Első kiadás

Könyvmolyképző Kiadó,
Szeged, 2022

Írta: Kerri Maniscalco

A mű eredeti címe: Kingdom of the Wicked

Copyright © 2020 Kerri Maniscalco.

All rights reserved.

Fordította: Szabó Krisztina

A szöveget gondozta: Kozma Réka

Borítókép: Trevillion Images

A borítót tervezte: Zsibrita László

ISSN 2559-8295

ISBN EPUB 978-963-597-352-1

ISBN MOBI 978-963-597-353-8

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2022-ben

Cím: 6701 Szeged, Pf. 784

Tel.: (62) 551-132, Fax: (62) 551-139

E-mail: info@konyvmolykepzo.hu

www.konyvmolykepzo.hu

Felelős kiadó: Katona Ildikó

Műszaki szerkesztő: Szegedi Marinka

Korrektorok: Réti Attila, Tomku Kinga

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

A nagymamámnak, Victoria Marie Nuccinak és a nagynénémnek, Caroline Nuccinak.

És a szicíliai Sciaccából Amerikába áttelepülő dédnagyszüleimnek, akiknek az étterme a történet egy jó részét ihlette.

Ez a történet ugyan a fantázia szüleménye, de a lapokon átsejlő családi szeretet nagyon is valóságos.

Flectere si nequeo superos,

Acheronta movebo.

Ha az égieket meg nem indíthatom,

a poklot fogom megmozgatni.

Vergilius: Aeneis

PROLÓGUS

Odakint a szél figyelmeztetően megzörgette a fából készült szélcsengőt. A távolban hullámok verték a partot, a víz lázas suttogása egyre erősödött, mintha a tenger erőszakot idéző varázsló lett volna. Közel egy évtizeddel korábban, ezen a napon pontosan ugyanígy tombolt a vihar. Hamarosan égzengés kezdődik, gyorsabban ideér, mint a dagály, izzó korbácsütések hasítják keresztül a könyörtelen égboltot. Az ördög figyelmet követel magának. Véráldozatot az ellopott erőért.

Nem most átkozzák először a boszorkányok, nem is utoljára.

Maria nonna a tűz mellett ült a hintaszékében, onnan figyelte az ikreket, akik azokat a védőigézeteket kántálták, amiket tanított nekik, kis ökleikben cornicellót szorongattak. Kizárta a süvítő szelet, csakis Vittoria és Emilia a szarv alakú amulettek felett elsuttogott szavaira összpontosított. Az ikrek feszült figyelmükben lehajtották sötét fejüket.

– Föld, hold és kő segedelmével, érje áldás ezt az otthont, érje áldás ezt a házat!

Most lettek nyolcévesek, és nonna próbált nem aggódni amiatt, hogy ilyen gyorsan nőnek. Összehúzta magán a stólát, újra meg újra megborzongott a kis konyhában. Persze, nem a kinti hőmérséklet volt az oka. Bármennyire igyekezett is ügyet sem vetni rá, kén szökött be a réseken át az ismerős frangipáni-narancs illatú szellővel, összeborzolta a nyakáról felkötött ősz haját. Ha életben lett volna még, azt nagyanyja biztosan előjelnek tekinti, és az egész estét a székesegyházban térdepelve tölti, a rózsafüzérét a melléhez szorítva imádkozik a szentekhez.

Az ördög odakint ólálkodott. Vagy ő, vagy valamelyik gonosz testvére.

Aggodalom vette be magát nonna mellkasába, a szívéhez férkőzött, olyan sebesen és könnyedén, akár az egyik hámozókése. Sok idő eltelt már azóta, hogy utoljára látták bármelyik malvagiót. Szinte már szóba sem kerültek a Gonoszok, csak akkor, ha rá akartak ijeszteni a gyerekekre, hogy maradjanak az ágyukban éjszakánként.

A felnőttek már csak nevettek a meséken, majdhogynem el is feledkeztek a poklot uraló hét hercegről. Maria nonna persze sosem felejtené el őket, a róluk szóló legendák beleégtek az elméjébe, csontig hatoló rettegést keltettek benne. A válla közti rész bizseregni kezdett, mintha éjfélszemüket rávetették volna, mintha őt figyelnék az árnyékok közül. Csak idő kérdése, hogy keresni kezdjék.

Ha nem keresik máris. Senki sem viheti el szárazon, ha az ördögtől lop.

Visszanézett az ikrekre. Nyugtalannak tűntek ma este, akár a vadul hánykolódó Tirrén-tenger. A viselkedésük korábban sosem látott gondokat jelzett. Vittoria hadarta az igézeteket, Emilia pedig folyton elvétette, ahogy próbálta tartani vele a tempót.

Egy ág reccsent hangosan a tűzben, majd még egy. Mintha villacsontok roppantak volna a varázskönyveik felett, figyelmeztetésül. Nonna megragadta a hintaszéke karfáját, a kézfeje úgy elfehéredett, akár a blansírozott mandulák a pulton.

– Calmati! Ne olyan gyorsan, Vittoria! – pirított rá a lányra. – Ha nem csinálod rendesen, újra kell kezdeni. Szeretnél sírföldet szedni egyedül a sötétben?

Igencsak elcsüggesztette, hogy Vittoria szemlátomást nem riadt meg ettől eléggé. A gyermek számára vonzónak tűnt a gondolat, hogy a telihold fényében, dühöngő vihar közepette kószáljon egy temetőben. Nonna összepréselte az ajkát, enyhén megrázta a fejét.

Emilia válaszolt az ikertestvére helyett, miközben figyelmeztető pillantást vetett az irányába.

– Jobban odafigyelünk, nonna.

A szavait alátámasztandó felemelte a monostorból szerzett, szenteltvízzel teli fiolát, és az amulettekre öntött egy-egy sistergő cseppet. Ezüst és arany. Egyensúly fény és sötétség között. Ajándék azért, amit olyan régen elloptak.

Ahogy fent, úgy lent.

Nonna megnyugodva figyelte, ahogy befejezik az igézetet, megkönnyebbült, amikor fehér szikrák pattantak a tűzben, majd a lángok ismét vörösre színeződtek. Újabb év, újabb győzelem. Ismét sikerült túljárniuk az ördög eszén. Idővel eljön majd az a nap, amikor az igézetek nem segítenek már, de nonna most nem akart erre gondolni. Az ablakpárkányra pillantott, megelégedéssel töltötték el a katonás rendben sorakozó szárított narancsszeletek sorai.

A kandallópárkány felett szárított levendulaágak lógtak, a kis, kő konyhaszigetet pedig teljesen belepte a liszt és a különféle illatos fűszernövények – utóbbiak csak arra vártak, hogy csinos kis kötegekbe rendezzék őket. Vasfű, bazsalikom, oregánó, petrezselyem és babérlevél. Kellemes elegyet alkotott az illatuk. Volt, amit a győzelmi vacsorához használtak, volt, amit az igézetekhez. Most, hogy a védővarázslaton túlestek, akár neki is láthatnak az ételnek.

Nonna a kandallópárkányon álló órára pillantott. A lánya és a veje hamarosan megérkezik a családi étteremből, nevetést és melegséget hoznak magukkal.

Viharok és ómenek ide vagy oda, a di Carlo család otthonában minden rendben lesz.

A lángok elcsitultak, Emilia pedig a körmét rágva hátradőlt. Rossz szokás volt, nonna elhatározta, hogy mindenképpen leszoktatja róla. A lány kiköpte a körömdarabot a szájából, és a földre hajította.

– Emilia! – harsant nonna hangja a kis helyiségben. A lány összerezzent, leeresztette a kezét, és szégyenlős képet vágott. – Vesd a tűzbe! Több eszed van annál, mintsem hogy ilyesmit elöl hagyj azoknak, akik a le arti oscurét gyakorolják.

– Bocsánat, nonna – motyogta Emilia. Az ajkába harapott, a nagymamája pedig már várta a kérdést. – Mesélsz nekünk megint a fekete mágiáról?

– Vagy a malvagiókról? – tette hozzá Vittoria, akit mindig is nagyon érdekeltek a Gonoszokról szóló történetek. Még olyan éjszakákon is, amikor tilos volt efféle neveket kiejteni. – Kérlek!

– Nem szabad sötét dolgokról beszélni. Csak baj lesz belőle.

– De hát csak mese, nonna – felelte Emilia halkan.

Bár valóban így lett volna! Maria nonna védőigézetet rajzolt a szíve fölé, csókot lehelt az ujjvégeire, majd fújt egyet. Az ikrek diadalittasan összevigyorogtak. Nem lehetett eltitkolni a legendákat a lányok elől, még akkor sem, ha utána a pokol hét hercegéről álmodtak. Nonna attól tartott, túlságosan romantikus fényben látják a démonokat. Úgy döntött, legjobb lesz, ha emlékezteti őket, miért kell vigyázni az ilyen lelketlen, gyönyörű lényekkel.

– Mossatok kezet, és segítsetek kinyújtani a tésztát! Mesélek, míg megcsináljátok a busiatét.

A lányok egyforma mosolya elűzte a továbbra is nonna hátán futkosó hideget, amit a vihar és annak baljóslata keltett. A paradicsompesztóval tálalt kis csavart tészták voltak a lányok kedvencei. Örülni fognak, amikor rájönnek, hogy cassata is lapul a jégszekrényben. Bár az édes ricottakrémmel töltött piskóta húsvéti különlegességnek számított, a lányok nagyon szerették, ha azt kaptak a születésnapjukra.

Hiába a sok óvintézkedés, nonna nem lehetett benne biztos, mennyi édes élvezet marad még az életükben, úgyhogy gyakran kényeztette az unokáit. Persze, nem mintha külön ösztönzésre lett volna szüksége ehhez. Egy nagymama szeretete önmagában is egyfajta erős varázslat.

Emilia levette a mozsarat és a törőt a polcról, összpontosítástól megfeszülő arccal magához vette az olívaolajat, a fokhagymát, a mandulát, a bazsalikomot, a pecorinót és a koktélparadicsomot a pesto alla Trapaneséhez. Vittoria lehúzta a nedves konyharuhát a dagadó tésztáról, és nyújtani kezdte, úgy, ahogy nonna tanította. Nyolcévesen már igen jól kiismerték magukat a konyhában. Nem csoda, ez a helyiség otthon és az étteremben is központi helynek számított, így gyakorlatilag konyhában nőttek fel. Mindketten felpillantottak sűrű szempilláik alól, ugyanolyan izgatott kifejezés ült az arcukon.

– Na? – szólalt meg Vittoria türelmetlenül. – Mesélsz nekünk?

Nonna felsóhajtott.

– Hét démonherceg van, de a di Carlóknak csak négytől kell félniük: Haragtól, Kapzsiságtól, Irigységtől és Kevélységtől. Az egyik a véredet kívánja. A másik a szívedet ejtené rabul. Megint másik elragadná a lelkedet. Az utolsó pedig az életedet oltaná ki.

– A Gonoszok – suttogta Vittoria már-már tiszteletteljesen.

– A malvagiók éjben lopakodó démonhercegek, lelkeket keresnek a királyuknak, mohón és vég nélkül sóvárognak, míg a hajnal el nem űzi őket – folytatta nonna, miközben lassan hintázott a székében. Nyikorgott a fa, elnyomta a vihar zaját. Biccentett a pult felé, hogy az unokái is betartsák az alku rájuk eső részét. A lányok folytatták a munkát. – A hét herceget annyira megmételyezte már a bűn, hogy amikor átjönnek a mi világunkba, képtelenek elviselni a fényt, és egy átok miatt egyedül sötétben merészkedhetnek elő. Ezzel büntette őket a la prima strega sok-sok évvel ezelőtt. Jóval azelőtt, hogy az emberek benépesítették a földet.

– Hol van most az első boszorkány? – kérdezte Emilia némi hitetlenséggel vékonyka hangjában. – Miért nem mutatkozik?

Nonna alaposan elgondolkozott.

– Megvan rá a maga oka. Jobb, ha tiszteletben tartjuk.

– Hogy néznek ki a démonhercegek? – kérdezte Vittoria, pedig már biztosan kívülről fújta a választ.

– Emberszerűek, de ébenfekete szemük vöröses árnyalatú, a bőrük kemény, akár a kő. Soha, még csak véletlenül se elegyedjetek szóba a Gonoszokkal! Ha észreveszitek őket, bújjatok el! Ha egyszer magatokra vonjátok egy démonherceg figyelmét, semmi sem állhat az útjába, elragad titeket. Az éjszaka teremtményei, sötétségből és holdfényből születtek. Egyedül a pusztítás hajtja őket. Óvjátok a szíveteket, mert ha tehetik, kitépik a mellkasotokból, és a patakokban folyó véreteket isszák majd az éjszakában!

Nem számított, hogy lelketlen, az ördöghöz tartozó lényekről volt szó, ahogy az sem, hogy azonnal végeztek volna velük, az ikreket teljesen elvarázsolták a pokol sötét, rejtélyes hercegei.

A sors akarata szerint az egyiket jobban is, mint a másikat.

– De honnan tudjuk majd, hogy egy herceggel találkozunk? – kérdezte Vittoria. – Mi van, ha nem látjuk a szemét?

Nonna tétovázott. Már így is túl sokat hallottak, és ha az ősi jóslat valóra válik, a legrosszabbra számíthatnak.

– Tudni fogjátok.

A családi hagyományoknak megfelelően Maria nonna megtanította nekik, hogyan rejtőzhetnek el mágia segítségével mind az emberek, mind az éjszaka teremtményei elől. Minden évben, a születésnapjukon fűszernövényeket gyűjtöttek a házuk mögötti kis kertből, és védővarázslatokat hajtottak végre.

Szenteltvízzel, frissen forgatott sírfölddel, ragyogó holdfényben megáldott amuletteket hordtak. Védőigézeteket mormoltak, és sosem emlegették a malvagiókat teliholdkor. És ami még ennél is fontosabb volt: sosem hagyták hátra az amulettjüket.

Emilia cornicellója ezüstből készült, Vittoriáé aranyból. Nem érinthették össze őket, máskülönben valami borzalmas történne. Nonna szerint olyan lenne, mintha arra kényszerítenék a napot és a holdat, hogy egyszerre ragyogjanak az égbolton, örök alkonyatot bocsátanának a világra. Akkor aztán a pokol hercegei végleg kiszabadulnának tűzbörtönükből, addig gyilkolnának és lopkodnák az ártatlanok lelkét, míg az emberek világa hamuvá nem porladna – pont olyanná válna, mint az ő rémálomba illő birodalmuk.

Miután felfalták a vacsorát és a tortát, mamma és papa jóéjtpuszit adott az ikreknek. Másnap elkezdenek kisegíteni a családi étterem konyhájában, ahol folyton ég a munka az ott dolgozók keze alatt, valamint részt vehetnek az első igazi vacsorájukon. Emilia és Vittoria túlságosan izgatott volt ahhoz, hogy elaludjon, a közös matracukon fekve kuncogtak, és úgy lóbálták a szarv alakú amuletteket, mintha tündérkardok lennének, eljátszották, hogy a malvagiókkal harcolnak.

– Ha nagy leszek, zöld boszorkány akarok lenni – jelentette ki Emilia később az ikertestvére karjában. – Mindenféle növényeket fogok termeszteni. Lesz egy saját trattoriám. Mágiából és holdfényből állítom össze az étlapot. Mint nonna.

– A tiéd még az övénél is jobb lesz! – Hogy a szavainak nyomatékot adjon, Vittoria erősebben szorította a testvérét. – Addigra én már királyné leszek, és gondoskodom róla, hogy mindent megkapj, amire csak vágysz.

Egyik éjszaka elhatározták, hogy bátrak lesznek. Már közel egy hónap eltelt a születésnapjuk óta, és Maria nonna intése a múlt homályába veszett. Vittoria eltökélt arckifejezéssel az ikertestvére felé nyújtotta az amulettjét.

– Tessék – parancsolta –, vedd el!

Emilia csupán egy pillanatig habozott, aztán már a tenyerébe is fogta az aranyamulettet.

Ragyogó levendulaszín és fekete fény tört elő az amulettekből, amitől Emilia megriadt, és elejtette az ikertestvére nyakláncát. Vittoria gyorsan visszaakasztotta a helyére, barna szeme tágra nyílt, ahogy a tündöklő fény hirtelen elhalványult. Mindkét lány hallgatott. Hogy a félelem vagy a csodálkozás vette-e a szavukat, azt ők maguk sem tudták. Emilia megmozgatta a kezét, próbálta lerázni magáról a különös bizsergést. Vittoria csak figyelte őt, az arcát árnyékok rejtették.

A közelben pokolfajzat vonyított a holdra, de később meggyőzték magukat, hogy csak a szél süvített a negyed zsúfolt utcáin. Soha senkinek nem mesélték el, mit tettek, és nem beszéltek a különös, tintafekete-lila fényről.

Még egymással sem. Maria nonnának meg aztán főleg nem említették.

Mivel úgy tettek, mintha mi sem történt volna, Emilia nem árulta el az ikertestvérének, hogy valami végérvényesen megváltozott: attól az estétől fogva valahányszor a kezébe vette a cornicellóját, és koncentrált, látott valamit, amit ő maga luccicarénak nevezett. Halvány ragyogást, egyfajta aurát az emberek körül.

Egyedül saját maga és az ikertestvére képezett kivételt ez alól.

Ha Vittoria szert is tett bármiféle új képességre, nem beszélt róla. Ez volt az első titok a sok közül, amibe az ikrek már nem avatták be egymást. És az egyikük számára ez a titok halálosnak bizonyul majd.

EGY

Tíz évvel később

Maria nonna úgy nyüzsgött a konyhában, mintha az utolsó csepp eszpresszót is benyakalta volna az éttermünkben. Már-már eszeveszettnek tűnt. Az ikertestvérem késett a vacsoráról, és a nagymamánk ezt baljós előjelnek tekintette, főleg, hogy Vittoria egy szent nap előestéjén ment el otthonról. Az istennő mentsen az ilyesmitől!

Nem elég, hogy telihold volt, még a ragyogása is beteges sárgának tetszett, úgyhogy nonna mindenféle figyelmeztetéseket motyogott, amitől apám máskor bereteszelte volna az ajtót. Szerencsére ő és Nino nagybátyám is odakint tartózkodott az asztaloknál, behűtött limoncellót kínáltak vacsora utáni frissítőként a vendégeinknek. Senki sem hagyhatja el a Tenger & szőlőt anélkül, hogy bele ne kóstolna a desszertlikőrbe, és át ne élné a finom étel elfogyasztását követő teljes elégedettséget és örömöt.

– Gúnyolódhatsz nyugodtan, de akkor sem biztonságos odakint. Démonok járják az utcákat, lelkeket keresnek, amiket elragadhatnak. – Nonna fokhagymát aprított a scampihoz, a kése csak úgy suhant a kopott vágódeszkán. Ha nem vigyáz, még a végén búcsút inthet az egyik ujjának. – Ostobaság Vittoriától, hogy odakint időzik! – Megdermedt, azonnal a nyakamban lógó kis, szarv alakú amulettre siklott a pillantása. Az aggodalom mély barázdákat rajzolt a szeme és a szája köré. – Nem láttad, hogy rajta volt-e a cornicellója, Emilia?

Válaszra sem méltattam. Sosem vettük le az amuletteket, még fürdésnél sem. Vittoria minden egyes szabályt megszegett – ezt az egyet leszámítva. Főleg azok után, ami nyolcéves korunkban történt… Egy pillanatra lehunytam a szememet, elhessegettem az emléket. Nonna azóta sem szerzett tudomást a luccicaréról, amit az amulettemet szorongatva az emberek körül láttam, és reméltem, hogy soha nem is fog.

– Mamma, kérlek! – Anyám a mennyezetre emelte a tekintetét, mintha az égi istennő az imáira válaszként bármelyik pillanatban villámokat küldhetne. Azt nem tudtam eldönteni, vajon nonnának vagy neki szánná-e a mennykövet. – Essünk túl ezen a vacsorán, majd utána aggódunk a Gonoszok miatt! Van most annál égetőbb problémánk is. – A sautéserpenyő felé biccentett. – Kezd megégni a fokhagyma.

Nonna motyogott valamit, ami kísértetiesen hasonlított arra, hogy „A lányok lelke is égni fog a pokolban, ha nem mentjük meg őket, Nicoletta!”, mire az ajkamba harapva elfojtottam a mosolyomat.

– Valami nagyon nincs rendben, a csontjaimban érzem. Ha Vittoria nem ér vissza hamarosan, én magam keresem meg. A malvagiók nem mernék elragadni a lelkét, ha én is ott vagyok.

Nonna lesújtott a húsbárdjával egy mit sem sejtő makrélára, aminek a feje aztán a mészkő padlón végezte.

Felsóhajtottam. Főzhettünk volna belőle halalaplét! Nonna tényleg kezdte belelovallni magát. Ő tanította meg nekünk, hogy az állatok minden egyes részét felhasználhatjuk valamire. A csontokat persze csak alapléhez, varázslatokhoz semmiképp. Ezt a szabályt követjük mi, di Carlók. A le arti oscure művelése szigorúan tilos. Egy tálkába hajítottam a halfejet, hogy később odaadhassam a kóbor macskáknak, és száműztem a fekete mágia gondolatát a fejemből.

Öntöttem egy kis behűtött bort nonnának, narancsszeletekkel és kandírozott héjjal édesítettem. A pára pillanatokon belül harmatként gyöngyözött a poháron. Július közepén jártunk Palermóban, ami azt jelentette, hogy fojtogató volt a levegő éjszakánként, még úgy is, hogy a szellőt becsalogatandó szélesre tártuk az ablakokat.

A konyhában most különösképp meleg volt, bár igaz, a hűvösebb hónapokban is kénytelen voltam feltűzni a hajamat, úgy befűtötte a helyiséget a kemence tüze.

A Tenger & szőlő, a di Carlo családi trattoria egész Szicíliában híres pokolian ízletes ételeiről. Az asztalainkat minden este körbeülik az éhes vendégek, mind a nonna receptjei szerint készült fogásokra áhítoznak. Késő délutánonként az időjárástól függetlenül kígyózik a sor. Nonna azt mondja, az egyszerű hozzávalókban rejlik a titka – és persze egy csipetnyi mágiában. Mindkettő igaz.

– Tessék, nonna!

Csak otthon szabad mágiát használnunk, de azért elsuttogtam egy gyors igézetet, és a pultra csöpögő párát kihasználva elé csúsztattam a poharat. A nagyanyám felhagyott a morgolódással, hogy belekortyoljon az édes vörösborba. Amikor hátat fordított, anyám eltátogott egy köszönömöt, én pedig elvigyorodtam.

Nem értettem, miért ilyen zaklatott ma este nonna. Az elmúlt hetekben – a tizennyolcadik születésnapunktól kezdve – az ikertestvérem jó néhány vacsorát kihagyott, és jóval napnyugta után, kipirult bronz orcával és csillogó sötét szemmel osont haza. Valami megváltozott. És határozottan úgy sejtettem, hogy ennek köze van egy bizonyos ifjú árushoz a piacon.

Ifjabb Domenico Nuccihoz.

Korábban belepillantottam Vittoria naplójába, és még épp láttam a fiú nevét a margón, mielőtt a bűntudat elhatalmasodott rajtam, és visszatettem a naplót a padlódeszka alá, ahová rejtette. Még mindig egy szobában aludtunk a kis, zsúfolt házunk emeletén, úgyhogy szerencsére nem vette észre, hogy kutakodom.

– Vittoriának kutya baja, nonna. – Odaadtam neki egy kis friss petrezselymet, hogy rászórhassa a garnélára. – Mondtam már, hogy a Nucci fiúval flörtöl, aki arancinit árul a családja standjánál a kastély környékén. Ma biztos sok a dolga a fesztivál előtti ünnepség miatt. Mérget vennék rá, hogy Vittoria épp sült rizsgolyókat osztogat a sok kapatos alaknak. Kell valami, ami felszívja azt a rengeteg misebort. – Rákacsintottam, de nem sikerült enyhítenem a nagymamám félelmét. Letettem a maradék petrezselymet, és jó erősen magamhoz öleltem őt. – Semmiféle démon nem lopja el a lelkét, ahogy a szívét sem eszik meg. Biztos lehetsz benne. Nemsokára itt lesz.

– Remélem, egy nap komolyan veszed majd az istennő jeleit, bambina.

Talán egy nap igen. De egész életemben vörös szemű démonhercegekről szóló történetekkel traktáltak, és még egyetleneggyel sem találkoztam. Nem aggódtam túlzottan, hogy ez most hirtelen megváltozik majd. Bárhol jártak is a Gonoszok, tartósnak tűnt a távollétük. Nagyjából annyira féltem tőlük, mint attól, hogy váratlanul visszatérnek a dinoszauruszok, és átveszik az uralmat Palermo felett. Hagytam, hadd foglalkozzon nonna a garnélákkal, és mosolyogva hallgattam a késkopogás és kanálzörgés közt beszűrődő zenét. A kedvenc szimfóniám volt, így tudtam csak igazán belemerülni az alkotás örömébe.

Belélegeztem a fokhagyma és a vaj ínycsiklandó illatát.

A főzés mágia és zene egyvelege. Héj roppanása, a forró serpenyőbe kerülő pancetta sistergése, a tál oldalának koccanó habverő fémes koppanásai, sőt, még a fa vágódeszkának csapódó húsbárd ritmikus csattanásai is idetartoznak. Minden szempontból imádtam a konyhában időzni a családommal. Elképzelni sem tudtam ennél tökéletesebb estét.

A Tenger & szőlő az én jövőm, tele szeretettel és fénnyel. Főleg, ha sikerül összespórolnom annyit, hogy megvegyem a szomszéd épületet is, és kibővíthetem a családi vállalkozást. Az utóbbi időben Olaszország különböző pontjairól származó ízekkel kísérleteztem, és egy nap szerettem volna összeállítani a saját ételsoromat.

Anyám dúdolgatva gyümölcsöt formázott marcipánból.

– Aranyos fiú – mondta. – Mármint Domenico. Jól illik Vittoriához. Az anyja mindig olyan kedves.

Nonna úgy lengette lisztes kezét, mintha a gondolat, hogy egy Nucci eljegyzi Vittoriát, elviselhetetlenebb lett volna, mint a közeli halpiac bűze.

– Ugyan! Túl fiatal még ahhoz, hogy házasságon törje a fejét. És a fiú nem szicíliai.

Anyámmal a fejünket ráztuk. Úgy sejtettem, nonnának valójában nem Domenico toszkán származásával van problémája. Ha rajta múlna, mind örökké az ősi otthonunkban – Palermónak ebben a kis negyedében – élnénk, míg porrá nem leszünk. Nonna úgy hiszi, senki sem tud úgy vigyázni ránk, mint ő. Főleg egy egyszerű emberfiú nem. Domenico nem boszorkányok szülötte, mint apám, és éppen ezért sosem bízhatjuk rá a titkunkat igazán.

– Itt született. Az anyja is idevalósi. Egészen biztos vagyok benne, hogy ez alapján ő is szicíliai – feleltem. – Ne zsémbelj már! Nem illik egy olyan kedves asszonyhoz, mint amilyen te vagy.

A nagyanyám harákolt egyet, rá sem hederített, hogy ilyen nyíltan próbálom meglágyítani. Makacs, mint egy öszvér, ezt mondta volna a nagyapám. Nonna felkapta a faragott fakanalát, és rám fogta.

– Szardíniák sodródtak a partra. A sirályok hozzájuk sem nyúltak. Tudod te, mit jelent ez? Azt, hogy ők bizony nem ostobák. Az ördög felkavarta a tengert, és nekik bizony nem kell, amit ajánl.

– Mamma! – nyögött fel anyám, és letette a mandulamasszát. – Tegnap este a sziklákra futott egy petróleumot szállító hajó. Az olaj végzett a halakkal, nem az ördög.

Nonna olyan pillantást vetett anyámra, amitől a gyengébb lelkületűek térdre rogytak volna.

– Te is jól tudod, Nicoletta, hogy azt jelzi, megérkeztek a malvagiók. Eljöttek azért, ami az övék. Hallottál a holttestekről. Az időpont is megegyezett azzal, amit megjövendöltek. Az is véletlen egybeesés lenne?

– Holttestek? – Hirtelen jó néhány oktávval magasabban csengett a hangom. – Miről beszélsz?

Nonna hallgatott. Anyám oldalra kapta a fejét, megint megfeledkezett a marcipánról. Összenéztek, olyan mély, sokat sejtető egyetértéssel, hogy végigfutott a hátamon a hideg.

– Miféle holttestek? – faggattam őket tovább. – Mit jövendöltek meg?

Az éttermünkben most a szokásosnál is több munka akadt, készültünk a másnapi ünnepségre érkező vendégek fogadására, így napok óta egyetlen pletykát sem hallottam a piacon. A korábbiakban pedig bizonyosan nem volt szó holttestekről.

Anyám lesújtó pillantást vetett nagyanyámra, mintha csak azt akarná mondani, hogy „Te hoztad szóba, akkor mondd csak!”, aztán visszatért a marcipánformázáshoz.

Nonna a borospoharát szorongatva letelepedett az ablak melletti székre. Szellő enyhítette a fülledt hőséget. A nagyanyám lehunyta a szemét, mintha csak ki akarná élvezni. Kimerültnek tűnt. Bármi esett is meg, rémes lehetett.

– Nonna! Kérlek! Mi történt?

– Múlt héten meggyilkoltak két lányt. Egyet Sciaccában. Egyet itt. Palermóban.

Sciacca – a Földközi-tenger egyik kikötővárosa – gyakorlatilag nyílegyenesen délre feküdt tőlünk. Kis ékszer egy gyönyörű szigeten. Elképzelni sem tudtam, hogy valakit meggyilkoljanak ott. Ami nevetséges, persze, hiszen a halál nem különbözteti meg a mennyországot a pokoltól.

– Milyen rémes! – Hevesen lüktető pulzussal letettem a késemet. A nagymamámra néztem. – Ezek a lányok… emberek voltak?

Nonna tekintete mindent elárult. Stregák. Nagyot nyeltem. Nem csoda, hogy egyre a Gonoszok visszatéréséről beszél. Nyilván felrémlett lelki szemei előtt, mi lenne, ha bennünket hagynának ott az utcán, ha a mi lelkünket kínoznák a pokol démonai, míg a vérünk lecsorog a kövek repedésein, visszatöltve a föld mágiáját. Bár verejték gyöngyözött a homlokomon, kirázott a hideg. Fogalmam sem volt, mit gondoljak ezekről a gyilkosságokról.

Nonna gyakran megfeddett a hitetlenségemért, de még így sem voltam benne biztos, hogy a malvagiók a hibásak. A régi legendák szerint a Gonoszokat azért küldik ide, hogy alkukat kössenek, és lelkeket ragadjanak el az ördögnek, nem pedig azért, hogy gyilkoljanak. És legalább száz éve egyet sem láttak a világunkban.

