza, legalább Moldoveanu tudnia fogja, hol keressen minket. Hogy aztán végleg kitegye a szűrünket.

Intettem Thomasnak, hogy maradjon csendben.

– Vámpírvadászatra megyünk, Cresswell!

Leosontunk a torony lépcsőjén, és egészen a cselédfolyosóig jutottunk, mire szembejött az első őrjárat. Zajosan végigmasíroztak az előcsarnokon, majd elindultak felénk. A nyikorgó bőrcsizmáiktól és a kardjuk zörgésétől a holtak is felébredtek volna. Egy faliszőnyeg mögötti alkóvba húztam Thomast. Amíg nem vetül oda a lámpás fénye, vagy nem nézik meg tüzetesebben a kárpitot, nem lesz baj. Legalábbis ebben bíztam.

Fészkelődtem a kis zugban, csak ekkor döbbentem rá, hogy egyedül is szűkös lenne, nemhogy kettőnknek. Még engem is meglepett, hogy Thomas testének melege mennyire elvonta a figyelmemet, ami egyáltalán nem hiányzott, amikor a Karóbahúzó, a lovagrend vagy egy másik, még ismeretlen tettes után nyomoztunk.

Az egyik felem azt kívánta, hogy inkább bízzuk a feladatot a királyi őrségre, és használjuk ki a kínálkozó alkalmat. A jelek szerint Thomasszal egy rugóra járt az agyunk, mert a szokásosnál szaporábban járt le-fel az ádámcsutkája, miközben közelebb húzódott hozzám. Felerősödtek a folyosón közeledő léptek, legalább olyan vészesen, mint a bennünk éledező tűz.

Thomas felém fordította az arcát, halkan, de egyre szaporábban vettük a levegőt. Félelem vagy vágy volt… már alig tudtam megkülönböztetni. Könnyen lehet, hogy csupán ürügyet próbált teremteni arra az esetre, ha felfedeznének minket. Vagy ő is majd elepedt azért, hogy végre semmi ne állhasson közénk.

A lassan lecsukódó szemében megpillantott szenvedély elég volt ahhoz, hogy levegyen a lábamról. Felemeltem az arcom, hadd érjen össze az ajkunk, ha csupán egy futó pillanatra is. Csak egy csók árnya volt, semmi több, mégis lángra lobbantotta a bensőmet. Thomas zajos zihálásától megállt bennem az ütő, de ő is minden ízében megdermedt, amikor az őrök léptei hirtelen megtorpantak.

Méghozzá a búvóhelyünk közelében! Már a pusmogásuk is abbamaradt. Thomas néma csendben szelte át a kettőnket elválasztó ürességet. Mindenestül hozzám simult, miközben eltakart a testével, hogy elrejtsen előlük.

Így maradtunk, a fal és az őrök satujában, alig szuszogva. Már képtelen voltam tisztán gondolkodni. Az értelem messze járt, és nem vágyott vissza. Dacoltam minden esztelen ingerrel, ami arra sarkallt, hogy ne lógassam tehetetlenül a kezemet, hanem fedezzem fel a testét.

Legalább egy évtized telt el, mire az őrök továbbálltak. Egyikünk sem moccant. Testünk összekeveredő melege korábban elképzelhetetlennek vélt, szégyenteli gondolatokat keltett életre. Hol volt már az a lány, aki a puszta gondolattól is elpirult, ha szavakba akarta önteni a vágyait?

Uram, segíts, érjen véget ez az ügy, de mihamarabb! Ha nem csókolom meg Thomast, előbb vagy utóbb hamuvá égek. A vétkeim hallatán Amelia nénit kétségkívül elvitte volna a szívbaj, de kit érdekelt? Ha mégis kellemetlen akadálynak bizonyulna a bimbózó románcunk, akkor bármeddig beérem ezzel a röpke, vérpezsdítő pillanattal. A fejemben örvénylő józan gondolatok dacára nehezemre esett elszakadni tőle.

Végül Thomas mozdult meg, hogy a fülembe suttogjon, miközben az államat cirógatta.

– Semmi kétség, maga lesz a méltóságom veszte, Wadsworth.

Bűbájos mosollyal ajándékoztam meg, és adtam magamnak egy percet, hogy összeszedjem magam.

– Az rég elpusztult, már el is temettük, barátom. Jöjjön, sietnünk kell, mielőtt visszafordulnak! – És mielőtt a tudomány és a nyomozás puszta gondolatát sutba vágva csókolózással töltenénk az estét egy gyilkos járta kastély néptelen cselédfolyosóján. Thomas arcán kedélyes vigyor terült szét, és rádöbbentem, hogy épp suttog valamit. – Tessék?

– Mégis mi a csodát képzelt az előbb? Én mondom, kedves Wadsworth, úgy fest, mint akit egy tálca bonbonnal kínáltak. Talán… – az ajka csábítóan közeledett az enyémhez – elfogadna egy kis csemegét indulás előtt?

– Csábító gondolat – feleltem, és bebújtam a karja alá. Felnéztem rá, egyszerűen nem tudtam betelni azzal, hogy minden mozdulatomat szemmel tartja. – Attól félek, egyelőre ki kell kosaraznom. Tiltott találkozó vár ránk a titkos járatokban.

Thomas felsóhajtott.

– Bevallom, az én javaslatom jobban tetszett.

Aki hisz a világinál hatalmasabb erőkben, azt is elképzelhetőnek tartja, hogy vigyáznak rá egy jobb helyről. Nem került az utunkba több őr, így akadálytalanul besurrantunk az alagsori halottaskamrába. Egy szekrényhez szaladtam, és előtúrtam belőle mindent, amire szükségünk lehet: lámpást, szikét és egy bonckalapácsot.

– Gondolkodtam – suttogtam, miközben Thomas a lámpa segítségével kinyitotta az alagútrendszerhez vezető csapóajtót.

A feje fölé nyújtott karral egy pillanatra megállt, és végigmért. Mosoly játszott a szája sarkánál, bár láthatóan küzdött ellene.

– Az kegyednél mindig veszélyes, Wadsworth.

– Látom, humoránál van – feleltem. – Mindazonáltal úgy vélem, igazából Nicolae herceg lesz a mi tettesünk. Ileana egyszerűen… nem is tudom… Nem áll össze. Nem nézem ki belőle, hogy bárki szívébe karót döfne, vagy bonceszközökkel lecsapolná a vérét. Ráadásul láttam, hogy nézett a nővérére. A vak is láthatta, hogy odáig van érte. Nicolae viszont… – vállat vontam – mindenfélét rajzolgatott, még denevérekről is. Volt lehetősége fenyegető üzeneteket küldeni a királyi családnak. Továbbá… még nem is osztottam meg önnel mindent.

– A vérére fogok szomjazni majd ezért? – kérdezte Thomas felvont szemöldökkel. – Nicolae nem vallott örök szerelmet, ugye? Bár… – folytatta komótosan, és visszaeresztette a csapóajtót – azt hiszem, az egészséges versengés még senkinek sem ártott.

– A rajzai… engem ábrázoltak. Szörnyeteget csinált belőlem. Vámpírnak képzelt el.

– Miért csak most mondja ezt? – Thomas a kelleténél halkabban beszélt, a hangjából elpárolgott a korábbi kedélyesség. – Hogyan segítsek, Wadsworth, ha nem bízik meg bennem? Hisz társak volnánk! – Fel-alá járkált a kamrában, miközben vadul csapkodta az oldalát. – Megmondtam, a következtetési készségem fabatkát sem ér, ha fontos tényeket titkol el előttem! Nem varázsló vagyok. – Megtorpant, vett néhány mély levegőt, majd újra rám nézett. – Még valami?

Felsóhajtottam.

– Nicolae herceg járatos a törvényszéki orvostudományban, és minden áldozathoz közel kerülhetett… Ráadásul a szobámban talált fenyegetés és a vers világosan nőre utalt. És nem hinném, hogy rám.

Thomas újra felemelte az ajtót, és a lépcső felé terelt.

– Arra céloz, hogy a járatokban a nővérem és a szeretője karóba húzott teste vár ránk?

Higgadt hangnem ide, hetykeség oda, kihallottam a kérdéséből a jól leplezett aggodalmát. Ugyan a laborban Cresswell jól alakítja a közönyös jégkirályt, de ha neki kellene közölnie a családdal Daciana lesújtó halálhírét, az elviselhetetlen feladat lenne számára. Közelebb léptem hozzá, és gyengéden megszorítottam a karját.

– Inkább arra, hogy készüljön a legrosszabbra. De nagyon remélem, hogy tévedek.

Miközben megragadtam a lámpást, és óvatosan nekivágtam a lépcsőnek, esküdni mertem volna rá, hogy valamit motyogott mögöttem.

– Attól tartok, hogy igaza lesz.

Kifejlett Srí Lanka-i díszes tarantula és az utódai a hálójában

HARMINCKILENC
Lycosa singoriensis

Titkos alagút

Pasaj secret

Törcsvári kastély

1888. december 22.

– Öntsünk tiszta vizet a pohárba! Nem egészen ez járt a fejemben, amikor „kalandos estére” invitált, Wadsworth.

Thomas lesepert egy pókhálót a szalonkabátjáról, és undorodva fintorgott az ujjára tapadó ragacstól. Nem húztuk az időt nézelődéssel, sebesen haladtunk a már ismerős járatokban. Meg is érkeztünk az első nyomhoz, legalábbis én annak véltem. Thomas toporgott mellettem.

– Ha tényleg egy felettébb találékony gyilkos les mindannyiunkra, akár ki is élvezhetnénk az utolsó perceinket ebben az árnyékvilágban – folytatta. – Elfogadna néhány javaslatot a pókos-dohos alagutak helyett? Túlzásba vitt borivás? Pattogó tűz a kandallóban? Illetlen enyelgés?

Eltartottam magamtól a lámpást, a tekintetem a homályt fürkészte, miközben egy helyben forogtam. Az árnyékok engedelmesen mozogtak a fénysugár körül.

– Lenyűgöző – jegyeztem meg.

– Magam is úgy vélem. Zene füleimnek, hogy végre-valahára hallgat rám.

– Én erre céloztam. Itt egy ajtó nyílik. – Hunyorogva fürkésztem a fekete betűket, amelyeket már kikezdett az idő. Semmi kétség, nemsokára felfedezzük a Karóbahúzó vagy a lovagrend rejtekhelyét. – Csak nem… latin szavakat égettek a fába?

– De igen. A másik kamránál pedig egy keresztet. Úgy tűnik, jó nyomon járunk – felelte Thomas, és az ajtóhoz hajolt, majd az alsó ajkát harapdálva elolvasta a feliratot. – Lycosa singoriensis. Ez olyan… ismerős.

Egy közeli, halk kavicsroppanásra azonnal hadrendbe álltunk: én szikét ragadtam, Thomas pedig a koponyanyitásra használatos kalapácsot. Ezzel kellett beérnünk.

– Hallotta? – suttogta Thomas, és mellém araszolt.

Elfordítottam a lámpás gombját, a gáz sziszegésével együtt a lobogó láng is eltűnt. Pislogtam néhányat, bár ezzel nem sokat értem. Fény nélkül az alagút szó szerint áthatolhatatlan fekete falként magasodott fölénk, és azzal fenyegetett, hogy agyonnyom. Valami szorítani kezdte a mellkasomat, kis híján megfojtott. Bebeszéltem magamnak, hogy a bársonykék éji égbolt felhőpaplanján terpeszkedem. Máskülönben arra gondoltam volna, hogy maga alá temet egy kőlavina, és ott helyben szörnyethalok. A hang egyre erősödött, a magunk mögött hagyott járatból érkezett.

Úgy döntöttünk, nyitva hagyjuk a csapóajtót a halottaskamrában. Talán egy őr felfedezi, ha valami szörnyűség történne velünk. Igazából azt reméltem, hogy már a nyomunkban is vannak. Thomas a karomhoz ért a sötétben, gyengéden figyelmeztetett, hogy kitart mellettem.

– Minden bizonnyal felzavartunk egy patkányfészket, Cresswell. De azért ne ugorjon az ölembe.

A hangja mosolygásról árulkodott.

– Ha ez a legmegnyugtatóbb ötlete, amivel előállhat, akkor nem mennek túl fényesen a dolgok. Bár örülök, hogy eszébe jutott az alteste.

Mire felelhettem volna, léptek jellegzetes zaja zavarta meg a gondolataimat. Elég hangosan dobbantak ahhoz, hogy megállapítsam, legalább ketten loholnak utánunk. Vagy a titok után, amit netán leleplezhetünk. Közeledtek. Hirtelen már nem is tűnt olyan vérfagyasztó gondolatnak, hogy Moldoveanu és Dăneşti bukkan ránk. Hiszen ki tudja, mi is valójában a lovagrend, és hány tagja lehet?

– Bárki tart is felénk, nem hinném, hogy olyasvalaki lenne, akivel szívesen összefutnánk egy elhagyatott helyen, ahol senki nem hallhatja a kiáltásainkat, Cresswell.

Thomas zajosan matatott a sötétben, úgy tűnt, a falat tapogatja. A léptek már mögöttünk visszhangoztak. Hosszú árnyak jelentek meg a kanyarban, és rámutattak mindenkire, aki nem a gazdájuk volt. Ha nem akad búvóhely, de azonnal…

Egy halk nyikorgás és a bomlás áporodott lehelete elárulta, hogy Thomas sikerrel járt az ajtóval. Fohászkodtam magamban, hátha nem hallották meg az üldözőink.

– Remek. Teljes siker. Siessünk, ha kérhetném!

Ahogy eszembe jutott a vérszopó denevéreket rejtő ajtó, azonnal libabőrös lettem. Nem fűlött a fogam ahhoz, hogy újra átéljem azt az élvezetet, de nem volt más kiút. Ha a Karóbahúzó vagy a lovagrend lohol a nyomunkban, akkor már inkább a denevérek. Felvillantak a fáklyák vagy a lámpások fényei, és suttogás szűrődött be a járatunkba. Ideje volt eltűnni.

Besurrantunk a koromsötét kamrába, és becsuktuk az ajtót, pedig semmit sem tudtunk arról, mi vár ránk. Fanyar bűz fogadott minket, mintha valami régóta rohadna odabent. Egy örökkévalóságig vártuk a legcsekélyebb fényt is nélkülöző helyiségben, hogy a hívatlan jövevények továbbálljanak. Thomas minden bizonnyal felém nyúlhatott, mert az ujjai a hajamba akadtak.

– Ne csinálja! – suttogtam nyersen. – Épp most kell markolásznia?

– Noha e bűbájosan baljós környezetben nem lenne ellenemre némi tapogatás, Wadsworth, de kétlem, hogy a puszta gondolat tetté válhat.

– Esküszik?

– Drakula nagy-nagy-nagybátyám feltehetőleg üres sírjára, igen.

– Akkor ki volt az, Cresswell?

Válasz helyett éreztem, hogy Thomas elém lép, a sötétben láthatatlan keze lassan végigfutott az ingvállamon, egyenesen az arcomig, végül elhúzta. De ha nem ő túrt a hajamba, akkor ki… vagy mi? A szívem eszelősen kalapált. Legyűrtem a növekvő rettegést, és óvatosan megnyitottam a gázt a lámpásban. Az erőtlen izzás szétáradó aranytóként töltötte be a gigászi csarnokot. Eltartott egy darabig, amíg a szemünk hozzászokott, és máris egy ocsmány arc vigyorgott rám a félhomályból.

Élesen felszisszentem, kis híján elejtettem a lámpást, sőt még arról is megfeledkeztem, hogy az imént a hajamba túrtak. Minden végtagom elgyengült, mihelyt felfogtam, mi is került elém: a félkörben lelógó, ritkás cseppkövek és néhány kiálló szikla olyan árnyékot vetett, ami éles agyarakkal vicsorgó, torz démonpofára hasonlított. A cseppköveken túl már látszott, hogy az alagút jó hosszan folytatódik.

– Elfogott egy… nem is tudom. Amolyan megérzés? Biztosan elkaptam valamit – mondta Thomas, és a tartásánál csak az összeszorított állkapcsa volt merevebb. Ennél átlátszóbban nem is próbálhatta volna oldani a feszültséget. – Mintha egy kígyóverem költözött volna a testembe. Felettébb kellemetlen.

– Ó, igen. De végre megismerte az érzéseket, Cresswell. Talán mégsem olyan reménytelen eset.

Ide-oda forgattam a lámpást, hogy több fény vetüljön a környezetemre, és egyszer csak halovány, ezüstösen himbálózó szálakra figyeltem fel a sztalaktitok között. Hátrahagytam Thomast, hátha közelebbről is megnézhetem a baljós képződményt. Egy árnyék mozdult el a mennyezetről, és szemmagasságba ereszkedett.

Legalább öklömnyi pók meredt rám a csillogó szemeivel. Sűrű, fekete szőrök lepték, a csáprágói legalább akkorák voltak, mint a hüvelykujjam. Jégpatakok csordogáltak végig a nyakamon. Ha nincs a gyilkos vagy a kicsapás halálos fenyegetése, addig sikoltok, amíg bírom tüdővel.

A csáprágói hegyéről híg, bíborvörös folyadék cseppent le, hogy vér volt-e, vagy méreg, nem tudtam megmondani. A mélyre temetett sikolyom mindent megtett, hogy kitörjön belőlem. Thomas felemelte a kezét, és óvatosan elindult felém.

– Csak arra gondoljon, milyen jóképű vagyok. És mennyire szeretné az ajkát az enyémre tapasztani. Csak semmi pánik, Wadsworth. Ha felsikolt, akkor én sem tudom majd megállni, és mindketten nagy bajban leszünk.

A bensőmben minden kihunyással fenyegetett. Amikor az embert óva intik valamitől, azt igazából burkolt biztatásnak szánják. Bár tudtam, hogy úgyis megbánom, de remegő karral magasba emeltem a lámpást, és még két pók fogadott a fejünk felett.

– Vajon milyen gyakran jutnak élelemhez? Nincs túl nagy élet idelent.

Thomas elfordult, és szitkozódott. A tekintetem mögé, egyenesen az ajtóra siklott, amin bejöttünk. Már-már elevennek tűnt, annyi pók nyüzsgött rajta.

– Thomas… – A bejárat felé biccentettem, noha már őt is megbabonázta. – Lehetnek vagy ezren. Ki sem látszik alóluk az ajtó.

– Lycosa singoriensis… – Thomas a latin kifejezést motyogta magának, minden ismétléssel egyre figyelmesebben. Úgy dobta félre az érzelmeit, mint más a kesztyűjét, a helyére az oly gyakran látott hűvös, gépies álarc került. – Szongáriai cselőpók. Ezek a helyi tarantulák. Legalábbis méretre.

– Csodálatos. Mérges?

– Ezt… ezt nem tudom biztosan. – Thomas nagyot nyelt, csak ez jelezte a rettentő rémületét. – Nem hinném. Legalábbis ez az alfaj nem.

– Mind egyformák? – kérdeztem.

Lassan megrázta a fejét, aztán módszeresen sorra vett minden mozgást. Hát persze hogy nem mind ugyanaz a faj volt. Nehogy már egy ilyen kastély, ami az ocsmány halál számtalan módját kínálja, csak ártalmatlan pókokat rejtsen! Majdnem elvitt a szívbaj.

Kiút kellett, de egy röpke pillantással rájöttem, hogy nem dúskálunk a lehetőségekben. Visszamehetnénk arra, ahonnan jöttünk – ha nem zárná el az utat egy póksereg. A félhomályban szikrazáporként villogtak a pókszemek, elfedve minden kínálkozó kiutat.

Sietősen hátrébb léptem, de megbotlottam egy jókora kőben. Szitkozódtam, majd leengedtem a lámpásomat, és csak ekkor jöttem rá, hogy megint tévedtem. Nem kő volt az.

Egy tejfehér koponyát találtam.

– Ó, te jó ég! – Kis híján összeestem, minden oldalról rémségek fenyegettek. Egy csontváz sok mindennel kecsegtetett, csak kijutással nem. – Thomas, nem ártana…

Nyolc hosszú láb bukkant elő a koponya szemgödréből, a nyitott állkapocsból pedig nyolc társa követte. Mindkét képtelenül hatalmas pók engem vett célba, olyan szaggatott mozdulatokkal, mintha a következő fogásuk felé botladozó élőholt szörnyetegek lennének. Ha a falusiak ilyesmikkel riogatták a gyerekeiket – föld alatt élő emberevő pókokkal, amelyek tetemekbe rakják le a petéiket –, akkor nem csoda, hogy a vámpírok létezésében is hittek. Ki kételkedne egy szörnyetegben, amikor a saját szemével láthat másokat?

A szemem előtt fekete tenger hullámzott, és nem attól, hogy az agyam alig jutott oxigénhez. Minden résből és hasadékból pókok, alvilágból szólított démonlények áradtak elő. Ideje volt menekülőre fogni. De rögvest.

Thomas kezébe nyomtam a lámpást, majd összeszedtem a szoknyámat és vele minden bátorságomat. Valami a vállamra esett, és máris a torkom felé tartott. Odanyúltam, és éreztem, hogy egy pók mászik rajtam. Szemrebbenés nélkül felboncoltam bárkit, és beletúrtam szinte bármilyen ragacsos testüregbe. Ám ettől még nem szégyelltem beismerni, hogy a hajamba gabalyodó ízeltlábú már nekem is sok. A lábai elérték a nyakam fedetlen bőrét. Felsikoltottam.