Az emberek viszont folyton ölik egymást, és bizony ránk támadnak, ha megsejtik, mik vagyunk. Pont előző héten hallottuk hírét egy új stregavadász csapatnak, de még nem bukkantak fel errefelé. De most… ha tényleg boszorkányokat gyilkolnak, akkor hihetőbb, hogy fanatikus emberek lelkén szárad a vérük. Ami azt jelenti, hogy még inkább ügyelnünk kell, nehogy lelepleződjünk. Nem szabad többé egyszerű varázslatokat végrehajtani olyan helyeken, ahol megláthatnak. Én hajlok rá, hogy még a kelleténél is óvatosabb legyek, de Vittoria nem. A kedvenc rejtőzködési módszere az, hogy egyáltalán nem rejtőzködik.

Talán nonna mégiscsak jogosan aggódik.

– Hogy értetted azt, hogy a malvagiók eljöttek azért, ami az övék? – kérdeztem. – És hogy megjövendölték?

Nonnának szemlátomást nem tetszett, hogy így faggatom, de látta a szememben az eltökéltséget, és tudta, hogy úgysem hagyok fel a kérdezősködéssel. Felsóhajtott.

– Bizonyos történetek szerint a Gonoszok mostantól kezdve pár hetente visszatérnek Szicíliába, olyasvalamit keresnek, amit egykor elloptak az ördögtől.

Ezt a legendát még nem hallottam.

– Mit loptak el tőle?

Anyám megdermedt, majd formázta tovább a marcipánt. Nonna óvatosan belekortyolt a borába, úgy meredt rá, mintha a tetején lebegő gyümölcshúsból akarta volna kiolvasni a jövőt.

– Egy vértartozást.

Felvontam a szemöldököm. Ez egyáltalán nem tűnt baljósnak. Még mielőtt tovább faggathattam volna, valaki bekopogott az oldalajtón, ahol az alapanyagokat szoktuk behozni. Apám túlkiabálta a kis vendégtér zaját, szólt Nino nagybátyámnak, hogy szórakoztassa a vacsoravendégeket. Léptek dobbantak a folyosón, majd ajtó nyikordult.

– Buonasera, signore di Carlo! Emilia itt van?

Felismertem a mély hangot, és azonnal tudtam, mit szeretne a gazdája. Antonio Vicenzu Bernardo, a szent testvériség legújabb tagja csak egyetlen okból kifolyólag keresett fel itt. A közeli monostor nagymértékben támaszkodott adományokra és jótékonykodásra, úgyhogy havonta egy-két alkalommal vacsorát készítettem nekik a családi étterem nevében.

Nonna a fejét rázta, miközben megtöröltem a kezemet egy konyharuhában, és a konyhaszigetre tettem a kötényemet. Lesimítottam sötét szoknyám elejét, és kissé összerezzentem, amikor észrevettem, hogy lisztes a ruhaderekam. Hamukirálynőként festettem, és valószínűleg bűzlöttem a fokhagymától. Elfojtottam a sóhajomat. Tizennyolc éves vagyok, és esélyem sem lesz soha a szerelemre!

– Emilia… kérlek!

– Nonna, a fesztivál előestéje van, rengetegen ünnepelnek odakint. Ígérem, hogy nem térek le a főútról, gyorsan elkészítem a vacsorát, aztán hazarángatom Vittoriát is. Egy szempillantás, és otthon leszünk!

– Nem! – Nonna felpattant a székéről, úgy terelt vissza a konyhaszigethez és az otthagyott vágódeszkához, mintha valami elkóborolt tyúk lennék. – Nem mehetsz el, Emilia! Ma este nem! – Megragadta a saját cornicellóját, az arcára könyörgő kifejezés ült ki. – Adományozzon valaki más ételt, máskülönben te is csatlakozol a holtakhoz abban a monostorban!

– Mamma! – pirított rá anyám. – Hogy mondhatsz ilyesmit?

– Ne aggódj, nonna! – nyugtatgattam. – Még nagyon-nagyon sokáig nem tervezek meghalni.

Megpusziltam a nagymamámat, majd felkaptam egy félig megformázott marcipánt a tányérról, amin anyám dolgozott, és bekaptam. Rágás közben megtöltöttem egy kosarat: paradicsomot tettem bele, friss bazsalikomot, házi mozzarellát, fokhagymát, olívaolajat és egy kis üveg sűrű balzsamecetet, amit Nino nagybátyám hozott nemrég Modenából. Nem számított hagyományos alapanyagnak, de sokat kísérleteztem vele az utóbbi időben, és nagyon szerettem az ízét finoman az ételre csöpögtetve.

Elraktam egy üveg sót és egy vekni ropogós kenyeret, amit korábban sütöttünk, aztán gyorsan kisiettem a konyhából, még mielőtt belerángathattak volna egy újabb vitába.

Kedvesen Antonio fratellóra mosolyogtam, reméltem, hogy nem hallotta, amikor nonna elítélte őt meg az egész monostort. A testvériség többi tagjához képest fiatal és jóképű volt, csak három évvel idősebb nálunk Vittoriával. A szemszíne az olvadt csokoládéra emlékeztetett, az ajkán mindig halovány, kedves mosoly játszott. A szomszédban nőtt fel, régen arról álmodoztam, hogy egy nap hozzámegyek feleségül. Kár, hogy cölibátust fogadott, biztosra vettem, hogy az Olasz Királyság fele szívesen csókolná telt ajkát. Köztük én magam is.

– Buonasera, Antonio fratello! – Felemeltem az alapanyagokkal teli kosaramat, és nem törődtem azzal, milyen különös érzés barátnak szólítani őt, amikor annál jóval többként gondoltam rá. – Megint kísérleteztem, és ma este egy caprese-bruschetta ötvözetet csinálok a testvériségnek. Jó lesz?

Az ő érdekében nagyon reméltem, hogy igent mond. Könnyen, gyorsan elkészíthető ételről volt szó, és bár a kenyér finomabb, ha megkenjük olívaolajjal, és megpirítjuk kissé, valójában nem kellett hozzá tűz.

– Mennyeien hangzik, Emilia. És kérlek, szólíts csak Antoniónak! Régóta barátok vagyunk, igazán nem kell udvariaskodni. – Szégyenlősen biccentett. – Nagyon csinos a frizurád.

– Grazie!

Felemeltem a kezemet, és végigsimítottam egy virágon. Amikor kicsik voltunk, elkezdtem narancsvirágot és frangipánit tűzni a hajamba, hogy meg tudjanak különböztetni az ikertestvéremtől. Emlékeztettem magam, hogy Antonio most már a Mindenhatóhoz tartozik, nem flörtöl velem.

Hiába kívántam néha ennek az ellenkezőjét.

Fazék csapódott a kőpadlónak, és míg Antonio szándékosan figyelmen kívül hagyta, én igencsak kínosan éreztem magam miatta. Ki tudja, mit hajít le nonna legközelebb.

– A testvériség nagyja csak később ér vissza a monostorba – mondta Antonio –, de én segíthetek, ha gondolod.

Nonna egyre hangosabban hisztériázott. Antonio udvariasan úgy tett, mint aki nem hallja, hogy a nagymamám óva int a Szicíliában fiatal nőket gyilkoló, lélektolvaj démonoktól. A lehető legmegnyerőbb mosolyomat villantottam rá, és nagyon reméltem, hogy nem tűnik grimasznak.

– Nagyon örülnék neki.

Ahogy nonna sipákolása elért bennünket, Antonio pillantása a hátam mögé siklott, a homlokára apró ránc ült ki. A nagymamám általában visszafogta magát a vendégek körében. Ha most mégis elkezd fekete mágiáról meg védővarázslatokról kiabálni így, hogy bárki meghallhatja, a nyüzsgő családi éttermünknek befellegzett.

Ha akad bármi, amitől az emberek ugyanannyira félnek, mint a malvagióktól, akkor azok a boszorkányok.

KETTŐ

Nem az ördög járt a fejemben, amikor beléptünk a monostorba. Nem is a gonosz, lélekrabló démonok, amikről nonna szentül hitte, hogy ismét köztünk jártak. És bár Antonio kétségtelenül kellemes látvány volt, most épp nem vonta el a figyelmemet a szájának lágy íve. Sem a barna tincs, ami a homlokába hullott, valahányszor felém pillantott, majd gyorsan elkapta a tekintetét.

Ami azt illeti, az olívaolajon járt az eszem.

A folyosón halványan égett kakukkfű illata terjengett, és elmerengtem, vajon milyen íze lenne a kakukkfüves olívaolajnak vékonyan crostinire kenve. Megint a saját éttermemről álmodoztam, a tökéletesített ételsoromról. A crostini fantasztikus antipasto lenne. A pirítósra vajban, fokhagymával és egy löttyintésnyi fehérborral hirtelen sütött gombaszeleteket tennék. Talán még egy kis pecorinóval is meghinteném, meg petrezselyemmel, hogy igazán ízletes legyen…

Elértük azt a helyiséget, ahol a konyhai felszereléseket tartották, és gyorsan elraktároztam a gondolataimat a mentális receptkönyvembe, hogy az előttem álló feladatra koncentrálhassak. Kivettem két vágódeszkát és egy nagy tálat a szekrényből, majd a kis asztalra tettem őket.

– Én felkockázom a paradicsomot, te pedig darabold fel a mozzarellát!

– Ahogy parancsolja, signorina!

Mindketten a magunkkal hozott kosárba nyúltunk, és Antonio ujjai súrolták az enyémeket. Gyorsan kikaptam egy paradicsomot, és úgy tettem, mintha nem futott volna végig rajtam némi izgatottság a váratlan érintéstől.

Egészen kellemes időtöltés volt kettesben főzni Antonióval az épület egy már-már elfeledett részében, egy sötét helyiségben. Ha nem ajánlotta volna az életét a Teremtőnek, talán még szárba is szökkenhetett volna valami kettőnk között.

Így viszont, bár ő erről mit sem sejtett, ellenségekké váltunk.

Ő az egyházhoz tartozik, én pedig boszorkány vagyok. Nem egyszerű ember strega, aki népi mágiát használ a szemmel verés ellen, és a katolikus szentekhez imádkozik. Az én családom valami más, valami nem teljesen emberi. A mi erőnket félik, nem pedig tisztelik. A tizenkét másik, Palermóban rejtőző boszorkánycsaláddal együtt mi mind valóban a hold leányai vagyunk. Az istennő leszármazottai. Él még rajtunk kívül néhány hozzánk hasonló család elszórtan a szigeten, de mindannyiunk biztonsága érdekében nem tartjuk a kapcsolatot.

A mi mágiánk különös erő. Bár egyedül anyai ágon öröklődik, nem jelentkezik minden nőnél. Az én boszorkányszülött anyám az égvilágon semmiféle természetfeletti képességgel nem rendelkezik. Kivéve persze, ha a sütési képessége is számít, és én bizony szentül hiszem, hogy számít. Egyedül az istennő áldásával készíthet valaki olyan süteményeket, mint anyám.

Régen tanácsunk is volt, a boszorkánycsaládok legidősebb tagjai alkották. Nonna volt a palermói vezető, de nem sokkal azután, hogy Vittoriával megszülettünk, feloszlatták a boszorkánykört. Kissé ködös történetek keringtek arról, pontosan mi okozta a boszorkánykör vesztét, de amennyire én tudom, a vén Sofia Santorini fekete mágiát használt, és valami nagyon balul sült el, elborult az elméje. Néhányan azt állítják, emberkoponyát használt egy jóslás során. Mások szerint fekete tükör okozta. A végkimenetelben mind egyetértenek: Sofia elméje megrekedt a világok között.

Az emberek gyanakodni kezdtek a hirtelen jött őrület miatt. Az ördögöt emlegették. Ezek után túl veszélyesnek tűnt a valódi boszorkányok találkozója, még titokban is. Úgyhogy a tizenhárom palermói család szigorú hallgatásba burkolózott, és azóta nem érintkezik a többivel.

Az emberek érdekesmód mindig az ördögöt hibáztatják, ha olyasvalami történik, amit nem értenek. Különös, hogy bennünket titulálnak gonosznak, amikor élvezettel nézik végig, ahogy megégetnek minket.

– Azt leszámítva, hogy démonok lepték el a városunkat, hogy vagy? – Antonio meg sem próbálta leplezni a vigyorát. – Micsoda szerencse, hogy a szent testvériség egy tagja vigyázza reszkető lelkedet!

– Rémes vagy!

– Valóban, de nem gondolod komolyan. – Sötét szeme fénylett, ahogy lángoló arccal hozzávágtam egy paradicsomkockát. Könnyedén elugrott előle. – Legalábbis remélem.

– Sosem árulom el!

Visszafordítottam a tekintetemet a kerek paradicsomra, amit éppen felkockáztam. Egyszer, amikor még kisebbek voltunk, igazságvarázslatot bocsátottam rá, hogy kiderítsem, viszonozza-e az érzelmeimet. Nagyon megörültem, amikor kiderült, hogy igen, és úgy éreztem, a világ is velem együtt ujjong. Miután elmeséltem nonnának, mit tettem, egy hónapon keresztül súrolhattam egymagam az egész konyhát.

Nem épp erre a reakcióra számítottam.

Nonna azt mondta, nem szabad igazságvarázslatot használni az embereken, mert bár nem feltétlenül számít fekete mágiának, az il proibito varázslatok közé tartozik. Kevés tiltott varázslat létezik, de mindnek súlyos következményei vannak.

A szabad akarat az egyik legalapvetőbb természetjog ezen a világon, túlmutat a fehér és a fekete mágián, és sosem szabad könnyelműen bánni vele, éppen ezért tilos igazságvarázslatot használni. Valahányszor megkérdőjeleztük ezeket a szigorú szabályokat, nonna a vén Sofia Santorinivel példálózott.

Persze, nem minden boszorkány ért egyet vele. Miután a boszorkánykör feloszlott, néhány család – például a barátnőm, Claudia családja – nyíltan a fekete mágia felé fordult. Ők úgy hiszik, a varázslat az varázslat, és a boszorkányok egész nyugodtan használhatják úgy, ahogyan jónak látják, sőt, így a helyes! Vér, csontok… A fekete mágia gyakorlói szerint ezek használata teljesen rendjén való. Vittoria megpróbálta ugyanezt a logikát használni nonna ellen, amikor tizenöt évesek voltunk, aztán egy teljes héten át pucolhatta a vécét.

– Ki fogsz szökni holnap az étteremből, hogy ünnepelj?

Antonio végzett a mozzarella feldarabolásával, és lelkiismeretesen nekiállt felaprítani a friss bazsalikomot.

– Talán. Attól függ, hány vendégünk lesz, és milyen későre nyúlik a vacsora. De őszintén szólva, lehet, hogy inkább hazamegyek, és kipróbálok pár új receptet, vagy olvasok.

– Ó! Milyen hithű fiatal nő, a Szentírást olvassa!

– Mmh. – Mosolyogva lepillantottam a vágódeszkámra. Bár szentül hittem, hogy a könyv, amit olvasok, remek, azért messze állt a Szentírástól. Inkább nem meséltem Antoniónak az általam olvasott legutolsó fejezetről, amiben a főhős épp változatos és lenyűgöző fizikai módokon fejezte ki a szerelmét. Végül is akár csodának is nevezhettük, hogy ilyen állóképességgel bír. Én már határozottan hittem benne, hogy még a lehetetlennek tűnő elvárások is teljesíthetőek. – Ti terveztek valami izgalmasat a testvériséggel?

– Az izgalmas elég szubjektív. Valószínűleg ott leszünk valahol a felvonulási kocsinál, nagyon komoly és szent dolgokat fogunk csinálni.

Efelől kétségem sem volt. Antonio mindenkit meglepett, miután az anyja előző nyáron bekövetkezett, hirtelen halálát követően elhagyta az otthonát, és megkezdte a vallásos életét. A szigorú szabályok átsegítették őt a gyászidőszakon. Most már sokkal jobban érezte magát, és ennek nagyon örültem, még akkor is, ha ez azt jelentette, hogy semmi sem történhet közöttünk.

– Tessék! – Odaadtam neki a kenyeret. – Szeleteld fel, én pedig megfűszerezem az ételt.

A tálba öntöttem a felkockázott paradicsomot, majd hozzáborítottam a mozzarellát és a bazsalikomot is. Gyors egymásutánban érkezett rájuk az olívaolaj, némi zúzott fokhagyma és egy csipet tengeri só. Mivel a kenyeret nem terveztem megpirítani, és a barátok egyébként sem eszik majd meg azonnal az ételt, hozzáadtam egy kis balzsamecetet, és összekevertem a hozzávalókat. Ha rajtam múlik, nem épp így tálalom az ételt, de a külcsínnél fontosabb volt az, hogy jóízű legyen, és ne ázzon el a kenyér.

– Milyen volt az út? – kérdeztem. – Úgy hallottam, alakváltókról szóló pletykákat kellett elfojtanotok.

– Á, igen, a hitetlenek, akik a Friuli régióból jöttek ide az inkvizíció után, érdekes történeteket mesélnek. Bizony, visszatértek a nagy harcosok, akiknek a lelke állati formában hagyja el a testüket, hogy megvédjék a gabonát a gonosz erőktől. – Felhorkant. – Legalábbis ezt mesélték abban a faluban, ahová engem is küldtek. Biztosra veszik, hogy van valami szellemgyűlés, ahol egy istennő tanítja nekik, hogyan védjék meg magukat a gonosztól. Nehéz megszabadulni a régi hitektől. – Összenéztünk, Antonio szemében tengernyi aggodalom dúlt. – Nem a nonnád az egyetlen, aki úgy hiszi, démonok érkeztek ide.

– Hát…

Hang csendült a folyosón, túl halk ahhoz, hogy kiértsem a szavakat. Antonio az ajkához emelte az ujját. Bárki volt is az, ismét megszólalt, ezúttal egy kicsit hangosabban. Még mindig nem értettem, mit mond, és nem tűnt túl barátságosnak. Tapogatózva kerestem a kést. Csuklyás alak lépett be a szobába az árnyékokból, és lassan felénk emelte két karját.

– H-h-hitetlenek…

Libabőr kélt a testemen, akárha a holtak serege lett volna. Nonna démonokkal kapcsolatos óbégatását azonnal félresöpörte a boszorkányvadászok keltette valódi félelem. Rám találtak. És semmiképp sem használhatok mágiát ellenük, ahogy Antonio előtt sem, mert akkor teljesen biztos, hogy lelepleződöm.

Olyan hirtelen ugrottam hátra, hogy megbotlottam a szoknyámban, és nekiestem az alapanyagokkal teli kosárnak. Evőeszközök zuhantak csörömpölve a földre. A különleges balzsamecettel teli üveg széttört.

Antonio az eddig a csuhája alatt lapuló fa rózsafüzért szorongatva előrelépett, hogy közém és a betolakodó közé álljon.

– Jézus Krisztus nevében megparancsolom, hogy távozz, démon!

A köpenyes alak hirtelen kétrét görnyedt, és… kuncogásban tört ki.

Tüstént elpárolgott a rémületem, düh vette át a helyét. Ellöktem magam a faltól, és haragosan a jövevényre meredtem.

– Vittoria!

Az ikertestvérem felhagyott a nevetéssel, és hátratolta a csuklyáját.

– Ne is törődjetek velem! Épp felidéztem, milyen képet vágtatok az előbb, és másodszorra még viccesebb!

Antonio lassan elhúzódott, homlokráncolva pillantott le az üvegcserepekre és a kiömlött ecetre. Nagy levegőt vettem, és némán elszámoltam tízig.

– Nem volt vicces! És eltörtem miattad a balzsamecetes üveget.

Vittoria arca megrándult, ahogy észrevette az üvegszilánkokat a földön.

– Ó, Emilia! Nagyon sajnálom. – Átszelte a kis helyiséget, és jó erősen magához rántott, hogy megöleljen. – Bosszúból eltörheted a kedvenc fehér zsályás, levendulás parfümömet, miután hazaértünk.

Nagyot fújtam. Tudtam, hogy komolyan gondolja, készséggel átadná az üveget, és végignézné, ahogy darabokra töröm, de véletlenül sem döntenék a bosszú mellett.

– Inkább egy pohár limoncellós-boros kotyvalékot kérek, amit csinálni szoktál.

– Egy egész kancsóval kapsz! – Cuppanós puszit nyomott mindkét orcámra, majd biccentett Antoniónak. – Nagyon ijesztő ez az egész „az Úr nevében megparancsolom” dolog, Antonio barát. Ha démon lennék, biztos, hogy visszaűztél volna vele a pokolba.

– Legközelebb meglocsollak szenteltvízzel. Kiégetem belőled az ördögöt.

– Hmm. Lehet, hogy egy egész korsó kell majd hozzá, főleg, ha pont itt idézem meg.

Antonio a fejét csóválta, majd hozzám fordult.

– Jobb, ha megyek, segítenem kell a testvériségnek az előkészületekben. Ne aggódj a kiömlött ecet miatt, majd később feltakarítom! Még egyszer köszönöm az ételt, Emilia. A fesztivál után megint útra kelek, hogy eloszlassak még néhány babonás szóbeszédet, de remélem, találkozunk, amikor visszatérek!

Két lélegzetet sem vettem még azután, hogy magunkra hagyott bennünket, az én ostoba ikertestvérem máris táncikálni kezdett a szobában, úgy tett, mintha szenvedélyesen megcsókolna valakit, aki nyilván csakis Antonio lehetett.

– Ó, Emilia! Remélem, találkozunk, amikor visszatérek! Ha lehet, meztelenül, az ágyamban, ahol az Úr nevét fogod sikoltani!

– Elég legyen! – legyintettem felé szégyenkezve. – Valószínűleg még hallja, amit mondasz!

– Helyes. – Vittoria sokat sejtetően megmozgatta a csípőjét. – Talán támad néhány jó ötlete. Még nem késő, otthagyhatja a testvériséget. Semmiféle törvény nem mondja ki, hogy aki egyszer belépett, annak örökké maradnia kell. Rengeteg izgalmas módon lelhet hitre egy férfi. Talán megfürödhetnél szenteltvízben, és megmutathatnád neki, mire gondolok.

– Elképesztően szentségtörő vagy!

– Te pedig meggyvörös! Miért nem vallod be neki, mit érzel? Vagy inkább csak csókold meg! Az alapján, ahogyan rád néz, kétlem, hogy nagyon zokon venné. A legrosszabb, ami történhet, az az, hogy hegyi beszédet tart neked a vallásos kötelezettségeiről, te meg kénytelen leszel megfojtani őt a rózsafüzérével.

– Gyere, Vénusz! Eleget játszottad mára a kerítőnőt.

Megragadtam a kezét, és kisiettem a szobából. Megkönnyebbülten nyugtáztam, hogy a folyosó üres.

Antoniót sehol sem láttam. Ahogy a szent testvériség többi tagját sem. Hála az istennőnek! Végigfutottunk az árnyékos folyosókon, és addig nem lassítottunk, amíg a monostor apró ponttá nem vált mögöttünk az éjszakában.

Az otthoni konyhánk kényelmében Vittoria összeszedte a vérnarancsokat, a limoncellót, a vörösbort és a proseccósüveget. A konyhaszigetnél állva figyeltem, ahogy gondosan mindent beleönt egy kancsóba. Egy pohár ebből, egy löttyintésnyi abból, néhány kandírozott héj. Vittoria mágiája leginkább a bájitaloknál és a parfümöknél ütközött ki, és gyakran az italoknál is megmutatkozott. Az italkeverés azon kevés elfoglaltság egyike volt, amit nagyon komolyan vett, és örömmel figyeltem, ahogy beleveszik a színtiszta boldogságba.

Összefutott a nyál a számban, ahogy felszeletelte a narancsokat. Határozottan ez volt a kedvenc italom. Vittoriát a sangria ihlette meg, ami az elmúlt években igencsak népszerűvé vált Franciaországban és Angliában is. Néhány Palermóba települt angol család magával hozta a receptjeit is, ezzel gazdagítva már így is színes történelmünket. Nonna azt mesélte, a spanyolokat egy ókori római fűszeres bor, a hippokrasz inspirálta. De nem számított, pontosan honnan származik, egyszerűen imádtam a borral kevert narancslé ízét és a prosecco pezsgő buborékjait.

Vittoria belemerített egy kanalat az italba, jó alaposan megkeverte, aztán megkóstolta az elegyet, csak utána öntött nekem egy jó nagy pohárral. Magához vette a limoncellósüveget, majd intett, hogy menjünk fel a lépcsőn.

– Siess, Emilia, még a végén felébresztünk valakit!

– Hol jártál este? – Halkan becsuktam magunk mögött az ajtót. – Nonna kis híján felhasználta az egész olívaolaj-készletünket, hogy kiderítse, betört-e a gonosz a Tenger & szőlőbe, sőt, ha teheti, az egész szigetet átkutatta volna.

Vittoria limoncellósüveggel a kezében levágódott a matracára, és elvigyorodott.

– Megidéztem az ördögöt. Egy ősrégi könyv beavatott a titkaiba, és úgy döntöttem, férjhez megyek hozzá. Meghívnálak az esküvőre, de szinte biztos vagyok benne, hogy a pokolban tartjuk majd.

Lesújtó pillantást vetettem rá. Ha nem akarja elmondani az igazat, hát jól van! Titkolja csak a Domenicóval folytatott leplezett románcát, ameddig csak szeretné!

– Jobb, ha nem hívod fel magadra a figyelmet ennyire.

– Vagy mi lesz? Jönnek a malvagiók, és elragadják a lelkemet? Lehet, hogy inkább eladom nekik.

– Vagy az lesz, hogy az egész családunk pórul jár. Múlt héten meggyilkoltak két lányt. Mindkettő boszorkány volt. Antonio azt mondta, a legutolsó településen, ahol járt, alakváltókról pletykáltak. Nem szabad most az ördöggel viccelődni. Tudod, milyenek az emberek. Előbb alakváltók, aztán démonok, csak idő kérdése, és a boszorkányokat veszik célba.

– Tudom. – Vittoria nagyot nyelt, és elkapta a tekintetét. Szólásra nyitottam a számat, hogy megkérdezzem, mit keresett a monostorban, de amikor visszafordult, pajkosan csillogott a szeme. – Szóval… Hallottál mostanában valami érdekeset vagy szellemeset?

Inkább nem faggattam. Az „érdekes vagy szellemes” természetfeletti boszorkányérzéket jelentett nála. Gyakran használt ilyen titkos kifejezéseket, ha olyasmit szeretett volna megbeszélni, amit nem akartunk az emberek, na meg a kíváncsi nagymamák orrára kötni. A párnámnak dőlve elhelyezkedtem, és felhúztam a térdemet. Még mielőtt válaszoltam volna, elsuttogtam egy némítóvarázslatot, hogy elleplezzem a hangunkat.

– Hát, múltkor egy szellemről álmodtam…

– Várj! – Vittoria letette a limoncellót, előkapta a naplóját, és már a kezében is volt a tolla, mellette a tintatartó. – Az egészet meséld el! Töviről hegyire! Hogy nézett ki a szellem? Láttál ragyogó körvonalat vagy árnyékot, vagy inkább csak érezted a jelenlétét? Beszélt hozzád? Mikor történt ez, épp miután elaludtál, vagy később, az éjszaka folyamán?

– Inkább reggelhez közel történt. Először azt hittem, ébren vagyok.

Belekortyoltam az italomba, és elmeséltem neki a különös álmomat a testetlen hangról, ami túl halkan suttogott ahhoz, hogy bármit is kiértsek a szavaiból, ezért leginkább egyfajta képtelen álomnyelvnek tűnt. Az álmomat, amiről azt hittem, csak a túlbuzgó képzeletem szüleménye, nem pedig a ránk váró borzalmak előjele.

HÁROM

A halk szálkaroppanásokra ügyet sem vetve gyorsan szétbontottam a hal maradékát az alapléhez. Már jócskán benne jártunk a vacsora-előkészítésben, amikor ráeszméltem, hogy a monostorban hagytam a kosaramat. Szent nap lévén, főleg, hogy a tömeg már összecsődült odakint, meg kell majd várnom, amíg a Tenger & szőlő bezár, csak utána mehetek el a holmimért.

Talán az istennő áldása volt ez. Mivel a testvériség La Santuzzát – a kicsi szentet – ünnepli odakint, nem kell attól félnem, hogy összefutok Antonióval. Nagyon szerettem volna elkerülni őt Vittoria előző esti kínos viselkedése után. Ő mindig megússza, ha merészen, pimaszul viselkedik, mindenki imádja, hogy ilyen. Sajnos nekem nem sikerült elsajátítanom ezt a képességet.

Odapillantottam Vittoriára, aki egész délelőtt szokatlanul csendes volt. Valami aggasztotta. Miután elmeséltem neki az álmomat előző este, úgy tűnt, be akar avatni a titkába.

Aztán ahelyett, hogy belekezdett volna, félretette a naplóját, megfordult a matracon, és elaludt. Felmerült bennem, hogy talán összeveszett a titkos szerelmével. Talán a monostorban beszéltek meg randevút, és a fiú felültette.

– Tudom, hogy sok dolgunk lesz ma este – szólalt meg Vittoria hirtelen, félbeszakítva a gondolatmenetemet –, de egy kicsit előbb el kellene mennem.

Nonna elsietett anyám mellett – aki épp eszpresszót főzött, amit felszolgálhatunk majd a desszert mellé –, felrakott egy apró csigákkal teli fonott kosarat a konyhaszigetre, és biccentett az ikertestvéremnek.

– Tessék! Főzd meg a babbalucihoz. – Megpaskolta Vittoria kezét. – De ne forrald túl soká! Még a végén olyan lesz, mint a gumi.

Felvont szemöldökkel vártam, hogy nonna megtiltja az ikertestvéremnek, hogy elmenjen. De nem szólt semmit. Miközben Vittoria gyorsan, maréknyi adagokban kifőzte a csigákat, nonna fokhagymát zúzott, majd a tűzre tette a serpenyőt, amibe előzőleg olívaolajat öntött. Hamarosan már mind a megszokott ritmusban dolgoztunk, nem töprengtem tovább azon, mi aggaszthatja Vittoriát, az foglalt le, hogy tökéletes halalaplét főzzek. Majd később ráveszem, hogy avasson be mindenbe.

Vittoria kihalászta a csigákat, nonna pedig beleszórta őket a fokhagymás olajba, kissé megpirította, aztán sózta, borsozta, és meghintette friss petrezselyemmel. Elsuttogott egy áldást a tányérok felett, megköszönte az ételnek, hogy táplál, és a csigáknak az áldozatot. Apróság volt, nem feltétlenül mágikus töltetű, de esküdni mertem volna, hogy finomabb tőle az étel.

– Nicoletta! – kiáltotta. Anyám félretette az utolsó desszerttel teli tányért, és a vállára vetett egy konyharuhát. – Vidd oda a testvérednek ezt a tál babbalucit, és mondd meg neki, hogy menjen ki, adjon belőle egy falatot mindenkinek, aki éhesnek tűnik! Könnyebb lesz sorban állni.

És még több embert vonz majd a trattoriánkba. Nonna nem használt ugyan mágiát közvetlenül az embereken, de nagyon ügyesen bevonzotta őket az érzékszerveiken keresztül. Amint megérzik a sült fokhagyma illatát, rengeteg vendég üli majd körbe az asztalainkat.

Amint anyám távozott, nonna ránk mutatott a faragott fakanalával.

– Láttátok ma reggel az eget? Vörös volt, akár az ördög vére. Ma este nem szabad kint kóricálni. Maradjatok otthon, foglalkozzatok a grimoárjaitokkal, varrjatok szárított cickafarkat a szoknyátokba! Rengeteg a tennivaló otthon. Rajtatok van az amulettetek? – Előhúztam a sajátomat a ruhám alól. Vittoria felsóhajtott, de azért ő is követte a példámat. – Helyes! Nem vettétek le, ugye?

– Nem, nonna.

Nem törődtem vele, hogy Vittoria sokatmondó pillantása megállapodik rajtam. Tulajdonképpen nem hazudtam. Hiszen ő vette le az amulettjét, amikor nyolcévesek voltunk, én magamon hagytam a sajátomat. Amennyire én tudtam, azóta egyikünk sem vette le.

Nonna nagy levegőt vett, szemlátomást sikerült megnyugtatni.

– Hála az istennőnek! Tudjátok, máskülönben mi történne.

– A világunk csupa rémálommá és hamuvá válik. – Vittoria kinyújtotta a két karját, mintha egy lassan mozgó démon lenne, és tántorogva előrelépett. – Az ördög szabadon járja majd a vidéket. Ártatlanok vérében fogunk fürdeni, a lelkünk a pokolra jut, és sosem szabadulhat.

– Jobban teszed, ha nem bosszantod a jelet küldő istennőket, Vittoria! Azok az amulettek kiszabadíthatják a démonhercegeket. A helyedben hallgatnék a figyelmeztetésekre, különben a te lelkeden szárad majd, hogy a malvagiók visszajönnek, hiába zárta el őket a la prima.

Vittoria arcáról teljesen lehervadt a derű. Visszafordult a következő adag csigához, és jó erősen megragadta a cornicellóját. Nagyot nyeltem, eszembe jutott a pokolfajzat, amit aznap este, réges-régen hallottunk.

Nonna nyilván téved, az intelmei leginkább babonák. Az ördögöt és az egész démonbirodalmát elzárták. Ráadásul nonna azt mondta, nem érinthetjük össze az amulettjeinket. Nem érintettem össze őket, csak megfogtam a testvéremét, míg a sajátom is rajtam volt. A pokol hercegei ott vannak, ahol lenniük kell. Semmiféle démon nem ólálkodik a földön. Minden a legnagyobb rendben.

Mégis, amikor a nagymamánk hátat fordított, Vittoriával hosszan, szótlanul összenéztünk.

NÉGY

A sötét monostorra meredtem, képtelen voltam lerázni magamról az érzést, hogy visszanéz rám, és vadul vicsorogva kivillantja az agyarait. Ami azt jelentette, hogy nonna babonái sikeresen felzaklattak. Ha egy nagy hatalmú boszorkány nem varázsolta el egy korábban sosem látott igézettel, ami életre kelti a mészkövet és az üveget, akkor bizony nem több egy üres épületnél.

– Grazie, nonna! – motyogtam, pedig valójában cseppet sem voltam hálás.

Az árnyékok közt mélyen megbúvó faajtó felé vettem az irányt. A súlyos, vasból készült zsanérok panaszosan nyikorogtak, amikor beléptem. Odafent a gerendákon valahol egy madár röppent a levegőbe, a szárnya egy ütemre vert a szívemmel.

A kapucinusok monostora kevesebb mint másfél kilométerre állt az éttermünktől, és Palermo egyik legnépszerűbb épülete volt. Nem az építészeti megoldások, hanem a szent falak közt található katakomba miatt. Napfényben nekem is tetszett, most viszont képtelen voltam szabadulni a sötétben rám telepedő borzongástól. Így, hogy teljesen üresen láttam, a hideg futkosott a hátamon a balsejtelemtől. Még a levegő is feszülten vibrált, mintha a monostor visszafojtotta volna a lélegzetét egy szörnyű felfedezés kapujában.

Nonna démonokkal kapcsolatos jajveszékelése továbbra is kísértett, ahogy óvatos léptekkel beljebb merészkedtem a néma monostorban, és egyre növekvő rettegésem ellenére megacéloztam magam. A legkevésbé sem kívántam arra gondolni, hogy vörös szemű, lélekrabló démonok szállják meg a városunkat, főleg így, egymagamban.

Átkaroltam magamat, és végigsiettem egy múmiákkal szegélyezett sötét folyosón. Állítva helyezték el őket, a saját maguk választotta ruhát viselték, az öltözékük több száz évvel korábbi divatról árulkodott.

Igyekeztem rá sem hederíteni üres, élettelen szemgödrükre, ahogy elrohantam mellettük. Ez volt a legrövidebb út a helyiség felé, ahol a kosaramat felejtettem, és átkoztam a testvériséget, amiért ilyen hátborzongató környezetet alakítottak ki.

Az ikertestvéremet persze sosem zavarta az ilyesmi. Amikor kicsik voltunk, Vittoria szerette volna megmosdatni, előkészíteni az elhunytak holttestét. Nonnának nem tetszett, hogy így lenyűgözték őt a holtak, azt gondolta, később a le arti oscure megszállottjává válhat miatta. Nekem felemás érzéseim voltak ezzel kapcsolatban, de végső soron nem számított, a testvériség inkább a barátnőnket, Claudiát választotta ki erre a feladatra.

Azokon a ritka délutánokon, amikor egyikünk sem dolgozott, és kisétálhattunk a tengerpartra, hogy kagylóhéjakat gyűjtsünk a holdáldáshoz, Claudia mesélt a múmiák előkészítéséről. Én a meleg homokba dugtam a lábujjaimat, hogy elűzzem a libabőrt, Vittoria viszont mindig előrehajolt, a szeme mohó kíváncsiságtól csillogott, minden egyes apróságról tudni akart, amit csak Claudia megoszthatott velünk.

Igyekeztem messzire száműzni most ezeket a morbid történeteket.

Az egyik ablakot résnyire nyitva hagyták a magasban, a rajta beszökő, hirtelen jött széllökés végigsöpört a folyosón. Felásott föld és só illatát hozta magával, mintha vihar közeledne. Fantastico. Más sem hiányzott, mint hogy esőben kelljen hazaszaladnom.

Megszaporáztam a lépteimet a sötétben. A hosszú folyosó végén fáklya égett, de az előttem elterülő szakasz nagyja árnyékokba burkolózott. Mozgásra lettem figyelmes a szemem sarkából, mire megdermedtem. Én ugyan megálltam, de a követ söprő ruha susogását még vagy egy lélegzetvételnyi ideig hallottam, csak utána némult el. Valaki vagy valami idebent jár.

Minden egyes idegvégződésem bizsergett. Megráztam a fejemet. Csak félek a malvagióktól, és képzelem az egészet. Valószínűleg megint Vittoria szórakozik. Összeszedtem a belém szorult cseppnyi bátorságot, és nagy erőfeszítések árán megfordultam, az ikertestvéremet kerestem a néma, éberen figyelő múmiákkal teli folyosón.

– Vittoria? – Az árnyékokra meredtem, és kis híján felsikítottam, amikor sötétebb árnyék bukkant elő az egyik test mögül. – Ki van ott?

Bármi volt is az, nem felelt. Eszembe jutott a pletyka, amit Antonio említett tegnap, és önkéntelenül is alakváltót képzeltem a sötétbe. Felállt a szőr a karomon tőle. Esküdni mertem volna, hogy valami engem figyel. Kis vészharangok kondultak meg a fejemben. Nonnának igaza van, ma este tényleg otthon kellett volna maradnom.

Már épp azt latolgattam, milyen gyorsan tudok kirohanni az épületből, amikor szárnycsapásokat hallottam a gerendák felől. Kifújtam a levegőt. Nem jár a nyomomban semmiféle kísértet, mitikus alakváltó vagy démon. Csak egy elveszett madárka az. Valószínűleg jobban fél, mint amennyire én megijedtem tőle.

Lassan kihátráltam a folyosóról, és a csontig hatoló riadalommal nem törődve a következő helyiséghez siettem. Gyorsan beugrottam oda, ahol a kosaramat hagytam, felkaptam, visszadobáltam bele a holmimat. Végig remegett a kezem.

– Ostoba madár!

Minél gyorsabban összeszedem a dolgaimat, annál hamarabb megkereshetem Vittoriát a fesztiválon, aztán hazamehetünk. Aztán kölcsönveszünk egy üveg bort, bemászunk az ágyunkba, iszogatunk, és a szobánk kényelmében, a melegben összekucorodva nevetünk nonna riasztó kijelentésein az ördöggel kapcsolatban.

Csizma csikordult a kövön, mire azonnal földbe gyökerezett a lábam. Ezt már nem keverhettem össze egy madár szárnycsapásaival. Csak álltam ott, levegőt venni alig mertem, füleltem a mindent beborító csendben. Megnyugtatásképp a cornicellómért nyúltam.

Ekkor valami halkan hívni kezdett. Lassan és állhatatosan, halk zizegés volt, amit nem hagyhattam figyelmen kívül. Az istennő látja a lelkemet, pedig megpróbáltam! Nem igazán hang volt ez, inkább egy különös érzés a gyomromban. Valahányszor felmerült bennem, hogy menekülőre fogom, egyre követelőzőbbé vált.

A szabad kezemmel előszedtem a kést a kosaramból, majd lábujjhegyen végigosontam a folyosón, minden egyes helyiségnél meg-megálltam hallgatózni. A szívem minden lépésnél nagyot dobbant. Attól féltem, megáll, ha nem nyugszom le.

Egyik lépés követte a másikat. Egyre nehezebben mozogtam. A fülemben doboló pulzusom ellenére is feszülten hallgatóztam, de semmiféle hang nem kelt a sötétségben. Mintha a korábbi zörejt csak a riadalmam szülte volna. De ez az érzés…

Követtem, egyre beljebb vezetett a monostorban.

A következő folyosó legvégén, egy résnyire nyitott ajtó előtt megtorpantam. Bármi hívogatott is, odabentre vezetett, éreztem. Enyhe húzóerő a testem közepén, olyasfajta hívó szó, amivel nem vehettem fel a harcot. Nem tudtam, miféle mágiáról van szó, de határozottan éreztem a jelenlétét.

Eleresztettem az amulettemet, és visszafojtott lélegzettel, észrevétlenül belopakodtam a terembe, óvakodva figyeltem azt, ami idevonzott. Nonna mindig megszidott, amiért olyan nesztelenül tudok osonni, de most épp áldásnak tűnt, mintsem átoknak.

Odabent kakukkfű illata fogadott, valami fémes és égett paraffin szaga vegyült belé. Beletelt egy pillanatba, mire a szemem hozzászokott a megváltozott fényviszonyokhoz, de amint ez megtörtént, el kellett fojtanom egy sikkantást. Hogy nem vettem észre a férfit? Talán az volt az oka, hogy olyan természetfeletti mozdulatlansággal állt.

Most, hogy már felfigyeltem rá, képtelen voltam levenni róla a szememet. Túl sötét volt ahhoz, hogy tisztán ki tudjam venni a vonásait, de a haja ónixra emlékeztetett, már-már irizálónak tűnt, mint amikor egy holló szárnyán megcsillan a napfény. Magas volt, jókötésű, akár egy római harcos szobra, de a ruhái kifinomult úriemberről árulkodtak.

Mégis volt benne valami, amitől inkább meghúztam magamat az árnyékok közt, hátha elrejtenek előle.

A férfi egy lepellel letakart holttest fölé hajolt. A fantáziám azonnal tucatnyi történetet szőtt. Talán élete szerelme tragikus halált halt, még mielőtt valóra válthatták volna az álmaikat, és most haragszik a világra. Talán a lány békésen, álmában hunyt el. Vagy talán ő a meggyilkolt boszorkány, akit nonna említett előző nap.

Az, akinek a holttestére ebben a városban bukkantak rá.

Mintha egy vödör jeges vizet zúdítottak volna rám. Felhagytam az ábrándozással, és alaposabban körbenéztem a teremben. Az ide bezsúfolt, furcsa gyertyagyűjteménynek csak a fele égett, de az jól látszott, hogy különös gonddal helyezték el a kőoltár körül, amin a holttest feküdt. Ismét a kakukkfű kellemes illata kúszott az orromba.

Szokatlan, hogy egy ember gyertyákat gyújt és fűszernövényeket éget. Eszembe jutott, hogy előző este is kakukkfű illatát éreztem, és azon merengtem, vajon ez a férfi akkor is itt tartózkodott-e, amikor Antonióval néhány teremmel odébb ételt készítettünk.

Vadul lüktető pulzussal meredtem rá, próbáltam rájönni, vajon belőle árad-e az a mágia, ami így felkeltette a figyelmemet. Nem tűnt valószínűnek. Hozzá nem vonzott semmi, csakis ehhez a teremhez. Hirtelen úgy éreztem, valami nem stimmel a légnyomással – mintha valamiképpen eltorzult volna körülöttünk a tér. Még az árnyékok is behódolóan meghajolni látszottak.

Na persze! Micsoda eszement gondolat. Először láthatatlan szellemdémonok követnek a folyosón, most meg ez. Az égvilágon semmi veszedelmes nincs egy fiatal férfiban, aki elbúcsúzik a hőn szeretett lánytól. Az sem annyira különös, ha körberakják a holttestet gyertyákkal. Rengetegen gyújtanak gyertyát, miközben az istenükhöz imádkoznak. Már megint a…

A férfi hirtelen a test fölé hajolt, két kezével végigsimított azon a részen, ahol a lány szíve volt, és már vártam, hogy elhúzza a leplet, és még egyszer, búcsúzóul megcsókolja a kedvesét. Csakhogy amikor elhúzta a kezét a lepeltől, az ujjait vér fedte. Lassan, mintha az ördög hipnotizálta volna, a szájához emelte az ujjait, és megnyalta őket. Egy pillanatig csak meredtem rá, képtelen voltam feldolgozni, minek voltam szemtanúja.

Kellemetlen érzés vibrált a bensőmben, mozdulatlanná dermedtem. Félelem és düh kavargott bennem, ahogy végre megértettem, miért éreztem korábban, hogy valami nagyon nincs rendjén.

Figyelmeztetés harsant az elmémben, vérszomjas démonokról üvöltött, de túlságosan magával ragadott a hév. Ez nem az éjszaka teremtménye, ami sötétségből és holdfényből született, mint ahogy nonna állította. Ez a túlságosan is emberi szörnyeteg betört a katakombába, és a lehető legförtelmesebb dolgot művelte: megízlelte a holtak vérét.

Még mielőtt hallgathattam volna a figyelmeztetésekre, amiket a nagymamám gyerekkorunk óta igyekezett beleverni a kőkemény fejünkbe, kiugrottam a rejtekhelyemről, és úgy üvöltöttem, mintha én lennék az éjszaka vad teremtménye.

– Megállj!

Vagy a hangomban csendülő színtiszta parancstól, vagy ami még valószínűbb, a fülsiketítő visításom hallatán az idegen jó nagyot ugrott hátra, szinte túlságosan gyorsan mozgott ahhoz, hogy szemmel követni lehessen. Volt még valami különös… Valami… Megragadtam a cornicellómat, és az aurájára koncentráltam. A luccicaréja nem levendula volt, hanem a fekete árnyalataiban játszó ragyogás arannyal meghintve. Nonna titánkvarcára emlékeztetett. Még sosem láttam ehhez foghatót.

Az idegen a konyhakésre pillantott a kezemben, amit a holttest felé fordítva tartottam, valószínűleg a következő lépését fontolgatta. Rádöbbentem, hogy ő pedig tőrt szorongat. A markolat köré levendulaszemű aranykígyó tekeredett, kilátszott a foga. Gyönyörű volt. Veszedelmes. Halálos.

Egy pillanatig azt hittem, egyenesen a szívemre céloz majd vele.

– Tartsd távol magad tőle – figyelmeztettem közelebb lépve –, vagy olyan hangosan sikítok, hogy az összes fratello idecsődül az épületből!

Blöfföltem. Az egész testvériség odakint tette a dolgát Santa Rosalia tiszteletére. Elméletileg egyedül mi ketten voltunk a monostorban. És amilyen mélyen jártunk a katakombában, senki sem hallaná a sikolyomat, ha rám vetné magát. De nem voltam teljesen védtelen.

Eleresztettem az amulettemet, és előhúztam a holdfénnyel megáldott krétát, amit nonna unszolására mindenhová magunkkal vittünk a szoknyánk rejtett zsebében, készen arra, hogy térdre vetem magam, és védőkört rajzolok. Egy ember ellen is ugyanolyan hatásos lenne, mint bármilyen természetfeletti fenyegetéssel szemben. Egyedül azért haboztam, mert egy boszorkányvadász előtt felfedném magamat a mágiahasználattal.

A férfi kinyitotta a száját, hogy elmondja azt, amit valószínűleg egy olyan személy ejtene ki a száján, akit épp rajtakaptak, hogy egy holt vérét nyalta, amikor a mellkasomra tévedt a pillantása. Olyan izzó tekintettel meredt rám, hogy kis híján a ruhát is leperzselte rólam. Megízlelte a vért, aztán volt képe úgy bámulni rám, mintha én is ínyencfalat lennék, amit egyedül az ő kedvéért teremtettek. Vagy talán…

– Hazudsz.

A hangja egyszerre volt mély, rekedt és elegáns. Selyembe burkolt fogazott penge. Égnek állt tőle a szőr a karomon.

Még mielőtt kibukhatott volna belőlem a szitokáradat, olyasmit tett, amire a legkevésbé sem számítottam. Sarkon fordult, és futásnak eredt. Olyan sietősen távozott, hogy elejtette a kígyómintás tőrt. Vagy nem vette észre, vagy nem érdekelte.

A konyhakést előreszegezve, zihálva vártam. Nem hallottam visszatérő lépteket, csak egy halk ropogást, mintha tűz égett volna valahol. De a hang olyan gyorsan félbeszakadt, hogy nem lehettem benne biztos, mit hallottam egészen pontosan.

Ha a férfi rám támad az árnyékok közül, bármi áron megvédem magam. Még akkor is, ha a rosszullét környékezett a puszta gondolattól. Eltelt még egy másodperc. Majd még egy. Feszülten füleltem, hátha léptek dobbannak.

De egyedül vadul doboló szívem kalapálása törte meg a csendet.

A férfi nem jött vissza. Felmerült bennem, hogy a nyomába szegődöm, de úgy tűnt, ebben sem a zaklatott légzésem, sem reszkető lábam nem támogat. Lepillantottam, hátha kiderül, mi ijesztett rá annyira, és láttam, hogy a cornicellómon megcsillan a fény a sötétben. Mégis honnan…

A néma hívó szó ismét visszatért, arra ösztökélt, hogy hallgassak figyelmesen. Az elmém leghátsó zugába száműztem ezt a suttogást. Nem hiányzott, hogy még valami elvonja a figyelmemet. Beletelt némi időbe, hogy lelassuljon a pulzusom, és rádöbbenjek, hogy a holttest nem ott fekszik, ahová a testvériség az újonnan érkező testeket szokta vinni mosdatásra és a mumifikálás előkészítésére.

Ami azt illeti, nem úgy tűnt, mintha ezt a termet bármire is használnák. Körbepillantva feltűnt, hogy mindent vastag porréteg fed. Egy kis mészkő terem volt, csak a kőoltár állt a közepén. Nem láttam polcokat, ládákat, semmit sem tároltak itt. A levegő állott és dohos volt, mintha ezt a helyiséget több száz évre lezárták volna, és csupán nemrégiben nyitották volna ki újra. Ez a szag erősebb volt, mint a kakukkfű korábbi illata.

Kellemetlen bizsergés kélt a gerincem tetején, egészen a lábujjaimig futott.

Most, hogy az idegen már elment, egyértelművé vált, hogy a holttest vonz magához. Ami sosem jó jel. Még nem volt szerencsém holtakkal beszélgetni, és most sem tűnt túlzottan csalogatónak a gondolat. Legszívesebben futásnak eredtem volna, és határozottan nem kémlelek be a lepel alá, de nem tehettem.

Szorosabban markoltam a késemet, és kényszerítettem magam, hogy odalépkedjek a holttesthez, engedelmeskedve a néma, hajthatatlan hívó szónak, ami az egész lényemet átjárta. Még mielőtt megnéztem volna a testet, felkaptam az idegen tőrét a földről, inkább azt szorongattam a gyatra konyhakésem helyett. Valamelyest megnyugtatott a súlya. Ha a bizarr vérivó visszatérne, máris egy komolyabb fegyverrel fenyegethetem meg.

Ennél jobban már semmi sem nyugtathatott meg, úgyhogy a letakart holttest felé fordultam, végre engedtem a hívó szavának. Kizártam a félelmet a szívemből, és lerántottam a leplet az arcáról.

Egy teljes lélegzetvételig csendben voltam, majd a sikolyom darabokra zúzta a monostor békéjét.

ÖT

A mágia élő, lélegző lény; a tőlünk kapott energiából táplálkozik. A többi természeti erőhöz hasonlóan sem nem jó, sem nem rossz - a használója szándékaihoz idomul. Ha valaki szeretettel táplálja, kivirágzik, növekedésnek indul. Ha valaki gyűlölettel használja, tízszeresen kapja vissza tőle.

– Feljegyzés a di Carlo grimoárból

Az arc, amit magam előtt láttam, a tükörképem volt. Barna szem, sötétbarna haj, a napnak és a közös ősöknek köszönhetően olajbarna bőr. Odanyúltam, óvatosan kisimítottam egy tincset Vittoria homlokából, de azonnal visszakaptam a kezemet, amikor megéreztem a melegét.

– Vittoria? Tudsz mozogni?

A tekintete üres volt, egyetlen pontra meredt. Vártam, hogy pislogni kezdjen, majd nevetésben törjön ki. Sosem tudta hosszasan visszafojtani a kuncogást.

Vittoria nem mozdult. Nem vett levegőt, nem is fújta ki. Csak álltam ott, néztem őt, megrekedtem a hitetlenség és a rettegés között. Nem értettem, amit magam előtt láttam. Belekapaszkodtam az egyik tincsembe. Hiszen egy-két órája láttam őt utoljára!

Biztos csak valami ostoba tréfa az egész.

– Vittoria? – suttogtam válaszban reménykedve. A pillanatok percekké nyúltak. Csak meredt maga elé, nem pislogott. Talán nincs magánál. Megragadtam, megráztam egy kicsit. – Kérlek! Mozdulj már!

Még nyitott szemmel is annyira békésnek tűnt így, állig húzott lepellel. Mintha valamilyen mély, mágikus transzba esett volna, és hamarosan jönne a herceg, aki a csókjával felébreszti. Valami megrándult bennem a mélyben. Ez nem tündérmese. Senki sem jön, hogy megtörje a halál igézetét. Nekem viszont itt kellett volna lennem, hogy megmentsem Vittoriát.

Ha korábban eljöttem volna az étteremből, talán megmenthettem volna valahogyan. Talán az a gyilkos vadállat az én életemet oltotta volna ki. Vagy ragaszkodnom kellett volna hozzá, hogy hallgassunk nonnára, és maradjunk otthon. Elmesélhettem volna a nagymamámnak, mi történt az amulettekkel. Száz különféle választási lehetőség állt előttem, de nem tettem semmit. Talán ha… Hirtelen végigcsapott rajtam a sötétség, mire lehunytam a szememet.

Amitől csak még rosszabb lett.

Ez nyilván csak a fantáziám egy újabb, rémesen élénk szüleménye. Nem lehet valóságos. De amikor ismét kinyitottam, semmi sem mondott ellent annak, hogy Vittoria igenis meghalt.

Ütemes csöpögés tört be a gondolataim közé. Olyan különösnek tűnt, olyan közönségesnek. Mégis erre koncentráltam. Segített kizárni az állhatatos zúgást és suttogást, amit még mindig hallottam.

Talán az őrület szivárgott be az elmémbe.

A csöpögés lelassult. Ez jelentett valamit – az, hogy elcsitult. De most nem tudtam ezzel foglalkozni. A különös suttogás végre elhalkult annyira, hogy ne halljam. Mintha az, ami okozta, eltávozott volna.

Zokogás törte meg az egyre súlyosbodó csendet. Beletelt egy pillanatba, mire rádöbbentem, hogy tőlem származik a hang.

Forogni kezdett velem a terem, kis híján összeestem. Az ikertestvérem. A legjobb barátom. Nincs többé. Soha többé nem iszogatunk, nem nevetünk, nem tervezzük közösen a jövőt. Soha többé nem gúnyolja nonna babonáit, nem ugrik elő az árnyékok közül. Nem fogunk sem összeveszni, sem kibékülni. Nem fog arra biztatni, hogy legyek merészebb, nem fogja azt mondani, hogy ragadjam meg az álmaimat a grabancuknál fogva. Fogalmam sem volt, ki legyek nélküle. Hogyan folytassam az életemet.

– Nem!

Megráztam a fejemet, nem voltam hajlandó elfogadni. Ez az egész mágia és szemfényvesztés. Vittoria nem halhatott meg. Hiszen fiatal még, élénk, tele élettel. Vittoria táncol a legélénkebben a fesztiválokon, ő imádja leghangosabban a holdat és az éjszaka, a csillagok istennőjét, és mindig mindenki úgy érzi, hogy ő a legeslegjobb barátnője. Ezt a mozdulatlan, néma lányt nem ismerem.

Könnyek közt húztam le róla teljesen a leplet. Fehér ruhát viselt, mintha áldozati bárány lenne. Finom selyemholmi volt csipkedíszítéssel. Most láttam életemben először. Nem vagyunk ugyan szegények, de ilyesmit biztosan nem engedhetünk meg magunknak. Vittoriának legfeljebb akkor telt volna rá, ha az elmúlt nyarakon végig erre spórolt volna.

Az elegáns ruhaderék tönkrement, Vittoria cornicellója eltűnt, a…

Felsikoltottam. Kitépték a szívét a mellkasából. Durva, egyenetlen szélű volt a lyuk. Fekete-karmazsin katlan a testében, olyan természetellenes, hogy ha ezer évig élnék, akkor sem tudnám kitörölni az emlékezetemből. A vérre meredtem, végre rájöttem, mi ez a szüntelen csöpögő hang. Tócsába gyűlt a teste alatt, lecsorgott az oltáron.

Mennyi vér! Annyira… Térdre rogytam, kihánytam a gyomrom teljes tartalmát. Újra meg újra öklendezni kezdtem, végül már nem maradt bennem semmi.

Lehunytam a szememet, de amit így láttam, az még a valóságnál is rémesebbnek bizonyult.

Egyik ziháló lélegzetet vettem a másik után, de a szédelgésen nem segített. Most, hogy észrevettem a vért, már éreztem a halál fémes szagát. Mindenhol ott volt, mindent átjárt. Hol elöntött a meleg, hol a hideg rázott.

Előrecsúsztam, és elterültem a kövön. Próbáltam feltápászkodni, de megint elestem. Az ikertestvérem vére fedett. Az oldalamra fordulva összegömbölyödtem, és csak remegtem. Ez egy rémálom. Hamarosan felébredek. Hamarosan felébredek, másképp nem lehet. A rémálmok nem tartanak örökké. Csak át kell vészelnem az éjszakát.

Aztán minden rendben lesz.

Nem tudom, meddig maradtam ott, meddig feküdtem zokogva, remegve a földön, de egy-két óra biztosan eltelt. Talán több is. Segítséget kellett szereznem.

Nem mintha Vittoriát megmenthettem volna.

Elgyengült karral ugyan, de sikerült talpra kecmeregnem. Vittoriára meredtem, képtelen voltam feldolgozni az igazságot.

Meggyilkolták.

A szó lélekharangként kondult bennem. Rémület hasított keresztül a kétségbeesésemen. Az ikertestvéremet meggyilkolták. Segítséget kell hívnom. Biztonságba kell jutnom. Muszáj lesz… Végighúztam az idegen pengéjét a tenyeremen, és Vittoria teste fölé tartottam vérző kezemet.

– Bárki tette is ezt, megfizet érte, Vittoria, ha addig élek is!

Még egyszer visszanéztem a testvéremre, aztán futásnak eredtem, úgy rohantam, mintha az ördögnek immár az én átkozott lelkemre fájna a foga.

HAT

Mulatozók ütköztek nekem, a kupájukból bor loccsant a tunikájukra és a ruhájukra, nevetgéltek, próbáltak táncba vinni. Bevonni a vigasságba. Megünnepelni, hogy az áldott szentjüknek köszönhetően sok-sok évvel korábban az élet győzelmet aratott a halál felett.

Szédelegve elsétáltam a sötét éttermünk előtt – már rég bezárt estére –, és végre elértem arra a környékre, ahol lakunk. Csak az istennő tudta, mi minden áztatta már a szoknyám alját. Az anyag a bokámra tapadt, kegyetlenül viszketett tőle a lábam. Nem törődtem a kellemetlenséggel, mentem tovább. Nem volt jogom bármit is érezni, amikor az ikertestvérem soha többé semmit nem fog.

– Kis boszorka egyes-egyedül.

Gyakorlatilag csak sziszegés volt, mégis riasztó erővel végigszaladt a hideg a gerincemen. Sarkon pördültem, az üres utcára meredtem.

– Ki van ott?

– Az emlékeket, akár a szíveket, el lehet lopni.

A hang most már mögöttem zendült. Zakatoló szívvel visszafordultam, és… az égvilágon semmit sem láttam.

– Csak képzelődöm – suttogtam. Az elmém ilyen rémségekkel kínzott azután, hogy rátaláltam Vittoria megcsonkított holttestére. Úgy tűnt, a láthatatlan szellemdémonomnak megkerült a hangja, és ez a gondolat olyan nevetségesnek tűnt, hogy képtelen voltam komolyan venni. – Menj innen!

– Emlékezni akar, de csak felejt. Hamarosan idejön.

– Ki? Az a férfi, aki ezt művelte Vittoriával?

Megpördültem, a szoknyám a lábamra csavarodott. Egyetlen élőlény sem járt az utcán. Ami azt illeti, kísértetiesen mozdulatlannak tetszett a környék – mintha valaki kiszipolyozta volna belőle az életet. Egyetlen lámpa sem égett a házakban. Senki sem mozdult, semmilyen nesz nem hallatszott. A fesztiváli forgatagot, nyüzsgést sem hallottam. Sűrű, természetellenes köd gomolygott a földön, körbefonta a lábfejemet, kén és hamu szagát hozta magával. Nonna biztosan azt mondta volna, hogy a démonok közelségét jelzi. Én attól féltem, talán egy gyilkos ember rejtőzik az árnyékok közt, késsel a kezében várakozik.

– Ki jön? – próbáltam választ kicsikarni a hangból. Egyre inkább úgy éreztem, hogy fogságba estem valami iszonyatos rémálomban. Lehunytam a szememet, próbáltam visszatérni a valóságba. Most nem zuhanhatok magamba. – Amikor kinyitom a szememet, minden megint normális lesz.

És az is volt. Nem gomolygott kénes köd, a nyitott ablakokon az estét együtt töltő családok hangja szállt kifelé, és mindenütt részeg mulatozók örömujjongása visszhangzott.

Megdörgöltem a karomat, és az otthonom felé siettem. Szellemdémonok. Testetlen hangok. Ördögi köd. Pontosan tudtam, mi folyik itt – úrrá lett rajtam a hisztéria. És nem ez volt rá a megfelelő időpont! Haza kell hoznunk Vittoria testét a halotti szertartásokhoz. Igazán félretehetem a kétségbeesésemet és a képzelgéseimet, hogy ennyit megtegyek érte.