A józan eszem végképp elhagyott. Táncba kezdtem, vadul ráztam a hajamat, és igyekeztem megállni, hogy ne kezdjek el torkom szakadtából sikoltozni, miközben a csapkodó kezemet elkerülő pók végigmászott a nyakamon. Mielőtt lerázhattam volna, éles szúrást éreztem a galléromnál. A pánik émelyítő hullámokban sepert végig rajtam.

– Megcsípett!

Thomas ledobta a lámpást, és azonnal mellettem termett.

– Hadd nézzem!

Már majdnem félrehúztam a galléromat, amikor újabb pók hullt elénk. Csak annyit láttam, hogy Thomas szeme elkerekedik a döbbenettől, mire azon nyomban térdig gyűrtem a szoknyámat, és futásnak eredtem. Már eszem ágában sem volt lopakodni. Bárki üldözött is minket, küzdjön csak meg ő az óriáspókokkal.

Olyan hevesen remegtek a tagjaim, hogy kis híján cserben hagytak, mégis úgy szedtem a lábam, mintha igaz lenne minden szóbeszéd, és Vlad Drakulából tényleg strigoi lett. Most már bármit hajlandó voltam elhinni.

Egy lélegzetvételnyi időre odalett a lendületem, mert megbotlottam az elszakadt szoknyámban. Éles tárgy hatolt a vádlimba, mire oldalra tántorodtam. A lábamba hasító kín olyan volt, mintha egyszerre mélyedt volna belém féltucatnyi tetemvarró tű.

– Aú!

A következő kiáltást már lenyeltem. Vajon egy újabb pók csípett meg, vagy megvágtam a lábam egy éles csontdarabbal, képtelen voltam megmondani. Én aztán nem fogok megállni, hogy kiderítsem! Thomas lesepert egy póklégiót a kilincsről, aztán magával rántott, ki az ajtón, a himbálózó lámpásától az egész világ imbolyogni látszott. Olyan volt az egész, akár egy vurstli, amiből elillant minden varázslatos vigasság. Úgy iszkoltunk, mintha az életünk múlt volna a kijutáson. Csak remélhettem, hogy nem vár ránk odakint valami ennél is szörnyűbb.

Néhány percre rá a sötét alagút egy újabb néma helyiségbe torkollt, ahol kétrét görnyedve ziháltunk. Thomas lassan összeszedte magát, és felemelte a lámpást: a tompa fény egy hatalmas kőcsarnokot világított meg. Szét akartam nézni, de annyira kifulladtam, hogy felegyenesedni sem sikerült.

Thomas még ki sem fújta magát rendesen, máris mellém tette a lámpást, hogy a sarkára kuporodva megvizsgálja a sebemet. Hűvös, szakértő kézzel hántotta le a harisnyám maradványait. Az aggodalom mély ránca jelent meg a homlokán.

– Csak egy pók csípte meg… A seb alapján az ártalmatlan fajtából. Se duzzanat, se nedvedzés nem utal mérgezésre… És megvágta a lábát egy éles szikla. – Gyengéden megtapogatta a sérülésemet. – Ezt le kell mosni. És kötszer sem ártana.

– A seb ellátásához szükséges dolgokat a másik szoknyámban hagytam. Igazán kellemetlen.

Thomas ajka megrándult, ez volt az első jele annak, hogy kezdett felengedni a magányos, zárkózott énje. A nadrágja zsebében kotorászva egy kis tekercs gézt húzott elő.

– Kész szerencse, hogy én nem.

Nem vesztegette az idejét, kitisztította a sebemet, amennyire tőle telt, és szinte gépies szakértelemmel bekötözte. Miután lezártnak tekintette a problémát, felállt, és felmérte az ásító termet, ahonnan több, számmal jelölt alagút futott tovább. Egyik sem illett az órán szóba került versekhez.

– Nem hinném, hogy követnek minket. Most már biztosan hallanánk az üldözőinket – jegyezte meg, és magasba emelte a lámpást. – Melyik nemszeretem járatocskával tegyünk próbát először?

– Nem is… – A fejembe hasító gondolat miatt nem tudtam megállni, hogy fel ne szisszenjek. A legszűkebb leágazásra mutattam. A boltíves bejárat fölött római nyolcas díszelgett. – Ez amolyan nyom a nyomban, Thomas.

Felhúzta a szemöldökét.

– Attól tartok, nem értem az összefüggést. Írja a doh vagy a pókok rovására.

– A római nyolcas Karóbahúzó Vlad rejtjele is lehet. V és hármas. III. Vlad, Havasalföld fejedelme.

– Ez igazán lenyűgöző, Wadsworth – ismerte el felém fordulva Thomas. – Ha nem kellene szembenéznünk még egy halálos veszélyeket rejtő, szörnyű alagúttal, most én kapnám az ölembe.

NEGYVEN
Fullasztó hírek

Titkos alagút

Pasaj secret

Törcsvári kastély

1888. december 22.

A járatba lépve kikaptam a lámpást Thomas kezéből, és lassan körbeforogva megnéztem magamnak.

Nehezen találtam szavakat az elém táruló falak láttán. A kastélyépület alatti elfeledett alagutakkal ellentétben ez a folyosó egy szabályos, kocka alakú kőterembe torkollt. A falait, a padlót és a mennyezetet a tenyeremnél valamivel kisebb, keresztet formázó minta lepte el. A lámpafényben ékkövek és apró csempék csillantak.

A fényűző mozaik annyi értéket rejtett, amennyit még soha életemben nem láttam. Ősi templomokra emlékeztetett, ahol a festők egy egész életet töltöttek minden részlet megörökítésével. Az már kész rejtély, hogy mi célt szolgálhatott egy ilyen helyiség Vlad Drakula egykori erődjének mélyén. Talán ez lehetett a Sárkány Lovagrend titkos találkozóhelye. Elvégre magán viselte a keresztesek kézjegyét. A legkevésbé sem tűnt újabb halálkamrának.

A legközelebbi falhoz léptem, és végigsimítottam a kövezet domborulatait. Minden egyes kereszt szakasztott egyforma volt. Körülnéztem a teremben, és meglepődve láttam, hogy a szoba felső és alsó sarkaiban algatelepek burjánzottak.

– Ez egyszerűen… hihetetlen.

– Hihetetlenül gyanús. Odanézzen! – Thomas újabb faragott római számra, egy tizenegyesre mutatott. – Felolvasná azt a verset?

– Igen, egy perc, és meglesz.

Thomas lassan körbefordult, hogy minél alaposabban felmérje a nyirkos kőkamrát. Felcsaptam a Poezii despre moartét, és kikerestem a verset, ami a mostani járatunk számát viselte. De hogy miként kell Radu módjára megfejteni a sorokat, vagyis milyen végzet leselkedik ránk idelent, arról fogalmam sem volt.

– Nos? – kérdezte. – Elárul valamit?

– Nem. Ugyanazt értem belőle, mint korábban. – feleltem. – „Utad végén búcsú vár, sírásért, könnyért kár. Hegység mélyén forró, pokolbéli tűz fakad. Fagyos, sűrű áradat. Négy fal között rabnő maradsz.”

A szoba közepén mintegy méternyi magas kőasztal állt, ellepték a már ismerős kereszt alakú minták. A nyugtalanság úgy hasított belém, mintha vészharangok szólalnának meg, de nagyokat lélegezve elcsitítottam. Semmi kétség, az asztal áldozati oltár lehetett.

Kínzások hátborzongató látomásai kezdtek ostromolni, amikor eszembe jutott a kastély egykori gazdája. Hányan szenvedhettek itt a viszályok miatt? Hány bojárt gyötörhettek és csonkíthattak meg egy békés nemzet megteremtése reményében? Háborúban nincs győztes. Csak áldozatok.

– Szinte biztos, hogy a cselédfolyosó egyik faliszőnyege egy ilyen termet ábrázol – szólaltam meg, de összerezzentem az erőteljes visszhangtól. – Ha jól láttam, azon a képen a fal vérben úszott.

Thomas felém pillantott.

Már-már félelmet idéző fintor ült ki az arcára, de egy pislogással száműzte.

– Csak a fal, vagy az egész terem?

Felidéztem magamban a kárpitot, a megnyúló cseppeket.

– Ami azt illeti, a mennyezetről csöpögött le – pontosítottam önkéntelenül is elfintorodva. – Nem néztem meg közelebbről.

Thomas átvágott a szobán, és lefeszegetett a falról egy tojás nagyságú rubinkövet, majd megforgatta a kezében. Egy hatalmas, kikristályosodott vércseppre emlékeztetett.

– A helyében visszat…

Kattanó és nyikorgó zajok törtek elő mindenhonnan, mintha egy gigászi óra fogaskerekei keltek volna életre. Zavarodottság, aztán pánik villant át Thomas arcán. Megpróbálta visszanyomni a helyére a rubint, de a falak már úgy rázkódtak és remegtek, mint a hosszú álomból ébredő óriások. Kődarabok váltak le a kivett drágakő körül a falból, hogy semmiképp ne lehessen visszailleszteni.

Lassan elhátráltam az oltártól, kis híján megbotlottam egy kerek kőben, ami parafa dugóként pattant ki a mellettem lévő falból. Több is követte, egymás után.

– Azt hiszem, ideje lenne távoznunk, Wadsworth. Szükségtelen megvárnunk, hogy beomoljon a mennyezet.

A barátomra meredtem.

– Maga egy zseni, Cresswell.

Nem vártam meg a válaszát, sarkon fordultam. Thomasszal a nyomomban az ajtó felé szaladtam, de mire odaértünk volna, elkapta a derekamat, és visszarántott magához. A magasból nyaktilóként zuhant alá egy acélajtó, és fülsértő, visszhangzó csattanással fogságba ejtett minket, eltorlaszolva a kivezető utat. Kis híján kettészelt. A heves reszketésem még Thomas karjára is átterjedt.

– Ó… nem temethetnek el elevenen, Thomas! – kiáltottam, majd nekiestem az ajtónak, az öklömmel csépeltem, aztán végighúztam az ujjamat a sima felületen, hátha akad egy retesz, ami kinyithatná. Semmi. Se kilincs, se zár. Semmilyen szerkezet, ami segített volna kijutni. Semmi, csak egy tömör acéllap, amit hiába rugdostam, ahogy tőlem telt, még csak be sem horpadt.

– Thomas! Segítsen! – Megpróbáltam megemelni, de makacsul tapadt a földhöz. Thomas a vállával esett neki, míg én folytattam a rugdosást. Mindhiába, meg sem moccant. Thomas a karját dörzsölve hátrált néhány lépést, hogy felmérje a helyzetet.

– De legalább egyelőre nem fenyeget minket nagyobb veszély. Hiszen nem özönlenek ránk kígyók vagy pókok.

– Miért? Miért kellett kimon…

Halk szisszenés hallatszott a szemközti sarokból. A zaj erősödött, mintha a kamra fala lenne az egyetlen védvonal a felénk tartó ismeretlen erő ellen.

– A királynő nevére, mi ez?!

Sebesen elhúzódtam az ajtótól. Az ijedtségem hallatán Thomas azonnal mellettem termett. Óvatosan a közelembe kormányozta magát, készen arra, hogy megvédjen a baljós hangtól. Belekapaszkodtam a karjába, tudva jól, hogy bármi jön is, együtt nézünk szembe vele. És akkor megláttam.

A falon végigcsorgó patakot.

Odasiettem, biztosra kellett mennem.

– Víz. Víz folyik befelé…

A padló, a falak és a mennyezet lyukaiból újabb sziszegések törtek elő, ahogy folyadék zúdult a nyakunkba. Apró vízesések százai ontották a helyiségbe a fehéren tajtékzó vizet. Pillanatok alatt ellepte a bokánkat. Mereven bámultam a padlót. Ez nem lehet igaz.

– Keressen egy rejtekajtót! – ordítottam túl a zuhogó zápor zaját. – Biztosan akad egy kar, valami kiút ebből a kamrából!

Felhúztam a szoknyámat, majd a kijárat megtalálása reményében lekuporodtam. De természetesen hiába, a padlón csak újabb vésett keresztek fogadtak. Gúnyt űztek a halálkamra minden szerencsétlen látogatójából. Vagy kegyes engesztelés is lehetett, hiszen aki ezt látta, az hamarosan a Teremtőjével is találkozott. Már aki hitt az ilyesmiben.

E terem feloldozta a vétkeseket.

Egy pillanatra teljesen kiürült az elmém. Ennél szörnyűbb sorsot elképzelni sem tudtam.

– Ellenőrizze a falakat, Wadsworth! – kiáltotta Thomas, és felpattant az asztalra, majd végigsimított a plafonon a kiút reményében.

Visszatértem a tettek mezejére.

– Próbálom!

Jéghideg víz kúszott fel a térdemig. Nem álmodtam, tényleg megtörtént. Nem élve temetnek el minket, hanem megfulladunk. A hátamon futkározó hideggel csak a szoknyáimat átáztató víz kelhetett versenyre, és mindkettő egyformán megnehezítette a dolgomat. Ha már meg kell halnom, nem adom könnyen a bőrömet.

Visszaevickéltem az ajtóhoz, és kétségbeesett kézmozdulatokkal, eszelősen újra átkutattam valamilyen titkos retesz után. A szoknyáim súlya le akart húzni a víz alá, de egyedül képtelen voltam kibújni belőlük.

A víz már a combomat nyaldosta, a puszta mozgást is megnehezítette. Thomas leugrott az egyre emelkedő vízbe, és pillanatok alatt odaért hozzám.

– Jöjjön, Audrey Rose! Álljon az oltárra! – Thomas megragadta a kezemet, de kirántottam a markából. Olyan nincs, hogy nem lehet kinyitni az ajtót!

– Nem fogom egy asztalon ácsorogva várni a csodát… vagy inkább a lassú halált, Cresswell. Vagy segítsen levenni a szoknyámat, vagy álljon hátrébb!

– Épp a halál küszöbén kér ilyen szégyentelen dolgot tőlem?

– Ki van zárva, hogy itt haljunk meg, Thomas.

A szeme meghatottan csillogott. Ő már tényleg elhitte, hogy innen nincs kiút. Az elnehezülő szívemnél csak a derékig érő, vízben ázó szoknyáim lehetettek súlyosabbak. Ha valakinek, hát neki nem létezett lehetetlen. Ha ő feladja, akkor biztosan…

– Thomas… – Abban a szempillantásban hasított belém Radu professzor órájának emléke, amikor mindkettőnkön úrrá lett az ellenállhatatlan reszketés. – Véráldozat a sárkánynak! – ordítottam, majd kitértem a fejünk felett megnyíló újabb zuhatag elől. A beömlő víz lassan az oltárt is ellepte. – Csak ez lehet a kulcs!

– És hol az a titokzatos sárkány, akinek áldoznunk kell, Wadsworth?

– Ne… nem…

Thomas nem várta meg a választ. Az ölébe kapott, és feltett az oltárra, majd egy pillanat múlva ő is csatlakozott. Úgy záporozott ránk a jeges víz, mintha a monszun kellős közepén vetődtünk volna partra egy lakatlan szigeten. Legfeljebb perceink lehettek, mielőtt eléri a plafont. Lassacskán fenyegető sötétség borult a szememre. Világéletemben hátborzongató gondolatnak tartottam, hogy valakit elevenen eltemethetnek, de a vízhalál másfajta rettegéssel járt. A rám rontó érzések kikezdték a józanságomat. Közeledett a kihűlés, mi több, már kezdtem eltompulni.

A mellettem remegő Thomas ajka halványkékbe fordult. Ha nem a víz, akkor kétségkívül a hideg végez velünk. Hol lehet a sárkány? Pedig néhány perce még olyan ihletett ötletnek tűnt…

Thomas magához húzott, és a magasba emelt, ahogy a víz elérte az államat.

– M… maradjon ve… velem, Wadsworth.

Legalább egy fejjel magasabb volt nálam, így adott egy kis haladékot, mielőtt vizet nyeltem volna. Sírni akartam. A nyakába temetni az arcom, és elmondani, mennyire sajnálom, hogy magammal rángattam ide, e rémes alagútba, egy ily nevetséges kalandra. Kit érdekel, hogy mi találjuk-e meg a Karóbahúzót vagy a lovagrendet? Miért nem fordultam az igazgatóhoz a teóriáimmal? A királyi őrségnek kellett volna átkutatnia ezeket az alagutakat, nem nekünk.

– Thomas… – Vizet köptem, hirtelen túl sok titok nyomta a szívemet. – F… figyeljen, Cresswell – vacogtam –, valamit mu… muszáj elmondanom. Én…

– Cs… csitt, Wadsworth. Megtiltok minden megkésett vallomást. Mert ki fogunk jutni innen – felelte, de már víz patakzott az arcomon, mire rázni kezdtem a fejem. Thomas állon ragadott, hevesen a szemembe nézett, a keze teljesen át volt fagyva. – G… gondolkodjon! Ne adja fel! Használja azt a csábító agyát, hogy megtalálja Radu sárkányát, és mindkettőnket kimentsen innen. Menni fog, Audrey Rose!

– Sárkányok nem léteznek! – visítottam, és a vállára hajtottam a fejem.

A csontrepesztő hidegben már csak arra vágytam, hogy összegömbölyödve tovalebegjek. Hadd csillapodjon végre a tagjaimat átjáró kín. Hadd adjam fel. A lenti oltárra meredtem, a szemem égett a kiontatlan könnyektől, amikor hirtelen kitisztult a lenti kőlap. A megoldáson álltunk.

Az oltárba egy sárkányt véstek, szinte teljesen elfoglalta a tetejét. A szélesre tárt pofájából kivillantak a kőfogai, amelyek elég élesnek tűntek ahhoz, hogy belevágjanak a bőrbe.

– Megvan!

– Mi… milyen lenyűgöző – mondta Thomas, miközben a testét és a hangját egyaránt reszketés járta át. – O… odahaza, Bukarestben is van egy ilyen asztalunk. Csak a mi sárkányunk nem ilyen… v… vicsori. Úgy hí… hívtam, He… Henri.

Csak egy éles pillantásra méltattam. Már-már görcsbe rándult a teste. Sietnem kellett. Kibontakoztam a kemény szorításából, majd felszegtem a fejem, amennyire csak tudtam, és nagy levegőt véve alámerültem. A véset felé igyekeztem, nem kellett nagyon erőlködnöm, mert a ruhám felért egy vasmacskával. A sárkány szájába nyomtam az ujjamat, végighúztam a kőfogán, majd fintorogni kezdtem a vízbe keveredő vér látványára.

A szívem nyugtalanul verdesett.

Alig észrevehetően megmozdult: a sárkány foga egy hajszálnyival visszahúzódott, a kőpadlón pedig résnyire nyílt egy rejtekajtó, amelyen át távozott egy kevés, de közel sem elég víz. Megismételtem a mozdulatot, de a fogak megmakacsolták magukat. Hát persze hogy nem lesz könnyű dolgom. Mint mindig.

Levegőre volt szükségem. Megpróbáltam visszarúgni magam a felszínre, de az öltözékem súlya kifogott rajtam. Rám tört a pánik, ahogy a víz alatt kapálóztam, körülöttem légbuborékok örvénylettek. Segítségért akartam kiáltani, de nem kockáztathattam a megmaradt levegőmet.

Amikor már azt hittem, ütött az órám, Thomas felrántott, kiseperte az arcomból a csatakos tincseket, miközben egyszerre küszködtem légszomjjal és hányingerrel. Miután meggyőződött arról, hogy velem minden rendben, lebukott a rejtekajtóhoz, hátha fel tudja feszíteni. Nagy levegőt véve követtem, együttes erővel talán sikerülhet. Rángattuk és feszegettük, de nem engedett.

Thomas megragadta a remegő kezemet, és fellendültünk a megmaradt levegőért. A felszínre érve záporeső fogadott minket – immár az arcunknál hullámzott a víz –, és elcsíptem azt a bizonyos pillanatot, amikor Thomas megadta magát a sorsunknak.

Már csak tehetetlenül kapkodta a levegőt, talán a legyűrhetetlenül közeledő hipotermia miatt, vagy a tudattól, hogy az utolsó perceinkkel nézünk farkasszemet. Még sosem láttam ilyen tanácstalannak. A pillantása arról árulkodott, hogy épp a fejébe vési minden egyes vonásomat. A hüvelykujja az orcámat simogatta. Víz lepte el a számat, így feljebb emeltem a fejem. Tudtam, hogy eljött az időnk. Életünk végső pillanatai. A megbánás mérhetetlen szomorúsággal töltött el. Annyi mindent nem tettem, annyi mindent nem mondtam még…

– Audrey Rose, én…

Az általában kimért pillantása mögött ezúttal rettegés tombolt. A fülemet nyaldosó víztől alig értettem az elhebegett szavakat.

Erőlködve a víz fölé emeltem az arcomat egy utolsó, búcsúnak is beillő levegőért.

– Audrey Rose!

Thomas könyörgő hangja abban a pillanatban feledésbe merült, ahogy a szoba megremegett. Éles reccsenés visszhangzott végig a kamra falán, ahogy odalent szélesre tárult a padló. Thomas utánam kapott, a kiáltását elnyelte a fülsüketítő zaj. A víz gyorsabban ömlött lefelé, mint ahogy korábban a falakból és a mennyezetből záporozott ránk, a szédítő örvény magával rántott.

Thomas kinyújtott keze után nyúltam, és felsikoltottam, ahogy az áradat elszakított minket egymástól.

Beszippantott minket egy lyuk, ami a szavainkkal együtt a testünket is elnyelte.

NEGYVENEGY
Csontfehér

Kripta

Criptă

Törcsvári kastély

1888. december 22.

Erőnek erejével a kavargó víz felett tartottam az orromat és a számat, miközben, semmi kétség, egy csúszós, algával borított ősrégi csövön szánkáztunk lefelé a jó ég tudja, hová.