Még néhány percig oda sem figyelve tapostam az ismerős utcákat, aztán már el is értem a kőből épült házunkat. Megtorpantam a frangipánival benőtt rács alatt, de képtelen voltam szavakba önteni azt, amit el kellett mondanom. Fogalmam sem volt, hogyan közöljem a hírt a családommal.

Néhány másodperc, és ők is úgy érzik majd, mintha összeverték és összezúzták volna őket.

Mostantól végérvényesen megváltozik az életünk. Elképzeltem anyám sikolyát. Apám könnyeit. A rémületet nonna arcán, ahogy rádöbben, hiába próbált megóvni bennünket a gonosztól.

Vittoria meghalt.

Nyilván felnyüszíthettem, vagy kiadhattam valamiféle halk hangot. Arany fény hasított keresztül a sötétségen, majd amilyen hirtelen jött, olyan gyorsan el is tűnt. Nonna az ablaknál várt. Valószínűleg azóta ott állt, hogy hazaért. Aggódott, nyugtalankodott. Most már nem éreztem ostoba, régi babonának a figyelmeztetéseit, miszerint az ördög felkavarta a tengert, és az égnek olyan a színe, mint a vérének.

Az ajtó még azelőtt kinyílt, hogy felérhettem volna a házunk elé vájt lépcsőfokok tetejére, és megfogtam volna a kilincset.

Nonna a fejét rázta, könnybe lábadt a szeme, ahogy megragadta a cornicellóját. Egyetlen szót sem kellett szólnom. A kezemet szennyező vér épp eleget mondott.

– Ne! – Megremegett az alsó ajka. Még sosem láttam ilyen kétségbeesést és hullámzó félelmet nonna arcán. – Nem! Az nem lehet!

Szétterjedt a bennem tátongó űr. Az összes leckéje, az igézeteink… feleslegesnek bizonyultak.

– Vittoria… – Nagyot nyeltem, kis híján megfulladtam tőle. – Meg…

Lenéztem a kígyótőrre, amit még most is a kezemben tartottam, pedig nem emlékeztem rá, hogy magammal hoztam. Vajon ez a fegyver oltotta ki Vittoria életét? Erősebben szorítottam.

Nonna egyetlen pillantást vetett a tőrre, aztán átkarolt, szorosan magához ölelt.

– Mi történt, bambina?

A vállába temettem az arcomat, belélegeztem a fűszerek és gyógynövények ismerős illatát. Most, hogy nonnát öleltem, hirtelen minden valóságossá vált. Az egész istennőtlen lidércnyomás.

– Valóra vált a legrosszabb rémálmod.

Felrémlett előttem az ikertestvérem és a hiányzó szíve, és bármiféle erő utolsó szalmaszálába kapaszkodtam is eddig, az most hirtelen elszakadt, engem pedig magával ragadott a sötétség.

Az ikertestvérem végső nyugalomra helyezését követő napon egyedül ültem a szobánkban, az ölemben egy csukott könyv hevert. Annyira csendes volt minden. Régen hálát adtam az ilyen nyugodt napokért, amikor az ikertestvérem kalandozni indult, én pedig egy kedvenc szereplővel időztem. Egy jó könyv egyfajta mágia, olyasmi, amiben bátran elmerülhetek, nem kell attól tartanom, hogy a ránk vadászók elkapnak. Imádok így eltávolodni a valóságtól, főleg gondterhes időszakokban. Egy történetben bármi lehetséges.

Pillantásom az ajtóra vándorolt, úgy, ahogyan egész délelőtt, vártam, hogy Vittoria pirospozsgás arccal, széles mosollyal mindjárt beront. Semmi sem mozdult.

Odalent kanál kondította meg az öntöttvas üstöt. A következő pillanatban fűszernövények illata szállt felfelé. Nonna megállás nélkül varázsgyertyákat készített. Meggyújtotta őket, hogy segítse a poliziát a nyomozásban. Legalábbis ezt állította. De láttam a borókabogyós-nadragulyás gyertyát, amit egy csipetnyi sóval és borssal készített. A saját receptje volt, és a legkevésbé sem a tisztánlátást szolgálta.

Félretettem a könyvemet, és lementem a földszintre, megálltam a konyhánál. Nem voltam épp éhes, mégis üresnek éreztem magamat, űr tátongott bennem. Nem volt kedvem sem főzni, sem létrehozni valamit, elképzelni sem tudtam, hogy még egyszer valaha könnyűnek és szabadnak érezzem magam. Sötétnek és helytelennek tűnt egy olyan világban élni, ahol az ikertestvérem nem létezik.

Nonna felnézett.

– Gyere, ülj le, Emilia! Csinálok neked valamit enni.

– Nem kell, nonna. Összeütök valamit én.

A jégszekrényhez mentem, és kis híján könnyek közt törtem ki, amikor megláttam a kancsónyi limoncellót, amit Vittoria készített nekem. Senki sem nyúlt hozzá azóta.

Gyorsan becsuktam az ajtót, és leültem a legközelebbi hokedli szélére.

– Tessék! – Nonna kedves arckifejezéssel letett elém egy tál édes ricottát. – A desszertek mindig könnyebben csúsznak.

Kevergetni kezdtem a krémes egyveleget.

– Gondolod, hogy valaki rájött… mik vagyunk? Talán Vittoria nem a megfelelő ember előtt viccelődött az ördöggel vagy a démonokkal.

– Nem, bambina. Nem hiszem, hogy egy ember támadt volna rá. Ilyen jelek után semmiképp. És ott a vértartozás is.

Teljesen megfeledkeztem a titokzatos vértartozásról. Mintha egy egész élet telt volna el azóta, hogy nonna először megemlítette.

– Úgy gondolod, a vértartozás az oka annak, hogy meggyilkolták Vittoriát?

– Mmm. Egy ősi alku a la prima és az ördög között. Néhányan úgy gondolják, a la prima átkozta meg a Gonoszokat, mások úgy vélik, az ördög átkozta meg a boszorkányokat. Egy nap figyelmeztetés érkezett: „Amikor boszorkányvért ontanak Szicíliában, vigyétek a lányaitokat, és bújjatok el! A malvagiók megérkeztek.” Immár három boszorkányt meggyilkoltak.

– Ez még nem jelenti, hogy a Gonoszok ölték meg őket. Mi van a boszorkányvadászokkal? Nem gondolod, hogy sokkal logikusabb magyarázat, mint az, hogy az uralkodó démonok kiszabadultak a pokolból? Te is tudod, mennyire félnek az emberek a boszorkányoktól, és hogy készséggel elkövetik azokat a bűnöket, amikkel minket vádolnak. Ami azt illeti, Antonio azt mondta, van egy falu nem messze innen, ahol a lakók meggyőződése szerint alakváltók szűrték össze a levet valami istennővel. Talán egy ilyesfajta ember meglátta, hogy Vittoria elsuttog egy igézetet, és megölte.

– Az ördög felkavarta a tengert, az ég vérét ontotta. Mi egyéb kell még ahhoz, hogy elhidd, a küszöbön a veszély, aminek az égvilágon semmi köze a halandókhoz? Mihez kezdenének az emberek a boszorkányok szívével?

Nagy levegőt vettem, hogy csillapítsam a bensőmben lobbanó dühöt. Igazán nem most kellene nemzedékekkel ezelőttről származó történetekben hinni. Most azokat a tényeket kellene sorra venni, amik a leglogikusabb magyarázatra engednek következtetni. Azóta, hogy meggyilkolták az első áldozatot Sciaccában – több mint egy héttel Vittoria halála előtt –, egyetlen boszorkánycsalád sem jelezte, hogy megérkeztek a Gonoszok. Amíg napvilágot nem lát valamiféle új bizonyíték vagy bármi, ami a démonhercegek jelenlétét sugallaná, én bizony kitartok az elméletem mellett, miszerint egy ember áll a történtek mögött.

– Nem kellene beszélnünk a rendőrökkel, nonna?

– Ha górcső alá vesznek minket, és rájönnek, mik vagyunk, szerinted másképp végzed majd, mint Vittoria?

A fejemet csóváltam. Nem akartam összeveszni a nagymamámmal. És fogalmam sem volt, hogyan mondhatnám el a rendőrségnek, hogy talán a boszorkányvadászok a felelősek, anélkül, hogy közben magunkra ne vonnám a figyelmüket.

Legszívesebben sikítottam volna a frusztrációtól. Meggyilkolták az ikertestvéremet. Egyetlen ismerőse sem akart volna ártani neki. Ami azt jelentette, hogy csakis egy idegen lehetett, vagy olyasvalaki, aki rájött, mi ő. Nonna szerint a másik két áldozat is boszorkány volt. Nem lehet puszta véletlen egybeesés, ez a tény összeköti a gyilkosságokat. Vannak, akiket nagyon megrémít, ha egy nő némi hatalommal bír.

Ökölbe szorítottam a kezemet, a bőrömbe mélyedő körmeim okozta fájdalomra összpontosítottam. Valaki úgy döntött, ártani fog Vittoriának. És tudni akartam, ki az. Hogy miért.

Mit csinált Vittoria a támadást megelőző órákban? Ritkán járt a monostorba, de most néhány napon belül kétszer is láttam őt ott.

Talán azzal a különös, sötét hajú férfival találkozgatott. Hogy miért, arról fogalmam sem volt. Talán titokban volt köztük valami. De az is lehet, hogy a gyilkos az akarata ellenére rángatta oda. Talán Vittoria nem is ismerte, és a férfi rajtaütött, miközben másfelé tartott.

Nem tudtam pontosan felidézni, mikor ment el a Tenger & szőlőből. Az a nap is pontosan ugyanúgy kezdődött, mint az összes többi. Felkeltünk, felöltöztünk, együtt reggeliztünk, aztán elmentünk az étterembe, hogy a családunkkal együtt előkészüljünk a sűrű fesztiváli napra.

Még csak azt sem kérdeztem meg, hová megy. Nem tudtam, hogy soha többé nem tér vissza.

A könnyeim kicsordulással fenyegettek, de visszafojtottam őket. Ha visszamehetnék az időben, annyi mindent másképp csinálnék. A szememhez nyomtam a tenyerem alját, és nyugalomra intettem magamat.

– Egyikünknek sem könnyű, Emilia – mondta nonna. – Engedd el! Hagyd, hogy az istennők a saját módjukon álljanak bosszút! Az első boszorkány nem fogja megengedni, hogy ez így menjen tovább. Higgy benne, hogy van valamiféle terve a malvagiók ellen, és dolgozz tovább a védővarázslataidon! A családodnak szüksége van rád.

– Képtelen vagyok itt ücsörögni, míg a gyilkos szabadlábon van. Könyörgök, ne kérj arra, hogy bízzak egy olyan boszorkányban, akivel sosem találkoztam, meg istennőkben, akikről nem is tudom biztosan, hogy léteznek egyáltalán! Vittoria megérdemli, hogy igazságot szolgáltassanak neki.

Nonna a két tenyerébe vette az arcomat, az ő szeme is elfelhősödött.

– Muszáj túltenned magad ezen a családod érdekében. Semmi jó nem származhat abból, ha olyan ajtókon kopogtatsz, amiket jobb csukva hagyni. Bocsáss meg, és fogadd el a történteket, máskülönben magával sodor a sötétség, és tönkretesz!

Kimentettem magamat, és visszamentem az emeletre. Egyedül kellett maradnom a gondolataimmal. Az ágyamra rogytam, annak az átkozott teremnek az emléke kísértett, ahol rátaláltam Vittoriára.

Kínzó alapossággal újra meg újra végigvettem minden egyes részletet, próbáltam rájönni, ugyan miért ment oda az ikertestvérem. Hiányzott egy alapvető fontosságú tény ahhoz, hogy összeálljon a kép. Valami, ami segítene megtalálni Vittoria gyilkosát.

Lehunytam a szememet, és jó erősen összpontosítottam, úgy tettem, mintha megint ott állnék abban a teremben Vittoria holttestével. Ötletem sem volt, honnan szerezte azt a fehér ruhát. Amikor legutóbb láttam, nem az volt rajta. Felmerült a kérdés, hogy ugyan mit csinálhatott aznap délután. Csak nem hozzá akart menni titokban Domenicóhoz? Vagy valami mást tervezett?

Aztán ott az eltűnt cornicello rejtélye. Nonna azt mondta, sose vegyük le az amulettünket, és leszámítva azt az egyetlen alkalmat nyolcéves korunkban, soha nem is tettük. Én legalábbis nem. Az ikertestvérem talán igen, de elképzelésem sem volt, miért tette volna. Nem kellett látnunk vagy valóban hinnünk a Gonoszokban ahhoz, hogy féljünk tőlük. Nonna történetei épp elég rémisztőnek bizonyultak. Vittoria sokat viccelődött nonna babonáival kapcsolatban, de minden egyes hónapban felásta a sírföldet, hozta a szenteltvízzel teli fiolákat, és megáldotta velem az amuletteket a telihold fényében.

Az oldalamra fordultam, elmerengtem a legaggasztóbb kérdésen: ha nem ő vette le a védőamulettjét, akkor mégis ki tette, és hol van most?

Ha egy boszorkányvadász rájött, ki ő, valószínűleg trófeaként magával vitte. Talán megsejtette, hogy az emberek készítette amulettekkel ellentétben ez valóban mágikus.

Megint eszembe jutott az a sötét hajú idegen. Az elegáns ruhái alapján határozottan nem a testvérekhez tartozott. És nem olyasfajtának tűnt, aki Istennek szentelné az életét. Túlságosan lázadó természetűnek tűnt ahhoz, hogy hívő legyen. Még soha, egyetlen boszorkányvadásszal sem találkoztam, úgyhogy nem zárhattam ki, hogy az. De az is lehet, hogy tolvaj, az biztos, hogy könnyedén mozgott az árnyékok között.

Átkoztam magamat, amiért nem rohantam utána, amikor lehetőségem volt rá. Amikor elmenekült, minden választ magával vitt. De azért nem volt még minden veszve. Zakatoló szívvel felültem, és kirántottam az éjjeliszekrényem fiókját. Fém csillant a fényben. Elkövetett egy óriási hibát: elejtette a tőrét. Valaki valahol biztosan felismeri ezt az egyedi fegyvert.

Megállapodtak a gondolataim. Hát ez a következő lépés. Végre volt valami, amire koncentrálhattam, ahelyett, hogy magamba zuhanok, és újra meg újra átélem azt az éjszakát.

Vettem néhány nagy levegőt, megacéloztam magamat a könnyek újabb hulláma ellen, és megfogadtam, hogy így vagy úgy, de megkeresem ezt a titokzatos idegent, és kiderítem, ki ő, mit csinált, és honnan ismerte az ikertestvéremet.

És ha ő vette el Vittoriát tőlem, akkor az életével fizet.

HÉT

Nem számít, mennyire megvetettem a lábamat, hogy megállítsam az idő folyását, három hét eltelt az ikertestvérem temetése óta. Három hete feküdtem az ágyában a közös szobánkban, telesírtam az ágyneműjét, amiből lassacskán kikopott Vittoria levendula- és a fehérzsálya-illata.

Jobb napjaimon lementem a földszintre, és leültem a tűz elé a konyhában, a lángokra meredtem. Elképzeltem, ahogy elégek. Nem úgy, ahogyan az őseink a máglyán. Düh parazsa izzott fel bennem szép lassan, hamuvá égette azt a lányt, aki korábban voltam.

Volt, hogy egyedül a fortyogó düh jelezte, hogy még élek.

Az esti vacsoráztatás után nonna újra meg újra aggodalmas pillantást vetett rám, jó egészséget és épséget hozó igézeteket motyogva vizslatta a családi grimoárt. Nem értette az engem perzselő dühöt. Nem látta, hogy bosszúra szomjazom.

A bosszú a részemmé vált, éppolyan valódi és nélkülözhetetlen lett, mint a szívem és a tüdőm. Napközben engedelmes lány voltam, de amint beköszöntött az éjszaka, az utcákat jártam, egyedül az vezérelt, hogy igazságot szolgáltassak egy ilyen iszonyatos bűn miatt. Nem találtam senkit, aki tudta volna, ki a titokzatos idegen, és senki sem ismerte fel a veszedelmes tőrt. Felmerült bennem, hogy talán csak nem akarják bevallani az igazat, mert félnek a megtorlástól. Minden egyes múló nap egyre jobban felkorbácsolta a haragomat.

A sötét hajú férfi szolgálhatott a szükséges válaszokkal. És kezdtem elveszíteni azt a kevéske türelmemet is. Imádkozni kezdtem a halál és a düh istennőjéhez, mindenféle ígéreteket tettem cserébe azért, hogy segítsen megtalálni.

De az istennőt ez idáig nem hatották meg a szavaim.

– Buonasera, nonna!

Letettem a késtartó táskámat az otthonunk konyhapultjára, és lehuppantam az egyik hokedlire. A szüleim ragaszkodtak hozzá, hogy minden egyes nap eltöltsek néhány órát az étteremben. Csak egy hétre zárhattuk be a Tenger & szőlőt, hogy meggyászoljuk Vittoriát. Aztán akár tetszett, akár nem, az élet ment tovább. Anyám továbbra is éppolyan gyakran sírt, mint én, és apám sem volt sokkal jobb állapotban. De a kedvemért eljátszották, hogy erősek. Ha ők képesek erre, a legkevesebb, hogy én meg betrappolok az étterembe, és felvágok néhány zöldséget, mielőtt megint visszacsúszom a gyászba.

– Emilia, add csak ide a méhviaszt és a szárított szirmokat!

A kredencen találtam pár tömb viaszt, meg egy kis csomagnyi szárított virágot. Nonna varázsgyertyákat csinált, és a színek alapján – fehéret, aranyat és halványlilát használt – jó néhány különböző igézeten dolgozott. Volt, ami a tisztánlátást segítette, volt, ami a szerencséhez kellett, és akadt, ami a békét hozta el.

Egyikünk sem igazán lelt békére az elmúlt egy hónapban. A polizia összefüggésbe hozta Vittoria meggyilkolását a másik két lány halálával. A jelek szerint az ő szívüket is kitépték, de nem volt sem gyanúsított, sem pedig nyom. Esküdtek, hogy nem rajtuk múlik. De az első néhány találkozó után már nem jöttek el többet az otthonunkba, sem az étterembe. Nem kérdezősködtek. Fiatal nők haltak meg. De az élet ment tovább. Így működik a világ, legalábbis a férfiak szerint.

Senkit sem érdekelt, hogy Vittoriát lemészárolták, akár egy állatot. Néhány aljasabb pletyka szerint még meg is érdemelte. Valahogy kivívta azzal, hogy túlságosan merész volt, magabiztos, istentelen. Ha egy kicsit csendesebb lett volna, alázatosabb, talán még ma is élne. Mintha bárki megérdemelné, hogy meggyilkolják!

A családom már-már megkönnyebbültnek tűnt, amikor az emberek újabb botrányokról kezdtek el beszélni. Gyászolni akartak, visszahúzódni az árnyékok közé, reménykedtek, hogy sem a szomszédok, sem a rendőrség nem veszi őket górcső alá.

Jöttek ugyan kíváncsi piaci árusok az étterembe, de a családom annyira gyakorlott a titoktartásban, hogy semmit sem ejtettek el.

– Claudia benézett – szólalt meg nonna, félbeszakítva az aggodalmaim véget nem érő körforgását. – Már megint.

Felsóhajtottam. Úgy sejtettem, a barátnőm igencsak kétségbeeshetett, ha még nonnával is hajlandó volt szembenézni. Mivel Claudia családja fekete mágiát gyakorolt, és mert a biztonságunk érdekében nem szabad érintkeznünk egymással, mindkét családban folyamatos feszültségforrást jelentett a mi örök barátságunk. Gonoszság volt, de kerültem őt, még nem álltam készen rá, hogy együtt sírjunk és gyászoljunk.

– Hamarosan meglátogatom.

– Mmh.

Az üstöt figyeltem, amit nonna a tűz fölé akasztott a konyhában, belélegeztem a fűszernövényes keverék illatát. Régen imádtam, amikor ő maga készítette az olajait. Most alig tudtam nyugton megülni egy helyben, amíg befejezte, folyton eszembe jutott Vittoria, az, ahogyan nonnának könyörgött, hogy készítsen neki valamilyen különleges szappant vagy krémet.

Vittoria ugyanannyira szeretett parfümöt készíteni, mint amennyire én imádtam a különböző alapanyagokból mártásokat főzni. Régen ő ült ott, ahol most én, titkos főzetek fölé hajolt, addig babrált velük, amíg elő nem csalta belőlük a megfelelő illatot. Egy kis virágillat, egy leheletnyi citrus, és mindig rakott bele valami fűszereset is, amivel ellensúlyozta ezeket. Vidáman felrikkantott, aztán mindannyiunknak unásig kellett használnia a legújabb készítményét. Valamelyik ősszel mindent narancsból, fahéjból és gránátalmából csinált, és megesküdtem, hogy még csak rájuk sem nézek többé. Túl soknak bizonyultak az emlékek…

Ellöktem magamat a konyhaszigettől, és megpusziltam a nagymamámat.

– Jó éjt!

Nonna nagy levegőt vett, mintha valami bölcs vagy vigasztaló dolgot szeretett volna mondani búcsúzóul, de végül csak bánatosan elmosolyodott.

– Buona notte, bambina! Aludj jól!

Felmásztam a lépcsőn, de rettegtem az üres szobától, amit egykor öröm és nevetés töltött meg. Egy pillanatra felmerült bennem, hogy inkább visszamegyek kínozni magamat, és nézem, ahogy nonna varázsgyertyákat készít, de gyász nehezítette a szemhéjamat, sajgott tőle a szívem.

Kibújtam a muszlinruhámból, és felvettem egy vékony hálóinget. Próbáltam nem arra gondolni, hogy Vittoriának is volt egy ugyanilyen. Csupán az különböztette meg őket, hogy az enyémet jégkék szalagok díszítették, az övét pedig halvány rózsaszínek. A nyári hőségtől súlyos levegő újabb nyugtalan, forgolódással töltött éjszakát ígért.

Mezítláb trappoltam végig a padlón, kinyitottam az ablakot.

Elnéztem a tetők felett, azon töprengtem, vajon Vittoria gyilkosa odakint ólálkodik-e, próbál-e más lányokat becserkészni. Esküdni mertem volna, hogy valahol a közelben farkas vonyít. Egyetlen, gyászos hang zengett a levegőben, végigfutott tőle a hideg a gerincemen.

Olyan gyorsan siettem vissza az ágyamba, hogy felborítottam egy pohár vizet. A folyadék végigcsorgott a padló egy olyan részén, amiről teljesen megfeledkeztem. Azon a deszkán, ami alatt Vittoria elrejtett dolgokat. Apróságokat, például szárított virágokat, leveleket attól a fiútól, aki épp beleszeretett, a naplóját és a parfümöt, amit készített.

Odarohantam, térdre rogytam, és kis híján a körmöm is letört, mire felfeszítettem a deszkát. Az üregben ott hevert minden, amire emlékeztem.

Még egy koronás békával díszített, szerencsejátékhoz használatos zsetont is találtam, meg két feltekert vastag fekete papirost, mindkettőt ugyanolyan zsineggel kötötték át. A hálóingemmel leitattam róluk a folyadékot, reménykedve, hogy nem tettem tönkre az ikertestvérem után maradt értékes holmikat. Remegő kézzel göngyöltem ki őket. A széleket arany gyökerek díszítették, a tinta fénylett az óriási, sötét lapon. Varázsigék egy olyan grimoárból, amit most láttam életemben először. Átfutottam a szöveget, de nem jöttem rá, mire használatos. A listán fűszernövények és különféle színű gyertyák álltak, latin nyelvű útmutatás járt hozzájuk. Félretettem őket, és az ölembe húztam a naplót.

A lelkemet mertem volna rá tenni, hogy ebből kiderül, miben mesterkedett Vittoria – és ki volt az, akiben botor módon megbízott – a halálát megelőző napokban és hetekben.

Végigfuttattam az ujjaimat a repedezett bőrön. Rengeteg emlék kínzott a naplóját fogva. Éjszakánként folyamatosan írogatott bele, mindent feljegyzett a különös álmaimról, Claudia jóslásairól, a parfümjeiről, a varázslatokról és igézetekről, meg az új italreceptjeiről. Biztosra vettem, hogy azokat a titkait is elmesélte ennek a naplónak, amiket még velem sem osztott meg.

Csak meg kell törnöm a gerincet, és máris tudni fogok mindent, amit akarok.

Mégis tétováztam. Ezek Vittoria legbensőbb gondolatai voltak, és nem akartam még ezzel is megsérteni az emlékét, hiszen annyit szenvedett. Csendben ültem, azon morfondíroztam, vajon ő mit mondana. Már hallottam is a hangját a fejemben, hogy ne gondolkozzak annyit a zuhanáson, ugorjak végre! Vittoria gyakran kockáztatott. Hajlandó volt nehéz döntéseket meghozni, főleg, ha a családját segíthette vele.

Ha ki akarom deríteni, ki gyilkolta meg, az általa kitaposott utat kell követnem, még akkor is, ha kellemetlenül érzem magamat tőle. Nagy levegőt vettem, és kinyitottam a naplót.

Mármint megtettem volna, csakhogy a lapok összeragadtak.

Egy kicsit erősebben húztam, ügyelve, nehogy tönkretegyem, de közben féltem is, hogy valami baja lett a víztől. A borító meg sem moccant. Teljes erőmet latba vetve megrántottam. Még csak meg sem hajlott. A falhoz húzódtam, a lábamat a hátsó fedél oldalára raktam, az ujjaimmal pedig az elejét húztam, próbáltam szétfeszíteni, de… nem jártam sikerrel. Sötét gyanakvás kélt bennem.

Leleplező igézetet suttogtam, és egy csipet sót szórtam a vállam fölé, hogy szerencsét hozzon, és lássam az igézetet. Halvány, ibolyalila-kék pókháló futott végig a naplón, mintha tüskés indák fonták volna körbe. Vittoria egy olyan varázslattal zárta le, amilyet korábban még sosem láttam.

Ami azt jelentette, hogy pontosan tudta, mennyire veszélyesek a titkai.

NYOLC

Vittoria nem csak kacérkodott a fekete mágiával. Nyers erővel nem sikerült kinyitnom a naplót, úgyhogy megpróbálkoztam egy visszafordító varázslattal, égettem növényeket a tisztánlátásért, gyertyákat gyújtottam, és minden egyes istennőhöz imádkoztam, aki csak eszembe jutott, de az a makacs napló egyetlen titkot sem fedett fel.

A földre hajítottam, és elkáromkodtam magamat. Vittoria olyan varázslatot használt, amivel korábban még sosem találkoztam. Tehát valószínűleg rájött, hogy pár hete beleolvastam a naplójába. Nagyon nem akarta az orromra kötni a titkát. Én pedig ettől csak még inkább ki akartam deríteni.

Fel-alá járkáltam a kis szobánkban, figyeltem, ahogy a nap lassan felkel. Elő kellett állnom valamiféle tervvel. Méghozzá sürgősen. Leszámítva azt a néha-néha használt igazságvarázslatot, mit sem tudtam a fekete mágiáról és arról, valójában hogyan működik. Nonna azt mondta, a fekete mágia fizetséget követel, elvesz valamit, hiszen nem egy már létező dolgot használunk közben. Örömmel feláldoztam volna bármit, csak hogy megkapjam, amire vágyom. Egyetlen nagyobb nyomom volt csupán, és nem fértem hozzá. Hacsak… Eszembe jutott valami, elmosolyodtam. Én nem tudom ugyan megtörni a varázslatot, de ismerek valakit, aki talán igen: Carolina Grimaldi.

Carolina Claudia nagynénje, befogadta a barátnőmet, amikor a szülei egy-két év eltéréssel Amerikába utaztak. Jól ismeri a fekete mágiát, és apránként mindent megtanított Claudiának, amit csak tud. Nem akartam belekeverni a barátnőmet, ezért úgy döntöttem, egyenesen a tudás forrásához megyek. Carolina egy standon árul a nyüzsgő piacon, és ha sietek, még azelőtt odaérek, hogy kinyitna.

Felkaptam egy táskát, belegyömöszöltem a grimoárlapokat és a naplót, aztán az ajtóhoz rohantam.

Nonna homlokráncolva elállta az utamat.

– Az ördög kerget tán?

Reméltem, hogy nem, de elképzelhető volt.

– Nem tudok róla.

– Helyes. Akkor leülhetsz egy percre, és elmondhatod, mégis hová rohansz ilyenkor.

– Csak… – Majdnem bevallottam neki mindent, de aztán eszembe jutott az ikertestvérem. Vittoria senkit sem avatott be a titkaiba, és hajlandó volt a sírba vinni őket. Bizonyára nyomós oka volt rá. – Be akartam ugrani a piacra pár fűszerért, mielőtt elkezdjük elkészíteni a vacsorát. Van egy új szószötletem.

Nonna árgus szemmel figyelt, próbált átlátni a hazugságaimon. Az arckifejezése csalódottságot és gyanakvást ötvözött. Vittoria halála óta nem sok érdeklődést mutattam az ételek és az alkotás iránt. Már épp beletörődtem, hogy vissza fog küldeni az emeletre egy sor igézettel, amikor félrelépett.

– Ne késs el! Sok a dolgunk.

– Signora Grimaldi!

Felemelt szoknyával rohantam végig az utcákon. Végre mellém szegődött a szerencse. Sikerült elcsípnem Carolinát, még mielőtt átkelt volna az úton a piactérre. Carolina eltakarta az arcát a kelő nap elől, és amint meglátott, belépett egy közeli utcácska árnyékába.

– Emilia! Részvétem a…

– Sietnem kell, signora! Szeretném a segítségét kérni egy… kényes ügyben. – Előhúztam a naplót, és körbepillantottam, hogy magunk vagyunk-e. – Van itt egy igézet, amivel még sosem találkoztam korábban. Reméltem, hogy meg tudja mondani, mi ez, és hogyan tudnám megtörni.

Elhátrált tőlem egy kis lépésnyit, és úgy meredt a naplóra, mintha valami förtelmes dolog lenne.

– Nincs semmi ezen a világon, ami képes lenne arra, amit szeretnél. Rakd vissza oda, ahol találtad, gyermekem! Már a puszta jelenléte is őket hívja.

– Őket?

– A Gonoszokat. Az ő világuktól bűzlik ez a mágia, azt akarja, hogy megtalálják.

Carolinára meredtem. Felmerült bennem, hogy nonna rájött valahogyan, mit tervezek, és még azelőtt felvette a kapcsolatot a sötét boszorkánnyal, hogy én elcsíptem volna.

– Ez a testvérem naplója, nem valami démonkönyv.

Carolina a táskám felé biccentett.

– Mutasd, mi van benne! – Újfent körbenéztem gyorsan, majd előhúztam a grimoárlapokat. Átnyújtottam őket Carolinának, akinek az arcából azonnal kifutott a vér. – Ez egy idézővarázslat.

– N-nem értem. Miért lett volna szüksége Vittoriának egy idézővarázslatra?

– Talán az uralma alá akart vonni egy démont.

Végignéztem a fekete lapokon.

– De hát az lehetetlen! Az összes démon a pokol fogságában van. Ahogy az elmúlt közel egy évszázadban végig.

Carolina felhorkant.

– Ezt mondogatja neked a nonnád? Menj haza, próbálkozz meg te magad egy idézővarázslattal, majd meglátod, mi történik! Ha nincs nálad a pokol egyik hercegének valamilyen tulajdona, akkor ezek a varázslatok csak egy alsóbbrendű démont tudnak megidézni. Könnyedén lehet irányítani őket, gyakran hajlandóak kisebb szívességekre vagy apróságokra információért cserébe. És nekem elhiheted, hogy nincsenek mind az alvilág fogságában. Szinte mindegyik boszorkány tisztában van ezzel, akár a fény, akár a fekete mágia istennőihez imádkozik.

Dübörgő szívvel meredtem a sötét boszorkányra.

– Azt akarja mondani, hogy az ikertestvérem démonokat idézett meg, és szívességeket kért tőlük, mielőtt meghalt?

– Nem tudhatom, mit csinált, de azt elhiheted, hogy azok a varázslatok egyedül idézésre valóak. Kétlem, hogy egy démon hajlandó lett volna segíteni neki, ha nem köt vele valamiféle alkut. Nem éppen jótékony fajták. Valamit mindig nyernek ők is. – Végignézett rajtam, ellágyult az arca. – Felejtsd el, amit mondtam, gyermekem! Ne avatkozz a démonvilág dolgába! Bármit csinált is Vittoria, hidd el, nem akarsz részese lenni!

Pont ugyanazt a nótát fújta, mint nonna.

Köszönetet mondtam, elbúcsúztam tőle, aztán gyorsan elmentem a Tenger & szőlőbe. Válaszok helyett további kérdésekkel gazdagodtam. Ha Carolinának igaza van, és a Vittoria naplóját védő varázslat tényleg nem e világi, akkor nem lehet kinyitni. Hacsak… Új ötlet formálódott lassan az elmémben, olyasmi, amitől azonnal megugrott a pulzusom. Ha Vittoria tényleg megidézett egy démont, talán az ő mágiájával zárta le a naplóját. Elképzelésem sem volt, mi egyébért idézett volna meg egyet.

Bár nonna rengeteget mesélt róluk gyerekkorunkban, Vittoria pontosan tudta, hogy nem igazán hiszek a démonhercegekben. Az alsóbbrendű démonokkal kapcsolatban kevésbé vagyok szkeptikus, de úgy gondoltam, fogságba estek a saját világukban, és nem juthatnak ki onnan. A lehető legtökéletesebb módszer lett volna hát így elzárni a titkait, ha azt akarta, hogy sose deríthessem ki őket. És Vittoria gondolatmenete egyetlen dolgot leszámítva helyes is volt.

Arra nem számíthatott, hogy a halála megváltoztat. Az égvilágon semmi sincs ezen a világon, sem a következőben, ami megakadályozhatja, hogy kiderítsem, ki gyilkolta meg. Igenis meg fogom oldani a rejtélyt!

A vacsoráztatás alatt különféle elméleteket gyártottam, alig figyeltem az étterem nyüzsgésére. Próbáltam úgy gondolkodni, mint az ikertestvérem. Néhány elképzelés egészen vadnak tűnt, mások sokkal hihetőbbnek. Volt egy ötlet, ami határozottan kivált a többi közül. Ezt jó alaposan végiggondoltam, míg a nap csigalassan előrevánszorgott.

Talán azért, mert annyira lehetetlennek tűnt. Vagy talán azért, mert Vittoria nem hitt ebben a szóban. Bármi volt is az oka, ez az ötlet velem maradt, amíg zöldséget szeltem és megtisztítottam a késeimet.

Ezen gondolkoztam hazafelé menet is.

Míg átvettem a hálóingemet és kifésültem a hajamat.

Kísértett, én pedig tárt karokkal fogadtam.

Később, amikor már az ágyamban feküdtem, előhúztam a grimoárlapokat. Végigfutottam az ismeretlen szöveget, és elvigyorodtam. Hetek óta az első valódi mosolyom volt, épp olyan sötét és dühödt, mint amilyenek a gondolataim is voltak az utóbbi időben.

Ha nem is járt sikerrel, Vittoria megpróbált megidézni egy démont. Minél tovább forgattam ezt a gondolatot, annál inkább elfogadtam igazságként. Holnap este megpróbálok én magam is megidézni egyet. Aztán ha sikerül, én is alkut kötök. Egy kis szívességért cserébe megkérem, hogy törje meg az átkot a naplón. Nem volt vesztenivalóm, az idézés vagy sikeres lesz, vagy nem. Ha nem teszem félre a kétségeimet, és nem próbálom meg, sosem derítem ki, mi történt Vittoriával. Ezzel megszületett bennem az elhatározás.

Most már csak csontokat kellett szereznem.

A következő nap kínszenvedésnek bizonyult az étteremben, de sikerült kihasználnom a konyhában töltött időt. Összegyűjtöttem mindent, ami a grimoár lapján szerepelt, és senkinek a gyanakvását nem keltettem fel. Talán csak nonnáét. A nagymamám engem bámult a konyhasziget másik oldaláról, hangtalanul kántált, mintha képes lenne olvasni az elmémben, és egy varázsigével ki akarná ragadni onnan a következő gondolatot, még mielőtt gyökeret ereszthetne.

Arról persze fogalma sem lehetett, hogy előző este óta dédelgettem ezt a bizonyos ötletet. Fogtam a rügyet, gondoztam, virágzásra serkentettem. Mostanra teljesen kifejlődött. Tudtam, mit kell tennem.

Már csak felszerelésre és lehetőségre volt szükségem.

Nonna azt mondta, rejtőzzünk el a malvagiók elől, védekezzünk igézetekkel, áldjuk meg az amulettjeinket ezüstös holdfénysugárral és szenteltvízzel, sose beszéljünk a Gonoszokról teliholdkor, és tegyünk meg mindent, amit egy jó boszorkánynak kell. Másképp elragadják a lelkünket.

Végül a szörnyeteg, amitől úgy féltünk, nem a pokolból érkezett. Hanem a kiváltságosok közül.

Az a férfi, aki az ikertestvérem fölé hajolt az elegáns ruháiban meg a drága késével, éppúgy büntetést érdemel, mint bárki más. Nem vehet el, amit csak akar, anélkül, hogy később szembe ne kelljen néznie a következményekkel. Szinte biztos voltam benne, hogy azok, akiknek megmutattam a fegyvert, felismerték, de nem voltak hajlandóak beszélni róla, mert féltek a rájuk váró kellemetlenségektől. Lehet, hogy az idegen nagy hatalommal bír, és gazdag, de az igazságszolgáltatás akkor is utoléri.

Gondoskodom róla.

Még mindig nem voltam benne biztos, hogy egymaga tette-e, vagy a titokzatos stregavadászok közé tartozik, de nem számított. Egyedül ő járt ott aznap este. Előbb őt vadászom le, aztán később kiderítem a többit. Ha vannak még hozzá hasonlóak, akkor velük is elbánok.

Azt is kiterveltem, hogyan óvjam meg a családomat, míg én előkerítem Vittoria gyilkosát. Egyetlen, egyszerű alku helyett kettőt kötök majd. Először ráveszem a megidézett démont, hogy törje meg az igézetet Vittoria naplóján, aztán megkerestetem vele a titokzatos, sötét hajú idegent. Szerencsére a kígyómintás kés segítségével ez menni fog.

Ha az irányításom alá tudok vonni egy démont, az azt jelenti, hogy az imáim meghallgatásra találtak.

Úgy tűnt, korábban tévedtem, a halál és a düh istennője mégsem hagyta figyelmen kívül a könyörgésemet. Egyszerűen csak kivárt, amíg a kétségbeesésem olyasvalamivé nem vált, amit használni tud. Egy ág nem több letört fadarabnál, amíg dárdát nem faragnak belőle. A gyász kettéhasított. A düh fegyvert kovácsolt a darabokból.

Ideje volt bevetni.

KILENC

A nem megfelelően használt csontmágia tiltott mágiának számíthat. Állati eredetű csontok – valamint karmok, körmök, agyarak, héjak és tollak – segítségével a boszorkányok kapcsolatba léphetnek az alvilággal. Ezeket etikusan, nem pedig az emberek körében népszerű elgondolás alapján, áldozati úton kell begyűjteni. Az erejük kiaknázásához csontkört kell készíteni növényekkel és a célt szolgáló eszközzel.

– Feljegyzés a di Carlo grimoárból

A barlang bejáratában álltam, hallgattam, ahogy a tenger odalent haragosan, kitartóan csapkodja a sziklákat.

Sós permet csapott fel hozzám, a csupasz bőrt szurkálta a karomon és a nyakamon. Lehet, hogy a víz tükrözte a hangulatomat. Vagy talán megérezte a hónom alá dugott, feltekert papiros sötétségét. Én éreztem, az biztos.

A boszorkányok összeköttetésben állnak a földdel, az erejét a sajátjukba forgatják. Nem csodálkoznék, ha a tenger valamiképpen óvakodott volna attól, ami ránk várt – attól a sötét erőtől, amit el akartam szabadítani a világunkban. Ha a tenger aggódott is, én nem tettem. Órákon át vártam, míg nonna végre elaludt a hintaszékében, csak utána szedtem össze a holmimat, és szöktem ki. Azt a kevéske nyugtalanságomat, ami kínzott, elmosta a hűvös elhatározás, miszerint véghez viszem a tervemet.

Fogalmam sem volt, hogy kerültek Vittoria birtokába a grimoárlapok – ez is egy újabb rejtély, amit hozzáadhattam az egyre gyarapodó listához –, de elhatároztam, hogy felhasználom őket. Egy erőteljes széllökés beljebb terelt a barlangba. Nem voltam benne teljesen biztos, hová megyek, amikor elindultam otthonról, de valami idevonzott. Gyerekkorunkban Vittoria folyton kitalált valamit, hogy eljöhessen ide. Mintha most is velem lett volna, idevezetett volna.

Az éjszakai levegő balzsamos volt ugyan, a borzongás mégis éles karmokként siklott végig a testemen.

Felemeltem a lámpásomat, próbáltam nem visszariadni a fény körül táncoló árnyékok elől. Nem éppen azt terveztem három hónapja, hogy megidézek egy démont egy nyirkos barlangban, ahol senki sem hallja majd a sikolyaimat, ha valami balul sül el.

Akkor még örömmel töltöttem volna az éjszakáimat azzal, hogy új recepteket találok ki a Tenger & szőlőnek. Pikáns romantikus történeteket olvasva azt kívántam volna, hogy egy bizonyos fratello egyetlen éjszakára megszegje az Istennek tett fogadalmát, és inkább engem imádjon.

Aztán megtaláltam az ikertestvérem megszentségtelenített holttestét.

Mostanában két dolgot kívántam: ki akartam deríteni, ki gyilkolta meg a testvéremet, és miért.

Na jó, tulajdonképpen három dolgot, ha hozzávesszük azt is, hogy arról álmodoztam, kibelezem azt az átkozottat, aki megölte Vittoriát. Ez több volt puszta kívánságnál. Ez fogadalom volt.

Amikor meggyőződtem róla, hogy semmi sem ólálkodik a barlangban – sem patkány, sem kígyó, sem egyéb kellemetlen meglepetés –, a lámpásomat egy lapos sziklára, a szükséges holmikkal teli kosaramat pedig a kemény földre tettem. Korábban addig tanulmányoztam az idézővarázslatot, míg már a szemem keresztbe állt tőle, most mégis megborzongtam, ahogy előhúztam a tárgyakat, amikre szükségem volt.

Fekete gyertyák, friss páfránylevelek, állati csontok, egy kis üveg állati vér és némi arany kellett. Utóbbiból nem állt sok a rendelkezésemre, úgyhogy magammal hoztam az arany kígyótőrt. Helyénvalónak tűnt, hogy a titokzatos idegen késének a segítségével bukkanjak a nyomára.

Ha minden simán megy, az alsóbbrendű démon nem tud majd kilépni a körből. Tudtam, hogy nem fogja tudni elhagyni a számára kijelölt helyet, mégsem örültem neki túlzottan, hogy egyedül leszek egy pokolbéli szörnyeteggel a sötétben. Még akkor sem, ha könnyedén az uralmam alatt tarthatom majd, és a mágia kötni fogja.

Az időt húzva még egyszer végigfutottam a gondosan feljegyzett utasításokat. Ahhoz, hogy sikeres legyen az idézés, pontosan követnem kell a rituálé szabályait. Bármiféle eltérés elszabadíthatja a démont ebben a világban. Először kialakítom a kört, felváltva használva a gyertyákat, a páfrányokat és a csontokat. Aztán a körön belülre helyezem a kis, vérrel teli üveget. Ezután szavakkal is meghívom a démont, hogy csatlakozzon hozzám, mindezt latinul, a nyelvükön.

Ez megakasztott egy kicsit. Nem éppen a latin volt a kedvencem azon tárgyak közül, amiket nonna megpróbált megtanítani nekünk. Rengeteg hasonló szó volt, ami teljesen mást jelentett. Egyetlen apró hiba katasztrófát eredményezhet. Kevésbé aggódtam volna, ha jobban ismerem a fekete mágia alapjait. Vagy ha Vittoria idézővarázslatában egy ismerős, ősi kifejezést kellett volna használni egy olyan helyett, ami a boszorkány szándékait jelzi.

A valódi szándékom az volt, hogy kiderítsem, mit csinált az ikertestvérem a halála előtt, majd megkeresni azt a személyt, aki meggyilkolta, hogy megölhessem. De nem lenne a legudvariasabb erőszakkal és vérbosszúval indítani egy idézést. Ráadásul aggódtam, miféle következményekkel járna. Szerencsére sokat gondolkoztam azon, mit akarok a démontól. Nem kívántam lehetőséget biztosítani számára, hogy megszökjön a körből, és határozottan nem akartam azt sem, hogy ártson nekem, ezért az aevitas ligati in aeternus protego mellett döntöttem. Ami nagyjából annyit tesz, hogy „örök védelemben összekötve”.

Az örök szó bölcs döntésnek tűnt, ha azt akartam, hogy a démon ne hagyhassa el a kört. És ha kénytelen megvédeni engem, akkor nem támadhat meg. A varázslat utolsó részéhez pedig elő kellett készítenem egy visszafelé vezető utat is. A jelek szerint a démonokat komoly szabályok kötik, és kénytelenek alkalmazkodni hozzájuk, ezért ha meghívok egyet magamhoz, akkor később hivatalosan vissza is kell vonnom a meghívást, hogy visszaküldjem a saját birodalmába. Javallott volt mindezt udvariasan véghez vinni, de fogalmam sem volt, ezt a részét mégis hogyan csináljam.

Nagy levegőt vettem.

– Jól van, Emilia! Menni fog!

Lassan kört alakítottam ki a magammal hozott tárgyakkal. Csont. Páfrány. Gyertya. A különböző hosszuk miatt egy okkult nap sugaraira emlékeztettek. Meggyújtottam a gyertyákat, és az utolsó darabot, egy madárkoponyát a mellkasomhoz szorítva körbejártam a kört. Tétováztam.

Ha ezt az utolsó csontot is a helyére teszem, a kör bezárul.

Mélyet lélegeztem, majd lassan kifújtam a levegőt. Nem tudtam, miféle démon válaszol majd a hívásomra. Nonna szerint voltak, amik embernek néztek ki, de akadtak rémálomszerűek is. Konkrétumokkal sosem szolgált, ami csak rontott a helyzeten. Pontosan el tudtam képzelni az agyaras, karmos, veszedelmes lényeket, ahogy rákjárásban, hátrafelé mozognak rengeteg lábukon.

Felhők úsztak el a hold előtt, torz árnyékokat festettek a barlang falára. Ismét borzongás siklott végig a gerincemen. A vihar és tenger istennője nem volt jókedvében.

A koponyára meredtem, azon töprengtem, tényleg ezt az utat válasszam-e. Talán jobb lenne, ha elfújnám a gyertyákat, hazamennék, és lefeküdnék, elfelejtkeznék a démonokról, a boszorkányvadászokról és az ördögről. Nonna azt mondta, ha behívjuk a sötétséget, az hamar gondokat szül.

Felrémlett előttem az ikertestvérem arca, pajkosan csillogó sötét szeme, féloldalas mosolya. Még mielőtt inamba szállt volna a bátorságom, lehajoltam, és gyorsan a helyére tettem az utolsó csontot. Csend söpört végig a barlangon, elzárta a tenger könyörgését. A kis, vérrel teli üveget magamhoz véve épp visszaosontam a kör széléhez, amikor erős szél kerekedett.

Denevérek vijjogtak, rontottak rám. Több száz. Felvisítottam, védelmezőn magam elé kaptam a kezemet, ők pedig élő viharként tomboltak körülöttem. Tompa üvegcsörömpölést hallottam. Térdre rogytam, próbáltam eltakarni a fejemet, miközben kis szárnyak és karmok tépték a hajamat, a nyakamon a bőrt. Aztán amilyen hirtelen felbukkantak, olyan gyorsan el is tűntek, és a barlang mozdulatlanságba dermedt.

Néhány mély, reszketeg lélegzetvétel után lassan kisimítottam összegubancolódott hajamat az arcomból. A rövid támadás alatt kibomlott az egyszerű fonatom. A hosszú, kicsúszott göndör tincsek pókként csiklandozták a hátamat, még inkább libabőrös lettem tőlük. A talajt virágszirmok borították, olyan csatában elesett katonákra emlékeztettek, aminek a kitörésére nem számítottak. El is felejtettem, hogy van egy lezárt járat a barlang hátsó végében.

Vékony vonallá préseltem az ajkamat, dühös voltam magamra. Ha meg tudok idézni egy démont, akkor túl tudom tenni magamat egy rakás denevér megjelenésén is.

Elméletileg.

Remegő lábbal leporoltam magamat, az idézőkörre emeltem a tekintetemet, és összerezzentem a holdfényben megcsillanó üvegcserepek láttán. Vér szennyezte a kör mellett a földet, csakhogy rossz helyen. Belülre kell kerülnie ahhoz, hogy idevonzza a démont.

– Átkozott denevérek!

Nem volt nálam másik üveg vér, és egy örökkévalóságba telt volna visszagyalogolni az étterembe. A varázslatot éjszaka kellett elvégezni, és már csupán néhány óra választott el a hajnalhasadtától. Nem érnék vissza időben.

Körbenéztem a barlangban, eléggé kétségbe voltam esve ahhoz, hogy szükség esetén megöljek valamit. Természetesen most, hogy hasznomra vált volna egy denevér, kígyó vagy egyéb lény, teljesen üresnek bizonyult. A köveket rugdosva olyasmit motyogtam, amitől anyám és nonna haja is égnek állt volna, majd még egyszer végigfutottam Vittoria titokzatos grimoárlapját.

Nem kötötte ki konkrétan, hogy állati eredetű vérre van szükség. Csak javasolta a használatát.

Újra meggyújtottam a gyertyákat, és felkaptam a kígyómintás tőrt, hiszen úgyis szükségem volt rá a varázslathoz. Elég volt a tétovázásból és a fennakadásokból! Ha meg akarom törni a varázslatot Vittoria naplóján, akkor akár tetszik, akár nem, ez a legjobb, amit tehetek.

Nem nagy áldozat a saját véremből feláldozni hozzá valamennyit.

A fájdalommal nem törődve végighúztam a pengét az alkarom felső részén. Később szükségem lesz a kezemre a főzéshez, úgyhogy nem vághattam meg a tenyeremet. A fém úgy ragyogott, mintha elégedett lenne az áldozatommal. Nem igazán akartam azon merengeni, hogy ez a penge véráldozatban leli örömét, inkább az idézőkör fölé tartottam a karomat, és amint az első cseppek a földet érték, kántálni kezdtem.

– Földdel, vérrel és csonttal megidézlek. Jöjj, lépj be az emberek birodalmába! Csatlakozz hozzám! Kössön ez a kör, míg vissza nem küldelek! Aevitas ligati in aeternus protego.

Teljesen mozdulatlanul vártam. Hogy meghasadjon a föld, hogy a pokol kapui kivágódjanak, hogy boszorkányvadászok hordái rontsanak rám, esetleg megálljon a szívem. Semmi sem történt.

Már épp újrakezdtem volna a kántálást, amikor elkezdődött. Füst gomolygott a kör szélénél, mintha üvegbe zárták volna, nem terjedt át a barlang többi részébe. Lüktetett az erőtől, már-már szeretetteljesen cirógatta a karomat. Elejtettem a tőrt, és visszarántottam a karomat, addig dajkáltam, amíg el nem múlt az érzés.

Nem hittem a szememnek. Sötétség hullámzott a körben, teljesen elfedte a belsejét. Fekete ragyogás áradt a közepéből. Alig kaptam levegőt. A démon érkeztét téli, ropogó tűzre emlékeztető hang előzte meg. Sikerült. Megidéztem egy démont a pokolból! Ha nem ájulok el a döbbenettől, igazi sikertörténetként könyvelhetem el. Kalapáló szívvel vártam, hogy a füst elüljön.

Mintha csak a kimondatlan kívánságomat akarta volna teljesíteni, felkerekedő fantomszellő fújta el a gomolygást, és felbukkant mögötte egy magas, sötét hajú férfi. Csak izmos hátát láttam, meg a csípőjén ülő nadrágot, mást nem viselt. Egyáltalán nem olyan volt, mint amilyennek egy alsóbbrendű démont sejtettem. Aranyló bőr ragyogott a gyertyafényben, tökéletes simaságát csak a különböző, fénylő minták törték meg. A férfi szépsége éles ellentétben állt azzal, amit a gonosztól vár az ember. Végül is hálás lehettem, hogy nincs kígyófarka vagy veszedelmes szarva.

A démon körbefordult, mintha vizsgálgatná ezt az új helyet, ahová került. A mellkasa, a felsőteste alapján jól forgatta a fegyvereket. A fémes, aranyszínű tetoválásra siklott a pillantásom, ami a jobb kézfejétől indulva végigtekergett a karján és a vállán. Egy félelmetes kígyó volt. Nem volt időm alaposabban szemügyre venni, mert a démon immár szemben állt velem. Élesen beszívtam a levegőt, amikor végre a szemébe néztem. Feketével pöttyözött sötétarany írisz nézett vissza rám.

Gyönyörű volt. Különleges. És veszélyes. Bár nonna azt állította, hogy vörös a szemük, a csontjaimban éreztem, hogy ki ő.

– Lehetetlen – suttogtam.

Felvonta a szemöldökét. Annyira emberi volt az arckifejezése, hogy egy pillanatra elfelejtettem, hogyan érkezett meg a barlangba. Léteznie sem lenne szabad. Mégis itt állt előttem, ellentmondva minden várakozásomnak. Magas volt, sötét, és csendes düh fortyogott benne. Képtelen voltam elszakítani róla a tekintetemet, aggódtam, hogy csak a képzeletem szüleménye, esetleg az őrület bizonyítéka. Fekete mágiát használtam. Talán ez az átmeneti képzelgés az ára.

Sokkal egyszerűbb volt ebben hinni, mint elfogadni, hogy végrehajtottam a lehetetlent – áthoztam az egyik Gonoszt ebbe a világba. Ami nagyon, nagyon rossz dolog.

Emberszerűnek tűnt, mégis egy rémálom megtestesítője volt.

Az éjszaka vérivó, lélekrabló, halhatatlan teremtménye. Legszívesebben elugrottam volna a körtől, de nem tettem, inkább farkasszemet néztem vele. Vihar tombolt a tekintetében. Mintha egy sötétbe borult parton álltam volna, azt figyelve, ahogy a villámok egyre közelebb táncolnak a tengeren. Rémült reszketés futkosott a gerincemen, ahogy kihívóan visszanézett rám. Végtelenül hálás voltam, hogy védelemre kényszerítettem. Azonnal felemeltem a kezemet, hogy megnyugvást keresve megragadjam a cornicellómat.

Olyannak tűnt, mint aki kész… Jóságos dühistennő! A luccicaréja fekete és arany volt. Ilyet idáig csak egyszer láttam. Belém hasított a felismerés, és azonnal eleresztettem a cornicellómat, hogy felkapjam a tőrt a földről. Az ő tőrét.

A markolat olyan hűvös volt, akár az ereimen végigszáguldó jeges düh.

– Megöllek! – vicsorodtam el, aztán elrugaszkodtam.

TÍZ

A csontok szétgurultak, ahogy támadásba lendültem. A penge lesújtott, hosszú, vékony vonalat rajzolt a démon kemény mellkasára. Át kellett volna szúrnia a szívét. És meg is tette volna, ha a férfi nem ugrik hátra olyan sebesen. Váratlan, iszonyatos fájdalom lobbant a bőröm alatt. Nem akartam belegondolni, mit jelent ez – hogy talán a vérünk egyvelege a különös pengén egyfajta igézetet szült. Vagy talán a védelmező varázsige engem is megakadályozott abban, hogy kioltsam az életét.

Könnyedén kirántotta a kezemből a tőrt, és a földre hajította.

Ökölbe szorítottam a kezemet, a gyomrára céloztam. Mintha egy kőfalat ütlegeltem volna.

A démon csak állt ott, hagyta, hadd csináljam. Míg én kifárasztottam magamat a rúgásokkal és az ütésekkel, ő nyugodtan körbenézett a barlangban. A nemtörődöm hozzáállásával csak még jobban feldühített. Nem tűnt úgy, mintha túlzottan aggódna, és elgondolkoztam, vajon hányszor idézték már meg, hogy aztán rátámadjanak. Ezután a kört vette szemügyre, végül pedig rám nézett, és azonnal felfigyelt a nemrégiben ejtett vágásra a karomon. Lassan összevonta a szemöldökét, de aztán gyorsan megregulázta az arckifejezését.

– Miért… nem… vérzel? Szörnyeteg!

Vadul rugdostam és ütlegeltem. A gyűlöletem és a haragom úgy felerősödött, hogy már-már részegítőnek tűnt az intenzitása.

Épp időben pillantottam fel ahhoz, hogy lássam, lehunyja a szemét, mintha ő is élvezte volna ezeket a sötét érzéseket. Nonna azt mondta, a démonok magukba szippantják az érzelmeket, hagyják, hogy körbefonják a sajátjaikat, hogy rátekeredjenek. A férfi arckifejezése alapján úgy sejtettem, igaza lehet.

Undorodva felhagytam az ütésekkel, és csak ziháltam, próbáltam összeszedni magamat. Vér csorgott le a karomon a földre. De nem az övé volt. Abból a sebből származott, amit saját magamon ejtettem, amikor megidéztem. Az sem érdekelt, ha elvérzek, csak őt is magammal vihessem a pokolba.

– Hadd adjak egy tanácsot, boszorkány! Nem lesz meglepetésszerű a támadásod, ha előtte azt üvöltöd, hogy „Megöllek!”. – Felnyögött, ahogy gyorsan a hasába bokszoltam. Az ütéseim igencsak lelassultak, és nem úgy tűnt, mintha bármiféle hatással lettek volna rá. – Megölni ugyan továbbra sem tudnál, de hatalmas fejlődés lenne.

– Lehet, hogy nem tudlak megölni, de kitalálom, hogyan kínozhatnálak meg.

– Hidd el, ezt már a puszta jelenléteddel is eléred. – Vércseppek sisteregtek a körben. Az a különös, perzselő fájdalom a bőröm alatt kezdett elviselhetetlenné válni, de túlságosan dühös voltam ahhoz, hogy ezzel foglalkozzak. – Milyen varázslatot használtál, boszorkány?

Felhagytam a támadással, erőteljesen kapkodtam a levegőt.

– Vaffanculo a chi t’è morto.

Nem tudhattam biztosra, hogy érti-e, miféle átkozódás hagyta el a számat, de nyilván felfoghatta, hogy a halott családtagjaival való közösülésről van szó. Most ő festett úgy, mint aki kész arra, hogy visszarángasson magával a pokolba. Hirtelen tántorogva, káromkodva elhátrált.

– Milyen varázslatot használtál?

– Hát, tekintve, hogy dühöngve állsz itt, és képtelen vagy rám támadni, idézővarázslatnak tűnik, démon. – Összefontam a karomat. – És védelmet is kértem.

Hirtelen arany fény villant a karomon, majd halvány levendulaszínné szelídülve szertefoszlott. Ugyanolyan árnyalatú lila tetoválás jelent meg az alkaromon – csillagok körébe zárt, oldalra fordult ikerfélholdak –, majdnem annyira égetett, mint a haragom.

Csak álltam ott zihálva, míg a perzselő érzés a karomon alább nem hagyott. Láttam, hogy a démon lenéz a saját karjára, és a fogát csikorgatja. A jelek szerint ő is érezte ezt a kínzó fájdalmat.

Helyes.

– Te démonvérű boszorkány! Megjelöltél!

Halvány tetoválás jelent meg korábban csupasz bal alkarján. Csillagok körében heverő félholdak. A démon egy pillanatig olyan képet vágott, mint aki fel sem fogja, hogy képes voltam egy ilyen lehetetlen dolgot végrehajtani. Őszintén szólva, én magam sem értettem, miért van ugyanolyan tetoválásunk, de inkább választottam volna a halált, mintsem ezt bevalljam neki.

Nyilván a fekete mágia ára lehetett, amivel megidéztem. Kis híján felnevettem. Amikor Carolina azt mondta, a varázsigék alsóbbrendű démonokat idéznek meg, nehezen hittem neki. Most azon gondolkoztam, vajon rémálom gyötör-e. Mégsem idézhettem meg a pokol egyik hercegét. Az enyémnél jóval több mágiára lenne szükség ahhoz, hogy valaki képes legyen hosszabb időre az uralma alá vonni egy ilyen lényt.

– Lehetetlen.

– Ebben egyetértünk. – Felém nyújtotta a karját. – Ismételd el pontosan a szavakat, amiket használtál! Vissza kell fordítanunk, még mielőtt túl késő lesz. Már csak néhány értékes percünk maradt.

– Nem.

– Fogalmad sincs, mit műveltél! Tudnom kell, pontosan hogyan fogalmaztál. Gyerünk, boszorkány!

Szinte biztos voltam benne, hogy azt leszámítva, hogy alaposan feldühítettem őt, csupán annyit tettem, hogy gondoskodtam róla, egyikünk sem veszítheti életét a másik keze által. A tetoválások egyfajta mágikus kötelékként működtek. Eszem ágában sem volt feloldani, hogy az én szívemet is kitéphesse, mint Vittoriáét.

– Elképesztő! – gúnyolódtam. – Követelőzöl itt, amikor nem a te kezedben van a gyeplő. – Színtiszta undorral nézett rám. Remélhetőleg az én arcomon is ez tükröződött. – Tudni akarom, ki vagy te, és miért gyilkoltad meg az ikertestvéremet. És mivel csak akkor mehetsz vissza a saját pokolbéli világodba, ha megengedem, azt javaslom, tartsd be a játékszabályokat!