A hónom alá dugtam a kezemet, így legalább nem lepte be semmiféle nyálka. Ha előre tudom, hogy a végén nem egy még rosszabb csapda vár ránk – vagy a szikém és Thomas kalapácsa nem okoz majd súlyos sérüléseket –, talán még élveztem volna is a hatalmas, föld alatti csúszdát. Ugyanakkor nehéz volt elhinni, hogy Vlad Drakula vagy a Sárkány Lovagrend szórakoztatni akart minket. Minden izmom pattanásig feszülve várta, hogy hol fogunk kikötni.

A végtelennek tűnő cső ismeretlen vége felé száguldva tehát nem csupán a jeges víztől borzongtam. El sem tudtam képzelni, milyen mélyen lehetünk a felszín alatt – az áthatolhatatlan sötétben az orromig sem láttam.

Az összevissza tekergő csúszda néhány kanyar után végül lassan kiegyenesedett. Pillanatokra rá egy sekély medencébe köpött. Evickélés közben inkább nem gondoltam bele, hogy mi minden úszhat benne. Legalább a bűz elviselhető volt. Ahogy kiemeltem a fejem a vízből, Thomas is előröppent, és persze rám zuhant, mindkettőnket leterített: a kétbalkezes táncban térdek és homlokok találkoztak.

Valahogy sikerült elkapnia a fejemat, így legalább azt elkerülhettem, hogy beverjem a koponyámat a meder aljába. A kézfeje valószínűleg nem úszta meg ilyen olcsón.

– Soha… többé… csak még egyszer – lihegte ellenállhatatlan nevetőroham közepette. Helyeselni akartam, de csak a testemre fonódó karjára tudtam gondolni. Egy hajszálra voltunk a haláltól. A lámpásunk az éji mennybolton átsuhanó hullócsillag módjára érkezett meg, majd a felszínre emelkedve némi fényt szórt körénk.

Thomas rám pillantott, aztán abbahagyta a kuncogást. Ismét komoly és kimért arcot öltött. Nem tudtam levenni róla a tekintetemet, a pilláját néztem, hosszú volt, és sötét, mint az éjszakai égbolt. A két szeme volt mindig is a kedvenc csillagképem: a pupilláját övező minden aranypetty felfedezésért könyörgő galaxisként tündökölt. Korábban soha nem nyűgözött le az asztronómia, most viszont lelkes diákká változtam.

– Újra megmentett – mondta Thomas, és a könyökére támaszkodva vigyorgott a kissé kába képemen. A hajamhoz nyúlt, hogy kiszedjen belőle valami piszkot. – Kegyed igazán gyönyörű, Wadsworth.

– Hát persze. Talpig szutykosan, és ki tudja, mi lehet ez az orrfacsaró…

– Higgye el, nem akarja tudni.

Elfojtottam egy öklendezést, majd óvatosan megmozgattam a végtagjaimat, ficamot vagy törött csontot keresve. Érzésre minden a helyén volt, de fel kellett állnom ahhoz, hogy biztos lehessek benne.

– Eddig hogy tetszik a kaland? – kérdeztem kissé még mindig reszketve. – Ilyesmire számított?

Röpke mosolyra húzta az ajkát, máris nem volt olyan kínos a helyzet.

– A helyében inkább pihennék. Amúgy attól tartok, Wadsworth, ennek a barátságnak befellegzett. Kegyed túl vad nekem.

Elhúztam a számat, amikor megmozdult. Bár a huncutabb énem kimondottan élvezte Thomas közelségét, ám ettől még letagadhatatlanul szörnyű volt egy kőmedencében feküdni bőrig ázva. Aggodalom villant az arcán.

– Mi az? Megsérült?

– Talán folytassuk, amit elkezdtünk, és kerítsük elő végre a Karóbahúzót. Illetve, ha lenne szíves leszállni rólam… Szeretnék végre levegőhöz jutni. Maga egy fűzőt is felülmúl.

Pislogott, mint aki épp most ébredt legmélyebb álmából, aztán felpattant, és a kezét nyújtotta.

– Elnézést, szép hölgyem! – mondta, majd felkapta a lámpást a vízből, és a kabátja ujjával körbetörölte. – Melyik halálkamra legyen a következő?

– Nem is tudom. Magánál van még a Poezii despre moarte?

– Igen, a helyén – lapogatta meg Thomas a mellzsebét. – Bár a bonckalapács sajnos elveszett.

– Az én szikém is – feleltem, majd ahogy körülnéztem, észrevettem, hogy párkány övezi az esésünket felfogó medencét. Intettem neki, hogy oda kellene mennünk. – Egyelőre érjük be egy kis szárítkozással.

Felültünk a medence szélére, majd amennyire tőlünk telt, kicsavartuk a ruháinkat és a hajunkat. A szoknyám a lábamhoz tapadt, szinte minden lépésért meg kellett küzdenem. Meglepett, hogy a sziklafal egynémely réséből gőz tört elő, ami elkeveredett a csípős levegővel, és így már elviselhetőbb volt a hideg. Kinyújtottam a remegő kezemet, Thomas sietősen követte a példámat.

– Hőforrás lehet az egyik hegy gyomrában – jegyezte meg, majd levette a szalonkabátját, és a gőz fölé akasztotta. A mellkasára meredtem, formás és feszes domborulatait kiemelte az átázott inge. Kidolgozott teste az ókori hősök és istenek félmeztelen szobrait idézte.

Elfordítottam a fejem a látványtól, és a szoknyáimat a lehető legközelebb tartottam a meleghez. Itt nem volt helye a kéretlen és illetlen vágyaknak. Megfordultam, hátha az ingvállam hátát is megszáríthatom, amikor egy újabb alagút bejáratára figyeltem fel, amit ezúttal a XII-es szám jelzett. Ettől egészen más okból kezdett remegni minden porcikám.

– Mutassa a könyvet, Cresswell!

Thomas is megnézte magának a jelzett bejáratot, majd odaadta a régi vellumkötetet. Ahogy belelapoztam, nem győztem csodálkozni, hogy az oldalak átvészelték a vizes megpróbáltatásokat. Bárki kötötte is be, bizonyára számított efféle veszélyekre. Amikor megtaláltam a keresett részt, meg is álltam. Kellett egy kis idő, hogy megfejtsem a román szavakat, de végül sikerrel jártam.

XII

HOLTÁBAN MIND EGYFORMA.
ITT PIHEN, KI MÁR TUDJA.

HALÁL FÁJA, KŐNEK SZÍVE.
MAGÁNOSAN NE JÖJJ IDE.

HISZ ÍGY LEGOTT MEGTALÁL,
REÁD RONT, S MÚLTTÁ VÁLSZ.

HOLTÁBAN MIND EGYFORMA.
ÍME MIND, KI NEM TUDTA.

Ahogy felolvastam Thomasnak a verset, a gondolataim ismét a nyomozásunkra terelődtek. Félresöpörte a homlokára hullt sötét tincseit, és felsóhajtott.

– Ha jól rémlik, Radu semmit nem mondott a strigoiok gyenge pontjairól, igaz?

– Sajnos tényleg nem – ráztam meg a fejem. A vámpírokról szóló előadások még futólag sem foglalkoztak azzal, hogy miként élhetnénk túl egy nekik szentelt kamrát. – Jöjjön – nógattam, majd felkaptam a száradófélben levő szoknyámat, és a bejárat felé biccentettem –, az ácsorgással nem jutunk közelebb a kijárathoz.

– Igaz – helyeselt Thomas, és lassan a nyomomba eredt –, de akkor is szívesebben merülök el ebben a nyálkafürdőben, mint hogy szembenézzek a ránk váró meglepetésekkel.

Az alagút nem volt túl hosszú, és egy másik kamrába vezetett minket, mintha csak a kastély termei között bandukoltunk volna.

– Például ezzel. Milyen bűbájos.

A kőfalak helyett inkább a terem közepét vettem szemügyre, de azon nyomban megbántam. Egy óriási, ódon kriptába kerültünk, amit cikornyás boltív osztott ketté.

Valaki nemrég meggyújtotta idelent a fáklyákat, a gondolatra egyből belém fagyott a vér. Vagyis más úton is el lehetett jutni ide, nem csak a mi pokoli csúszdánkon. Azon kaptam magam, hogy egyszerre akarok továbbmenni és visszafelé futni.

A boltív alatt álltunk meg Thomasszal, nem szívesen merészkedtünk tovább. Rám pillantott, és az ajkához emelte az ujját. Lehetőleg minél halkabban és gyorsabban kellett haladnunk.

Ahogy alaposabban is megnéztem az ívet, próbáltam legyűrni a mindenemet elárasztó borzongást: teljes egészében agancsokból állították össze. El sem tudtam képzelni, hány szarvasbika áldozhatta az életét ezért a szörnyűségért, de a tekintetem hamar továbbvándorolt. Méghozzá a terem túloldalára, ami még rémisztőbbnek tűnt.

E kriptában a holtak nem nyugodhattak békében. A maradványaikat meggyalázták, a gótikus rémtörténetek lapjaira illő, lidérces díszletté rendezték: minden hideg, fehér csontból készült. A sírkövek. A díszes keresztek. A falak. A mennyezet. A kerítés. Első ránézésre mindent, de tényleg mindent emberi vagy állati csontdarabkákból raktak össze vagy faragtak ki. Lenyeltem a viszolygásomat.

Radu tévedett, nem az erdő volt tele csontokkal. Hanem a hegy üreges gyomra.

A boltív alól egy elkerített mauzóleumra is ráláttunk, ami apró, szentségtelen kápolnaként magasodott a végtelen sírkert fölé. A temető padlója nem kövekből állt, hanem döngölt földnek tűnt, fel is ötlött bennem, hogy talán elértük a hegy legmélyebb részét. A kerítés földbe szúrt csontokból állt. A közepén egy hevenyészett kaput pillantottam meg, ami résnyire nyitva maradt. A testemben várakozás és rettegés viaskodott. Abba a pokolbéli bugyorba a legkevésbé sem vágytam.

A maradványokból emelt mauzóleum négy oldalát egymásba fonódó csontok égre törő oszlopai szegélyezték. Annak a közepén, amit leginkább félig eltemetett emberi maradványok hosszan elhúzódó mezejének lehetett nevezni, egy faóriás magasodott, melynek ágai egészen a mennyezetig értek. Mint mindent e hajmeresztő helyiségben, ezt is kizárólag csontok alkották. A monstrum legalább hat méter magasra nyúlhatott.

Továbbmentünk egészen a kerítésig. Thomas ugyanolyan néma lett, mint a sírkert, amelynek a bejáratánál álltunk, a tekintete egyik botrányos látnivalótól a másikra siklott. Az orromat felforgatott föld és a penész szaga kínozta, de nem mertem tüsszenteni. Bármi lapulhatott a körülöttünk burjánzó iszonyatban.

Thomas a vérfagyasztó monstrumra szegezte a tekintetét, ami az előttünk húzódó ösvényen tornyosult.

– Ha engem kérdez, megtaláltuk a Halál Fáját, amit a Poezii despre moarte említett – suttogta, miközben továbbra is ide-oda járt a tekintete.

– Ezen legalább nincs mit megfejteni. Az Élet Fájával semmiképp nem keverném össze.

– Annyira… visszataszító. Mégis valahogy furcsán megbabonáz – felelte, majd sorban megnevezett minden egyes csontot, amit felismert a kerítésen belül álló fában. – Felkarcsont, orsócsont… – éles szisszenéssel mutatott egy méretes darabra –, az pedig egy jókora singcsont. A gazdája igazi óriás lehetett. Sípcsont, szárkapocs, térdkalács…

– Köszönöm az anatómialeckét, Cresswell. De nekem is van szemem – vetettem oda halkan, majd a kapu kiásott csontjai felé biccentettem. – Hol kezdjük?

– Természetesen a fánál. De csipkedjük magunkat! Van egy olyan érzésem, hogy bárki gyújtotta is meg a fáklyákat, hamarosan visszatér. – Thomas felém nyújtotta a lámpást. – Csak ön után, kedvesem.

Semmim sem vágyott e kárhozott vidékre, amely lábbal tiporta a halál szentségét, de ha már eddig eljutottunk, nem engedhettem, hogy a célegyenesben gyűrjön le a viszolygás. Ha Daciana, Ileana vagy Nicolae bajba került, akkor nem adhattuk fel itt. Hiába kiabálták az ösztöneim, hogy ragadjam meg Thomas kezét, és fussak az ellenkező irányba.

Nagy levegőt véve abban reménykedtem, hogy sem a képzeletem, sem a testem nem hagy cserben. Még sosem volt ekkora szükségem tiszta fejre és nyugodt szívre, mint most.

Felszegtem az államat, és a rég lecsupaszított maradványokból álló kerítés felé lopakodtam, mielőtt a félelem belém mélyeszthette volna a karmait. Mégsem tudtam megállni, hogy élesen fel ne szisszenjek, amikor beléptem a temetőbe, amit a Poezii despre moarte lapjain a Halál Fájának nevezett rémség őrzött.

Nagyon is el tudtam képzelni, hogy Vlad Drakula épp az orrunk előtt támad fel, hogy üdvözölje utolsó férfi örökösét.

NEGYVENKETTŐ
Vérvörös

A Halál fája

Copacul Morţii

Törcsvári kastély

1888. december 22.

A fa néhány lépésnyi távolságról a vártnál is szörnyűbbnek bizonyult. Kézcsontok, ásító szemüregű koponyák és törött bordakosarak alkották e rémisztő mesterművet. Lenyűgözött, hogy bármilyen zsineg vagy kötél híján is így egyben maradtak – egyszerűen összeillesztették őket.

Combcsontok kötegei alkották a törzs gerincét. A lábszárcsontokat egymással szembenálló bordakosarak fogták közre, mintha ez lett volna a fa kérge. A tövét körülvevő részt megvizsgálva, halmokba rakott csontkupacokra figyeltem fel, talán arra vártak, hogy egymásra rakják őket. Néhányukon még ott maradtak a hús- és índarabkák. Vagyis nem csak régi csontokból dolgoztak. Hátborzongató volt a gondolat.

Azon kaptam magam, hogy visszatartom a lélegzetemet, nehogy túl nagy zajt csapjak. Sietni akartam, de egy ilyen helyen az ember önkéntelenül is megáll, és rácsodálkozik minden új rettenetre. Például az előttünk magasodóra.

A csonthalom mellett karmos lábú kád terpeszkedett. Csordultig telt sötétpiros vérrel, csípte az orromat a fémes illata. Csupán érzékcsalódás lehetett, pedig esküdni mertem volna rá, hogy felbugyborékolt valami a ragacsos mélyből.

Thomas megdermedt, tekintetét a kád ragadta meg, majd a karját kinyújtva mindkettőnket megállított. Nem mertem közelebb óvakodni, előre féltem attól, hogy milyen képtelen rémségekkel állna elő az elmém. Megtaláltuk a Karóbahúzó áldozatainak eltűnt vérét – és isten tudja, még ki másét. A gyilkos már közel volt. Túl közel. Minden porcikám bizsergett a várakozástól.

Ilyen lehet figyelmetlenségből túl messzire merészkedni Dante poklába.

– Ki itt belépsz, hagyj fel minden reménnyel. 3 Ez olyan felkavaró – suttogtam. – Mégis ki képes egy egész kriptát kirakni csontokból? És az a kád… Szegény Wilhelm és Mariana. – Megborzongtam, és tudtam, hogy csak részben az ázott ruhám miatt. – A lovagrend kiválóan ért a lélektani hadviselés fogásaihoz.

– Ez vérfürdő, a szó szoros értelmében. – Thomas komor arccal fordult el a kádtól. – Valakinek nagyon sötét és nagyon torz a humora.

Behunytam a szememet, megpróbáltam nyugalmat erőltetni magamra. Meg kell keresnünk Dacianát és Ileanát. E gondolatot ismételgettem magamban, amíg el nem eresztett a félelem.

Halkan eltávolodtunk a vérrel teli kádtól, de a borzalma velünk maradt. Éreztem a hátam mögött, ott várakozott, sőt csalogatott magához a lidérces tartalmával. Gondolni sem akartam arra, hogy mihez kezdenénk, ha a következő nyomot az a gyalázatos vérfürdő rejtené. Ha a környékbeliek már a holtak megszentségtelenítésétől is babonásan ódzkodtak, el sem tudtam képzelni, mit szólnának, ha valaha betévednének e szentségtelen temetkezési helyre.

– Legalább kétszáz emberi holttest kellett ehhez a botrányos szoborhoz – mondta Thomas, és a legfelső ág felé tartotta a lámpást. A lombkorona fehér levelei ujjperccsontok darabjaiból álltak össze. – Talán mégis igaz a szóbeszéd Vlad Drakula halhatatlanságáról.

Erővel szakítottam el a tekintetemet a csontfától, és inkább a barátom vonásait kémleltem, a megrázkódtatás jeleit keresve. Féloldalas vigyorral felelt.

– Annyira bűbájos, amikor ilyen fürkésző tekintettel néz rám, Wadsworth. De csak tréfálok. A vérfürdőből ítélve szinte biztos, hogy megfordult itt az, aki átköltötte magának azt a kedélyes kis költeményt. Talán találunk egy Dacihoz vezető nyomot.

– A fába nem véstek római számot? – kérdeztem. Én önkéntelenül is a temetőre és a mauzóleumra összpontosítottam, újra és újra lenyűgözött az egész környezet. A falakon hús nélküli koponyák sorakoztak. Mi több, azokból álltak a falak. Egymásra pakolták őket, de olyan szorosan, hogy talán az ujjam sem fért volna közéjük.

Thomas megrázta a fejét.

– Nem, de ha hihetünk annak a táblának, akkor fel kell mászni a fára, ha a gyümölcsét akarjuk.

A csontkapura szegezett plakettre meredtem. Román szavak voltak, de olyan durva betűkkel, mint amilyen a bevésésükhöz használt szerszám lehetett. Közelebb lépve magam is elolvashattam.

Smulge fructe din copac pentru a dobândi cunoştinţe

Thomas jól mondta, szó szerint azt jelentette, hogy aki tudásra vágyik, szedjen a fa gyümölcséből. Sorra vettem minden ágat, hátha meglelem ezt az úgynevezett gyümölcsöt. Itt-ott madárkoponyák himbálóztak, a csőrük szerteszét állt. Oda is mutattam.

– Talán azok a koponyák? A maguk émelyítő módján mintha körtékre hasonlítanának.

Valami halkan felbuggyant a hátunk mögött. Megperdültem, körülnéztem, a szívem majdnem ki akart ugrani a mellkasomból. A vér tükre meg sem rezzent, a felszíne olyan sötét volt, mint holmi bíborvörös olaj.

– Hallotta?

Thomas nagy levegőt vett, módszeresen körülnézett, majd a hátunk mögötti csarnokot is szemügyre vette.

– Elárulná végre, miért nem töltjük kellemesebben az időnket? Egymásra is mászhatnánk, egy ilyen… – a fa felé intett – helyett.

– Sietnünk kell, Cresswell. Szörnyű előérzetem van.

Thomas minden további nélkül szembefordult a fával, majd előrenyúlt, hogy az egyik bordakosárra lépve, lassan feljebb húzza magát a fehér obeliszken. A bal lábával keresett egy másikat, enyhén ránehezedett, mielőtt rábízta volna a teljes súlyát.

Még kétszer megismételte a mozdulatot, de csak alig egy méternyire emelkedhetett, amikor rémes reccsenés hasított a csendbe, ami úgy visszhangzott, mint egy kézfejre lecsapó lovaglópálca. Előrelendültem, hogy elkapjam, de ő nélkülem is kecsesen ért földet.

– Úgy tűnik, nekem hiú ábránd marad e fa érett gyümölcse – mondta, majd a nadrágjába törölte a kezét, és bosszús vonallá préselte a száját. Néhány rubinszerű vércsepp serkent az ujjbegyén, de hamar leszopogatta. – Belenézne még egyszer abba a könyvbe, kérem? Az egyik vers biztosan ér valamit e helyzetben. Nem dúskálunk a lehetőségekben.

Elővettem a zsebemből a már sokat látott, vén könyvecskét, és odaadtam neki. Tőlem hiába várta, hogy még egyszer a számra vegyem a rémületes szavait.

Miközben Thomas magában olvasgatta a verseket, sietősen kioldottam a felsőszoknyám. Vészesen fogytán volt az időnk. Így vagy úgy, de meg kell szereznünk a szörnyfán rejtőző tudást, mielőtt visszatérünk az akadémiára. Moldoveanu és Dăneşti mostanra kétségkívül rájött, hogy nyomunk veszett. Ha már úgyis a kicsapás vár ránk, legalább ne legyen hiába. Mi több, azt sem akartam, hogy a gyilkos csípjen el minket idelent.

Az ingvállam gombjai könnyedén szétpattantak. Halk zajukat elfojtotta a bordáim mélyén dübörgő gőzkalapács. Hála az égnek, azzal kezdtem a kalandot, hogy megszabadultam a nehézkes öltözékemtől. Sehol egy abroncsszoknya vagy fűző, amiből ki kellene kászálódnom. Mielőtt erőt vehetett volna rajtam a kétség vagy a szégyenlősség, gyorsan kiléptem az alsószoknyámból. Elég kiszolgáltatottnak éreztem magam az alsóingemben és a fehérneműmben, pedig jócskán a térdem alá értek, és bőven jött még rájuk pár centi bedfordshire-i orsós csipke is. Ez már majdnem nadrág, győzködtem magam. Bár a lovaglónadrágom ennél kevésbé… fodros és finom.

Ha nem csalt a szemem, Thomas álla és a Poezii despre moarte egyszerre esett le.

– Egy szót se, Cresswell – mondtam, és a csontfa tetejére mutattam. – Könnyebb vagyok magánál, vagyis sokkal több esélyem van, hogy megmászhatom. Azt hiszem, látok valamit abban a fenti koponyában. Maga is? Olyan, mint egy darab pergamen.

Thomas továbbra is kitartóan az arcomra szegezte a tekintetét, és minden alkalommal elvörösödött, valahányszor az állam felé tévedt. Alig tudtam megállni, hogy ne kezdjem el forgatni a szemem. Mindenemet ruha fedte, leszámítva a szégyentelen karomat és pár ujjnyit a lábszáramból az alsóneműm és a harisnyám között. Néhány estélyim ennél kevesebbet bízott a képzeletre.

– Ha leesnék, kapjon el, rendben?

Mindennél imádni valóbb mosolyra húzta a száját.

– Amíg engem lát, biztonságban van, Wadsworth. Csak tőlem nem.

Szégyentelen csábító. Visszafordultam a fához, és kerestem egy biztos utat a tetejéig. Nem gondoltam bele, hogy mibe is kell majd kapaszkodnom, csak felhúztam magam, egyik kéz a másik után, kizárólag a feladat járt a fejemben. A vágás a vádlimon fájdalmasan megfeszült, a friss vér meleg csermelye végigcsorgott a lábamon, de a gyors haladás érdekében nem törődtem a kényelmetlenséggel.

Inkább a halál, semhogy lenézzek. A pergamen minden hátrahagyott ággal közelebb került. Félúton jártam a csúcshoz, amikor egy kulcscsont megadta magát alattam. A semmiben lengedeztem, akár egy eleven inga.

– Sikerülni fog, Wadsworth! – kiáltotta Thomas.

Remegtek az ujjaim, annyira kapaszkodtam a csontdarabba.

– De ha mégsem… majd én elkapom. Bízzon bennem!

– Ez nem segít, Cresswell!

A himbálózásom lendületét kihasználva egy megbízhatónak tűnő bordakosárra vetettem magam, majd gyorsan elhelyezkedtem rajta. Az izmaim egyszerre reszkettek a tomboló adrenalintól és a büszkeségtől. Megcsináltam! Erőt vettem az undoromon, és… Az ujjbegyem alatti csont figyelmeztetően megroppant. A diadalünnep még várhatott. Egyenletesen, de óvatosan mozogtam, ráérős megfontoltsággal másztam felfelé.

Próba és húzódzkodás. Próba és húzódzkodás.

A tetejére érve megálltam, hogy kifújjam magam, és lenézzek Thomasra, amit azon nyomban megbántam. Ilyen magasról apróságnak látszott. Lehettem úgy hatméternyire a földtől, a zuhanás minden lenne, csak kellemes nem.

Mivel nem nagyon akartam elképzelni, milyen lennék a lenti szobrok legfrissebb alapanyagaként, inkább felóvakodtam az utolsó csontokon a pergamenért. Kihúztam a rejtekhelyül szolgáló koponyából. A tettes egy tőrrel – a markolatát arany és drágakövek díszítették – döfte az elhunyt szemüregébe.

– Azt írja, hogy XXIII – szóltam le suttogva, miközben igencsak ügyeltem rá, nehogy egy hirtelen mozdulattól meginogjak. Már csak az hiányzik, hogy felnyársaljam magam egy olyan gyilkos nyomában, aki előszeretettel használta ezt a halálos metódust.

Thomas megtalálta a kérdéses verset, és felolvasta. Az erős és határozott hangja az elevenembe hatolt e visszataszító helyen.

XXIII

SÁPADT, RŐT ÉS KOMISZ ZÖLD.

ERDŐ RÉME ELREJTŐZ.

VAD SÁRKÁNYÉ ÉG BOLTJA.

BARLANGJA SEM MÁS HONA.

HÚS ÉS VÉR A VACSORÁD.

MARADÉKOD VÁRJA KÁD.

HOLTÁBAN MIND EGYFORMA.

KI ERRE JÁR, MEGTUDJA.

– Ó, egek… – motyogtam. Ez volt a vers, amit Radu felolvasott nekünk az óráján. A lovagrend gyülekezőhelye. Egyben az a hely, ahol emberáldozatot mutattak be Drakula fejedelemnek.

Ki kell jutnunk ebből a kriptából, de azonnal. Éreztem a zsigereimben, hogy felfoghatatlanul borzalmas találkozó vár itt ránk. Ereszkedés közben újabb papírszeletre figyeltem fel. Óvatosan megközelítettem, aztán felolvastam Thomasnak.

– „Fă o plecăciune in faţa contesei.”

Hajolj meg a grófnő előtt.

– Micsoda? – kiáltott fel.

– Egy pillanat – mondtam. A figyelmeztetést egy rajz kísérte. Pislogva olvastam újra. Igencsak reméltem, hogy ez a keresztes hadjáratok egyik ereklyéje, de a bensőmet átható gyomorforgató érzés egészen mást sugallt.

Megint tévedtünk a Sárkány Lovagrend szerepével kapcsolatban. Ez csakis Nicolae Aldea herceg keze munkája lehetett.

A lapon látható grófnő tetőtől talpig vérben úszott.

3 Babits Mihály fordítása

NEGYVENHÁROM
Drakula herceg markában

Kripta

Criptă

Törcsvári kastély

1888. december 22.

Az alsóruhámba tömtem a második nyomot, és olyan gyorsan másztam le, amilyen gyorsan csak mertem. Nem akartam kiáltani, mert attól tartottam, azzal még jobban felhívnám magunkra a figyelmet.

Megremegett a kezem ijedtemben, amikor egy combcsonthoz nyúltam, de elvétettem. A légzésre koncentráltam. Úgy kell viselkednem, mintha ez is csak egy vizsgálatra váró test lenne – a pontosság a kulcs. Átlendültem a következő csonthoz, de lecsúszott a markom a sima felületéről. Ha nem szedem össze magam, és nem jutok vissza Thomashoz… inkább bele sem akartam gondolni, hogy mi lesz akkor. Nicolae herceg a közelben volt, éreztem a jelenlétét, és minden egyes sejtem menekülésre nógatott.

El kellett tűnnünk a kriptából, de rögvest, mielőtt vadászból prédákká válunk. A visszataszító fa közepére érve különös alakra figyeltem fel a csontkapu túloldalán. Először holmi különös üreglakó állatnak véltem.

Aztán felállt, és kissé előrébb imbolygott.

– Thomas…

A torkomon akadt a lélegzetem. A csontokból kiemelkedő kupac köpenyes alakká változott, semmiképp nem lehetett feléledt tetem vagy strigoi. Emberre tippeltem, a túlzásba vitt színpadiasságát leszámítva nem volt benne semmi különleges.

Csuklyaként takarta a vonásait a fejébe húzott köpenye, a nyakában méretes kereszt lógott. A viselet a két férfi öltözékére emlékeztetett, akik néhány nappal korábban tűntek el az erdőben a holttesttel. A legalább kétöklömnyi kereszt színaranyból volt. Egy ilyen ékes középkori ereklye fegyvernek sem lehetett utolsó.

– Thomas… futás!

A fejét a hangom irányába fordította, így teljesen elkerülte a figyelmét az új fenyegetés.

– Nem hallom, Wadsworth!

A fába kapaszkodva nem tudtam mutogatni, így csak nézhettem, ahogy az alak egyre közelebb botladozik hozzá. Sérültnek tűnt, de talán csak megjátszotta, hogy a biztonság illúziójába ringassuk magunkat.

– Maga mögött! – kiáltottam, de már későn. Az alak a kapura rogyott, és becsapta, miközben hátratántorodott.

A lefelé vezető út háromnegyedénél járva elpattant egy borda, amit szorongattam, és úgy zuhantam le, mint egy kivágott fa ebben a holttestekből álló erdőben. Thomas egy szempillantás alatt odaugrott, hogy felfogjon. Nem volt túl fényes a mentőakció, de legalább merész.

Éles szisszenéssel ért földet, amit újabb nyögés követett, amikor a homlokom tarkón találta. Sietősen lekászálódtam róla, majd megperdültem, és a felénk lopakodó alakot kerestem, de nyoma veszett. Csak másodperceink maradtak a menekülésre. Thomas megfordult, az orrából dőlt a vér.

– Hol a kötszere?

Összecsípte az orrát.

– A medencénél maradt.

Letéptem egy csíkot a vékony ingemből, és a vérző hősöm felé nyújtottam. Azzal talán elállíthatja a vérpatakot, netán meg is fojthatja a támadónkat, amíg én elterelem a figyelmét.

– Siessen, Cresswell! Indulnunk kell…

A semmiből bukkant elő, a Halál Fája mögül vetette ránk magát, a puszta testtartása is erőszakot ígért.

– Kifelé! Most! – kiáltotta acsarogva, aztán a törzséhez kapott. Alig kapott levegőt, szinte ki kellett préselnie magából a szavakat. – Gyorsan!

A józan eszem végre kiszabadult a félelem markából. Előrehajoltam, és megnéztem az arcot, amit magamban már a hanghoz társítottam.

– Nicolae herceg? De… mégis… ki tette ezt magával?

A herceg hátravetette az arcát fedő csuklyát. Beesett, piszkos orcáját szinte teljesen ellepték a sötét foltok.

– Ha nem sietnek… az a nőszemély…

A földre rogyott, a mellkasa erőlködve járt le és fel. A herceg nem játszotta a sérültet – valóban haldoklott. Letérdeltem, és az ölembe vettem a fejét. Üveges szeme a semmibe révedt. A nyakamat rá, hogy arzént kapott. Azonnal ki kellett juttatnunk az átkos alagutakból, és elvinni egy orvoshoz.

– Thomas… fogja meg a…

Ebben a szempillantásban, testet öltött rémálom módjára egy alak emelkedett ki a vérrel teli kádból. Csak pislogtam értetlenül, alig bírtam felfogni a földre hulló, összecsócsált szívószál képtelen látványát, annyira elborzasztott az elém táruló kép: sötét, már-már fekete vér borította az arcát és a teste minden porcikáját. A hajából bíborvörös patakok csorogtak vissza a kádba, karcsú ujjait is teljesen ellepte. Alig kaptam levegőt. Thomas úgy tárta szét a karját, mintha azzal megvédhetne engem és Nicolaét a szörnyetegtől.

Felpattant a szeme, a fehérség szinte izzott a bíbor lepelben. Minden összeomlott az elmémben. Egyelőre nem láthattam az arcát, de abban biztos voltam, hogy csakis nő lehet. Tehát jó nyomon jártunk, de vajon Ileana volt az? Vagy netán maga… Daciana?

A vértől iszamós rémálom átvetette az egyik lábát a kád oldalán, majd mesterkélt mozdulattal kilépett belőle. Vér loccsant a földön, befestette a környező csontokat.

Akárki volt is az, fátyolból készült köntöst viselt, amelynek uszálya piros ösvényt húzott maga után, ahogy elindult felénk. Akár egy elátkozott menyasszony. Amikor lehajolt az egyik csontkupachoz, felötlött bennem, hogy akár el is futhatnánk. Mit nem adtam volna, ha megfoghatom Thomas kezét, hogy elmeneküljünk ebből a kriptából, és vissza se nézzek! De sehol nem láttam kijáratot, és a herceget sem hagyhattuk a sorsára. Az eleven rémálom kihúzta magát, és egy apró marokrevolvert szegezett ránk.

A vér grófnője előrébb libbent, és hátborzongató mosolyával kivillantotta a foga fehérjét.

– Extraordinar! Annyira örülök, hogy mindketten épségben megúsztátok a csapdákat. Már attól tartottam, hogy nem érkeztek meg időben. Vagy a nyakamra hozzátok a bácsikámat és azt a bosszantó őrt is.

Hitetlenkedő pillantással meredtem az előttünk álló lányra. Képtelenségnek tűnt, de mégis… Ez a hang, ez a magyar akcentus csak egyvalakié lehetett…

– Anastasia? De hogyan… ez lehetetlen – nyögtem ki, képtelen voltam elfogadni az igazságot. – Maga meghalt! Láttuk abban a szobában… a denevérekkel. – Megráztam a fejem. – Percy megvizsgálta a testét. Felboncoltuk!

– Ez biztos? Pedig annyira bíztam az eszedben, prietena mea – felelte Anastasia, és újra elmosolyodott, a fogsora szinte káprázatosan ragyogott ki a véres arcából. – Amikor megemlítetted a spalettát azon a városi házon, kis híján elaléltam. Vissza kellett rohannom, hogy előkészítsem a helyszínt az aznap esti nyomozásunkhoz. Nervii mei! Azt hittem, feladják az idegeim.

Ez egyszerűen nem lehetett igaz. Mindent elkövettem, hogy túllépjek a pánikon, máskülönben félő volt, hogy a térdem végképp elgyengül, és összerogyok. Szóval kellett tartanunk Anastasiát, és kisütnünk egy tervet, amivel kijuthatunk ebből a kutyaszorítóból.

– Miért hagyott életben?

– Gondoltam rá, hogy aznap este megöllek, de akkor ő biztosan elmegy – biccentett Thomas felé –, mielőtt felkészülök a végső csapásra. Ne csináld, barátném! Tudom, hogy okosabb vagy azoknál a fiúknál. Halljam, hogy csináltam! Neked pedig csitt! – A fegyverrel Thomas felé intett. – Egy szót se, szépfiú. Illetlenség lenne félbeszakítani egy hölgyet.

A hölgy erősen émelygett, de kénytelen volt munkára fogni az elméjét. Anastasia láthatóan arra vágyott, hogy valaki méltányolja a felülmúlhatatlan fortélyosságát. Talán épp az elismerés iránti éhsége lesz a veszte. Nagyot nyeltem, és ügyet sem vetettem a revolverre, amely immár az én mellkasomra szegeződött. Hirtelen minden apró furcsaság a helyére került.

– Az eltűnt fiatalasszony a kulcs – kezdtem bele, és lehunytam a szemem. Minden összeállt. És zseniális volt, a maga rémes módján. – Az ő testét használta fel a helyettesítéshez. Az eltűnésével egy időben rejtette el őt az alagútban. Tudta, hogy az arcán lévő sebek megakadályozzák az azonosítást. A haja és a testalkata pedig nagyjából egyezett. Még a vonásai is. Mi több, én is majdnem összetévesztettem magával, amikor megláttam azon a plakáton. A feltűnő hasonlóság elég volt ahhoz, hogy félrevezesse az osztályt és a professzorainkat. – A torkomra forrt a szó az elhatalmasodó rémülettől. – Még a bácsikáját is megtévesztette… A világ egyik legjobb törvényszéki tudósát.

– Excelent – vigyorodott el, a fogait vörös csíkok tarkították. Visszataszító volt. Vadállati. A szemét elsötétítő ármánytól a teljes testemet átjárta a borzongás. – Milyen különös dolog a szív! Milyen érzelmes, és oly könnyedén tévútra lehet vezetni! Ha az ember megpendíti vagy elvágja a megfelelő húrokat, puff, a szeretet máris legyűri az értelmet. És ez alól nincs kivétel.

Nem akartam szívügyekről beszélni egy olyan nőszeméllyel, akit ártatlanok vére borított. Feltűnt, hogy Thomas lopva megmoccant mellettem, ezért sietősen előálltam egy újabb figyelemeltereléssel.

– Hogyan csapolta le olyan gyorsan Wilhelm vérét?

– Egy lopott boncmesteri készlettel. Aztán kidobtam a testét az ablakon. – Thomas felé lépett, aztán megállt, és úgy legeltette rajta a szemét, mint egy macska a tehetetlenül ugráló, sérült madárkán. Majd furcsamód tiszteletteljesen fejet hajtott előtte. – Lenyűgöztem, Alteţă? Vagy szólítsam inkább Drakula hercegnek?

Thomas megdermedt, aztán lustán elmosolyodott. Nekem feltűnt, hogy íjként feszül meg a teste, tehát tudtam, hogy a lehető legmesszebb áll a Drakula-ház nemtörődöm, unott sarjától.

– Igazán bűbájos magától, de hajbókolásra semmi szükség. Bár megértem, hogy mi készteti erre. Hiszen fenséges vagyok, és igencsak lenyűgöző. Azonban az igazi címem nem a herceg.

Hihetetlen, de a fellengzős színjátéka bevált. Anastasia nyelt egyet, a pillantása Thomas kezét követte, ahogy rendbe szedte a megtépázott ingét. Már-már engem is meggyőzött, hogy hirtelen királyi palástot öltött, és bizony illene meghajolni előtte. Miközben az ázott, összemocskolódott rongyokban állt előttünk, amelyekben megjárta a poklok poklát.

Anastasia megmozdította a revolvert, most már egyenesen Thomasra célzott.

– Ne gúnyolja a vérvonalát, Mr. Cresswell! Aki az övéi ellen fordul, végül mindig megjárja. Ideje büszkén elfogadnia a sorsát, Sárkány fia. Eljött a pillanat, hogy egyesítsük a két vérvonalat, és visszavegyük az egész birodalmat!

– Nem értem. – Ide-oda kapkodtam a fejem kettőjük között. – Maga milyen ősi család leszármazottja?

Anastasia hátravetette a vállát, és felszegte a fejét. Lenyűgöző teljesítmény volt ez olyasvalakitől, aki tetőtől talpig vérben tocsogott, de úgy tűnik, a fenség a pokolban is fenség marad.

– Az ecsedi Báthory Erzsébeté.

– Hát persze – motyogta Thomas. – Akit Drakula grófnőként ismernek.

Egy pillanatig senki sem mozdult, senki sem szólalt meg. Eszembe jutott, hogy a grófnő futólag szóba került Radu óráján, de gyorsan leküzdöttem a borzongást.

– Tehát ismeri a végzetét. – Anastasia szeme büszkén csillogott. – Tudod, Audrey Rose, mindkettőnk családja egyaránt híres a vérszomjáról. Az ősöm ártatlanok vérében fürdött. Az alattvalói rettegték. – Thomasra mutatott. – Ő és én? A sors keze, hogy találkoztunk. Az a végzetünk, hogy az őseinknél is félelmetesebb utódokat hozzunk a világra! Destin. Ha tudtam volna, hogy miket tartogatnak a csillagok… Te csupán egy futó kaland vagy, semmi több. Senkinek nem fogsz hiányozni.

Levegőt sem mertem venni. Tehát Anastasia egy trónfosztott örökösnő, aki a jussát hajszolja. És nem érdekelte, milyen áron vagy hogyan – kényszerrel vagy szerelemmel –, de visszaszerzi. De ha azt hitte, hogy behálózhatja Thomast, erővel elvetetheti magát, engem pedig mellékesen eltehet láb alól, akkor bennem emberére akadt.

Ökölbe szorítottam a kezem, és a korábbinál is elszántabban beszéltettem, miközben tervet kovácsoltam a menekülésünkre.

– Hogyan végzett a férfival a vonaton? És miért?

Az egykori barátnőm egy pillanatig összehúzott szemmel meredt rám. Magamban fohászkodtam, hogy a kényszerű hencegése válaszra késztesse, és közben ne tűnjön fel neki, mit forralok valójában.

– A Sárkány Lovagrend fennmaradt. Csak épp meg kell tisztítani a sorait. Manapság többnyire abból a satnya Dăneşti-féle vérvonalból toboroznak.

A revolverével Nicolae felé bökött, aki rongybabaként hevert a földön, a bőrét, semmi kétség, arzén festette meg, és már a szúrásokat is láttam a nyakán. Minden arra mutatott, hogy Anastasia átvette a felmenője szokását – ám amíg ő lubickolt a vérben, az áldozatának csak annyit hagyott, hogy életben maradhasson. Már ha egyáltalán túlélte a lecsapolást. Ha nem csalt a szemem, a herceg mellkasa már nem mozgott.

– A vonaton egy magas rangú rendtagot tettem el láb alól. Beadtam neki a halálos adag arzént, aztán ledöftem, miközben fuldoklott. – Anastasia ezt úgy ecsetelte, mintha egy drága selyemből varratott ruháról beszélne. – Fogalmam sem volt, hogy épp a te fülkéd előtt történt. Váratlan ajándék. Aztán visszarohantam a kupémba. Senkinek nem tűnt fel a sötét hajú lány. A paróka distracţie excelentă. De az aggasztott, hogy Wilhelm talán felismert. Ezért kellett mielőbb elintéznem.

Egy emlék villant fel arról a régi reggelről – láttam egy sötét hajú lányt. Ő kiáltott orvosért. Annyira elragadott a zűrzavar, hogy ügyet sem vetettem az arcára.

Thomas karba tette a kezét, és újra elővette az unott hangnemét.

– Hol van a nővérem?

– Honnan tudnám? Nem vagyok szárazdajka! – Anastasia felém bökött az állával, aztán a Nicolae övén lógó fegyverre intett. – Add oda a kést Drakula örökösének!

Thomas tágra nyílt szemmel fordult felém. Sírhatnékom támadt a megkönnyebbüléstől. Olyan eszelősen vágyta a két vérvonal egyesülését, hogy akaratlanul a kezünkbe adta a legyőzése kulcsát. Az idegességtől nyirkos lett a tenyerem.

Thomas kezébe nyomtam az apró, ékköves tőrt, aztán lélegzet-visszafojtva aggódtam, nehogy az izgatottságom ráébressze Anastasiát a végzetes baklövésére. Derűsen mosolygott, számára csak a penge létezett, ami immár Thomas higgadt markában pihent.