Nem lehettem biztos benne, de mintha valami megváltozott volna körülöttünk, és az a különös érzésem támadt, hogy a démon ereje előkígyózott, körbefont, majd visszahúzódott. Kitágultak az orrlyukai. Dühöngve rángatta a mágikus pórázt, szabadulni próbált. Gonosz kis mosollyal az ajkamon figyeltem. Ha eddig nem gyűlölt, hát most tízszer olyan erős indulatot váltottam ki belőle. Tökéletes. Végre értjük egymást.

– Egy nap megszabadulok ettől a köteléktől. Ezt vésd jól az eszedbe!

Közelebb léptem hozzá, felemeltem a fejemet.

– Egy nap rájövök, hogyan végezzek veled. Te meg ezt vésd jól az eszedbe! Most pedig mondd el, ki vagy te, és miért kívántad Vittoria halálát!

Mosoly terült szét az arcán, olyan, amitől mások valószínűleg összevizelték volna magukat félelmükben, de én nem voltam hajlandó megadni magamat.

– Jól van. Tekintve, hogy nem sok időd van itt tartani, és már így is értékes perceket veszítettünk azzal, hogy szánalmas módon megpróbáltál meggyilkolni, belemegyek a játékba. A harag hercege vagyok, hadvezér, a rettegett hetek egyike.

Még mielőtt pisloghattam volna, végighúzta az ujját a nyakamon, ott torpant meg, ahol ér lüktetett a bőröm alatt. Színtiszta rettegés ömlött végig rajtam. Ellöktem a kezét, és kiléptem az idézőkörből. Felfigyeltem a szanaszét szóródott csontokra, és gyorsan próbáltam visszatenni őket a helyükre.

A démon vigyora kiélesedett, gonosszá vált.

– Gratulálok, boszorkány! Sikerült magadra vonnod a teljes figyelmemet. Remélem, felkészültél a következményekre.

Maga volt a megtestesült arrogancia. Ostobaság lett volna nem félni a felszín alatt bujkáló szörnyetegtől. Erőt sugárzott, végtelen, ősrégi erőt. Kétség sem fért ahhoz, hogy egy teljes gondolatába sem kerülne végezni velem.

Ettől függetlenül felfelé rándult a szám széle.

Aztán hirtelen kétrét görnyedtem, és nevetésben törtem ki. A hang visszaverődött a falakról, úgy felerősödött, hogy legszívesebben befogtam volna a fülemet. A hasamat szorongattam, gyakorlatilag levegőért kapkodtam. Talán tényleg kezd elmenni az eszem. Hihetetlen sebességgel romlott még tovább a helyzetem ezen az éjszakán. Nehezemre esett elhinni, hogy tényleg megidéztem a pokol egyik hercegét. Hogy tényleg léteznek démonnemesek. A világ fenekestül felfordult.

– Örülök, hogy ilyen szórakoztatónak találod a közelgő halált – csattant fel. – Így még inkább megelégedésemre szolgál majd, amikor végzek veled. És megígérem, hogy nem fogom elsietni. Ki fogom élvezni a halálodat.

Legyintettem, mintha nem lenne félelmetesebb egy házilégynél. Szinte éreztem a haragját, lüktetve, tekeregve tört utat felém. De még így is az volt az érzésem, hogy visszafogja magát. Nem is kicsit. Ami elég aggasztónak bizonyult.

– Ugyan mi ennyire mulatságos?

Kiegyenesedtem, megtörölgettem a szemem sarkát.

– Mégis minek nevezzelek? Felségnek? Ó, a rettegett és hatalmas hetek egyikének? A pokol tábornokának? Vagy Harag hercegnek?

Megfeszült egy izom az állkapcsán, ahogy a szemembe nézett.

– Egy nap Halálnak nevezel majd. De egyelőre a Harag is megteszi.

TIZENEGY

A pokol hercegei sosem árulják el a valódi nevüket az ellenségeiknek. Egyedül egy olyan tárggyal lehet megidézni őket, ami az övék, és azzal is csak akkor, ha elég erős érzelem vezérli az idézőt. Az erejük ahhoz a bűnhöz kapcsolódik, amit képviselnek. Vigyázz, mert önző lények, akik kihasználnak a saját céljaik elérése érdekében!

– Feljegyzés a di Carlo grimoárból

– Harag?

Meg sem próbáltam leplezni a hangomban csendülő hitetlenkedést. Félretettem a melodrámába hajló „egy nap halálnak nevezel majd” megjegyzését. Már nem tartottam amolyan „nem lehet ennyire kegyetlen a sors” módon nevetségesnek ezt az egész utálatos éjszakát. Először is, korábban biztosra vettem, hogy a gyilkos boszorkányvadász, és ezért ölte meg Vittoriát, de rá kellett jönnöm, hogy egy olyan lény, ami elől egész életünkben bujkáltunk. Most pedig itt áll az ikertestvérem életét kioltó démon előttem, de nem árthatok neki…

Nagyon felbosszanthattam valamelyik istennőt, hogy ilyen szörnyű büntetéssel sújtott. A démon neve meg az ostoba titulusai érdekeltek a legkevésbé, de míg nevettem, olyan heves indulat áradt belőle, hogy szívesen kínoztam ezzel.

– Ez röhejes! Nem foglak egy érzelem nevének szólítani. Hogy hívnak valójában?

Hűvösen meredt rám, miközben magamhoz vettem a tőrét.

– A valódi nevem nem tartozik rád. Nevezz a házam szerint! De persze szólíthatsz őfelsége az Ellenállhatatlan Vágy Urának is. Az is elfogadható. Azt sem bánom, ha meghajolsz előttem. Sokra mennél vele, ha térdre borulnál a lábamnál. Még talán meg is könyörülnék rajtad, és gondoskodnék róla, hogy gyors legyen a halálod.

Önkéntelenül is felfelé görbült a szám széle.

– Biztos vagy benne, hogy a Harag házához tartozol? Nem inkább az Önimádó ház bárgyú, félmeztelen seregének tábornoka vagy?

A démon arckifejezése a legkevésbé sem tűnt barátságosnak.

– Milyen hízelgő! Ha ennyire taszítalak, miért nem eresztesz szabadon?

– Soha!

– Veszélyes szó. A helyedben nem fogalmaznék végletekben. Hogy úgy mondjam, sosem bizonyul tartósnak az ilyesmi.

Igyekeztem nyugodtan lélegezni. Korábban, még mielőtt felismertem volna, válaszokat akartam. Most szívem szerint ezernyi véres darabra szabdaltam volna, hogy aztán odaszórjam a cápáknak.

– Miért gyilkoltad meg az ikertestvéremet?

Lassan körbesétált az idézőkörben, valószínűleg az erejét próbálgatta.

– Ezt feltételezed? Hogy kitéptem a testvéred szívét?

– Ott álltál a holtteste felett, lenyaltad a vérét az ujjaidról, te visszataszító szörnyeteg! – Dühödten nagy levegőt vettem, és árgus szemmel figyeltem a démont, persze teljességgel hiábavalóan. Természetfeletti közöny ült az arcán. Egyetlen érzelem sem árulta el, mi jár a fejében. Gondolkozás nélkül felemeltem a kezemet, hogy ismét megszorítsam a cornicellómat. – Miért gyilkoltad meg az ikertestvéremet?

– Nem én voltam.

– Ugyan miért higgyek neked?

– Igazán zavaró fordulat volt a halála.

– Zavaró? – Megszorítottam a tőre markolatát, azon gondolkoztam, vajon a szívébe tudnám-e döfni a pengét, még mielőtt visszaüt. Nem mintha eddig megtette volna. Ami azt illeti, egy ujjal sem nyúlt hozzám, míg rugdostam és ütlegeltem. Különös reakció ez a háború démonától. Megráztam a fejemet. A védelmező igézetem az oka, nem a lelkiismerete. – Igen, nyilván rémesen kellemetlen lehetett számodra, amikor megtaláltad a meggyilkolt ikertestvéremet. Mit kerestél a monostorban?

Gyűlölet izzott a szemében.

– A testvéredért mentem.

– Mit akartál tőle?

Ekkor ismét elmosolyodott, de inkább a bosszú ígéreteként, mintsem derűvel.

– Alkut kötött a fivéremmel. Azért jöttem, hogy behajtsam a tartozást.

Gyorsan elfordultam, hátha úgy elrejthetem, mennyire megleptek a szavai. Sejtettem, hogy Vittoria alkut kötött egy démonnal a naplója lezárására, de az fel sem ötlött bennem, hogy megidézte az egyik Gonoszt. A magammal hozott kosárra fordítottam a tekintetemet. Az ikertestvérem naplója néhány lépésre volt tőlem. Carolina azt mondta, vonzza a malvagiókat, és kíváncsi lettem volna, vajon Harag is érzi-e. Bármi állt is benne, nem akartam, hogy rátegye a démonmancsát, ezért úgy döntöttem, nem kérem tőle, hogy törje meg a varázslatot. Visszafordultam.

– Pontosan milyen feltételekkel kötötték meg az alkut?

– Nem tudom pontosan.

Összehúztam a szememet. Egyértelmű volt, hogy hazudik, de nem tudtam hogyan kicsikarni belőle az igazat. Legfeljebb akkor, ha az egyik tiltott varázslatot használom. És ez már túl sok fekete mágiának tűnt egy éjszakára. Ennél jobban nem akartam megkísérteni a sorsot.

– Mit csináltál a szívével?

– Semmit. – A fogát csikorgatta. – Már halott volt, amikor odaértem.

Megrándult az arcom. Bár nem volt semmi kegyetlen abban, ahogy fogalmazott, mégis fájt az, hogy ilyen hűvös közönnyel beszél az ikertestvérem haláláról.

– Miért érdekelt annyira, hogy szó szerint hogyan fogalmaztam a varázslatnál?

Ezúttal sokkal lassabban érkezett a válasz, mintha nagyon gondosan megválogatta volna a szavait. Végül így felelt:

– Ahhoz, hogy pontosan betarthassam a szabályait, teljes mértékben értenem kell ezt a védelmet biztosító varázslatot, ahogyan te nevezted. Ha tudom, pontosan hogyan fogalmaztál, gondoskodhatok róla, hogy mások is tartsák magukat hozzá. A Hét körben szigorú szabályok uralkodnak, és súlyos büntetés jár a megszegésükért.

– A „mások” alatt rám célzol? – Harag megrázta a fejét. – Akkor kire?

– A fivéreimre.

Tudtam, hogy hét démonherceg van, de nem gondoltam, hogy rokonok. Nyugtalanító volt a gondolat, hogy a démonoknak családja van.

– Az összes démonnak be kell tartania ezeket a szabályokat, vagy csak a pokol hercegeinek?

– Ha már így megosztjuk egymással a titkainkat, akkor szeretném tudni, hány boszorkány él ezen a szigeten, és hogy ki vezeti az egyes városok boszorkánykörét. Aztán elárulhatnád, hol az első boszorkány grimoárja, úgy már kvittek leszünk. – Undorodó arckifejezésem láttán elvigyorodott. – Sejtettem. De azért továbbra is szeretném tudni, milyen latin szavakat használtál ma este a varázslatnál.

Mérlegeltem, miféle előnyökkel és hátrányokkal jár az, ha elárulom neki a védővarázslat részleteit. Nem árthat nekem, ez teljesen biztos. És nem mintha képes lenne megtörni a varázslatot, ezt egyedül én tehetem meg.

– Aevitas ligati in aeternus protego.

Egy pillanatra mintha felhagyott volna a lélegzéssel. Már-már szörnyülködve nézett rám. Hatalmas elégedettség töltött el. Nem mindennap képes így ráijeszteni egy boszorkány egy démonhercegre, főleg a háború nagy hatalmú démonára.

– Hol maradnak a gúnyos megjegyzések? – kérdeztem, meg sem próbálva leplezni az önelégültségemet. – Semmi gond. Tudom, hogy lenyűgöző.

– Valóban lenyűgöző, hogy mekkorát tévedtél. – Összefonta a karját, az arcáról ismét gondosan eltüntetett minden érzelmet. – Eltekintek attól, hogy milyen primitív próbálkozás volt ez a fekete mágia gyakorlására, és hajlandó vagyok alkut ajánlani. A hosszáról egyezkedhetünk, a megkötés módjáról nem.

Felhevült az arcom. Nonna azt mondta, a malvagiók alkuit szinte mindig csókkal kell megpecsételni, és amint az ajkuk összeér valakiével, az illető teljességgel elveszíti az eszét. Egyre többet akar, még a lelkét is képes felajánlani, csak hogy ismét megízlelhesse azt az alattomos bűnt, ami rabul ejtette. Nem tudtam, valóban így van-e, de nem voltam hajlandó kipróbálni.

– Inkább halnék meg, mintsem hogy megcsókoljalak, démon!

Nem sok derű játszott az arcán, miközben végigmért. Szándékosan lassan nézett végig minden egyes porcikámon, felmérte a testtartásomat, azt, ahogyan a szívéhez szegezem a saját tőrét. Ha észre is vette a kifehérített csontokat körülöttünk, legfeljebb csak futó pillantást vetett rájuk. Amikor ismét az arcomra emelte a tekintetét, valami sötét bujkált a szemében, a pokol bugyrainak mélyéről származott.

Végigfutott a hátamon a hideg, figyelmeztetően bizsergetett. Ez a herceg nem olyan, mint amilyenek a tündérmesékben szerepelnek. Sötét haján nem ül aranykorona, izmos, tetovált karja nem ígér biztonságot. Csupa halál, düh, tűz, és ha valaki olyan ostoba, hogy erről elfelejtkezik, azt biztosan felemésztik a pokolbéli lángjai.

– Egy nap talán még könyörögni fogsz, hogy csókoljalak meg. – Olyan közel lépett, hogy akár le is szúrhattam volna. Áradt belőle a meleg. Körbevett. Izzadságcsepp indult meg lefelé a vállaim között, végiggördült a gerincemen. Megborzongtam. Harag illata mentára és meleg nyári napokra emlékeztetett, éles ellentétben állt a luccicaréja sötétségével. – Talán utálni fogod. Talán imádni. De vágy perzseli majd mágikus ereidet, felemészti a józan eszedet. Azt akarod majd, hogy mentselek meg ettől az örök kíntól azáltal, hogy megadok neked mindent, amit úgy szeretsz és gyűlölsz. És amikor megteszem, még többre fogsz szomjazni.

Magam előtt láttam, ahogy a falhoz szorít, a kő éles karmokként a hátamba váj, és Harag ajkai puhán, mégis követelőzően megízlelnek. Hirtelen olyan száraz lett a szám, akár az idézőkör csontjai. Előbb adnám el a lelkemet, mint hogy vele legyek!

– Ne aggódj! – suttogta, és az ajka végigsimított a nyakam érzékeny bőrén. Megdermedtem. Olyan gyorsan mozdult, hogy észre sem vettem, mikor lépett előre. – Legfeljebb akkor vágynék rád, ha te lennél az utolsó lény az összes létező világban, boszorkány. Talán még akkor sem kívánnálak meg. Nem ezt ajánlom, hanem egy véralkut.

TIZENKETTŐ

Sose köss alkut egy démonnal, főleg a pokol hercegeivel ne! A malvagiók hazugságai olyanok, mint a cukor – édesek, de ha túl sokat fogyaszt belőlük az ember, idővel halálhoz vezetnek. Vigyázat: az ilyen aljas méregre nagyon kevés ellenszer készíthető!

– Feljegyzés a di Carlo grimoárból

Hevesen vert a szívem a közelségétől, szinte olyan hangosnak tűnt, mint a lenti sziklákat ostromló hullámok. Harag egy pillanatig nem mozdult, majd ellépett, mintha nemcsak hallotta, hanem kifejezetten élvezte is volna a ritmikus, ősi lüktetést. Felmerült bennem, hogy talán harci dobra emlékezteti, és hirtelen csatába vágyik. Én biztosan. Túl sok érzelem kavargott bennem, amitől különösen nehéznek bizonyult meghozni a döntést. A testvérem egyezséget köthetett a fivérével. Harag véralkut ajánlott. Ez az egész éjszaka különös, lehetetlen eseményekkel telt meg. Azt is nehezemre esett felfogni, hogy a Gonoszok nemcsak hogy valóságosak, az egyik itt áll előttem, alkut ajánl.

– Nos? – kérdezte. – Elfogadod a véralkut?

– Még nem magyaráztad el, hogy miért ajánlod fel, úgyhogy nem.

Nagy levegőt vett, mintha végtelenül fárasztó lett volna számára egy boszorkánynak magyarázkodni.

– A védővarázslatod feltételei szerint gondoskodnom kell a biztonságodról. A varázslat megtiltja, hogy ártsak neked, de azt is megköveteli, hogy másoktól megvédjelek. Ha vérkötelék áll fenn közöttünk, a többi démon tudni fogja, hogy ideiglenesen a Harag házához tartozol, ezért nem szabad sem megölniük, sem túlságosan megnyomorítaniuk. Tessék. Most már beleegyezel a vérkötelékbe?

Az, hogy nem nyomoríthatnak meg túlságosan, nem jelentette azt, hogy egyáltalán nem tehetik meg. Összepréselt ajakkal meredtem Haragra. Némi idő elteltével lassan megráztam a fejemet.

– Nem, inkább nem. Amíg el nem engedlek, addig köt a varázslatom, és nem kívánok másik démont megidézni. Éppen ezért nincs szükségem a védelmedre.

– Először is, ez a kör három napig tart engem itt. Nem pedig addig, amíg el nem engedsz. A… védővarázslatod más, az sajnálatos módon jelen állás szerint örökre szól. – Megmozgatta a vállát, de nem úgy tűnt, mintha sikerült volna megszabadulnia a feszültségtől. – Másodszor, a véralkun keresztül megérzem, ha veszélyben vagy. Anélkül nem garantálhatom a biztonságodat. Úgy viszont megszegném a szabályokat, amiket te hoztál, amikor kitaláltad a varázslatot.

– Valóban? – A hanghordozásom egyértelműen jelezte, hogy még sosem találkoztam olyannal, aki nála rosszabbul hazudott. – Nem számít. Amikor végzünk, és elengedlek, a pokolba mehetsz csak, nem a piacra.

– Félholt démonok vérére! Ez volt az első idézővarázslatod, igaz? – Alaposan szemügyre vett. Csúnyán néztem rá, de nem tagadtam. Felsóhajtott. – Hát persze hogy egy hozzá nem értő fruska kötött magához az idők végezetéig. Légy oly kedves, és inkább ne fogadd el az ajánlatomat! Amúgy sem szeretnék az ölebed lenni.

Oldalra billentettem a fejemet.

– Meg kellene jelenned, valahányszor magamhoz hívlak?

– Nem teljesen, de ahogyan azt már korábban említettem, tudnám, mikor van rám szükséged.

– Miért akarsz megvédeni?

– Nem akarlak. De a varázslatodnak köszönhetően kénytelen vagyok, vagy megcsappan az erőm. Éppen ezért hajlandó vagyok betartani a feltételeket. Van, aki képes méltósággal fogadni a kötelességeit.

Na persze! Akkor, ha a mágia rákényszeríti.

– Egészen pontosan hogyan működik ez a védelmezés?

– A démonok érezni fogják a köteléket, és kétszer is meggondolják, hogy ártsanak-e neked. Nem fogja mindegyiket eltántorítani attól, hogy megöljön, de azért elgondolkoznának rajta. Tudnák, hogy az én haragommal kellene szembenézniük, amiért beleavatkoznak a házam dolgába.

Nem szívesen ismertem volna el, de nem tűnt rémesnek, ha a háború démona szolgál őrangyalomként. Nem kell megbíznom benne, sőt, kedvelnem sem kell őt, egyedül a saját ösztöneimre kellett hagyatkoznom. És most épp azt súgták, hogy nem Harag felelős az ikertestvérem meggyilkolásáért. Biztosra vettem, hogy számára előnyösebb ez az alku, mint számomra, de idővel úgyis kitalálom, hogyan hajtsam a saját malmomra a vizet. Ha esetleg nem sikerülne, az sem számít. Nem úgy tűnt, mintha Harag a halálomat kívánná, és bizony nagyon is életben kell lennem ahhoz, hogy kiderítsem, mi történt Vittoriával.

– Jól van. Elfogadom a véralkura vonatkozó ajánlatodat.

– Önként? – kérdezte. Bólintottam. – Kérem a tőrömet!

Egy pillanatig tétováztam, de aztán eszembe jutott a védővarázslat, amivel megigéztem. Várakozó tenyerébe nyomtam a tőrt, és először azóta, hogy megjelent a barlangban, lelkesnek tűnt. Még mielőtt meggondolhattam volna magamat, megvágta az ujját, és kicsalogatott néhány csepp vért. A seb szinte azonnal be is zárult.

– Ugye nem kell… meginnom?

Rám pillantott.

– Mégis miféle történeteket hallottál rólunk?

Válaszképp azt motyogtam, hogy „gonosz, elfajzott vérivók”, és nyilván meghallotta, mert nem forszírozta tovább a dolgot.

– Hacsak nem élvezed a vérivást, akkor az is megteszi, ha összekeveredik a vérünk.

Dacos, magabiztos pillantással felemeltem továbbra is vérző karomat, ő pedig a sebemre nyomta az ujját. Szemlátomást őt is ugyanúgy taszította a dolog, mint engem. A fogamat csikorgattam, hiszen én sem egy démonnal való vércserét képzeltem ideális esti programnak, de hát mit lehetett tenni.

– Ismételd utánam: én… bármi legyen is a teljes neved, önként megkötöm ezt a véralkut a Harag házával hat hónapnyi időtartamra.

– Hat hónapra? – Elrántottam a karomat, és ökölbe szorítottam a kezemet. – Ez őrület! Mi van, ha nem akarom olyan hosszasan a védelmedet?

Megdörgölte a halántékát.

– Mit akarsz akkor, boszorkány? Miért idéztél meg?

– Ki akarom deríteni, ki gyilkolta meg az ikertestvéremet.

– És még?

Haboztam. Eredetileg azért akartam megidézni a démont, hogy törje meg a varázslatot Vittoria naplóján. Ezt viszont határozottan nem akartam Harag orrára kötni. Legalábbis addig semmiképp, amíg rá nem jövök, miért mondta Carolina, hogy a Gonoszok keresni fogják a naplót.

– Ennyi.

– Hazudsz.

– Mert te nem hazudtál?

Megrázta a fejét.

– Így, hogy hozzád vagyok kötve, nem hazudhatok. Elég nagy… udvariatlanság lenne részemről.

– Na persze! A jólneveltség elengedhetetlen, ha valaki kitépi az ellenségei szívét. – Végigmértem. Nem fogom csak úgy, bizonyíték nélkül készpénznek venni a szavait. – Ha nem kötné a mágiádat a védővarázslat, akkor ártanál nekem?

– Ha rákényszerülnék, igen.

És nem úgy hangzott, mintha nagyon elborzasztaná a gondolat. Legalább így kiderült, hogy igazat mond, és tényleg képtelen hazudni nekem. Szemlátomást arra várt, hogy ismét megszólalok, de nem tettem. Nonna úgy tartja, sok mindent ki lehet olvasni a csendből. Harag a háború démona, igen, de én sem lennék utolsó stratégának. Nem telt sok időbe, hogy megtörje a hallgatásunkat.

– Higgy, amit akarsz, de azonosak a céljaink, mindketten meg akarjuk találni az ikertestvéred gyilkosát.

Neki meg nekem nem azonosak a céljaink, és soha nem is lesznek. Düh söpört végig a barlangon, gyorsabban és erőteljesebben, mint az odakint süvítő szél. Harag unott pillantást vetett rám, amivel csak még jobban felkorbácsolta az indulataimat.

– Miért akarsz igazságot szolgáltatni a testvéremnek?

– Nem akarok – válaszolta. – Ne hidd, hogy egy nemes lelkű ember vagyok.

– Ha el akarod érni, hogy megbízzak benned, és véregyezséget kössek veled, vagy minek is hívják ezt, akkor áruld el, miért akarod kideríteni az igazat.

Egy darabig hallgatott, úgy tűnt, végiggondolja, mit osszon meg velem.

– Meg akarom állítani a gyilkost, még mielőtt ismét lecsapna. Nem éppen ideális, hogy melletted kell állnom, de ezt a lapot kaptam, és minél előnyösebben ki fogom játszani. Boszorkány vagy, ahogy az összes többi áldozat is, aki az ikertestvéred előtt halt meg, ráadásul kapcsolatban álltál az előző áldozattal. Idővel segíthetsz előcsalogatni a gyilkost, és éppen ezért szeretnék tudni róla, ha veszélybe kerülsz, hogy leszámolhassak a fenyegetéssel.

Kinyitottam a számat, de Harag felemelt kézzel belém fojtotta a szót.

– Amíg bele nem egyezel a vérkötelékbe, semmi egyebet nem árulok el.

Nem hazudhat nekem, tehát tényleg nem mondana el semmit, amíg bele nem egyezem. Hiába mondtam azt, hogy önként elfogadom az ajánlatát, valójában nem volt más választási lehetőségem. Vittoriára gondoltam… És azonnal tudtam, mit kell tennem. Nagy levegőt vettem.

– Mesélsz majd arról, mi köze volt az ikertestvéremnek a fivéredhez?

– Meg fogom osztani veled a szükséges információkat.

Ravasz démon. A „szükséges” információk csak egy részét képzik mindannak, amit tud. Rámeredtem, próbáltam úrrá lenni a bensőmben növekvő aggodalmon. Azt állította, hogy a vérkötelék része az általam használt védővarázslatnak, de nem voltam benne biztos, hogy ennyiben kimerül a dolog. Végiggondoltam, milyen lenne, ha összekötne minket valami. Azt mondta, érezné, ha veszélybe kerülök, de nem tetszett a gondolat, hogy azt is tudja, merre járok épp. Lehet, hogy a démonoknak mindenféle előírásokat meg illemszabályokat kell követniük, de én ezekről mit sem tudok.

Talán hatalmas megtiszteltetésnek tartja, ha levonszolhat valakit a pokolba, hogy ott uralkodjon az idők végezetéig.

– Még egyetlen kérdésemre válaszolj! – kértem. – Amellett, hogy nem hazudhattok, milyen egyéb dolgokat tilos még tenniük a démonoknak?

Szívdobbanásnyi hallgatás után felelt:

– Nem léphetünk be az emberek otthonába anélkül, hogy be ne hívnának. Használhatjuk az erőnket, de nem alkalmazhatunk közvetlen testi erőszakot. És ha egyszer megidéznek, kénytelenek vagyunk ebben a világban maradni egészen addig, amíg a meghívásunkat vissza nem vonják.

– Ha most visszavonnám a meghívást, akkor azonnal el kellene menned?

– Igen. Megegyezhetünk akkor?

Nyugodtnak tűnt, közönyösnek. De a tekintete figyelmes volt, metsző. Nagyon szerette volna, ha elfogadom az ajánlatát. Felidéztem a történeteket, amiket nonna gyerekkorunkban mesélt nekünk arról, hogy a Gonoszokban nem szabad megbízni. Haragot név szerint is említette.

Nagyon szerettem volna olyan lenni, mint az ikertestvérem. De önmagamat nem vetkőzhettem le.

– Nem, Harag herceg. Nem fogadom el a véralkut.

TIZENHÁROM

Egy boszorkány sose kössön véralkut a pokol hercegeivel. Ha megtenné, a megidézettnek közvetlen kapcsolata lenne a boszorkánnyal. Nem világos, hogy ez a kötelék mennyi időre szól, vagy hogy egyáltalán meg lehet-e szakítani. Sose feledd: a szeretet köteléke éppolyan veszélyes, mint a gyűlöleté!

– Feljegyzés a di Carlo grimoárból

Nonna a csípőmre erősített tőrre meredt, majd úgy klopfolta a csirkét, mintha valakinek a koponyáját képzelte volna a helyére. Mielőtt elhagytam a barlangot, visszavettem a tőrt, amitől Harag hasonlóképp nézett, mint nonna most. Ha a nagymamámat ennyire zavarja a démonherceg fegyvere, ki tudja, mennyire kelne ki magából, ha rájönne, hogy egy mágikus tetoválás köt össze bennünket.

Direkt könnyű anyagból varrt hosszú ujjú blúzt választottam, hogy elrejtsem. Mielőtt lefeküdtem, szemügyre vettem a csillagok övezte két félholdat. A tinta holdfényként csillogott. Bár összekötött Haraggal, nem bántam különösebben. Ékes, szép minta volt.

Puff. Puff. Nonna megszállottan püfölte azt a szerencsétlen csirkét. Legalább ínycsiklandóan porhanyós ételt szolgálunk fel azon vendégek számára, akik a ház mai specialitását rendelik. Szerencse, hogy akadt még, akinek volt étvágya. Az enyém határozottan elment már.

Valahányszor eszembe jutott, mi történt előző éjszaka, görcsbe rándult a gyomrom, de nem törődtem vele. Ha nonna tudná, hogy nem csak megidéztem az egyik malvagiót, kis híján még egy véralkuba is önként és dalolva belementem… Lehunytam a szememet, próbáltam ellenállni a késztetésnek, hogy lefeküdjek valahova.

Nonna még a végén felhagyna a csirke klopfolásával, és lesétálna a legközelebbi szikláról.

A tűzhely feletti kis órára siklott a tekintetem. Szerettem volna mihamarabb végezni a vacsoráztatással, hogy még sötétedés előtt visszamehessek a barlangba, ahol Harag fogságba esett. Ma este válaszokat követelek. Leszámítva azt, hogy a pokolban igen magas rangot visel, semmit sem tudok róla. Még az is meglehet, hogy ő maga az ördög, és megvan a saját gonosz hátsó szándéka.

Bár Haragot számtalan ismeretlen tényező övezte, két dologban teljesen biztos voltam. Az első az, hogy ő is meg akarja találni Vittoria gyilkosát, és valószínűleg végezne is vele, bárkiről legyen is szó. A második pedig az, hogy nagyon szeretne velem vérköteléket kialakítani. Nem szándékoztam belemenni ebbe a furcsa alkuba, de ennek segítségével könnyedén kifaggathattam. A jelek szerint a fivére szívesen köt alkukat boszorkányokkal, és ki akartam deríteni ennek az okát.

Ha nem a démonfivérei felelősek az ikertestvérem meggyilkolásáért, akkor még valószínűbb, hogy stregavadászok állnak a háttérben. Bölcs dolog lenne elérni, hogy Harag a védelmébe vegyen, ha valóban egy boszorkánygyűlölő megszállott tépi ki a szívünket. Konfliktus esetén hagyom, hogy a démonherceg küzdjön meg vele, én pedig biztonságos helyre menekülök. És ha esetleg végeznek egymással? Annyi baj legyen!

Felszeltem a gombákat a mártáshoz, majd a már vajban piruló fokhagymához és mogyoróhagymához szórtam. Megszokásból dolgoztam, már nem tűnt olyan varázslatosnak a konyha, mint régen. Az sem segített, hogy folyton az órára tévedt a tekintetem. Aggódtam, amiért egy teljes napra magára hagytam egy démont. Akár a pokol hercege, akár valami rosszabb, kétség sem férhetett a gonoszságához.

Nem igazán tetszett neki, hogy még mielőtt hajnalhasadtakor eljöttem a barlangból, egy varázslattal ellepleztem a helyet. A védővarázslatnak köszönhetően nem árthatott nekem, és szinte biztos voltam benne, hogy nem hazudott, tényleg csapdába esett három napra, de azért örömmel töltött el a pluszóvintézkedés.