– Végezz vele! – mondta neki. – De gyorsan!

– És miért pont méreg? – kérdeztem időhúzás gyanánt. Biztosan van egy olyan kiút, ami nem Nicolae halálán át vezet.

Anastasia a torkomra szegezte a revolvert. Semmi kétség, az egykori barátnőm azért számított zendülésre. Nicolae mellé lépett, és megbökte a lábfejével, a fegyverrel továbbra is rám célzott.

– Az arzén egy csodaszer – felelte, majd lehajolt, és kiseperte a herceg arcából a kósza, sötét tincseket. – Íztelen, színtelen, és bármilyen ételbe-italba belecsempészhető. És mint megtudtam, az ifjú herceg képtelen ellenállni a bornak.

– Ha el akarja érni, hogy az ellenlábasai ugyanúgy féljenek öntől, mint Vlad Drakulától – szólt közbe Thomas –, akkor válasszon félelmetesebb módszert a mérgezésnél.

Anastasia keze Nicolae nyakára siklott, ellenőrizte, hogy van-e még pulzusa.

– Miért? Az arzén legyengíti és megbénítja az áldozatot, de nem öli meg. Nélküle meggyűlt volna a bajom a sok markos fiatalemberrel, a hátrahagyott nyomok garmadájáról nem is beszélve.

– Azt akarta, hogy a környékbeliek elhiggyék a Drakula feltámadásáról szóló szóbeszédet – bukott ki belőlem, mert hirtelen összeállt a kép. – Egy leszúrt áldozatról senki nem hitte volna el, hogy a strigoi martaléka lett.

– A legendák arra valók, hogy félelmet szüljenek – húzta ki magát Anastasia. – Túl kell mutatniuk a szürke hétköznapokon, hogy nemzedékeken át fennmaradhassanak. Ne menj az erdőbe naplemente után. Ki számítana egy ilyen figyelmeztetés után gyönyörű hercegnőre az éji erdőben? Dehogy, vérszomjas démonokat képzelünk oda… Vámpírokat. Az éjszaka arra emlékezteti az embert, hogy ő is zsákmány. Prédának lenni egyszerre vérpezsdítő és vérfagyasztó gondolat.

– Egyvalamit még mindig nem értek – jegyeztem meg, és a tekintetem Nicolae ernyedt testéről a vér lepte Anastasiára vándorolt. – Mit vétett a szobalány?

– Azzal a gyilkossággal a saját ősöm emlékének adóztam. És most, Thomas… – a revolver visszatért a homlokomra – vess véget Nicolae herceg életének! Megtaláltam Drakula örökösét. Eljő egy új kezdet. Egy tiszta lap. Drakula hercegeként és grófnőjeként emelkedünk egyre feljebb! Szerezd vissza a kastélyod és az életed!

A feszültség szinte örvénylett a csarnokban, a csata kanóca az első szikrára várt. Thomas kelletlenül hátralépett, a pillantása Nicolaéról a fejemre szegezett fegyverre villant.

Nem akartam, hogy olyasmit tegyen, amit élete végéig bánna. Thomas Cresswell nem Vlad Drakula. Nem a gyilkosságra, hanem azok megoldására tette fel az életét. Az ő fénye kaszaként hasított át a sötétségen. De azt is tudtam, hogy a megmentésemért gondolkozás nélkül feláldozná magát.

– Miért kell ehhez Thomas? – tört ki belőlem. – Ha maga az igazi Drakula grófnő, miért neki kell bemocskolnia a kezét?

Anastasia úgy meredt rám, mintha kettőnk közül én tébolyodtam volna meg.

– Thomas a Karóbahúzó vajda utolsó férfi örököse. Jelképnek is beillő tette véget vet a talmi herceg életének, visszaszerzi a vérvonalát megillető jogokat, és porig rombolja az akadémiát. Hiszen ki jelentkezne egy olyan iskolába, ahol a diákok vérfagyasztó módon, rejtélyes körülmények között fogyatkoznak? Amint az akadémia megszűnik, elfoglalhatjuk jogos otthonunkat!

– Mi lesz a mostani királyi párral?

– Eddig a füleden ültél? – förmedt rám Anastasia. – Az arzén ellenük is hatásos. Addig ritkítom a nemesi házakat, amíg végül Thomas marad az egyetlen örökös. A lovagrendet is ugyanígy fogom elpusztítani.

E kijelentésre két köpönyeges alak jelent meg. Eddig a környező csontkupacok mögött rejtőztek. Azt hittem, már kiveszett belőlem a meglepődés képessége, mégis elakadt a lélegzetem, amikor a magasabb alak hátravetette a csuklyáját, és felfedte a köpenye alá dugott fegyvereket.

Daciana állt előttünk nadrágban és tunikában, a sárkány jelvényét viselte, és több kés volt nála, mint ahány szike a bácsikám laboratóriumában. Thomas hitetlenkedő, mégis megkönnyebbült pillantást vetett rá, miközben ugyanúgy markolta tovább az ékköves tőrt.

– Ma este véget vetünk a vérontásnak, Contesă – mondta Daciana gúnyos meghajlással, és immár Anastasiára szegezte a pengét. – Ileana, fegyverezd le, kérlek.

A második alak is felfedte az arcát, mire tátva maradt a szám. Thomasra siklott a tekintetem, már nem voltam biztos benne, hogy csak a képzeletem játszadozik-e velem, vagy egy csavaros rémálomba kerültem, amiből nemsokára verejtéktől csatakosan, az ágyneműmbe gabalyodva ébredek fel. A nővére és Ileana… Ugyanabban a pillanatban taglózott le a felismerés, mint a barátomat.

Állta a tekintetemet, majd megrázta a fejét, vonásait mérhetetlen csodálkozás árkolta. Furcsamód megmelengette a keblemet, hogy ezúttal az ő figyelmét kerülte el a kirakós egyik darabkája.

Anastasia pillantása Thomasról Dacianára és Ileanára vándorolt, a zavarodottsága haragnak adta át a helyét. Nicolae mellkasa felé lendítette a fegyverét.

– Hogy merészeled? – visította Ileanára meredve. – Mindent, de mindent kieszeltem! Egy… alantas szolga tudja, hol a helye!

– Hagyd abba, Anastasia! – mondta Ileana olyan hangon, mint aki ahhoz szokott, hogy engedelmeskednek az utasításainak. – Două másodpercet adok, mielőtt…

– Azt hiszed, parancsolhatsz nekem? – Anastasia előrevetette magát, és izzó szemmel húzta fel a revolver kakasát, hogy kivégezze Nicolaét. De Ileana megelőzte. A kardja átdöfte a lány testét. Elborzadva bámultam, ahogy tehetetlenül lecsúszott a pengéről, a mélyvörös ajkáról lenyalta a vért, és felkacagott.

– Ucis… de… o servitoare – nyögte, és ezúttal friss vér csordult ki a szájából, hogy elvegyüljön a lenti tócsával. – Szolga végzett egy Báthoryval. Milyen találó.

Újra felnevetett, de már vér gurgulázott elő a torkából. Senki sem méltatta segítségre, miközben a földön, a saját életnedvében fuldokolva haldoklott. Neki már késő volt. Akárcsak az áldozatának a vonaton, Wilhelm Aldeának, a brassói lánynak és a férjének, s persze Marianának, a szobalánynak – már neki sem volt visszaút a halál honából.

Tudtam jól, e látvány ugyanúgy életem végéig kísért majd, mint a Hasfelmetsző áldozatai.

A Sárkány Lovagrend jelképe, 1400-as évek

NEGYVENNÉGY
Societas Draconistrarum

Kripta

Criptă

Törcsvári kastély

1888. december 22.

Az Ileana kardhegyéről lassan csepegő vérre meredtem, a torkomba szorult szavak lassacskán megfojtottak. Csakis ezért nem okádtam össze Anastasia felnyársalt testét. A barátnőmét. Végignéztem, ahogy az élet elillan a szeméből, és elborzadtam a ráköszöntő nyugalomtól, miközben az egész testét vörös és fekete, friss és alvadt vér borította.

Thomas a karomat dörzsölgette, de ez mit sem ért a lelkem dermedtsége ellen. Ileana, a szobalányomként megismert ifjú hölgy egy titkos harcos társaság tagjának bizonyult, és úgy döfött át egy embert, mintha egy darab kemény sajtot szúrt volna fel a villájára. Méghozzá a szemem láttára. Bár Anastasia maga hozta a bajt a fejére. Tudtam, hogy Ileanának nem volt választása, mégis… Thomasnak dőltem, túl fáradt voltam ahhoz, hogy azon őrlődjek, mások mit gondolnának egy ilyen illetlenségről.

– Jól van, Audrey Rose? – kérdezte Ileana, majd elfogadott egy rongyot Dacianától, és letörölte a pengéjét. A vér először elmosódott az ezüstön, majd a következő mozdulattal eltűnt.

– Hát persze – vágtam rá gépiesen.

Tudjuk, hogy a „jó” mindig nézőpont kérdése. A szívem vert, a testem élt és dolgozott. A felszínen minden szempontból jól voltam. Bezzeg az elmém össze akart gömbölyödni, hogy elvonuljon a világtól és a benne rejlő durvaságtól.

Belefáradtam a sok pusztításba.

Thomas tekintete Anastasia testéről a nővérére vándorolt. Láttam, hogy a fejében egymást kergetik az imént kiderült részletek. Rádöbbentem, hogy ő így birkózik meg a veszteséggel: össze kell raknia magában a képet, hogy megtalálja a békéjét a tomboló vihar magjában.

– Mégis hogyan? – kérdezte.

Daciana pontosan értette.

– Amikor betöltöttem a tizennyolcat, megkaptam az anyai örökségem egy részét. Néhány ingóságot, ékszereket, luxuscikkeket, műtárgyakat és egy köteg levelet. Ezekben eleinte csak magáról mesélt… Hogyan ismerkedett meg apával. Mennyire imádott és becsült minket. Akadtak előre megírt, nekem címzett születésnapi üdvözletek. Egy levél az esküvőmre. – Ileana letörölt egy könnycseppet Daciana orcájáról. – Egy jó darabig nem jutottam tovább ennél. Végül egy behavazott délutánon, a négy fal között rekedve újra elővettem a leveleket, és átfutottam egyet. Utána előreszaladtam az utolsókra.

– És? – nógatta Thomas. – Kérlek, ne csigázz!

– Anya olyan nemesekről mesélt, akik még hittek a lovagrend módszereiben. Akik megelégelték a kormányzatban eluralkodó korrupciót. Családi kötelékekre hivatkozva keresték fel. Nem azért, hogy tag legyen, hanem egy biztonságos gyülekezőhelyet kértek. Emlékszel a szobáját díszítő sárkányfestményre?

Thomas bólintott, az arcán eddig sosem látott komorság sötétlett. Eszembe jutott, hogy mit is rajzolt a vonaton, és a történet, amit az emlékek hívtak elő belőle.

– Nagy megtiszteltetés volt ez a családjuk ágának. Sőt, most is az – szólt közbe Ileana csendesen.

– A lovagrend kérésére megfontolnád, hogy felajánlod a szolgálataidat, Thomas? – kérdezte Daciana. – Elkél minden derék ember, aki nyíltan szembeszáll a korrupció mételyével.

Ezt hosszas csend követte, amíg Thomas tépelődött.

– Más szóval a rend önbíráskodók gyülekezete, semmi több. – Végigmérte a nővérét és Ileanát. – Nem a törvényt képviselik, de úgy vélik, jobban be tudják tartatni az uralkodóknál.

– Dehogy – nyílt tágra Daciana szeme –, teljesen félreérted! A lovagrend csak az egyensúlyt vigyázza. A rend fenntartását, a szó szoros értelmében. A hatalom gyakran megront. A bölcs férfiak, és persze a nők is, elfogadják, hogy a nagy egész részei. A szervezetünk egyszerű védvonal, semmi több. A királyi család kérte a segítségünket.

Míg Thomas további kérdéseken töprengett, amelyeket a nővérének szegezhet, Ileana feszengésre késztető alapossággal méricskélt.

– Mindnyájunkat megviselt a hosszú este, így rövidre fogom – szakította félbe. – Az Ordo Draconum főtisztje vagyok. Amióta létezünk, a rend és béke fenntartása a küldetésünk. Egykor a Drakula családért tettük, most a nemességért és a köznépért egyaránt. Az országunknak tartozunk hűséggel. Amibe az egész nép beletartozik.

– Aha, értem. – Thomas hunyorgott. – Ezek szerint Daciana végig tisztában volt a rangjával?

Ileana bólintott.

– Megőrizte a titkomat, és remélem, önök is így tesznek majd. Csak a kiválasztott kevesek tudnak a renddel való kapcsolatomról. Én vagyok az első nő, akit a soraikba fogadtak. Daciana a második.

– Honnan tudta, hogy be kell férkőznie a kastélyba? – kérdeztem, ügyet sem vetve a lábamnál gyűlő vértócsára. Legszívesebben mindent felszórtam volna fűrészporral. – Felteszem, okkal rendelték ide.

– Igen. Mivel a Basarab-ház tagjai a kastélyba készültek, megbíztak, hogy férkőzzek a személyzet sorai közé. Az első, brassói gyilkosság után a lovagrend jobbnak látta, ha küld egy rendtagot a város közelébe. A munkám révén az iskolai szóbeszédek is a fülembe juthattak. A szobalányok és a szolgák elég pletykásak. Elsőrendű módja az értesülések összegyűjtésének.

Ahogy ezen eltöprengtem, felidéztem Radu előadását a lovagrendről és lehetséges tagjairól.

– Az igazgatónak nem tűnt fel a rangja?

Ileana letörten mosolygott.

– Moldoveanu, mint oly sokan, kevéssé törődik azzal, hogy kik szolgálják. Ledobtam a cicomáimat, és… senki lettem – felelte egy vállrándítással. – A képességeinek hála az igazgató talán figyelmesebb, de nem tévedhetetlen.

– Miért tartott ilyen sokáig megfékezni Anastasiát? – kérdeztem. – Miért várt ilyen sokáig?

– Nem voltunk biztosak a dolgunkban – lépett előrébb Daciana, és gyengéden megérintette Ileana karját. – Legalább egy hete kutatjuk a járatokat válaszok után. Anastasia észnél volt. Nem maradt sokáig egy helyen. Mindig bottal üthettük a nyomát.

– A legtöbb kérdését furcsának találtam. Vagy legalábbis figyelemre méltónak – vette át a szót Ileana –, de amikor „holtan” került elő, elbizonytalanodtunk. Újra Nicolae lett az első számú gyanúsított, de egyetlen tetthelyen, sőt még a közelében sem mutatkozott. A lovagrendnek nem erőssége a bűntényekkel kapcsolatos nyomozás. De minden tőlünk telhetőt megtettünk, hogy tudással vértezzük fel magunkat. Ám ez sajnos kevésnek bizonyult.

Nicolae herceg az oldalára fordult, és habot köhécselt fel. Mélységesen elszégyelltem magam, amiért nem rá gondoltam hamarabb, és hagytam itt szenvedni. Thomas mellé kuporodott, és felemelte a fejét. Aggodalmas pillantást vetett Dacianára.

– Orvosra van szüksége. Vissza kell vinnünk a kastélyba. Talán már el is késtünk.

Szél zúgott a hegyoldal vájataiban. Megborzongtam, ahogy a fagyos levegő a még mindig nyirkos öltözékem alá férkőzött. El is felejtettem, hogy alsóneműben ácsorgok.

Olyan érzésem volt, mintha egy másik lány egy másik időben élte volna túl az útvesztőt. Thomas figyelmét semmi nem kerülte el, ezért a nővérére mutatott.

– Esetleg felajánlhatnád a köpenyedet Audrey Rose-nak.

Daciana a vállamra borította, és erősen megszorított.

– Köszönöm – hálálkodtam. Beszívtam a köpeny melegét, és kifújtam a rám telepedő kimerültséget. Nem szívesen szembesültem testközelből a halandósággal, de élt bennem a gyanú, hogy nem ez volt az utolsó randevúm az erőszakos halállal.

– Gyerünk! – szólalt meg Daciana. – Tűz mellett a helyetek. Úgy látom, mindjárt elájultok a fáradtságtól.

Erőtlenül, megviselten és egy haldokló diákot cipelve botladoztunk elő az alagsori halottaskamrából. Az igazgató állt előtte őrök gyűrűjében. Moldoveanu professzor élesen felszisszent, aztán parancsokat kezdett vakkantani.

– Vigyék a herceget Percyhez! Folyadékpótlásra van szüksége, és kezelje az arzénmérgezést! Már dolgozik az ellenszeren.

Dăneşti mellettünk termett, és egy kerekes hordágyra emelte a herceget.

– Adu doctorul. Acum! Gyerünk!

A királyi őrök kigurították Nicolaét a kamrából, a kerekek csikorgása betöltötte az egész folyosót. A padlóra rogytam, a lábam megadta magát a fáradtságnak. Thomas mellém kucorodott. Társam a pokolban. Majdnem felnevettem. Liza újra fején találta a szöget – Thomas tényleg követne az alvilág gyomrába, méghozzá szemrebbenés nélkül. Leszámítva a huncut kacsingatást.

– Halljam, mi folyik az iskolámban?! – recsegte Moldoveanu. – Mire véljem, hogy talpig mocskosan és véresen végigrángatták a herceget az alagutakon?

Felemeltem a fejemet, úgy meredtem Thomasra. Hol is kezdhetnénk? Dacianát és Ileanát a járatokban hagytuk. Meg akarták őrizni az inkognitójukat. Nehezemre esett felidézni, milyen mesében is maradtunk, mégis felültem kissé, miközben Thomas kiseperte az arcomba hullt hajamat.

– Meglehetősen hosszú történet – mondtam. – De röviden és tömören, Anastasia eljátszotta a saját halálát…

Moldoveanu gúnyos fintora elillant, ahogy megosztottam vele a föld alatti kutatásunk részleteit. A Poezii despre moartét és a benne foglalt verseket. A halálos kamrákat és a szerencsés megmeneküléseket. Anastasia családfáját és a rögeszméjét, hogy a vőlegényévé tegye Drakula herceget. Nem kíméltem meg az arzénmérgezések és az áldozatok ledöfésének részleteitől sem. Könny csordult végig az arcán, amikor felidéztem, miként lehelte ki a lelkét a védence, ezúttal végleg. Elővettem a verseskötetet, és odaadtam neki. Bíztam benne, hogy soha többé nem látom.

Amikor befejeztem, Thomas megvonta a vállát.

– Ha engem kérdez, ez megér néhány pluszpontot. Hiszen megakadályoztuk, hogy a gyilkos tönkretegye az akadémiát.

Moldoveanu szemében élettelen dermedtség váltotta a könnyeket.

– Takarodjanak vissza a szobájukba, és pakoljanak össze, de azonnal! Az ünnepek után majd eldöntöm, mihez kezdjek magukkal. Pirkadatkor várja önöket a hintójuk. A színüket se lássam, amíg azt nem mondom, hogy visszajöhetnek! Amire igencsak elenyésző az esélyük.

Az igazgató hálálkodás helyett azonnal elhagyta az alagsori hullaházat, a léptei fülsértő, visszhangzó zaja volt az egyetlen búcsúszava.

Thomas a karját nyújtotta.

– Csak nekem tűnik úgy, hogy kezdünk a szívéhez nőni?

NEGYVENÖT
Hattyúk és farkasok

Cel Rău Cresswell-rezidencia

Bukarest, Románia

1888. december 24.

– Ó, mindketten eljöttek!

Daciana olyan gyorsan sietett le a főlépcsőn, amennyire a gyöngyös estélyije engedte. Kissé feszengtem e mesés fényűzés birodalmában. Minden bútor szélén gyertyafényben sziporkázó aranyozás. Káprázatos volt, de nem is vártam kevesebbet. Udvariasan pukedliztem, amikor hozzánk ért, Daciana viszonozta.

– Örülök, hogy… kulturáltabb körülmények között is találkozhatunk – mondta, majd arcon csókolt, és szorosan megölelte az öccsét. – Sikerült elcsípnem Mrs. Harvey-t, mielőtt elindult volna Londonba, odafent van, és…

– Szunyókál? – kérdezte Thomas rángatózó ajakkal.

– Dehogy, te tökkelütött! – korholta Daciana. – Átöltözik a bálra. Gyerünk, készülődni! A vendégek egy órán belül megérkeznek!

A kriptában átélt szörnyűségek után eszembe sem jutott a báli ruha. Mi több, összecsomagolni is alig volt időnk. Az igazgató olyan sietősen szabadult meg tőlünk, hogy a búcsúzkodásra sem tudtunk sort keríteni, nemhogy vásárolni. Noah-tól írásban köszöntem el, ha már személyesen nem sikerült. Hiányozni fog, akárcsak az éles elméje. Ha az osztálytársaimra gondoltam, számos sötétebb emlék bukott a felszínre, és hiába próbáltam kiverni a fejemből a felnyársalt Anastasia képét.

Daciana óvatosan felém nyúlt, és kitépett a rémségek markából. Finoman megszorította a kezemet, ami erőt adott.

– Nemsokára felmegy önhöz valaki, és segít neked – mondta.

– Sajnos nem hoztam megfelelő öltözéket.

Ideges pillantást váltottam Thomasszal, de Daciana csak legyintett, az arcán cinkos mosoly ragyogott.

– Nincs miért aggódni – nyugtatott meg. – Ez csak egy közös karácsonyeste néhány közeli barát körében. Semmi hivalkodás. Bármi is a legjobb ruhája, meg fog felelni.

A szoba, amit Daciana nekem választott, minden igényt kielégített. A kényelmére nemhogy egy lord lánya, de egy királyi sarj sem panaszkodhatott volna.

Egy pillanatig megálltam a küszöbön, és magamba szívtam a pompáját. Az egyik sarokban halkan ropogott a kandalló, és muszáj volt elé állnom, hogy megcsodáljam a párkányát díszítő festményeket. Ékkőszín tündöklésük virágokat, hegyeket és bukaresti életképeket örökített meg. Közelebb léptem, érdeklődve vettem szemügyre őket. Az aljukon ismerős szignó, méghozzá világszép kézírással, amit azon nyomban felismertem.

Thomas James Dorin cel Rău Cresswell.

Magamban mosolyogva odaléptem a hatalmas baldachinos ágyhoz – a fátylakból összeálló kupolájával –, és megdermedtem. Ismerős, fekete szalaggal átkötött doboz hevert rajta. Az akadémián elfelejtettem kibontani, és már majdnem kiment a fejemből a nap, amikor Thomas megpróbálta a lakosztályomba csempészni. Végigsimítottam a masnit, nem győztem csodálni a sima, hűvös selymet.

Az átélt borzalmak után hihetetlennek tűnt, hogy Thomasnak eszébe jutott elhozatni. Lassan meghúztam a szalag végét, és csak néztem, ahogy kibomlik. Végül erőt vett rajtam a kíváncsiság, nekiestem a barna csomagolópapírnak, majd felemeltem a fedelet. A selyempapír kellemesen zizegett, ahogy felfedte a mélyébe rejtett ruhakölteményt.

– Ó!

Kiemeltem a dobozból a káprázatos estélyit, szinte leterített a torokszorító meghatottság. Thomas csipetnyi napsütést és álmokat vett nekem. Egy fénnyel teli ruhát, ami elűzi a kitartó lidércnyomásokat. Apró ékkövek kacsingattak rám a gyertyafényben, miközben ide-oda forgattam. A kezemben még imádni valóbban festett, mint a brassói kirakatban. A halványsárga színe olyan csábító volt, hogy ha tányéron látom, azonnal felhabzsolom.

Ez volt a legragyogóbb viselet, amit valaha láttam. Bármennyi halál és borzalom fenyegetett, valahol akkor is lelek szépséget. Megdobbant a szívem, amikor elképzeltem Thomast, ahogy visszaoson a ruhaboltba, hogy becsomagoltassa. Nem az nyűgözött le, mennyit fizetett érte, hanem hogy egyszerűen azért vette meg nekem, hogy felvidítson.

Magamhoz szorítottam, és körbetáncoltam a szobát, hadd legyen a lobogó tüll az izgatott partnerem. Rájöttem, hogy alig várom, hogy megmutassam Thomasnak, és cserébe hirtelen jött napsugárként beragyogjam a komorságát. Lehet, hogy Mr. Thomas Cresswellnek esélye sincs a hercegi címre, de engem nem érdekelt. Az én szívemben örökké uralkodni fog.

Daciana bálja minden volt, csak visszafogott nem. Inkább királynőhöz méltó. Victoria és a többi teázótársam elalélt volna a desszertek, péksütemények, gyümölcsök és húsok döbbenetes választékától, csak a maradékokból egész Brassó jóllakott volna. Az étkeket legendás állatok mintájára rendezték el, de odafentről egyiket sem tudtam pontosan kivenni. Bár Liza is itt lenne velem, hogy együtt gyönyörködjünk! A válasza híján növekvő nyugtalanság gyötört, de lenyeltem. Biztos kutya baja.

Körbejártam az íves erkélyt, megbabonázott a bálterem közepén zajló mulatozás. A gyémánttiarás táncosok ezüsthajú halántékát vakítóan fehér tollak ékítették, amiktől szárnyra kapó hattyúknak tűntek.

Az öltözékükhöz illő ingmellet teljes egészében szürkével árnyalt fehér tollak alkották. Mégis a kesztyűkre figyeltem fel úgy igazán, miközben a parketten forogtak. Sűrű fekete csipkeként indult az ujjaik végénél, hogy könyéktájban már füstszerűen áttetsző fátyolcsíkként feszüljön a bőrükre.

Megigézve álltam, miközben kecsesen perdültek egyik lábukról a másikra. Néhányan az összegyűltek közül is figyelték őket, de a legtöbben beszélgetésbe merültek.

– Milyen kár!

Megfordultam, és láttam, hogy Ileana a lenti társaság felé int. Önkéntelenül is elakadt a lélegzetem. Megszabadult a hímzett szobalányruhától és a paraszti göncöktől. Egy ifjú lány tündökölt a helyén, fényűző öltözékét a hercegnők is megirigyelhették volna.

Dús keblén pillangó formájú rátét tárta ki a szárnyát, és a vállától induló, lebegő uszályra irányította a figyelmet. Ennél már csak a viselője volt káprázatosabb. Önkéntelenül is felnéztem e fiatal nőre mindazért, amit a szeretett országáért tett. Ilyen nemesekre van szüksége a világnak. Aki nem fél bemocskolni a kezét a népe érdekében.

Nem csoda, hogy Daciana beleszeretett. A dacos bátorsága több volt, mint csodálatra méltó.

A sokaság felé biccentett.

– Mindenfelé magie, de mintha észre sem vennék.

– Nem számítottam ekkora tömegre – vallottam be. – Hiszen Daciana szűk körű bált emlegetett… – Ileana kuncogása a torkomra forrasztotta a szót. – Creswellék imádják a teatralitást. Legalább kiderült, hogy örökletes. Bár Thomast némileg színpadiasabbnak találom.

– Azért Dacianát sem kell félteni.

Egy darabig cinkos hallgatásba merültünk. De még mindig maradt bennem egy bosszantó kérdőjel. Ileana felé fordultam.

– Aznap este maga és Daciana cipelte le a testet a torony halottaskamrájából, ugye? Kántáltak is hozzá…

Ileana lassan bólintott.

– Radu szerint a lovagrend baljós szertartásokat végez az erdőben. Azt füleltem le? Ismerte az áldozatot a vonaton?

– Igen. – Ileana magába fordulva fürkészte a lenti nyüzsgést. – A fivérem volt. Amikor megtudtam, hogy Moldoveanu fel akarja boncolni… – Nagyot nyelt. – Ellenkezik a hitünkkel. Daciana segítségével az őt megillető helyre vittem a testét.

– Más szóval tényleg létezik egy erdei gyülekezőhely.

Eltelt egy perc, Ileana kétségkívül azon rágódott, hogy mennyire avathat be, minden szavát megfontolta.

– Van egy szent kegyhely, amit farkasok őriznek. Kevesen tévednek oda, hála a néphitnek és az alkalmanként előkerülő csontoknak. – Röpke mosoly villant az arcán. – Nagy jószágokkal etetjük a farkasokat. A csontokat meg maguktól széthordják. Remek táptalaj a babonáknak. Senki nem akarja magára haragítani Vlad Drakula halhatatlan lelkét.

– Tökéletes álca – ismertem el. – Részvétem a fivéréért. Rettenetes érzés elveszíteni egy testvért.

– Igaz. De erőt ad, ha őrizzük az emlékét. – Ileana megragadta a kesztyűs kezemet, és gyengéden megszorította. – Am nevoie de aer. Ha látja Dacianát, üzenem neki, hogy a tetőn megtalál. Ez itt túl… – elhúzta az orrát – előkelő az én ízlésemnek.

Miután búcsút intettem, a lépcső felé araszoltam, és minden bátorságomat összeszedtem, hogy nekivágjak.

A korlátnak vetett csípővel szemléltem a színpompás öltözetű mulatozókat. A nők zöldben, aranyban és a vörös minden árnyalatában tündököltek, a legmélyebb örökzöldtől a forralt borig.

Végigsimítottam a tündöklő ingmellemen. A páratlan anyagba halványsárga és arany ékköveket varrtak nagy műgonddal, amitől a hótakaróra vetülő napfényre emlékeztetett. Mi tagadás, nem tudtam betelni az öltözékkel, hercegnőnek éreztem magam benne. Felidézte azokat a kellemes időket, amikor a nagymama ékköves szárikba tekert.

Körülnéztem a káprázatos csarnokban, a szemem szinte falta a fényes látványosságokat. Minden ablak és kandalló felett lucágak lógtak, a gallyakra csillámport szórtak. Megacéloztam magam a ravaszul elrendezett fagyöngycsokrok láttán.

Talán egy kicsit én is elengedhetném a gyeplőt. Csupán egyetlen éjre. A Karóbahúzót megfékeztük, az akadémia visszatért a régi kerékvágásba, itt volt az ideje egy kicsit hátradőlni, és kiélvezni a győzelmet, mielőtt kiderül a felvételi kurzus végeredménye. Nemsokára befut a levél, ami eldönti a következő félév sorsát.

Egy fiatalember árnyékként vágott át a termen. Elnéztem, ahogy utat tör magának a táncoló párok között, láthatóan határozott cél felé tartott, menet közben lekapott két pohár puncsot az egyik tálcáról. A lépcső tövéig meg sem állt, ahol felnézett a szemembe.

Thomas le sem tagadhatta hercegi mivoltát, noha talán világok választották el a tróntól. Teljesen elbűvölt, ahogy az italát lassan, a látványomat bezzeg annál mohóbban itta.

Felkaptam a számtalan szoknyám szegélyét, és elindultam lefelé a nagy lépcsőn, ügyelve arra, nehogy lebucskázzak. Noha szűk körű ünneplésre, azaz legfeljebb Mrs. Harvey-ra számítottam, hihetetlenül sokan nyüzsögtek odalent. Daciana még Amelia néninek is leckéket adhatna vendéglátásból. Úgy tűnt, hogy fél Bukarest már bejutott, a másik fele pedig még a küszöbön toporgott. Valóban egy csendes kis estély néhány baráttal!

A lépcső aljára érve észrevettem a tömeg szélén táncoló, alaposan kipirult Mrs. Harvey-t.

– Ma este mindenkit az őrületbe fog kergetni, Wadsworth. A táncrendjét sokáig fogják emlegetni – jegyezte meg Thomas a felülmúlhatatlan félmosolya kíséretében, és felém nyújtotta a poharat.

Megkóstoltam, valamiből mégis bátorságot kellett merítenem. A buborékok bizsergetően ropták a torkomban. Az elsőt egy újabb sietős korty követte.

– Ami azt illeti, az a tervem, hogy egész este a fagyöngy alatt fogok állni.

– Ezt azért még megfontolnám, Wadsworth! Az híres élősködő – felelte Thomas, és elvigyorodott. – Ha óhajtja, vállalom az udvarlójelöltek kikérdezését. Nehogy bármelyikük is elragadtassa magát. Hiszen mi másra valók a barátok, nemde?

Ő is szép hölgykoszorúra számíthatott. Sötétbarna frizurája kész mestermű volt, az öltönye a karcsú, de kidolgozott testére simult, a bőrcipőjét pedig makulátlanra fényezték.

Szívszaggató szépség.

– Maga is… elmegy, Cresswell – jegyeztem meg többé-kevésbé fapofával. Láthatóan nem kerülte el a figyelmét, hogy mennyire megnéztem magamnak. Megrezzent a szája széle. – Igazából többet vártam. Valami… hercegit. Mi tagadás, csalódást okoz, hogy nincs magán rizsporos paróka.

– Hazudós.

Ezt már szóra sem méltattam, kiürítettem a poharam, aztán rátettem egy tovalibbenő tálcára. Folyékony forróság hullámzott a fejemben, az ereimben lüktetett, akár a gyufára váró benzin. Thomas hátrahajtotta a fejét, és döbbenetes gyorsasággal felhajtotta az italát. Látványosan legeltette rajtam újra a szemét, szégyentelenül sorra vett minden domborulatot, amit az öltözékem kihangsúlyozott. Még mindig hihetetlen, hogy megvette nekem ezt a ruhát.

Közelebb lépett, és a derekamra tett erős tenyerével keringőre csábított, amikor a zenekar rákezdett.

– Elígérkeztünk egymásnak, nemde?

– Tessék?

Kutya legyek, ha a biztos léptein kívül sikerült bármi másra is figyelnem, miközben részegítő körökben táncoltuk végig a termet. Rejtély, hogy a puncs tette, vagy csakis és kizárólag az ifjú úriember, aki vezetett. Az egyik tenyeremet a vállára tettem, a másikat a kesztyűs kezébe, és hagytam, hogy magával ragadjon a zene bűvereje és a fantasztikus hangulat. E téli csodaország olyan messze esett attól a pokoltól, amit nemrég közösen éltünk át.

– Még Londonban – hajolt a fülemhez, dörmögő suttogása belobbantotta a véremet – ígéretet tettünk: sosem hazudunk egymásnak.

Magához húzott, szinte már illetlenül szorosan. Rá kellett jönnöm, hogy a legkevésbé sem bánom, miközben az öröm tablójaként hullámzó szoknyák között kanyarogtunk és cikáztunk. A terem többi része álommá omlott, ami nem érdemelt figyelmet. Bizonyos dolgok lefőzik az álmokat, főleg ha kézzelfoghatók. Elég volt kinyújtani a kezemet, és megbizonyosodni arról, hogy tapintható. Nem a múltam egyik kísértete.

– Az igazságot akarja, Cresswell? – kérdeztem, és a nyakára fontam a kezemet, de úgy, hogy végül már egyikőnk teste sem tudta, pontosan hol ér véget az övé, és hol kezdődik a másik. Végül már csak egyetlen gondolat hajtott, hogy még közelebb húzzam magamhoz, hadd lobbanjon ő is lángra a tüzemtől. A ledérségem nem keltett feltűnést, de még ha észre is vették, pillanatnyilag jottányit sem érdekelt.

– Hallgatom. – Thomas szája egy mohó ütemre vészesen megközelítette az enyémet, ami vad húrokat pendített meg bennem. A keze csitítóan, incselkedőn simított végig a hátamon. – Könyörgöm.

Nem is tűnt fel, hogy sikerült egy beugróba kormányoznunk magunkat, amit cserepes páfrányok kereteztek. Széles, legyezőszerű levelük spanyolfalként takart el minket a mögöttük tomboló ünnepélytől. Magunkra maradtunk, távol a fürkész szemektől és a társasági illem reguláitól.

Thomas a fülem mögé tűrt egy hajfürtöt, a helyzetünkhöz képest meglepően szomorú arccal.

– Az anyám odáig lett volna magáért. Mindig mondogatta, hogy kellene mellém egy társ. Egy egyenrangú társ. És soha ne érjem be olyannal, aki szó nélkül, ezer örömmel alávetné magát nekem, a férjének. – Fátyolos szemmel lesett vissza a tömegre. – Az ittlét… megvisel. Még engem is meglep, mennyire. Mindenhol őt látom. Ostobaság… de vajon büszke lenne rám? Bármit mondanak is rólam. Nem tudom, mit gondolna.

Végigsimítottam a hajtókáját, és beljebb húztam. A félhomályban könnyebb a vallomás – a fénytől hiába várnék ehhez fogható megnyugvást.

– Büszke lenne – bizonygattam. Thomas feszengett az öltönyében, a padlóra szegezte a tekintetét. – Érdekli a véleményem? Az igazság?

– Igen. – Gátlástalanul a szemembe nézett. – És legyen botrányos! Nem fűlik a fogam ehhez a nagy komolykodáshoz.

– Ha engem kérdez…

Kihagyott a szívem. Thomas figyelmesen bámult, mintha ki tudná fürkészni a még előttem is ismeretlen titkomat. Az aranyfoltos szemébe néztem. És a saját érzéseimet láttam viszont. Sehol egy fal vagy élc.

– Ha engem kérdez, ne mondogassa folyton, hogy meg fog csókolni, Drakula herceg. – Elhúzódott, mint akinek nem tetszik, amit hall. Visszahúztam magamhoz. – Inkább tegye meg, Cresswell!

Mihelyt megértette a célzást, nem habozott tovább, a száját az enyémre tapasztotta. A falhoz botladoztunk, minden porcikája körülvett a maga izzó melegével. A keze végigfutott rajtam, a hajammal játszott, miközben elmélyítettük a csókot. A fűzős világ elhamvadt. Az illem béklyói a múlt ködébe vesztek.

Kettesben maradtunk a csillagos égbolt ölén, megfeledkeztünk mindenről, csak az volt a fontos, hogy a testünk úgy illett össze, mintha csillagképek lennénk. Minden tekintetben kiegészített. Letéptem a kesztyűmet, az ujjaim végre akadálytalanul fedezhették fel minden markáns vonását, amit alig győzött viszonozni. Sima volt a bőre a tenyerem alatt. Thomas elhúzódott, gyengéden simogatta az alsó ajkamat a hüvelykujjával, hevesen lélegzett.

– Audrey Rose, én…

Magamhoz rántottam a fejét, hogy valami érdekesebbre használja a száját. Thomas láthatóan nem bánta, hogy félbeszakítottam, miközben felfedeztük ezt az újfajta párbeszédet.

Végül kelletlenül hátrahagytuk a páfrányok menedékét, majd addig táncoltunk és kacagtunk, amíg bele nem fájdult a lábam és a hasam. Rádöbbentem, hogy ez nem a bánat és a halál estéje. Hanem emlékeztető. Arra, hogy milyen lenyűgöző is az élet.

Kedves Miss Wadsworth!

Bizonyára nem éri meglepetésként, de arról kell tájékoztatnom, hogy e félévben nem nyert felvételt az akadémiára. Hosszas mérlegelés után arra jutottam, hogy a jelentkezők közül Mr. Noah Hale és Mr. Erik Petrov érdemelte ki e megtiszteltetést, hiszen a kórbonctani ismereteikhez példamutató magatartás is társult. A következő leckéje legyen a szabálykövetés! Hiszen az oktatás szerves részeként meg kell tanulnia, hogy hallgat a rangban és tapasztalatban ön felett állókra – ebben nemegyszer csúfos kudarcot vallott.

Mindazonáltal az akadémia nevében szeretném legmélyebb hálámat kifejezni a segítségéért. Azt, hogy kellő gyakorlással és a tudása csiszolásával a törvényszéki ismereteit is bővítheti-e, csak a csillagok tudják.

Addig is, a legjobbakat.

Tisztelettel:

Wadim Moldoveanu

igazgató,

Institutului Naţional de Criminalistică şi Medicină Legală

Törvényszéki Orvostani és Kórbonctani Intézet

EPILÓGUS
Izgalmas lehetőség

Cel Rău Cresswell-rezidencia

Bukarest, Románia

1888. december 26.

Nicolae herceg a fogadóterem kerevetének dőlt, az arca visszanyerte korábbi olajbarna árnyalatát. Még sosem örültem neki ennyire.

– Már kevésbé hullaszerű – jelentette ki Thomas nyíltan. Nem tudtam megállni nevetés nélkül. Ugyan határozottan jobban festett, de bizonyos csorbákat egyszerűen képtelenség kiköszörülni. Felém fordult, a homlokát ráncolta. – Miért? Nem fest jobban?

– Örülök, hogy felépült, Nicolae herceg. Felettébb… – A „szörnyű” túl enyhe kifejezésnek tűnt az átélt megpróbáltatásaira. Vagyis megpróbáltatásainkra. Felsóhajtottam. – Egy nap emlékezetes történet lesz ebből a gyermekeinek.

– Mulţumesc. Amúgy a Nicolae is megteszi – felelte. Mosolyra rándult a szája, de nem engedte szabadjára. – Mindkettőjüknek személyesen akartam megköszönni. És bocsánatot kérni.

Elővett egy papírlapot a kezében tartott jegyzetfüzetből, és felém nyújtotta. Engem ábrázolt – ezen örökített meg Drakula grófnőként. A szemébe néztem, ügyet sem vetettem a hátam mögött felhorkanó Thomasra.

– Senki nem hitt nekem – mondta keresetlenül, és magyarázat gyanánt széttárta a kezét. – Megpróbáltam figyelmeztetni a családomat, a királyi udvart, de mind azt hitték, megtébolyodtam. Nebun. Aztán… meghalt Wilhelm. De még ekkor sem hallgattak rám. Ekkor döntöttem úgy, hogy fenyegetéseket küldök. Azt reméltem, hogy megteszik a szükséges óvintézkedéseket. Gyanítottam, hogy a családunk a célpont, és csak idő kérdése, hogy a király és a királynő élete is veszélybe kerüljön. – Rámutatott az engem ábrázoló rajzra. – Önre gyanakodtam. Azzal a szándékkal készítettem, hogy szétosztom a környékbeliek között. Ha az akadémia… Dăneşti vagy Moldoveanu sem hallgat rám… Talán majd ők lecsapnak bárkire, akit strigoinak vélnek. Én… őszintén sajnálom.

Thomas egy szót sem szólt. Felálltam, és megfogtam a herceg kesztyűs kezét.

– Köszönöm, hogy megosztotta velünk mindezt. És örülök, hogy a rögös kezdet után barátokként válunk el.

– Akárcsak én – felelte Nicolae, majd egy díszes bot segítségével talpra állt, és az ajtóhoz sántikált. – Rămăi cu bine. Vigyázzon magára.

Aznap délután egy hosszúkás, dísztelen doboz érkezett a szobámba egy számla társaságában. A legszebb karácsonyi ajándék, amit valaha vettem magamnak. Minden teketória nélkül elvágtam a madzagot, és feltéptem a fedelet.

Egy összehajtott fekete bricseszt rejtett egy selyemblúz társaságában. Ezután a tekintetem a csomag legfontosabb részére siklott: az aranycsatos bőrövre. Londonban mostantól semmiképp nem fognak átnézni rajtam. Csak remélhettem, hogy apa is elfogadja majd, bár az ő esetében talán nem rontok majd ajtóstól a házba. Félretettem ebbéli aggályaimat, és rájöttem, hogy alig várom, hogy felpróbáljam az új darabokat. Azon nyomban levetkőztem.