Főleg, hogy így feldühítettem vele. Nonna azt mondta, a malvagiók nem bírják a napfényt, ezért még napnyugta előtt vissza akartam érni, hátha mégsem működött a varázslatom, vagy esetleg valamiképpen megtörte.

Nonna félretette a sodrófáját, és odaadta a csirkével teli tálat anyámnak, hogy forgassa lisztbe a kilapított húst. Kinyitott egy üveg marsalát, majd löttyintett belőle a forró serpenyőbe, közben végig azt figyelte, ahogy a gombát szeltem, én pedig úgy tettem, mint aki észre sem veszi.

– Ha nem figyelsz oda a konyhában, az balesethez vezet, Emilia! – Megtörölte a kezét, majd a vállára vetette a konyharuhát. – Szeretnél leülni?

Felhagytam a gombák trancsírozásával, és felpillantottam.

– Kutya bajom, nonna. Csak fáradt vagyok.

És igencsak aggasztottak az elmúlt huszonnégy óra eseményei. Nehezen fért a fejembe, hogy a gyerekkorom történeteiben felbukkanó szörnyetegek valóban léteznek. Nincs vörös szemük, sem karmos ujjaik és szarvuk. A pokol teremtményei elegánsak, fenségesek, jól neveltek. Mindez szöges ellentétben állt azzal, amit a gonosz világunkban való megmutatkozásáról hittem. Haragnak agyaras, nyáladzó rémségnek kellett volna lennie, nem félmeztelen csodának, akiről a modellt kereső festők ábrándoznak.

– Nicoletta, nem szeretnél tanácsolni valamit a lányodnak?

Nonna anyámhoz fordult segítségért, de mammát teljesen lefoglalta a saját bánata. A sóval és borssal fűszerezett lisztbe forgatott egy csirkeszeletet, lerázta róla a felesleget, majd a várakozó serpenyőbe tette. Vaj sercegett, sistergett, örömmel fogadta a felajánlást.

Anyám magához vett egy újabb szeletet, majd megismételte a mozdulatokat. Megszokásból mozgott, nem is figyelt rá, mit csinál. Gyorsan elfordultam.

Nonna elkapta az államat, kényszerített, hogy rezzenéstelen tekintetű szemébe nézzek.

– Bárhogy kerested is eddig a bajt, ma este vége, Emilia! Mindjárt telihold van, nem szabad ilyenkor olyan erőkkel játszadozni, amiket esélyed sincs az uralmad alá vonni. Capisce?

– Nem kerestem a bajt, nonna. – Csak megidéztem. – Minden rendben. Jól vagyok, tényleg!

Nonna eleresztette az arcomat, és a fejét csóválva elsétált.

– Semmi sincs rendben, kislányom. Már egy hónapja nincs rendben, és úgy sejtem, még jó néhány hónapig nem is lesz. Elvesztettük Vittoriát. Semmi sem hozhatja vissza. Kemény szavak ezek, de így igaz. El kell fogadnod, meg kell gyászolnod őt. Hagyj fel a bosszúvággyal, vagy mindannyiunk fejére bajt hozol.

– Hogy mennyit akarsz ezért az ingért? – Összevont szemöldökkel néztem Salvatoréra, a magát árusnak tituláló tolvajra. Megráztam előtte a felháborodásomat kiváltó ruhadarabot. – Mindketten erről beszélünk, ugye? Arról, aminek jó, hogy nem lyukas a könyöke?

– Tisztességes ár. – Felemelt kézzel lassan visszahátrált az áruval megrakodott asztal mögé. – Carolina egy kicsit drágábban árul. Látod?

Sal a sikátor túloldalán álló stand felé biccentett. Igaza volt, de mindenki „a cselszövőként” ismerte – és csodálta – errefelé Claudia nagynénjét, Carolinát.

Egyedül a zsúfolt piacon sétálgató gazdagok engedhették meg maguknak, hogy megfizessék a borsos árait. Úgy sejtettem, leginkább arról van szó, hogy megbűvölte az áruját, ellenállhatatlannak tűntek egy bizonyos vevőkör számára. Ellenálltam a késztetésnek, és nem néztem oda a standjára, nehogy odahívjon, és megkérdezze, hogy ment a démonidézés.

A Gonoszoktól még a fekete mágia gyakorlói is félnek.

Morgolódva átadtam Salnak az érméket, és a táskámba gyűrtem az inget. Bár szívesen maradtam volna még, hogy alkudjak ennek a ruhának csúfolt göncnek az árából, a nap már a láthatár szélén járt, és meg akartam győződni róla, hogy a démon még mindig a kör fogságában van.

Sietve keresztülvágtam a kora esti, nyüzsgő tömegen, mit sem törődtem az utánam kiáltó árusokkal, akik azt akarták, hogy kóstoljam meg a sajtjukat, az ételüket, vegyek tőlük egy pár gyönyörű fülbevalót. Legfeljebb akkor érdekeltek volna, ha árulnak olyan démonvarázslatot, amivel ki tudom nyitni Vittoria naplóját.

– Emilia?

Megtorpantam. Annak az utcának a végénél jártam, amelyik végül a barlanghoz vezető meredek, kanyargós útba torkollott. Talán csak képzeltem, hogy az ő hangját hallom. Lehunytam a szememet, imádkoztam, hogy így legyen. Nem álltam készen erre a találkozóra, de még ha készen álltam volna is, akkor is rohamosan közeledett az este. Gonosz teremtmények másznak elő a sötétben, és legalább egyről tudtam, ami nagyon le akarta rázni magáról a pórázt.

– Emilia! Hála a csillagoknak, hát tényleg te vagy az! Reméltem, hogy összefutunk.

Nagy levegőt vettem, és odafordultam a barátnőmhöz.

– Szia, Claudia! Hogy…

Magához rántott, hirtelen előtörő könnyei a blúzom gallérját áztatták.

– Egy teljes hónap eltelt már, és még mindig képtelen vagyok elhinni! Pedig a saját szememmel láttam, hogy végső nyugalomra helyezték. – Claudia hátralépett, megrázta sötét, göndör fürtjeit. Rövidebb volt a haja, mint amikor legutóbb láttam. Jól állt neki. – Annyira különös… álmaim vannak mostanában. A nagynéném szerint sürgető üzenetek.

Mindketten körbenéztünk az utcán, de senki sem volt elég közel ahhoz, hogy meghalljon minket. Bár „álmokat” mondott, valójában látomásokra gondolt. Claudiának a jövendölés a legerősebb mágikus képessége. Néha a látomásai többek puszta látomásnál. Máskor viszont nem. A gond az, hogy sosem tudjuk, melyik a látomások és előjelek istennőjének ajándéka, és melyik a képzelete szüleménye.

Rémes, hogy így magára hagytam őt, és kénytelen volt egyedül aggódni, mit jelenthetnek a víziók. Vittoria mindig jegyzetelt, száz különféle kérdést tett fel neki. Iszonyatosan szerettem volna, hogy itt legyen most mellettem.

– Mit láttál?

Claudia körbepillantott.

– Inkább figyelmeztetésnek tűnt, mint valódi látomásnak.

És bármi volt is, szemlátomást megrémítette. Úgy festett, mint aki mindjárt kiugrik a saját bőréből. Megragadtam a kezét.

– Mi volt az?

– Nem tudom… Fekete szárnyakat láttam, és egy üres korsót, amit újra meg újra megtöltöttek és kiürítettek. Nagyon különös volt. Azt hiszem, borzalmas sötétség közeleg – mondta. – Vagy talán már meg is érkezett.

A libabőr hullámokban borította be a testemet. Lenyeltem a szégyenemet. Claudia bizonyára azt látta, hogy megidézem Haragot. Kirángatni a pokol egyik hercegét az alvilágból óriási dolog, elképzelni sem tudtam, miféle mágikus rezdüléseket vetett. Megbolygatta a világunk természetes rendjét. Idehoztam valamit, aminek nincs itt a helye. A lehető legsötétebb mágia, nem csoda, hogy egy sötét boszorkány megérezte.

– Talán az elméd így akarja magyarázni Vittoria…

– Igazad lehet – értett egyet tüstént. – Domenico is teljesen maga alatt van. Legalább heti két alkalommal elmegy a monostorba imádkozni.

Örültem, hogy sikerült elterelni a szót a hatalmas, monumentális gonoszról, amit beengedtem a világunkba, de a gondolat, hogy Vittoria a monostorban nyugszik, szörnyű érzelmeket szült. Igyekeztem nem nézni Claudia könnyáztatta arcára. Az hiányzott csak, hogy én is elsírjam magamat, aztán vörös szemmel és arcbőrrel álljak oda Harag elé. Rettenthetetlennek, vadnak akartam tűnni, nem pedig zokogó, taknyos roncsnak.

Egyedül ez akadályozta meg, hogy összetörjek. Na jó, ez, meg az a tény, hogy az ikertestvérem szerelme ilyen gyakran imádkozik. Annyira maga alá temetett a gyász, és úgy lefoglalt, hogy megpróbáljam kinyitni a naplóját, hogy el is felejtkeztem Domenicóról.

– Nem tudtam, hogy nyíltan…

Fogalmam sem volt, minek nevezzem a kapcsolatukat. Nem mondhattam, hogy Domenico udvarolt neki, hiszen nem beszélt apámmal, és Vittoria biztosan nem említette őt. Ha nem láttam volna a nevét a naplójába firkantva, sejtésem sem lett volna, hogy tetszik neki. Fájt a gondolat, úgyhogy mélyre száműztem, oda, ahol már nem árthatott nekem, a többi kellemetlen érzés közé, amiket az utóbbi időben oda zártam.

– Mit mondott még?

– Nem is tudom. Nem igazán beszél velem. Leginkább bezárkózik valamelyik üres terembe, és még éjfél után is gyertyát gyújt az imához. Szerintem most is ott van. Mindig olyan bánatosnak tűnik.

Szerettem volna beszélni vele, és tudtam, hogy kellene is, de még nem éreztem úgy, hogy készen állok rá. Azzal mentegetőztem önmagam előtt, hogy kegyetlenség lenne most odaállítani, hiszen pontosan úgy festek, mint a meggyilkolt szerelme. Persze, igazság szerint én nem álltam rá készen, hogy megvigasztaljam Vittoria egyik titkát anélkül, hogy teljességgel összetörne a szívem.

Claudia belém karolt, és levezetett minket a főútról.

– Antonio fratello aggódik miattad. Mivel te voltál az, aki… – Nagyot nyelt. – Már visszajött, eloszlatta az alakváltókról szóló pletykákat. Lehet, hogy jót tenne, ha beszélnél vele. Segíthetne megnyugvásra lelni.

A megnyugvás a lehető legtávolabb állt a bosszútól, és a legkevésbé sem vágytam rá. A testvériség azt javasolná, hogy imádkozzak, és gyújtsak gyertyát, ahogy Domenico is teszi. Egyik sem segítene megbosszulni a Vittoriával történteket, ahogy a naplóján lévő varázslatot sem törnék meg. Még ha meg is gyónnám a szívemben lakozó legsötétebb vágyakat, akkor sem tudna mit tenni értem Antonio. Hiszen egyszerű ember.

Mosolyt kényszerítettem az arcomra, mert tudtam, hogy Claudia szeretetből tanácsolja azt, amit. És hogy neki is van épp elég baja az aggasztó látomásai miatt.

– Fogok vele beszélni. Hamarosan. Megígérem.

Claudia az arcomat fürkészte.

– Engem is látogass meg, ha már ott jársz! Hiányzol. Elképzelni sem tudom, min mész keresztül, de csak akkor vagy egyedül, ha úgy döntesz, hogy egyedül akarsz lenni, Emilia. Kérlek, ne feledd, hogy élsz, és szeretünk! És ha megengeded, segítek.

Elképzeltem, ahogy elmesélem mindazt, amit előző éjjel tettem, és igazolom az álmaival kapcsolatos félelmeit. Hiszen idehoztam egy démont az alvilágból, és elrejtettem a sajátunkban. És nem csak egy egyszerű démont, ugyanis ha hihetek neki, akkor a háború hercegéről van szó. Egy olyan elvetemült és erős démonról, ami a harag megtestesülése.

Kíváncsi lettem volna, vajon Claudia akkor is segíteni akarna-e, ha tudná, mire készülök.

Elég volt egyetlen pillantást vetnem a szeméből sugárzó elhatározásra, és úgy éreztem, talán így lenne.

– Az a helyzet, hogy… – Mélyet lélegeztem. Haragra nem akartam rábízni ezt a titkot, Carolina pedig nem tudott segíteni, de Claudia talán képes rá. Előhúztam Vittoria naplóját a táskámból. – Olyan varázslat védi, amit nem tudok megtörni. A nagynénéd szerint nem e világi mágia. Lehet, hogy démoni eredetű.

Claudia tágra nyílt szemmel simított végig a fedélen.

– Hiszen ez… ősrégi.

– Ki tudnád deríteni, miféle mágiát használtak?

Határozottan bólintott.

– Mindenképpen megpróbálom.

– Veszélyes – figyelmeztettem. – Nem árulhatod el, hogy nálad van, nem is mutathatod meg senkinek!

– Nem fogom. Ígérem.

Elengedtem a naplót. Már épp fordultam volna, hogy elinduljak, amikor árnyék jelent meg a barátnőm felett, azt sziszegte:

– Itt van.

– Mi? – Már-már sikoltva bukott ki belőlem a szó, és hátratántorodtam. Ugyanaz a testetlen hang volt, amit Vittoria meggyilkolásának az éjszakáján is hallottam. Sosem felejtem el a csengését. – Ki?

– Ki mi? – Claudia körbepillantott, majd felém nyúlt, hogy megtámasszon. – Jól vagy, Emilia? Úgy festesz, mint aki magát az ördögöt látta.

– Ez… Te is hallottad? – A hajamba túrtam, megrángattam a tövénél. Semmi sem volt körülöttünk. Sem fenyegető árnyék, sem intő jelek a túlvilágról. Talán mégiscsak szükségem van az egyházra. Rám férne az ima. – Mindegy. Azt hittem, valami mást mondtál.

Claudiát szemlátomást nem győzte meg a válaszom, de egy feszült pillanat után búcsúzásképp megölelt, és megígérte, hogy igyekszik mindent kideríteni a titokzatos varázslatról.

Nonna hangja csengett a fülemben, miközben kisiettem a városból, újra meg újra hátrapillantva a vállam felett, hogy ellenőrizzem, követ-e valami. A nagymamámnak igaza volt – semmi sincs rendben.

És kezdtem úgy érezni, hogy talán soha nem is lesz.

TIZENNÉGY

– Vedd fel! Senkit sem szabad kitenni ennek egész éjszaka, démon.

Harag épp azelőtt kapta el az inget, hogy az arcának csapódhatott volna, és elfintorodott. Hogy őszinte legyek, nem csodálkoztam. Gyűrött, sárgásbarna bőring volt, könyéknél elvékonyodott, a mellkasán zsinór fűzte össze. Harag úgy meredt rám, mintha egy oszló tetemet cipeltem volna be, és azt mondtam volna neki, hogy nyúzza meg, és varrjon belőle kabátot.

Megfeszült az állkapcsa.

– Nem.

– Nem?

Oldalra billentettem a fejemet, mintha nem hallottam volna rendesen, amit mond.

– Úgy néz ki, mintha összegyűrted volna, hogy aztán hónapokon át a fiók aljában tartsd, ráadásul bűzlik, mintha egy disznó belsejét törölted volna ki vele. – Visszahajította. – Hozz valami elfogadható darabot, vagy tűrd a jelenlegi helyzetet!

– Tessék? – Odacsörtettem a csontkörhöz, és tétovázás nélkül beléptem. Dühtől fortyogva, szemtől szemben álltam Haraggal. Villámokat szórt a szemem. Próbáljon csak meg ismét nemet mondani nekem! – Most… azonnal… vedd… fel… az… inget!

– Ennyire zavar a csupasz bőröm látványa? Bűnös gondolataid támadtak velem kapcsolatban tegnap éjjel? – Lustán rám vigyorgott. – Az általában a fivérem asztala, de ne aggódj, mind jól kiismerjük magunkat a hálószobában.

– Disznó!

– Szeretnél a mocsokban hemperegni velem?

Áradt belőlem a düh.

– Álmaidban!

– Ugyan, kérlek! – Esküdni mertem volna, hogy még a hőmérséklet is lecsökkent a hűvös szavaitól. – Minket hívtok gonosznak, de ti, boszorkányok becstelen, lelketlen, bosszúálló teremtmények vagytok. – A csípőmre erősített tőrre biccentett. Nevetségesen festett a bő, sötét szoknya és a hozzáillő, könnyű ujjú blúz mellett. De nem érdekelt. Nem szándékoztam visszaadni neki. – Ha kell, szúrj le, de nem vagyok hajlandó felvenni azt az ocsmányságot.

– Ezt nem mondhatod komolyan! Ez csak egy ing. – Felnéztem rá, de nem tudtam olvasni a tekintetéből. – Ugye nem kell emlékeztetnelek rá, hogy a jelenlegi helyzetedben nem követelőzhetsz, nem mondhatsz nemet nekem?

Felhorgadó bosszúsága szentségtelen frigyre lépett az enyémmel.

– Elárulok neked valamit, ha már ilyen siralmasan tanulatlan vagy, boszorkány. Azzal, hogy megidézel, még nem uralkodsz felettem. Az, hogy idekötöttél, nem tart örökké.

Elég közel hajolt ahhoz, hogy dönthettem, vagy ott maradok, és magamon érzem a testéből áradó meleget, vagy elhúzódom, hogy továbbra is a szemébe nézhessek. Beletelt egy pillanatba, mire elhátráltam egy lépést, de végül megtettem.

Hihetetlen, hogy ruhákon vitatkozik velem, miközben én a pokolbéli szellemem miatt aggódom! Már ha valóságos, nem pedig csak az elmém megátalkodott szüleménye kísért.

– Megtehetem, hogy nemet mondok neked, és meg is teszem – folytatta immár vészesen halkan. – Véletlenül se ringasd magad abba a hitbe, hogy bármiféle hatalommal bírsz felettem a kötővarázslaton kívül! És még az sem tartós.

Mélyet lélegzett, mintha élvezné a belőlem áradó haragot. Felmerült bennem, hogy megint megütöm, de inkább nem tettem.

– Nélkülem nem törheted meg a varázslatot, démon.

– Az lehet. De az ilyen kötővarázslatok, mint amilyen az idézővarázslat is, csak három napig tartanak. Utána kiszabadulok ebből a körből, és azt teszek, amihez csak kedvem szottyan. – Végre ellépett tőlem, és a barlang falának dőlt, onnan figyelte, ahogy megemésztem az információt. – Azért jöttél, hogy szócsatát vívjunk egész éjszaka, vagy meggondoltad magadat a vérkötelékkel kapcsolatban?

– Egyik sem. Azért jöttem, hogy kifaggassalak a boszorkányvadászokkal kapcsolatban. – Megriasztott a hirtelen nevetésével. Gyorsan összeszedtem magamat, és keresztbe fontam a karomat. – Miért is olyan vicces ez?

– Ott, ahonnan én származom, az információ érték. Senki sem várja azt, hogy ingyen adják. Ha besétálnál valamelyik nemesi házba, és információt követelnél, élve megnyúznának.

Reméltem, hogy nem hallja, milyen hangosan dübörög a szívem attól, hogy elképzeltem a jelenetet.

– Ha beleegyezem a véralkuba, az nem számít fizetségnek? – kérdeztem. Erre kiegyenesedett, azonnal leolvadt az arcáról a vigyor. Ez már felkeltette hercegi figyelmét. – Hiszem, hogy megfelelő döntést csak kellő utánajárással lehet hozni. Éppen ezért arra kérlek, hogy ossz meg velem néhány alapvető információt. Ez nem lehet olyan hatalmas kérés, hogy ne egyezz bele.

Úgy fürkészett, mintha macska lennék, ami hirtelen dirigálni kezdett a szolgálóknak.

– Jól van. Hajlandó vagyok válaszolni néhány kérdésedre. Gondold át őket jó alaposan!

– Hallottál olyan emberekről, akik összeálltak boszorkányokra vadászni?

Megrázta a fejét.

– Mostanában nem. De a múltban elég aktívak voltak, úgyhogy bizonyára léteznek még.

– Melyik fivéred kötött alkut az ikertestvéremmel?

– Kevélység.

Becsuktam a számat. Az emberek vallása az ördögöt gyakran ezzel a bűnnel azonosította. Előző éjszaka Harag csupán annyit mondott, hogy Vittoria alkut kötött az egyik fivérével, azt nem említette, hogy konkrétan az ördöggel. Ami azt jelentette, hogy…

Emlék tört fel bennem. Az ikertestvérem meggyilkolását megelőző éjszakán azt kérdeztem, mit keres a monostorban.

„Megidéztem az ördögöt. Egy ősrégi könyv beavatott a titkaiba, és úgy döntöttem, férjhez megyek hozzá. Meghívnálak az esküvőre, de szinte biztos vagyok benne, hogy a pokolban tartjuk majd.”

Vér és csont! Vittoria nem viccelt. A kérdések dühödt méhrajként köröztek a fejemben.

– Csak ennyit szerettél volna tudni, boszorkány?

Harag elém lépett, megakasztva a gondolataimat. Vittoria igazat mondott, én pedig cserben hagytam őt. Nem kérdezősködtem, nem vettem komolyan. Több eszem is lehetett volna, hiszen mindig ilyen bizarr dolgokat mondott az embereknek, és élvezte, hogy azt hiszik, hazudik. Ha nem bosszantott volna, miközben kínos helyzetbe hozott Antonio előtt is, talán jobban odafigyeltem volna. Oda kellett volna figyelnem.

Mély levegőt vettem, hogy megacélozzam magamat. Mostantól minden apróságra ügyelni fogok.

– Miért akarta Kevélység elvenni őt? – kérdeztem. Harag arckifejezése kifürkészhetetlenné vált. Fogytán volt a türelmem. – Tudom, hogy az ikertestvérem beleegyezett, hogy hozzámegy. Ő maga mondta nekem.

Harag nem mozdult, de elképzeltem, hogy az elméje veszettül pörög, valószínűleg végiggondolt ezernyi különféle helyzetet, számba vette, miféle előnyökkel és hátrányokkal jár az, ha megosztja velem ezt az információt. Őszintén úgy hittem, hogy nem fog válaszolni. Nem tűnt túlzottan boldognak, amikor végül mégis megtette.

– Kevélységnek meg kell házasodnia ahhoz, hogy megtörje az őt sújtó átkot.

– Miért segítesz neki?

Harag fogai elővillantak.

– Unatkoztam. Jó mókának tűnt.

Ha tényleg nem hazudhat nekem, akkor valamennyi igazságnak lapulnia kellett a szavaiban.

– Tehát az a feladatod, hogy keríts valakit, aki hajlandó hozzámenni Kevélységhez?

– Igen. Egész konkrétan boszorkány arára van szüksége. A feladatom egy része az, hogy gondoskodjak róla, az illető épségben eljusson a birodalmunkba, már amennyiben elfogadja Kevélység ajánlatát.

– Miért kell pont boszorkányt elvennie?

– Egy mágikus képességekkel rendelkező illetőre van szüksége ahhoz, hogy megtörje az átkot.

– És ha a boszorkány nemet mond?

– Akkor megtudja, miféle ellenséges… erők… kívánnak ártani neki.

Udvarias megfogalmazása volt annak, hogy az alku elutasításával az életét kockáztatja.

– A másik két áldozat is boszorkány volt. Tehát ők is megkapták ugyanazt a lehetőséget, amit Vittoria – mondtam magamnak, hangosan merengve az új információn. Harag mindenesetre udvariasan biccentett. – Azelőtt vagy azután gyilkolták meg őket, hogy beszéltél velük?

– Utána.

– Hagyod, hogy végiggondolják az ajánlatot?

– Természetesen. Egy teljes napot kapnak arra, hogy átgondolják.

Meglepett a válasza. Ha azt akarnám, hogy valaki elfogadja az általam kínált alkut egy átok megtörése érdekében, a legkevésbé sem szeretnék gondolkozási időt biztosítani számára. Túl sok minden sülhet el balul.

– Hogyan választod ki a boszorkányokat? – Harag pillantásából egyértelművé vált, hogy a kérdezz-feleleknek hamarosan vége. – Legalább erre válaszolj, démon! Hányan tudják még a világodból, hogy kinek ajánlod fel a lehetőséget?

– Egyedül Kevélység és én tudjuk.

Eltöprengtem ezen. A gyanúsítottak listája még így is végtelenül hosszú volt. Azon már nem kellett aggódnom, hogy Harag királyságában kémkedik valaki, az áldozatok viszont bárkinek elmondhatták ezen a világon, hogy az ördög alkut ajánlott nekik. Azok, akik így megtudták, elejthettek valamit, esetleg kihallgathatták őket. Egy teljes nap hosszú idő, könnyedén elterjedhet a pletyka.

Csakhogy… volt egy hatalmas gond ezzel az elmélettel. A stregák nem kötik mások orrára a titkaikat. Megint eszembe jutottak a boszorkányvadászok. Harag szavaiból azt vettem ki, hogy nem tartja őket komoly fenyegetésnek, de még nem találtam olyan bizonyítékot, ami alapján kihúzhattam volna őket a gyanúsítottak listájáról. Még most is az tűnt a leglogikusabbnak, hogy ők a felelősek. Talán valahogy kiderítették, kik a valódi boszorkányok a szigeten, és csak véletlen egybeesés, hogy az ördög is pont most kezdett el alkukat ajánlani.

– Elárulod, ki a következő boszorkány?

– Nem.

Végiggondoltam a lehetőségeimet. Írhatnék a másik tizenkét palermói családnak, de előfordulhat, hogy valaki elfogja a levelet. Ha odaállítok az otthonukhoz vagy a munkahelyükre, azzal megint csak kockázatot vállalok, hiszen megfigyelhetnek minket, tehát ez sem opció. Ilyen vészterhes időkben nagyon alaposan meg kellett fontolnom a következő lépésemet. Hiába a jó szándék, még a végén valaki életét veszti miatta. Remélhetőleg a közelmúltban történt gyilkosságok után mások is elővigyázatosabbak.

Harag a csontkör széléhez lépett, láttam rajta, hogy bajt akar keverni.

– Nos? Készen állsz, csatlakozol a Harag házához?

– Nem. Amíg úgy nem döntesz, hogy egyenlő félként kezelsz, addig visszautasítom a védelmi ajánlatodat.

Harag mosolya méregről árulkodott.

– Nem is tervezted megkötni a véralkut, igaz? – Nem törődtem vele, felkaptam a táskámat a földről, és megindultam a barlang kijárata felé. Harag utánam kiáltott: – Hová mész?

– A monostorba.

– Veszélyes idők járnak, jobb lenne, ha nem egyedül mennél. Eressz szabadon, és elkísérlek!

Mintha hajlandó lennék ilyesmire!

– Majd legközelebb.

– Benediximus! – Sok szerencsét! – A saját fejeddel játszol.

Baljós nevetése egészen a városig kísért.

TIZENÖT

Két utcára a monostortól megéreztem, hogy figyelnek, kétség sem férhetett hozzá. Egy teljes háztömbön át úgy tettem, mintha észre sem venném, majd nyugodtan befordultam egy üres utcába. Ha mágiához kell folyamodnom, legalább szemtanú ne legyen, aki jelenti majd az úgynevezett ördöngösségemet az egyháznak. Amikor kisebbek voltunk, egy Carmine nevű fratello mindenkit megvizsgált, hátha gonoszságot talál a lelkében. Úgy hallottam, az egyház Észak-Olaszországba küldte. Időnként eszembe jutott. Főleg, amikor a monostor környékén jártam, készen arra, hogy bevessem a mágiámat.

Megragadtam a cornicellómat, és hunyorogva belestem a mellettem futó sikátorba. Lilás luccicarét kerestem, ami azt jelezte volna, hogy egy ember jár a közelemben. Először semmit sem láttam. Aztán…

Halk, behízelgő hang csendült az árnyékok közt.

– Nocsak, micsoda meglepetés!

Égnek állt a szőr a tarkómon, ahogy egy férfi lépett elő a sötétségből. A haja olyan volt, akár a fekete selyem, a szeme állati zölddel ragyogott. Egyetlen embernek sincs ilyen szemszíne, és a testét övező különös, csillogó luccicare egyértelműen jelezte azt, amit már eddig is sejtettem: malvagio. Ösztönösen eleresztettem az amulettemet, és a ruhám alá rejtettem.

– Csak nem…?

Egy újabb démonherceg. Egy olyan, amit nem idéztem meg ebbe a világba. Ami azt jelentette, hogy másképpen is eljuthatnak ide. Erre előbb is rájöhettem volna, hiszen Harag is ott állt előző hónapban Vittoria felett. A lehetetlen lassacskán nem tűnt többnek jó viccnél.

Hátraléptem, némán imádkoztam a csaták és a győzelem istennőjéhez. Mintha csak olvasott volna a gondolataimban, az újonnan felbukkanó démon elmosolyodott. El akartam szakítani róla a tekintetemet, de képtelen voltam rá. Mintha különös, lüktető energiája foglyul ejtett volna, hiába is akartam volna sikítani.

Kétségbeesés helyett inkább alaposan végigmértem. Majdnem olyan magas volt, mint Harag, inkább megragadó, mintsem kifejezetten jóképű, de ezzel csak még inkább magára vonta a figyelmet. Gondosan ápolt arcszőrzete kiemelte szögletes vonásait. Ahogy meredtem rá, már-már elkapott az…

– Irigység. – A démonnak sikerült ezt az egyetlen szót egyszerre fenyegetően és hívogatóan kiejteni. – Te pedig… érdekes vagy.

Nem akartam érdekes lenni. Nem akartam kettesben maradni vele. El akartam menekülni. Csakhogy egyik vágyam sem teljesült. Csak álltam ott, a rettegés a csontjaimig hatolt. A Gonoszokat közel száz éve senki sem látta ebben a világban. Most legalább kettő tartózkodik itt.

Nem teljesen értettem, miért, mégis úgy éreztem, hogy ez a herceg más, mint Harag. Volt benne valami halálosan angyali. De ha volt is valaha glóriája, már összetört. Szívem szerint esdekelve térdre rogytam volna, hogy irgalomért kiáltsak.

Irigység a sikátor széléhez sétált. Ahogyan Harag is az első éjszakán, amikor találkoztam vele, elegáns öltözéket viselt. Az öltönye matt fekete volt, de az inge és a mellénye különböző árnyalatú, ezüstszálakkal tarkított örvénylő zöldben pompázott. Ő is tőrt hordott az oldalán, a markolatát óriási zöld ékkő díszítette.

Minden egyes porcikám figyelmeztetően bizsergett. Meg persze a félelemtől.

Az éjszaka ezen szülötte nem volt köteles megóvni engem, és pontosan tudtam, mennyire védtelen vagyok.