Miután felhúztam és begomboltam a nadrágot, nem tudtam betelni a látvánnyal: tökéletes volt, mint akit a napon szárítottak meg, miután elmerült a legkiválóbb tintában. A csípőmnél kezdődő lágy ívek a bokám felé elkeskenyedtek. Végül belebújtam a blúzba, és megkötöttem az elülső madzaggal, mielőtt a nadrágomba tűrtem.

A varrónő szakértelméről árulkodott, hogy egy ilyen selymes ingben is volt annyi tartás, hogy mindenem a helyén maradjon. Igazi mestermunka.

Kesztyűtlen kézzel simogattam végig a blúz mellrészét, lesimítottam a ráncokat, miközben ide-oda forogtam a tükör előtt. Ugyan szakasztott úgy öltöztem, mint a bácsikám férfi tanítványai, de kiemelte az alakomat annyira, hogy soha többé ne keverjenek össze velük. Legszívesebben elpirultam volna, amiért így kihangsúlyozta a domborulataimat. De pironkodás helyett büszkén felszegett fejjel akartam a világ elé állni. A ruhák és a fűző rétegei alatt ritkán éltem át ehhez fogható szabadságot a mozgásban.

Nehezen szakadtam el a tükörképemtől, de egy bőröv még várt rám a dobozban. Beledugtam az egyik lábam, majd a combomra csatoltam. A helyére csúsztattam a szikémet, és elvigyorodtam. Eddig is pír kerülgetett, de most az illetlenség új mélységeivel kacérkodtam. Kötényt kell húznom, nehogy kibeszéljenek és megbámuljanak. Mert így úgy festettem, mint egy…

– Szépségkirálynő.

Megperdültem, a kezem a combomhoz szíjazott szike hideg markolatát kereste. Futólag megérintettem az egyenes pengét, mielőtt elhúztam a kezem.

– Egy hónapon belül kétszer is beosonni egy fiatal hölgy hálószobájába még a maga gátlástalan mércéjével mérve is kész túlzás, Cresswell.

– Még akkor is, ha ezúttal a saját otthonomban osonok? Ráadásul ajándékkal?

Kandúrhoz illő mosollyal támasztott egy vásznat az ajtónak, hogy aztán a szobába toppanva körüljárjon. Szégyentelenül megnézte magának a viseletem minden centiméterét, aztán olyan közel lépett, hogy érezzem a teste melegét.

Hirtelen szégyenlősséggel a vászon hátára biccentettem.

– Megnézhetem?

– Kérem! – Thomas széttárta a karját. – Csak tessék!

A festményhez sétáltam, megfordítottam, és elállt a lélegzetem. Magányos orchidea csillogott rajta, mint amit jégbörtönbe zártak. Közelebb hajolva rádöbbentem, hogy tévúton járok. Az orchidea igazából maga volt a csillagfényes ég. Thomas a kedvenc virágom körvonalaiban örökítette meg az egész univerzumot. Hiszen a Hasfelmetsző utáni nyomozás során is meglepett egy magányos orchideával.

A falnak támasztottam a festményt, és felvillant a tekintetem.

– Honnan tudta?

– Onnan… – Thomas nagyot nyelt, a festményre szegezte a pillantását. – Őszintén?

– Kérem.

– Van egy ruhája tele hímzett orchideaszirmokkal. Meg a sötétlilánál is sötétebb szalagjai. Kedveli ezt a színt, de közel sem annyira, mint amennyire én kedvelem magát. – Nagy levegőt vett. – És a csillagok? Azok az én kedvenceim. Lefőzik az orvostant és a dedukciót. Az univerzum végtelen. Egy olyan matematikai egyenlet, amelynek megoldására még én sem látok reményt. Hiszen a csillagtenger határtalan, a számuk végtelen. Pontosan ezért mérem az ön iránt érzett szerelmemet hozzájuk. Mert túlságosan határtalan ahhoz, hogy számokba lehessen önteni.

Olyan komótosan, hogy alig bírtam magammal, felém nyúlt, és kihúzott egy tűt a hajamból.

A hollófekete fürtjeim hullámzó zuhatagként hullottak a hátamra, miközben az arany a földön koppant.

– Teljesen megbabonázott, Wadsworth.

Kihúzott egy újabb tűt, aztán még egyet, hogy végül teljesen kiszabadítsa a tincseimet.

Meglepően meghitt volt így, hogy ebben a szobában látott először kiengedett hajjal. S hozzá a vallomása. Mint egy titkos nyelv, amit csupán mi ketten értünk.

– Arra céloz, hogy minden érzése csupán szemfényvesztés eredménye? – incselkedtem.

– Inkább arra, hogy… hiába színlelném az ellenkezőjét. Úgy értem, hogy néhány hónap után… – Thomas megvakarta a homlokát. – Arra gondoltam, tegyük a dolgot… hivatalossá. Valamilyen formában. Igazából olyan formában, amilyenben önnek megfelel.

– Mennyire hivatalossá? – A szívem egyre vadabbul dobogott, rést keresett, amin kiszabadulhat. Alig tudtam elhinni, hogy ilyesmiről beszélgetünk, ráadásul négyszemközt! Bár azt is, hogy az imént Thomas a maga módján szerelmet vallott. Amit muszáj volt újra hallanom. Csak ezúttal körítés nélkül.

– Tudja maga, hogy mennyire, Wadsworth. Ki van zárva, hogy félreértette a célzásaimat. Mi tagadás, beleszerettem önbe. Teljesen és visszavonhatatlanul.

Végre kibújt a szög a zsákból. E vallomásért epedeztem. Idegesen az ajkába harapott, hiába, minden következtetési készsége ellenére sem lehetett biztos abban, hogy őszintén viszonzom majd a szerelmét. Emlékeztetni akartam a beszélgetésünkre – arról, hogy a szerelemre nincs egyenlet –, de azon kaptam magam, hogy egészen más okból lett szaporább a pulzusom.

Készen álltam elfogadni Mr. Thomas Cresswell udvarlását. Ami egyszerre töltött el rettegéssel és izgalommal. Csak nézte, ahogy kihúzom magam, és felszegem az állam. Ha szabad utat engedek az érzéseimnek, még egy dologban biztosra kell mennem.

– Kér engedélyt az apámtól az udvarlásra? – Tudnom kellett. – És az én érzéseim? Ha Nicolae jobban tetszik? Ez nyílt kérdés, vagy csak köntörfalazás?

Thomas rezzenetlen tekintettel állta a pillantásomat.

– Ez esetben elég egy szó, és egy életre elfelejtjük mindezt. És soha nem erőltetem önre a társaságomat.

Képtelen voltam kiverni a fejemből a főfelügyelőt, akivel a Hasfelmetsző-nyomozás során dolgoztam. És a hátsó szándékait.

– Milyen bűbájos gondolat! De mit lehet tudni, talán már összebeszélt az apámmal, és kitűzték a nagy napot. Nem ez lenne az első eset.

– Blackburn ostoba volt. De ha engem kérdez, egy nőnek mindig legyen beleszólása ebbe. Álmomban sem zárnám ki önt a saját életéből.

– Apa bizonyára… Nem is tudom. Talán rossz szemmel nézné a haladó hozzáállását. Tőlem előbb kért engedélyt, mint tőle. Azt hittem, érdekli a véleménye.

Thomas az arcomhoz emelte a kezét, a cirógatása tűzíveket húzott az államon.

– Nem tagadom, szeretném az apja beleegyezését. De az öné fontosabb. Nem kell más engedélye. Csak így tudom elképzelni. Maga nem holmi nyereménytárgy. – Az ajka az enyémet súrolta. Puhán, oly puhán, hogy talán csak képzeltem. Rebegve becsukódott a szemem. Egyetlen csókjával rávehetne, hogy gőzhajót repítsek a Holdra. Együtt járhatnánk be a csillagösvényt. – Csak ön ajándékozhat meg magával.

Beléptem a két karja közé, és a mellkasára simított tenyérrel a steppelt fotelhez tereltem. A kelleténél később döbbent rá, hogy egy macskánál nagyobb vad vetette rá magát: egy oroszlánhölgyet sikerült feltüzelnie. És ezzel prédává vált.

– Akkor magát választom, Cresswell.

Micsoda látvány, ahogy kikerekedett szemmel a fotelbe szédült. Bezzeg én kitartottam, és ahogy közelebb léptem, a térdem incselkedve a lába közé furakodott.

– Nem illik játszani az étellel, Wadsworth. Nem…

– Én is szeretem.

Az ajkára szorítottam az enyémet, és hagytam, hogy átkaroljon, és magához húzzon. Kinyitotta a száját, hogy elmélyítse a csókunkat, mire úgy éreztem, hogy meghasad a mennybolt a testem univerzumában. Már nem érdekelt sem Anastasia, sem a bűnei. Vagy bármi más, kivéve…

– Noha nem szívesen alkalmatlankodom… – köhintett Daciana finoman a küszöbön –, de látogatót hoztam. – Végigmérte az új öltözékemet, és elvigyorodott. – Fantasztikusan fest. Igazán lenyűgöző, akárcsak az Apokalipszis ötödik lovasa.

Thomas felnyögött, amikor kiszakítottam magam a szorításából, utána olyan szúrós tekintettel méricskélte a nővérét, hogy az Amelia néninek is becsületére vált volna.

– Így fognak szólítani majd a falusiak is, ha még egy bizalmas pillanatunkat félbeszakítod, Daci. Menj, és szórakoztasd te a vendégedet!

Daciana nyelvet öltött az öccsére.

– Ne duzzogj már! Árt a szépségnek. Szívesen szórakoztatnám a vendégünket, de van egy sanda gyanúm, hogy Audrey Rose szívesen köszönne neki.

Érdeklődve igazítottam meg a merész öltözékem elejét. A hajam kibomlott, de mire feltűzhettem volna, a kíváncsiság kiűzött a lakosztályomból, majd le a kanyargós lépcsőn.

A tövében megtorpantam, a belém rohanó Thomas kis híján a padlón kötött ki.

Egy szőke hajú férfi ismerős, aranyszínű szemüveggel, járt fel és alá az előtérben a kezét lóbálva. Minden önuralmamra szükségem volt, hogy ne ugorjak a nyakába.

– Jonathan bácsi? Milyen csodás meglepetés! Mi szél hozta egészen Bukarestig?

Rám villant a tekintete, zöld szeme szapora pislogással barátkozott a választott öltözékemmel. Biztosra vettem, hogy a combomra szíjazott szike látványától elviszi egy embólia, de becsülettel viselte. A szeme sem rebbent a zilált hajamra, ami önmagában csodaszámba ment. A bácsikám alaposan megnézte magának a mellettem álló fiatalembert, majd megpödörte a bajuszát. A korlátba kapaszkodtam, tudva jól, hogy e mozdulat semmi jót nem jelent.

Eszelős félelem tört rám.

– Odahaza minden rendben? Hogy van apa?

– Kutya baja. – A bácsikám ezt egy bólintással is megerősítette. – De attól tartok, a hazaúttal mindkettőjüknek várnia kell. Amerikába rendeltek. Egy rejtélyes törvényszéki esethez, amihez elkél a két legjobb tanítványom segítsége – mondta, majd előkapott egy zsebórát az utazóköpenye mélyéből. – A hajónk újév napján fut ki Liverpoolból. Ha el akarjuk érni, még ma este el kell indulnunk.

– Biztos benne, hogy ez bölcs ötlet? Mit szólna ehhez Lord Wadsworth? – kérdezte Thomas, majd a szája szélét rágcsálva kihúzta magát. – Felteszem, az én apámat nem különösebben érdekli. Tartja egyáltalán a kapcsolatot bárkivel?

A bácsikám finoman megrázta a fejét.

– Utazgat, Thomas. Tudhatná, hogy milyen bizonytalan a posta manapság, ezért is jöttem személyesen.

Egy hajtincs hullt Thomas homlokára, mindent megadtam volna, hogy odanyúljak, és az aggodalmaival együtt félresöpörjem. Finoman megszorítottam a kezét, majd a bácsikám felé léptem.

– Jöjjön, Cresswell! Biztos vagyok benne, hogy egyikőnk apja sem kifogásolná. Különben is – tettem hozzá játékosan –, igen szívesen kalandoznék még önnel.

Csintalan szikra lobbant a szemében. Talán rájött, hogy most kapja vissza, amit a Hasfelmetsző-ügy után mondott nekem!

– Egyszerűen ellenállhatatlan vagyok, Wadsworth. Ideje lenne végre beismernie! – mondta, majd kérdő pillantással kínálta fel a karját. – Mehetünk?

A bácsikámra pillantottam, észrevettem az elfojtott mosolyát. Mindig is szerettem volna átkelni az óceánon, és ostobaságnak tűnt nemet mondani egy újabb esetre és egy fényűző hajóútra. Thomas kinyújtott karjára néztem, tudtam jól, hogy nem csak az udvariasságára számíthatok. Minden szeretettel és kalanddal meg fog ajándékozni, amit a világegyetem csak nyújtani képes.

Mr. Thomas Cresswell, Drakula utolsó férfi örököse egyszerre kínálta a szívét és a kezét.

Habozás nélkül elfogadtam a karját, és fülig szaladt a szám.

– Irány Amerika!

ÍRÓI UTÓSZÓ
A művészi szabadság jogával élve

A fikció szépsége abban rejlik, hogy a legőrültebb kalandok érdekében a történet magvát adó történelmi tények végtelen képzelőerővel fűszerezhetők. Engem is megdöbbentett, hogy az Orient Expressz csak 1889 elején (vagyis néhány hónappal azután, hogy Thomas és Audrey Rose felszállt rá 1888 telén) állt meg Bukarestben, de mivel mindig is rajongtam a szerelvényért, nem tudtam megállni, hogy ne azzal indítsam a regényt. Olyan romantikusnak tűnt, az első átdöfött áldozatig…

Sajnos (vagy szerencsére) hosszú múltja során a törcsvári kastély sosem adott otthont bentlakásos iskolának vagy orvostanhallgatóknak. A fikciós és filmes háttér dacára III. (Karóbahúzó) Vlad csak futólag fordult meg a kastélyban, amikor második uralkodása idején a brassói szászok ellen vonult. Mivel Drakula kastélyaként lett közismert (hála Bram Stoker az eredeti épületre nagyon hasonlító leírásának, noha egyesek vitatják, hogy tényleg az a kastély ihlette a híres vámpírtörténetét… de ez már egy másik történet), úgy döntöttem, keresve sem találok jobb helyszínt egy vámpírmódszerekkel dolgozó sorozatgyilkosnak.

A regény idején a törcsvári kastéllyal a régió erdészeti hivatala rendelkezett. Ihletett gondolatnak tűnt egy jól működő törvényszéki orvostani és kórbonctani iskolát elképzelni az elhagyatott, romos állapot helyett, amelybe azon harminc év alatt került, amíg Brassó polgármestere Mária román királynénak nem ajándékozta.

A belső terek egy részét – köztük a könyvtárat – a kastélyban található katedrális ihlette, ám a történet kedvéért jelentősen kiszíneztem. Az elágazó lépcsőkkel és sárkányos falikarokkal díszített előtér a képzeletem szüleménye. Továbbá bátorkodtam titkos átjárókkal és útvesztőkkel megtoldani a főbb szinteket. A képzeletemben az erőd számtalan kiutat kínált III. Vladnak, ha ostromló seregek vagy ellenséges trónbitorlók törtek volna az életére és szeretett országára. Akit érdekel a kastély és a kérdéses időszak, keresse fel a bran-castle.com honlapot. Az oldal döbbenetes tények, továbbá csodálatos fényképek aranybányája.

A Sárkány Lovagrend létező titkos lovagi társaság volt, és a tagjai közt tudhatta III. Vladot és az apját, II. Vladot is. Tényleg a keresztes lovagokból álló templomosok mintáját követték, de a történetünk idejében nem voltak aktívak. (Női tagoknak elenyésző lehetett az esélye, ám ettől még az én rettenthetetlen lányaim betörhettek ebbe a fiúklubba, hogy jól megmutassák nekik.)

Az említett tudományos tényekről:

A DNS-t 1869-ben fedezte fel Friedrich Miescher svéd orvosbiológus. „Nukleinnek” keresztelte el, mivel fehérvérsejtek sejtmagjában bukkant rá. Mivel Audrey Rose nem csupán törvényszéki orvostanhallgató, de mindent elolvas a tudományos áttörésekről, így érthető, hogy nagyra tartja.

A modern szívószálat Marvin C. Stone szabadalmaztatta 1888-ban, bár az első ismert szívószálat az ősi sumérok használták a Krisztus előtti harmincadik században.

Modern/korai feminizmus: Audrey Rose-t kétségkívül megihlették volna az olyan könyvek, mint az A Vindication of the Rights of Woman [A női jogok igazolása] Mary Wollstonecraft tollából, amit alig egy évszázaddal a történet előtt, 1792-ben adtak ki. (Amerikában és Európában a nők egyaránt harcoltak a szavazati jogukért, így könnyűszerrel elképzelhető, hogy Audrey Rose anyja átadta a lányának e „modern” ötleteket, amelyek arra sarkallták, hogy házasság helyett a törvényszéki orvostudománynak szentelje az életét.)

A Drăculeşti és Dăneşti családnevek:

Nicolae Aldea herceg és családja teljes egészében a képzelet szüleménye. Mi több, a legtöbb vezetéknév kikacsintás a Román Királyságot a 19. század előtt dinasztikusan irányító családokra. Nicolae például a Basarab-ház Nicolae Alexandrujáról kapta a nevét.

Kutatásaim közben nemcsak a királyi családot találtam érdekesnek, de azt is, hogy a dinasztia uralmát az uralkodók „fattyú” fiainak trónra emelésével tolták ki. Akit érdekelnek a családfák rejtelmei, javaslom, nézzen utána a Basarab- és a Dăneşti-házaknak. Thomas és Nicolae ellentétét a havasalföldi urak e két fő ágáról mintáztam. A szó szoros értelmében sem Nicolae, sem Thomas nem számított trónörökösnek, hiszen jó ideje egyikük családja sem uralkodott a vidéken, de a fikció már csak ilyen, és nem tudtam betelni a gondolattal, hogy Thomast megtegyem Audrey Rose álmai anti-Szőke hercegének. (Aki a hűvös máz alatt nagyon is elbűvölő.)

A történetemben Thomas anyja Rossztévő Mihnea (Mihnea cel Rău), Karóbahúzó Vlad fia révén egyenes ági leszármazottja a havasalföldi fejedelemnek. Mihnea létező utódait képzeltem Thomas anyai felmenőinek.

Báthory Erzsébet grófnő a 16. században élt magyar nemesasszony, akit minden idők egyik legtermékenyebb női sorozatgyilkosának tartanak. Az igazolt áldozatai (elsősorban szolgák) száma majdnem hétszázra rúg, és olyan beceneveken emlegették, mint a Drakula grófnő vagy a Vérgrófnő. A szóbeszédek szerint megfürdött áldozatai vérében, ennek számlájára írhatjuk, hogy az évek során egy lapon emlegették III. Vladdal és a vámpírmítosszal. Az Anastasia nevű szereplőm Báthory grófnő egyik gyermeke után kapta a nevét.

Érdekes apróság, hogy egy román népmesében egy Ileana nevű hercegnőt elrabolnak a szörnyek, hogy egy lovag megmentse. A történet kedvéért a saját legendája hőseként álmodtam őt újra.

Erdély:

Erdély a jelenlegi Románia történelmi régiója, itt található mind Brassó, mind a törcsvári kastély. Ebben az időszakban Transzilvánia néven ismerték, és Szent István Koronájának Országai közé tartozott az Osztrák–Magyar Monarchia fennhatósága alatt. A történet érdekében megmaradtam az Erdély és a Románia elnevezések használatánál, remélem, a történészek és a történelemrajongók megbocsátják a ferdítésemet. A kelet-európai gyökereim miatt próbáltam minél pontosabban ábrázolni a vidéket és a néprajzát.

Minden egyéb történelmi pontatlanságomat – például kézfogással fittyet hányni a viktoriánus illemre, az egyedi készítésű fegyveröv és a többi – az vezette, hogy a cselekmény és a karakterek révén (remélhetőleg) még lebilincselőbbé tegyem a rémmesémet.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Kedves olvasó, köszönöm, hogy elkísérted karaktereimet a legújabb sötét (és véres) kalandjukra, és amiért terjeszted Audrey Rose és Thomas igéjét a közösségi oldalakon. A „Cressworth” a legcukibb dolog A VILÁGON. (Bár a „Well Worth” is megmosolyogtat.) Mindenkit shippelek, de nagyon. Köszönöm. Köszönöm. Ezerszer, milliószor köszönöm!

Végtelen hálával tartozom a szuper ügynökömnek, Barbara Poelle-nek a tehetségéért, az éles szeméért, Audrey Rose és Thomas törvényszéki gyorstalpalójának ötletéért, és amiért csalhatatlan érzékkel átnevetetett minden határidőn és az élet egyéb buktatóin. (Emlékeztek a Lyme-kór több hónapos neurológiai tünetkezelésére, amikor bedagadt az arcom, és iszonyúan selypítettem, mielőtt megismerkedtem J. P.-vel?) Köszönöm, hogy a harcosom vagy, B. Ez ÖRÖKRE álom maradt volna nélküled… vagy a pompázatos ajándékaid nélkül.

Az IGLA egész csapatának, annyira örülök, hogy otthonra leltem közöttetek. Köszönöm Sean Berard APA (Agency of Performing Arts)-ügynöknek, amiért hollywoodi turnéra vitted a Jack nyomábant. A szereplőim odáig voltak a vörös szőnyegért. Hálás köszönet, Danny Baror és Heather Baror-Shapiro, amiért nektek hála világszerte olvasók százai vehették meg a könyvemet.

Jenny Bak (becenevén Varázsszerkesztő és jó barátom), semmi pénzért nem adnám a könyv elejétől tartó közös munkát. Minden szupergonosz álmomat valóra váltottad azzal, hogy a kicsit sötétebb és borzongatóbb felé terelgetted. Esküszöm, buzog benned a magie, amivel életre keltetted a cselekményt és a történetet. Főleg azután, hogy az első piszkozat után még koporsóba szántam. Amivel, így belegondolva, feltámasztottad ezt az egész élőhalottas és drakulás-vámpíros vonalat… minden szóvicc szándékos volt. Nem bírok magammal! Jöhet a harmadik kötet komorabb és varázslatosabb kalandja!

James Patterson, még mindig nem lehetek elég hálás, amiért megváltoztattad az életemet. Éljenek az ifjú newburghiek, akikben még ég a tűz! Sasha, Erinn, Gabby, Sabrina, Cat, Tracy, Peggy, Aubrey, Ned, Mike, Katie és a JIMMY könyvek/Little Brown minden munkatársa, és mindenki, aki bármivel hozzájárult a mű szerkesztési, gyártási, terjesztési vagy művészeti folyamatához. Köszönöm, amiért páratlan műalkotást gyúrtatok a szövegemből, és amiért kitartóan és minden lehetséges módon népszerűsítettétek, terjesztettétek és reklámoztátok, más szóval pártfogoltátok a könyvemet. Cresswell sem tagadhatná, hogy nekem jutott a publicistacsapatok világbajnoka. (Arról nem is beszélve, hogy Sasha és Audrey segített ragyogó ékkővé csiszolni a Thomasról szóló kisregényt, amíg Jennyt kivonta a forgalomból az imádni való Bak baba.)

Anya és apa – talán sosem lehetek nektek elég hálás, amiért gyerek- és kamaszkoromban végig biztattatok, hogy a falig és azon túl is elmenjek a kreativitással. Hittetek abban, hogy bármilyen álmot valóra válthatok, ez táplálta a próbálkozás tüzét. Köszönöm, hogy mindig számíthattam a segítő kezetekre – az orvosi humorra és szóviccekre –, és amiért átsegítettetek a csúnya bukkanón. Ki hitte volna, hogy a vérrel teli vödrökről író lány elalél attól, ha az övét veszik? Még mindig szégyentelenül röhögök a belez/cselez pároson; puszta szavakkal ki sem tudnám fejezni, mennyire szeretlek titeket.

Kelli, nálad jobb húgot még nem hordott a hátán a föld. Köszönöm, amiért páratlan éleslátással elolvastad és kivesézted a legelső vázlatot. A Dogwood Lane Boutique pedig még mindig a túraruhák (és mi tagadás, a #bookstagram-kellékek) legjobb forrása, és annyira büszke vagyok rád, amiért valóra váltottad a saját álmodat. A családi kedvezményről nem is beszélve… :)

Laura, George, Rod, Jen, Olicia, Rich bácsi, Marian néni és Rich – mindnyájatokat szeretlek, és köszönöm, hogy vagytok nekem. Jacquie, Shannon, Beth – köszönöm, hogy velem ünneplitek ezt az EGÉSZET. Ben, veled mindig buli az élet, és nem csak azért, mert menő játékokat hozol a cicáknak.

Simona és Cristina a Bibliophile Mystery blog munkatársai – mulţumesc. Köszönöm, hogy átolvastátok/kijavítottátok a szerény román nyelvű szárnypróbálgatásaimat, és amiért gondoskodtatok arról, hogy hitelesen hasson a román anyanyelvűeknek. Alig várom, hogy egy szép napon meglátogassalak titeket Bukarestben és Brassóban!

Ebben az üzletben egyszerűen létfontosságú, hogy a csapatod ismerje a dörgést. Az enyém, a teljesség igénye nélkül: Kelly Zekas, Alex Villasante, Danika Stone, Kristen Orlando, Sarah Nicole Lemon és Precy Larkins – köszönök minden olvasást, üzenetet, szöveges biztatást és felkínált tanácsot, kivétel nélkül mind olyan bölcs és éleslátó volt, mint aki adta.

Traci Chee, a barátságod és a humorérzéked mindig feldob. Mindig nevetek, valahányszor eszembe jut a sírás Pink, az énekes (és nem a szín) és a mindenkit felkavaró határidők miatt. Köszönöm a második változathoz adott felülmúlhatatlan tanácsaidat és az egész éves csodás telefonbeszélgetéseket, üzenetek és e-maileket. A közös könyvalkotással egy álom vált valóra, a barátságunk pedig azt is felülmúlja. Nélküled biztosan elvesznék!

Stephanie Garber, nálad bűbájosabb barátról nem is álmodhat az ember lánya. A kávé vagy bor feletti beszélgetéseinknek nincs párja! (A gifcsatákról nem is beszélve. Pláne tütüs rohamosztagosokkal.) Olyan gyakran fejezzük be egymás mondatait, hogy csak rég elveszett testvérek lehetünk. Továbbá köszönöm a következő kötethez adott tanácsokat a szobányi Julianről. Neki köszönjétek, olvasótársak! :)

Irina, más néven Fantom Rin, a sorozathoz készített illusztrációid csodálatos mesterművek. Valahányszor meglátom az egyiket, nem hiszek a szememnek. Köszönöm, hogy ilyen bizsergetően borzongató, mégis mesés módon kelted életre a szereplőimet. Mi tagadás, nekik köszönhetjük a Nicolae-rajzokat, és remélem, nem okoztam velük csalódást.

Brittany, más néven a Gyertyakészítők Gyöngye a Novelly Yourstól, köszönöm az egyszerűen mindennél fenségesebb és bűbájosabb könyvillatú gyertyákat. Felfoghatatlan, milyen felülmúlhatatlan lehet egy vérpermetes vagy csillámos gyertya. Megemlíteném Jessicát is a Read and Wondertől a mágneses és idézetes könyvjelzőkért – Audrey Rose és Thomas megérdemelték azokat a cilindereket! Jess a Wick and Fable-től, a Cresswell-teád ás Audrey Rose-keveréked nélkül nincs élet.

Végtelen hálával tartozom MINDEN könyves bloggernek és bookstagrammernek szerte a világon, külön kiemelném Avát és a Whitechapel Lovagjait, Krist a My Friends Are Fictiontől (avagy a kedvenc pizzarajongó pajtásomat), Rachelt az A Perfection Called Bookstól, Hafsát és Asmát az Icey Books and Icey Designstól, Melissát a The Reader and the Cheftől, Brittanyt a Brittany’s Book Ramblestől, Bridgetet a Dark Faerie Talestől és Staceet, avagy Book Junkie-t, avagy az én Cresswell-groupie-mat, amiért betoldott MÉG néhány csókjelenetet; nem lehetek elég hálás azért, amit értem és a könyveimért tesztek. Pilar, „Pili”, a mindennapos Sherlock-ajándékaid mindig kapóra jönnek, és az egész Twitterverzumban közismert rajongásod Thomasért csak még piperkőcebbé teszi. A harmadik kötet végére egyszerűen elviselhetetlen lesz.

Sasha Alsberg, egy csoda vagy – köszönöm, hogy ennyire szereted Audrey Rose-t, és drukkolsz neki. Annyira örülök, hogy megoszthatom veled a polcaimat (és a történelmi otthonok iránti mániát)! Továbbá HATALMAS köszönet minden booktubernek a CSODÁLATOS videókért és a mindkét kötethez szervezett felolvasóestekért. A hátborzongató viktoriánus világom iránti rajongásotok és támogatásotok mindig levesz a lábamról.

Kecske Csorda – Anita, Lori, Bethany, Ashlee, Riley, Precy, Mary, Kalen, Eric, JLo, Lisa, Amy, Michelle, Darke, Justin, Jennifer, Angela és Suzanne –, a világ krémje vagytok. Rengeteg #GoatWub mindenkinek!

Könyvtárosok és -árusok: az irántatok érzett tiszteletem végtelen, mint égen a csillag. A könyv hatalmas fegyver, és ti felülmúlhatatlan gonddal és pontossággal forgatjátok. Köszönök nektek mindent, amit az olvasókért és a szerzőkért tesztek szerte a világon.

BÓNUSZTARTALOM

1888. szeptember 1.

Kedves Daciana!

A lehető legkomolyabb kutyaszorítóból írok neked. Attól tartok, vagy lebetegedtem, vagy tudtomon kívül különös elixírt adtak be nekem. Talán semmiség, de napról napra erősödnek a tüneteim. Gyakorta azon kapom magam, hogy elmélázok, a kezem pedig felettébb furcsán bizsereg. Az érzés egyfajta áramütésre emlékeztet. Bár a puszta gondolat képtelenség. Miért lennék… izgatott… ily frivol érzelemtől? Arról nem is beszélve, amikor rám tör az érthetetlen szívdobogás, és képtelen vagyok kikövetkeztetni az okát. Legalábbis a megalapozott okát.

Esküszöm, én próbáltam ellenállni, de a jobb belátásom dacára a jelek szerint érzelmi kötődés vert gyökeret bennem. Valaki iránt. Konkrétan egy fiatal hölgy iránt, aki fiatalúrnak öltözik a törvényszéki orvostani órámon. Fertelmes. (A helyzet, nem a nadrágja.)

E helyzetben azonnali segítséget igénylek. Áruld el, hogyan gyógyítsam e kórt, mielőtt elharapózna! Ha erőt vesz az elmémen, félő, a szívem is árulóvá válhat.

Talán haldokló öcséd:

Thomas

1888. október 3.

Legdrágább öcsém!

Sajnálatos helyzeted felettébb végzetesnek hangzik! Azonnal üzenek a kedvenc londoni szabóimnak egy gyászruháért. Nehogy a tavalyi divat szerint kelljen megjelennem a temetéseden, miután elvisz az „érzések” e nyavalyája. Hiszen bizonyára világraszóló esemény lesz. Tudhatod, mennyire odavan a mostohaanyánk a jó partikért. Kár, hogy kihagyod.

Most, hogy túl vagyunk a melodrámán, remekül vagyok, hálásan köszönöm, hogy rákérdeztél a hogylétemre. (Te taknyos!) Prága csodálatos volt – a látnivalók, a kulináris élvezetek… a helyedben hagynám Londont, és rögtön csatlakoznék. Gondolj bele, micsoda móka lenne partikra belógni, és elcsavarni az ifjú hölgyek fejét!

Bár a legutóbbi leveled alapján talán már nem adnád a fejed holmi flörtölésre. Kész katasztrófa, ha olyasvalakit talál az ember, akit őszintén kedvel. (Az ég óvjon!) Ugye beszélsz is vele? (Merem remélni, hogy nem csak vágyakozva nézed, mint kutya a csontot!)
Ha nem, akkor kétségkívül ez lenne az első lépés, hogy kigyógyítsd magad e rémes kórból.

Neve is van ennek a te nadrágos orgyilkosodnak? Mindent tudni akarok erről a titokzatos ifjú hölgyről, aki magára vonta a figyelmedet… és aki a majdani halálod okozója lesz.

Szerető nővéred:

Daciana

1888. október 13.

Daci!

Mivel nem kapkodtad el a röpke válaszodat, bizonyára sokáig tartott, hogy belesződd azt a rengeteg elmés megjegyzést. Oda se neki, nem lehetünk mindketten elképesztően tehetségesek és szemrevalóak is.

Miss Audrey Rose Wadsworth az ifjú hölgy, aki makacsul kísérti az elmémet. És igen, élőben beszéltem vele. Éppen egy sorozatgyilkossági ügy kellős közepében vagyunk, így nem fogok csatlakozni a nagy utazásodhoz.

Noha az ügy megoldása egyre sürgetőbb, múlt hónapban, egy boncolás során azon kaptam magam, hogy a figyelmem Wadsworth szaténcipőjére téved. Röpke következtetéssel arra jutottam, hogy bizonyára sietősen kellett távoznia az otthonából. Azt sem esett nehezemre elképzelni, milyen ruhát viselt napközben – és milyen finom lehetett, hogy illjen a cipőjéhez, és milyen lélegzetelállítóak lehettek a sötét vonásai azzal a világos színnel. Amikor észbe kaptam, kis híján felpofoztam magam – a helyzet egyre komolyabb.

Megfogadtam a tanácsodat, és keresem a közelségét, de a beszélgetés csak súlyosbítja a tüneteimet, őt pedig szinte szüntelen homlokráncolásra készteti. Lennie kell egy másik, hatékonyabb gyógymódnak.

Kétségkívül menthetetlen öcséd:

Thomas

Ui. Hogy van Ileana? Bizonyára a legkevésbé sem repes az örömtől a szégyentelen flörtöléseid miatt.

1888. október 21.

Legdrágább öcsém!

Hogy a néhai nagy Shakespeare-t idézzem, „rövidség révén lelke minden okos beszédnek”,4 ne vesd a szememre, hogy én örököltem jobb humorérzéket. Igen, sokáig tartott válaszolnom, mert hadd emlékeztesselek, hogy az Óhazát járom, és nem otthon ülök, feszülten várva a postát. Sose aggódj, álmomban sem mernék a legdrágább Ileanámon kívül bárkivel flörtölni. Csupán a figyelmedet tettem próbára.

Áruld el, ez az Audrey Rose viszonozza az érzéseidet?
Ha igen, könyörgök, ne próbáld meg túlságosan behálózni
a sármoddal. Rájöttem (beismerem, Ileana mutatott rá számtalan alkalommal), hogy a legtöbben nincsenek odáig a következtetési hajlamaidért, ha ők kerülnek a kereszttüzébe.

És hogy miként közöld a vonzalmadat… Esetleg egy finom kézérintéssel vagy egy epekedő megjegyzéssel a dús keblére. A nők egyszerűen megvesznek az ilyesmiért!

Szeretettel:

Daciana

Ui. Meg ne halljam még egyszer, hogy „Wadsworth”! És nem, nem mondtam komolyan, hogy érintsd meg a kezét, vagy bármilyen megjegyzést tegyél a külsejére. Az egyenes út a pofozáshoz. A nők a legkevésbé sem kedvelik az efféle ostobaságokat; kérlek, mondd, hogy nem vagy ekkora tökfilkó.

1888. november 8.

Drága nővérem!

A kedvenc időtöltései a holtak darabolása és a szívem kivágása. A nyomozás során olyan iszonyatos állapotban kerülnek elő a testek, hogy nehezemre esik megfelelő időpontot találni a megnyílásra. Nem tűnik helyénvalónak incselkedő hangnemben kitárgyalni a legutóbbi szerveltávolításunkat, de úgy vélem, sikerült kifejeznem a növekvő vonzalmamat. (Bár néha eléggé nehezemre esik megkülönböztetni a bosszúságát a vonzalmától.)

Bevallom, ma este többé-kevésbé megcsókoltam. Pontosabban ő engem. Őszintén szólva inkább amolyan közös döntés volt. Mielőtt megkérdeznéd, bekergettek minket egy mellékutcába, és esküszöm, azt hittem, mindjárt elveszítem. Remélem, nem azért viszonozta a csókot, mert azt hitte, nem lesz rá több alkalma, bár a dolog azután történt, hogy elmúlt a veszély…

Hihetetlen, mire képes egy apró nézőpontváltás. Amikor megláttam a torkának feszülő pengét, el sem tudtam képzelni, miért küzdöttem ilyen kitartóan az érzelmeim elfojtásával.

Eltökéltem, hogy nincs az az ok, amiért megérné tagadni az igazságot tőle vagy magamtól; egyre mélyebb az iránta érzett szerelmem. Ezt közöltem is vele. Egyelőre még nem menekült el sikoltozva előlem, ami, remélem, kedvező jel arra, hogy osztja az érzéseimet.

Reménytelenül szerelmes öcséd:

Thomas

1888. november 19.

Thomas!

Kénytelen voltam beszerezni egy felettébb meleg (és borzasztóan túlárazott) köpenyt e hirtelen sarki légrohamra. Úgy vélem, befagyott a pokol, és szörnyen hideg télnek nézünk elébe. Az öcsém, a londoni társaság gépembere szerelmes! Méghozzá nyíltan, teszem hozzá. Eszemben sincs az orrod alá dörgölni, hogy megmondtam, de attól még igaz, ugye? Emlékszel még? Anya temetése után megfogadtad, hogy többé soha semmit nem fogsz jobban szeretni a tudománynál. Ha még élne, madarat lehetne fogatni vele annak hallatán, hogy visszaengedtél az életbe némi boldogságot.

Miss Audrey Rose Wadsworth pedig még ennél is lenyűgözőbb! Szívesen megismerném ezt a lányt, aki tetemeket darabol, és fagyos szíveket olvaszt – tudod, hogy mindig is szerettem volna egy lánytestvért. Nem úgy értettem, drága öcsém. Te is egész jól belejöttél a hajfonásba és a kémlelős játékokkal teli éjszakákba. Emlékszel, amikor felfedeztük a vikomt mocskos kis titkát? Olyan mély vöröset még soha senki arcán nem láttam; mámorító volt! Még mindig hihetetlen, hogy a fejünk nem végezte trófeaként a könyvtára falán.

A karácsonyi szünet alatt hazaviszed a kedvesedet, hogy bemutasd a családnak? Még egy akkora utat (és a mostohaanyánk elviselhetetlen szapulását) is elviselném, ha esetleg beszélhetnék vele. Hacsak nem akarod kihagyni a hivatalos udvarlást… te szemtelen csibész!

A kellemesen meglepett, de nem túlságosan döbbent nővéred:

Daciana

1888. november 30.

Kedves Daci!

Ezt a levelet Párizsban adom fel. (Amire bizonyára magadtól is rájöttél a bélyegzőből.) Megoldottuk a legutóbbi esetünket, ami nagy árat követelt Wadsworth részéről. Képtelen lennék elviselni, hogy szembenézzen Hasfelmetsző Jack következményeivel, így felvetettem a bácsikájának és az apjának, hogy beiratkozhatna egy romániai iskolába – hiszen tudtam, hogy az az egyik álma. Csodák csodájára mindketten készségesen beleegyeztek. Amikor Lord Wadsworth közölte vele a hírt, hetek óta először láttam mosolyogni.

Csak ahhoz tudnám hasonlítani, amikor kisüt a nap egy vihar után.

Úton vagyunk anya szülőföldjére, hogy törvényszéki orvostant tanuljunk egy iszonyúan bájos kastélyban, a jó öreg Vlad régi otthonában. Őszintén remélem, hogy a környezetváltozásnak hála Audrey Rose megszabadulhat a démonjaitól. Felettébb felkavaró dologra jöttem rá – amikor ő szenved, olyan érzés, mintha engem is megütöttek vagy leszúrtak volna, még levegőt venni is nehezemre esik.

Csupán néhány hónap ismeretség után, alig várom, hogy hivatalosan is udvarolhassak neki. Megőrültem volna? Néha csak ránézek, és látom, milyen káprázatosnak ígérkezik a jövőnk. Szerintem fogalma sincs, milyen lélegzetelállító – milyen gondos, mégis hideg fejű. Az akarata és az elméje egyaránt erős – hiába is tagadnám, lenyűgöz e két tulajdonsága.

Ha a nagy utazásod során Bukarest vagy Brassó környékére tévednél, nagy örömöt okoznál azzal, ha bemutathatnám neked Audrey Rose-t.
A jelenléted talán összeforraszthatná a szíve széttört darabkáit. Egy életre hálás és az adósod lennék.

A már nem sötét és fagyos szívű öcséd:

Thomas

KERRI MANISCALCO

Egy többé-kevésbé kísértetjárta házban nőtt fel New York City közelében, ott született a rajongása a gótikus környezet iránt. Szabadidejében megállíthatatlanul falja a könyveket, ám szívesen főzőcskézik a családjával és a barátaival, máskor meg tudja Isten, hány bögre tea mellett, de az élet nagy kérdéseit tárgyalja meg a macskáival. A sorozat első kötete, a Hasfelmetsző Jack nyomában első helyen nyitott a New York Times sikerlistáján. Bármikor szívesen cseveg fiktív románcokról Instagramon és Twitteren a @KerriManiscalco felhasználónév alatt.

A legfrissebb Cressworth-híreket pedig keressétek a KerriManiscalco.com honlapon.

MÉLTATÁSOK

„Őrület, milyen informatív ez a könyvsorozat. Munka közben KM nem spórolt az orvostani és történelmi kutatással.”

– jessica, goodreads.com

„Ez a regény tökéletes elegye mindennek, amiről a lelkes horrorolvasók álmodnak – erős, éles nyelvű és eszes főhős, egy imádni való és hűséges szárnysegéd, vérpezsdítő tempó és leírások és egy teljesen megjósolhatatlan fordulat.”

– Fergus, Squishy Minnie Bookstore, squishyminnie.com.au

„Európa, Drakula kastélya, titkos átjárók, rettentő szörnyek, hozzá a rejtély és románc fűszere – tökéletes ötvözet arra, hogy az ember megfeledkezhessen a zűrös hétköznapokról.”

– Nastassja, goodreads.com

„Ez a sorozat minden kötettel egyre jobb lesz. (…) Bevallom, a folytatást az elsőnél is jobban élveztem.”

– Darcie, amazon.com