Ennek a szoknyának nem volt titkos zsebe, ezért otthon hagytam a holdfényben áldott krétát. Ami azt jelentette, hogy nem rajzolhattam védőkört, nem volt nálam semmiféle növény, amit felajánlhattam a földnek, és úgy sejtettem, Irigység jót derülne rajta, ha menekülőre fognám. Fuldokoltam a rettegéstől. Ki voltam szolgáltatva ennek a démonnak.

A kétségbeesésem hirtelen valami mássá vált. Heves, mindent felülmúló sötét érzés kélt körülöttem, óriási bőrszárnyként körbefont. Hűvös és ősi volt, nem volt sem kezdete, sem vége. Ahogy minden más mágia, ez is csak létezett.

És azt kívántam, bár az enyém lenne. Az utolsó cseppig.

Hirtelen féltékeny lettem a démonokra, amiért ilyen rettentő erővel bírnak. Miért is érdemelnék a pokolbéli teremtmények mindezt? Miért vagyok én kevésbé érdemes arra, hogy ilyen erő álljon a rendelkezésemre?

Hiszen az istennő áldása kísér, nem a démonok átka!

Ha akár csak a töredékével bírnék, rávehetnék másokat, hogy mondják el, mi történt Vittoriával. Megakadályozhatnám, hogy újabb boszorkány veszítse életét egy démonalku miatt. És térdre kényszeríthetném az alvilágot. Annyira vágytam arra, ami az övék, hogy fellángolt bennem a gyűlölet. Jéghideg utálat volt, olyan erős, hogy a bensőmet is megfagyasztotta.

Túl sok volt. Azt akarni, ami sosem lehet az enyém…

Irigység előrehajolt, különös szemében mohó fény csillant. Az az érzésem támadt, hogy őt is ugyanezek az érzések gyötrik. Annyira irigy a fivéreire, hogy az szinte az őrületbe kergeti. Elképzelni sem tudtam, hogy így érezzek az ikertestvérem iránt. Annyira magányos, elzárt élet lehet.

Megragadtam a Haragtól szerzett tőrt, a mellkasomhoz nyomtam, és kis híján felnyögtem az élvezettől, ahogy vércsepp buggyant elő. Iszonyú mámor kapott el, ahogy a penge átszúrta a bőrt. Készen álltam rá, hogy kivájjam a saját szívemet, csak ne érezzem többé ezt az emésztő fájdalmat, ami abból a tudatból fakadt, hogy sosem birtokolhatom ezt az erőt…

Enyhe elektromosság indult meg lüktetve a tetoválásomból, szikrázó energialöketet küldött a bőrömbe, mire az igézet darabokra tört. Úgy pislogtam, mintha egy különösen élénk álomból ébredtem volna. A remegő kezemben tartott pengéről a zöld szemű démonra néztem, aki immár a karomat figyelte.

Irigység vagy átadta az érzéseit, vagy a sajátjaimat fordította ellenem.

– Rendkívüli – szólalt meg a démonherceg. – Te is pont úgy érezted, mint én?

Ha az üresség, a gyűlölet és a jég végtelen szakadékára célzott, akkor igen.

– Mit műveltél velem?

– Hagytam, hogy felszínre törjenek a legbensőbb vágyaid. Vannak, akik bűnnek nevezik őket.

Megborzongtam, még sosem éreztem azt, hogy valaki így visszaélt volna velem, és reméltem, többé nem történik meg. Kis híján a saját szívembe döftem a pengét. Ha a tetoválás nem ment meg, halott lennék. Azonnal felmerült bennem, hogy talán tévedtem a boszorkányvadászokkal kapcsolatban, talán nonnának végig igaza volt, és nem az emberek a hibásak.

Határozottan úgy éreztem, hogy ez a démon felelős a kivájt szívű holttestekért.

Hiába volt nálam a cornicellóm, Irigység még így is hatással volt rám. Ez a kis amulett mit sem segített a pokol egyik hercegével szemben. Abban sem lehettem biztos, hogy a teljes erejét bevetette-e, talán csak egy kis részét használta.

Ha ezt akkor tenné, amikor a konyhában vagyok a családommal!

Lehunytam a szememet, még csak gondolni sem akartam arra, mit művelhetnék velük kényszer hatására. Képtelen lennék ellenállni. Kétségeim támadtak, vajon hatásos-e bármelyik óvintézkedésünk, varázsigénk, amulettünk. Talán csak hamis biztonságérzetet nyújtanak.

Így, hogy Irigységhez hasonló lények járják a világot, valószínűleg sosem lehetünk teljes biztonságban. Hirtelen a sírás fojtogatott. Nem csoda, hogy nonna mindenféle történeteket mesélt, és megpróbált elrejteni minket.

Ezek a démonok a rémálmoknál is rosszabbak. És most megérkeztek ide.

– Különös. – Irigység állatszerű, kíváncsi tekintete megállapodott rajtam. Lepillantottam a tetoválásomra, és döbbenten láttam, hogy a félholdak köré immár kígyók fonódtak, egy szélesebb kört rajzoltak köréjük. Annyira eszemet vette a félelem, hogy nem is éreztem az égető érzést az alkaromon. Irigység pillantása ekkor a tőrre siklott, ami immár ismét biztonságosan a csípőmnél lógott, és lassú, alattomos mosolyra húzódott az ajka. – És milyen nagyon érdekes! Micsoda szövevényes, szövevényes helyzet. Gyűlölettel megidézett, vérrel kötött.

– Ezt meg hogy érted?

Zsebre rakta kesztyűs kezét.

– Van valami nálad, amit akarok.

– Ha a dobogó szívem az, akkor sajnos nemet kell mondanom.

– Nem, de úgy sejtem, azt egy nap a fivéremnek adod majd.

Közönyösen beszélt. Kíváncsi lettem volna, tudja-e Harag, mennyire féltékeny rá, de nem szóltam semmit.

– Talán alkut köthetnénk. Amennyiben hajlandó vagy eladni a lelkedet az Irigység házának, segítek előkeríteni azt, amit keresel. – Embertelen, jeges arckifejezéssel várt. Égnek állt tőle a szőr a tarkómon. – Különleges dolgokra vágyom. Érdekes ajándék lennél az udvarom számára. Szoktál énekelni?

– Nem vagyok különleges.

Sem „dolog”, sem „ajándék”, amit érdekességként körbe lehet adogatni egy összejövetelen.

– Valóban így lenne? – Elmosolyodott. – Rég láttam utoljára árnyékboszorkányt. Nagyon szeretném, ha csatlakoznál a házamhoz.

Fogalmam sem volt, mit ért árnyékboszorkány alatt, de ez aggasztott a legkevésbé. Lelki szemeim előtt morbid kiállítási tárggyá fagyott emberek és boszorkányok jelentek meg egy óriási sakktáblán. Irigység olyasfajta démonnak tűnt, aki büszkén mutogatja a trófeáit, remélve, hogy féltékenységet válthat ki másokból a vágyott holmijaival.

Lenyeltem egyre növekvő kétségbeesésemet, nem tudtam, miatta jelent-e meg ez a kép előttem. Ha csak szemernyi igazság lapult is a félelmem mögött, tudni sem akartam róla.

– Nos? – kérdezte Irigység némi éllel. – Hajlandó vagy csatlakozni a házamhoz? Megóvlak a birodalmamtól és a fivéreimtől. Határozottan szükséged lesz a védelemre, főleg most, hogy ennyi sajnálatos gyilkosság történik a környéken.

Őrülten vert a szívem. Nonna mindig azt a régi szólást ismételgette motyogva, hogy „járt utat a járatlanért el ne hagyd”, és még egyetlen tanácsot sem éreztem ennél igazabbnak. Ha már alkut kell kötnöm valakivel, akkor inkább Haragot választanám, mint Irigységet.

Irigység nyilván mást sem akarna, mint a bőrömhöz érinteni a veszedelmes pengéjét, és lassan lenyúzni rólam a rétegeket, hogy kiderítse, pontosan mitől vagyok árnyékboszorkány.

Bármi legyen is az.

Mivel tudtam, hogy merev, udvariaskodó a viselkedésük, nem akartam feldühíteni azzal, hogy azonnal elutasítom. Érzésre vagy egy évezreden át tettettem, hogy elgondolkozom az ajánlatán, mire végül azt feleltem:

– Most inkább nem, köszönöm.

Úgy tűnt, mindjárt elkezd győzködni, de hirtelen fejet hajtott, mintha csak a tiszteletét akarná kifejezni. A pillantása visszasiklott a tetoválásra a karomon.

– Rendben. Még mi, a pokol hercegei sem tudjuk, mit tartogat a jövő. Talán meggondolod magad, vagy változik a véleményed. Amennyiben úgy döntesz, a fivérem háza helyett az enyémet választod, befogadlak. – A démon sarkon fordult, és az utca túlsó vége felé indult. A kereszteződésben megállt, visszanézett. – Vigyázz, mert a többieknek fogytán a türelme! Eljönnek érted, talán már fel is kerekedtek a vadászatra. Szolgáljanak ezek a szavak figyelmeztetésül, és tekintsd ajándéknak az Irigység házától! Ha nem választasz házat te magad, akkor valaki más fogja megtenni helyetted.

TIZENHAT

Tűz ropogott a közelben. Hamarosan a füst is megérkezett, menekülő kígyóként tekergett a levegőben. Amikor először megpillantottam Harag herceget a monostorban, hasonló hangot hallottam. Talán a tűznek és a füstnek van valamiféle köze ahhoz, ahogyan a démonok a világok között utaznak.

Most, hogy Irigység eltűnt, szinte ugyanolyan gyorsan kapkodtam a levegőt, mint amilyen tempóban megvadult szívem vert. Tizennyolc éven át rejtőzködtem a malvagiók elől, és nemrég csapdába estem egy olyannal, aki az erejét használta rajtam. Túléltem. Nem tudtam, hogy nevessek-e, vagy hányjam el magamat. De még mielőtt bármelyik is megtörténhetett volna, meg kellett zaboláznom remegő térdemet.

Szentséges istennő, még sosem történt velem ennél rémesebb! Ha Vittoriának köze volt a Gonoszokhoz, nehéz lesz vigyázni magamra, míg kiderítem a titkait. Nem biztos, hogy legközelebb is ilyen szerencsém lesz, ha egymagamban összefutok a pokol egyik hercegével. Még a tér is megváltozik körülöttük. És nem úgy tűnt, mintha Irigységet nagyon kifárasztotta volna, amikor az erejét használta – már ha megérezte egyáltalán. Végignéztem az utcán. Szerencsére továbbra sem járt rajta senki. Mielőtt Irigység felbukkant, a monostorba igyekeztem. Claudia említette, hogy Domenico ott van, és gondoltam, megkérdezhetném tőle, tudja-e, mégis mit…

A félelem úgy torkon ragadott, hogy alig kaptam levegőt. Irigység azt mondta, van nálam valami, amit akar. A cornicellómon, amit elrejtettem a ruhám alá, hogy ne lássa, és Harag tőrén kívül semmit sem hoztam magammal. Vittoria naplója Claudiánál volt, és ha a malvagiók tényleg érzik, Irigység talán már a nyomában jár.

Ha Claudiának baja esik…

Futólépésben indultam meg a házuk felé, olyan gyorsan szaladtam, hogy kis híján elhagytam a szandálomat az egyenetlen köveken. Egyedül arra koncentráltam, hogy még a démon előtt elérjek Claudiáékhoz. Átugrottam a kitett kosarakon, elszáguldottam az éjjeliedények és a mellékutcákon futkosó csirkék mellett. Kikerültem a szárítóköteleket, és csak egyetlen faragatlan halásznak ütköztem neki, mielőtt csúszkálva lefékeztem Claudiáék ajtaja előtt.

Megragadtam a vaskopogtatót, és addig dörömböltem, míg odafent gyertya nem gyúlt. Claudia kidugta a fejét az emeleti ablakon.

– Emilia? Vér és csont! De megijesztettél! Mindjárt megyek.

A sötét utcát pásztázva körbepördültem. Nem úgy tűnt, mintha követtek volna. Nem éreztem, hogy bármi figyelne, és reméltem, hogy Irigység jó messze jár innen.

Hamarosan retesz csúszott hangosan, és kitárult az ajtó. Claudia intett, hogy menjek be. Lihegve berontottam, majd becsaptam magam mögött az ajtót.

– Ördög és pokol, mi a baj, Emilia?

– A nagynénéd itthon van?

– Még nincs. Egy kicsit tovább maradt ma este a standnál. Mi történt? – Felemelte a gyertyáját, az arcomat fürkészte. – Rémesen festesz.

Reszketve kifújtam a levegőt.

– Kiderítettél bármit a naplóra bocsátott varázslatról?

– Nem igazán. Régi mágia, biztosan nem e világi. De van valami különös benne. Időre van szükségem, hogy alaposabban…

– Ne! – Megragadtam, és gyengéden megszorítottam a vállát, hogy enyhítsem a szavaimat. – Szeretném, ha elfelejtenéd a varázslatot meg a naplót. Kérlek! Túl veszélyes.

Claudia szeme összeszűkült.

– Nem tudom, mi történt, de van bármi köze a látomásomhoz?

– Talán. – Megdörgöltem a halántékomat. Iszonyú fejfájás előjelét éreztem. – Az az igazság, hogy nem… nem vagyok benne biztos, mi történt ma este, de itt vannak a Gonoszok. És szerintem Vittoria naplójának köze van ahhoz, hogy idejöttek. Bármi legyen is az oka, nem szeretném felhívni a figyelmet a naplóra. Sem rád.

– Beszéltél valamelyikükkel?

Bólintottam.

– Épp az imént csevegtem el az irigység hercegével. Az elején kis híján kivágtam a saját szívemet.

Arra számítottam, hogy a barátnőm felhördül, vagy bármi egyéb módon jelzi a rémületét annak hallatán, hogy a Gonoszok valóban Szicíliában ólálkodnak. Talán azt hitte, bevertem a fejemet. A legnagyobb lelki nyugalommal a szekrényhez sétált, és előhúzott egy üveg saját készítésű gyógynövényes italt. Mindkettőnknek töltött egy kupicával, és letette elém a poharat.

– Ülj le! – Az egyik fából faragott székre mutatott. – Idd meg! Nyugtató hatású.

Lehuppantam a székre, és az orromhoz emeltem a poharat. Mentát éreztem benne, meg valami citrusosat. Talán lime-ot. Felhajtottam az italt, tetszett az erőteljes íze.

– Grazie!

Claudia is megitta a sajátját, majd eltette az üveget.

– Látom, nem lepett meg a dolog – mondtam. – Tudtad, hogy itt vannak?

– Sejtettem. – Csípővel az asztalnak dőlt, és felsóhajtott. – Amikor elkezdődtek a gyilkosságok, és ellopták a szíveket, azonnal eszembe jutott az átok.

– Mármint a vértartozás az első boszorkány és az ördög között?

– Nem – felelte Claudia lassan. – Az átok.

Összehúztam a szemöldökömet. Harag említette, hogy az ördög meg akar törni valami átkot.

– Ezzel az átokkal a boszorkányokat sújtották, vagy valaki mást?

– Pont ez az. – Claudia megkerülte az asztalt, és halkabbra fogta. – Senki sem tudja pontosan. A sötét boszorkányok úgy hiszik, ezt az árat fizette a la prima azért a bosszúálló átokért, amivel az ördögöt sújtotta.

Ez elképzelhető. A fekete mágia fizetséget kíván. De elvarázsolni az ördögöt… A tikkasztó nyári hőség ellenére is megborzongtam. Rémlett valami, hogy nonna is említette ugyanezt, de nem úgy tűnt, mintha nagyon elhitte volna.

– Miért átkozta meg az ördögöt?

– A régi történetek szerint az ördög elragadta a la prima elsőszülöttjének a lelkét. Azon a napon az ördög örökre fogságba esett a pokolban. A fivérei az észszerűség határain belül utazhatnak a világok között, általában a teliholdat megelőzően és követően, de ő maga sosem hagyhatja el az alvilágot. És ez még nem minden! Állítólag csak akkor nyeri vissza a teljes erejét, ha egy boszorkány ül mellette a trónon, és Hádész szarvát viselve őrzi az egyensúlyt a világok között.

– Hádész szarvát? Az valami korona?

– Nincs írásos feljegyzés arról, hogy pontosan mi az, vagy hogyan működik. A nagynéném szerint az emlékeink kitörlése vagy elzárása is az átok része. Az is szent meggyőződése, hogy ez lett a vén Sofia Santorini veszte is, a jövendölése során rájött valamire az átok kapcsán, amiről az nem akarja, hogy tudomást szerezzünk.

– „Az” alatt az átkot érted? Mármint az egy önálló lény?

Claudia biccentett.

– Különös, hogy senki sem emlékszik bizonyos részletekre. Mindenki hallotta a mítoszt vagy legendát, egy kicsit mind máshogy szól, de az igazat senki sem tudja.

– Nonna sosem beszélt erről.

– Nem lep meg. A nagynéném azt mondta, a fény boszorkányai nem hiszik, hogy a la prima ilyen veszélyes varázslatot hajtott volna végre. Szembemegy azzal, amilyennek az istennő áldását élvező boszorkányoknak lenniük kell. Ki tudja? – Claudia megrándította az egyik vállát. – Valahányszor elmesélnek egy történetet, az megváltozik. Még az is meglehet, hogy mostanra kitaláció az egész. Egyedül az tudhatja az igazat, akinek a kezébe kerül az első varázskönyv, amit maga a la prima írt. Azt hallottam, hogy a Gonoszok keresik. Talán van benne egy olyan varázsige, aminek a segítségével az ördög megtörheti az átkot, és boszorkánykirályné nélkül is utazhat a világok között.

Rossz érzésem támadt, ahogy eszembe jutottak a különös grimoárlapok, amiket Vittoria a padlódeszka alá rejtett. Csak nem találhatta meg a testvérem a la prima eltűnt varázskönyvét!

Ugyanakkor… valami ősi mágia zárta le a naplóját, valami nem e világi. Vajon a lapjairól kiderülne, hol van most az első varázskönyv? Lehetetlennek tartottam volna, ha nem jövök rá az utóbbi időben, hogy a lehetetlen bizony csak a képzelet szüleménye.

Ha mindez valóban igaz, mégis hogyan bukkant rá az ikertestvérem?

Eltoltam a székemet az asztaltól, és felálltam. Amíg választ nem kapok az összes kérdésemre, senkit sem akarok Vittoria naplójának a közelében tudni. Ha tényleg van benne egy olyan varázsige, ami kiengedheti az ördögöt a pokolból, akkor sokkal veszélyesebb, mint amitől eddig tartottam.

– Idehoznád a naplót?

TIZENHÉT

Aznap éjjel megtaláltam az első nyomot a szobám padlódeszkái alá rejtve. Ahogyan az az első pillantásra lényegtelen részletnek tűnő dolgokkal lenni szokott, amikor először megláttam a zsetont, nem foglalkoztam különösebben vele. Túlságosan lefoglalt a napló meg a különös grimoárlapok ahhoz, hogy tüzetesebben szemügyre vegyek egy újabb apróságot, amit Vittoria elrakott. Főleg, hogy egy ilyen kicsi, jelentéktelen holmiról volt szó, mint egy zseton.

Óvatosan megfordítottam, és elolvastam a halványan belevésett latin nyelvű feliratot: AVARITIA. Kapzsiság. Letettem a zsetont, és az elejére nyomott koronás békára meredtem. Egy hónapja még nem törődtem volna sem a koronával, sem a latin szöveggel. Most, hogy már volt szerencsém összefutni a pokol hét veszedelmes hercegéből kettővel is, az a kínzó balsejtelmem támadt, hogy a zseton tulajdonosa egy újabb rémisztő lény, akit jobb lenne messziről elkerülni.

Ha akár csak egy kicsit is hasonlít Irigységre, eszembe nem jutna felkeresni. Elképzelni sem tudtam, miféle iszonyatot szabadítana rám. Csakhogy… Vittoria nyilván találkozott vele, ha nála volt ez a zseton. Bármiféle kapcsolat fűzte is őket egymáshoz, fontos lehetett, ha Vittoria maga mögött hagyott egy ilyen tárgyat, amire később valaki rátalálhatott. Bár továbbra sem vetettem el az ötletet, miszerint boszorkányvadászok felelősek a gyilkosságokért, semmiféle konkrét bizonyítékot nem találtam, ami alátámasztotta volna a bűnösségüket.

Úgy döntöttem, egyelőre erre a nyomra koncentrálok, a többi gyanúmat félreteszem.

Az ablakra pillantottam, a sötétben felragyogó, majd elhalványuló csillagokat néztem a felhős égbolton. Bár megosztotta volna velem az ikertestvérem a titkait! De a kívánságok most hasztalanok, a tettek mezejére kell lépni. Előhúztam egy darab papirost a közös éjjeliszekrényünkből, és egy tollat, továbbá egy üveg tintát magamhoz véve leültem. Ha leírom, minek kell utánanéznem, talán rájövök valamire, aminek a mentén elindulhatok. A Gonoszok kecsegtető nyomnak tűntek, de kínzott a gondolat, hogy valami felett elsiklottam.

Lennie kell valamiféle összekötő kapocsnak a sok apróság között.

Megbűvölt napló – miféle varázslattal zárta le Vittoria? hogy talált rá?

Alku az ördöggel – miért egyezett bele, hogy hozzámegy? van ennek bármi köze az átokhoz, amit Claudia említett? vagy azt hitte, megtörheti, és itt maradhat?

Az első varázskönyv – ha tényleg a la primáé, akkor hogyan érezhetik a jelenlétét a Gonoszok?

Hádész szarva – mi ez? valami korona? milyen erővel bír?

Boszorkányvadászok – van bármi közük a történtekhez?

ha igen, figyelik a Gonoszokat, vagy van bármiféle kapcsolat köztük és az ördög alkuja között?

Végigfutottam a feljegyzéseimet, de semmi sem ragadta meg a figyelmemet. Leszámítva azt, hogy… Felidéztem, mikor kezdett el Vittoria furcsán viselkedni. Nagyjából három héttel a halála előtt. A tizennyolcadik születésnapunk környékén. Azt hittem, a Domenicóval folytatott titkos viszony az oka, de most sokkal valószínűbbnek tűnt, hogy ekkor kezdett el démonokat idézni.

Egy héttel később meggyilkolták az első boszorkányt Sciaccában. Pár nappal később Palermóban is meghalt valaki. A második gyilkosságot követő egy hétben valaki megölte az ikertestvéremet. Nem tudhattam, hogy Harag megosztana-e velem bármiféle részletet az alkukkal kapcsolatban, de könnyedén előfordulhat, hogy Vittoria első idézése valamiféle összefüggésben áll azzal, hogy az ördög hirtelen nagyon meg akarja törni az átkot.

Talán azzal, hogy démonmágiát használt, felébresztett valamit az alvilágban, ami előtte hosszasan szunnyadt. Ha sikerült megidéznie a pokol egyik hercegét, bármi lehetséges. De az is előfordulhat, hogy mindebből semmi sem igaz. Ha nem idézett démont, és nem találta meg az első varázskönyvet, akkor talán Hádész szarvára bukkant rá, és ez a felfedezés indította el az események láncolatát.

Félresöpörtem ezeket a gondolatokat, és inkább az eredeti elméletemre koncentráltam. A boszorkányvadászokra. Ők emberek, de az emberek az egész Olasz Királyságban használnak népi mágiát, része a vallásuknak. Talán valami jelzi számukra a fekete mágiát.

Felsóhajtottam. A boszorkányvadász elmélet továbbra sem passzolt igazán, hiába is erőlködtem. Az már valószínűbbnek tűnt, hogy van valamiféle összefüggés a démonidézések, az ördög alkuja meg az azt követő gyilkosságok között. Én is megidéztem a pokol egyik hercegét, úgyhogy Vittoria is véghez vihette a lehetetlent. Ismét felmerült a kérdés, hogy honnan szerezte az idézővarázslatot. Lefirkantottam egy újabb gondolatot.

Grimoárlapok – Vittoria azért idézett meg egy démont, hogy irányítsa, vagy egy démontól kapta az idézővarázslatokat? ha utóbbi, akkor kitől, és miért?

Amint befejeztem az írást, jó alaposan elgondolkoztam ezen az utolsó ponton. Mi van, ha nem is azzal kezdődött az egész, hogy Vittoria megidézett egy démont…? Előfordulhat, hogy az egyik már itt volt, ahogy Harag is. Ha Vittoria egy démonhercegtől kapta a grimoárlapokat, az azt jelenti, hogy a démon bevonta őt valamiféle gonosz cselszövésbe? Mégis mit nyerhet egy démonherceg azzal, hogy feldühíti az ördögöt, és lemészárolja a menyasszonyait? A sötét trónra áhítozna? Bármilyen titkokat őrzött is az ikertestvérem, abban teljesen biztos voltam, hogy nem segített volna olyasvalakinek, aki boszorkányokat gyilkol.

Felkaptam a zsetont. Előfordulhat, hogy nem elvette, hanem nekiajándékozták. Talán a jó szándékuk jeleként, vagy…

Ideje volt felhagynom a találgatással, és inkább tenni valamit. Már meg is volt a tervem reggelre – görcsbe rándult tőle a gyomrom.

– Láttál már ilyet valaha? – dugtam a zsetont Salvatore orra alá.

Lehet, hogy silány ruhákat árul, de információforrásnak kiváló. A nappal együtt keltem, iderohantam, még mielőtt nonna megint faggatni kezdhetett volna az ördöggel kapcsolatban. Nem kerget, én próbálom meg előkeríteni őt és a nyomorult fivéreit.

Szinte rohantam a piacig, ezért most izzadságcsepp gördült le a tarkómon, és nyilván egy kicsit vadul is festhettem a kiengedett, nyirkos göndör tincseimmel. Remélhetőleg Sal nem fog alaposan szemügyre venni, ha akad egy nálam sokkal érdekesebb dolog is. Salvatore a legmegbízhatóbb pletykafészek az egész városban. Valószínűleg hajlandó bárkivel megosztani mindazt, amit tud.

– Csak nem…? – Összehúzott szemmel áthajolt egy rakás összehajtott ing felett. – És de! Ez az a klub, amiről mindenki beszél manapság. Felettébb rejtélyes. Neve nincs, csak ez a koronás béka az ajtón. Úgy hallom, folyton költözik, és egy ilyen zseton kell ahhoz, hogy az ember bejusson. – Beletúrt az egyik ruhakupacba, és felemelt egy csinos karmazsin ruhát. Az egyik legelőkelőbb darab volt a standján. Azonnal gyanút fogtam. – Elcseréljük? Odaadom érte ezt. Remek üzlet.

– Grazie. De inkább megtartom még egy darabig. – A dekoltázsomba dugtam a zsetont. – Tudod, hol volt legutóbb ez a játékbarlang?

– Valahol a katedrális közelében, de az már napokkal ezelőtt volt. Valószínűleg már teljesen máshol van. Ha ott nem találod, kérdezd meg a vén Giovannit, aki granitát árul a bejárat közelében. Kedveli a szerencsejátékot.

Úgy döntöttem, először körbenézek a katedrálisnál. Jó fél órát töltöttem azzal, hogy végigjártam az összes sikátort és mellékutcát. Csak egy pálmafánál vizelő férfival találkoztam, a titokzatos játékbarlangra nem bukkantam rá. Percekig kutattam még, mielőtt elmentem a vén Giovannihoz. A granitasbódéján a ZÁRVA felirat díszelgett.

Hát persze. Valószínűleg a játékbarlangban van.

Már épp azon voltam, hogy feladom, és máshol próbálok szerencsét, amikor hirtelen elfogott a késztetés, hogy megragadjam az amulettemet. Talán a halál és a düh istennője még mindig terelgetett, de az is előfordulhat, hogy valahol a mélyben, egy olyan helyen, amit nem akartam igazán szemügyre venni, megéreztem a démonmágia vonzását.

Esküdni mertem volna, hogy halk zúgás vezérli az utamat. Talán fantomoknak engedtem, de az is lehet, hogy egy szunnyadó képességem tört elő, valahányszor megszorítottam a cornicellómat, és koncentráltam. Nem érdekelt különösebben az oka, hagytam, hogy az ösztöneim vezessenek.

Néhány percig a katedrálistól pókhálószerűen szétfutó mellékutcákat jártam, majd egyszer csak megtorpantam egy ajtó előtt, amire egy koronás békát égettek. Megtaláltam!

És most émelyegtem egy kicsit. Eleresztettem az amulettemet, és végiggondoltam, mi legyen a következő lépésem. Visszafordulhatok, elmehetek a Tenger & szőlőbe, és elfelejthetem ezt az egész rémálmot. Hagyhatom, hogy olyasvalaki birkózzon meg a pokol hercegeivel, aki alkalmasabb erre a feladatra. Vagy megpróbálhatok egy kicsit jobban hasonlítani Vittoriára.

Előhúztam a zsetont a ruhámból, és az ajtóhoz emeltem. Imádkoztam, hogy ne pontosan azt az utat tapossam, mint amit az ikertestvérem.

TIZENNYOLC

Bátorságvarázslathoz dörzsöld be az alábbi hozzávalókat egy vörös gyertyába növő hold idején, majd égesd addig, amíg a láng ki nem alszik: Cayenne-bors, ugyanannyi szegfűszeg, kétszer áldott olaj és egy púpozott evőkanálnyi zúzott faszén.

– Feljegyzés a di Carlo grimoárból

Az ajtó kitárult, én pedig lesétáltam egy recsegő lépcsőn, hogy aztán beléphessek a föld alatti barlangba. A zsákutcából nyíló koszos bejárat alapján azt feltételeztem, hogy Kapzsiság bűnbarlangja sötét és rendetlen lesz. Ami csak részben volt igaz. A túlzsúfolt helyiség valóban sötétnek bizonyult: körülöttem téglafalak álltak, a helyiség teljes hosszában fénylő ébenfekete söntés futott, és jó néhány borvörös bársonnyal fedett asztal emelkedett itt-ott a kövezett padlón.

Mindegyik asztalnál másfajta kártyajátékot játszottak. Az egyik színes scopaparti tűnt a legnépszerűbbnek. Férfiak és nők gyűltek az asztal köré, mind a reményeik szerint nyertes lapjaikat fürkészték. Úgy sejtettem, az egyetlen valódi nyertes az itt uralkodó démonherceg.

A játékbarlangban az az érzése támadt az embernek, hogy hamarosan meggazdagszik. Már-már fizikai formát öltött a vagyon és a hatalom iránti vágy. Láttam magam előtt, ahogy torkon ragad, és addig szorít, amíg már a levegőt is mohón kapkodom. Egyik bűnös csoportképről a másikra siklott a tekintetem.

A kapzsiság számtalan formában tiszteletét tette. A vendégek hatalomra, vagyonra, figyelemre vágytak – a gond csak az volt, hogy túlzásba estek, úgy tűnt, semmi sem elég számukra. Nem voltam benne biztos, hogy tudják, hány óra van, hogy már felkelt a nap, és kifelé csalogatja őket, hogy éljenek. Volt, aki nyúzottnak, fáradtnak tűnt, mintha napok óta ébren lenne, és képtelen lenne lemondani arról, amilyen formában Kapzsiság ereje megmutatkozott számára. Agresszió lebegett a levegőben, mintha egy egyszerű szükséglet vagy vágy bármelyik pillanatban halálos veszedelemmé torzulhatna. Könnyedén el tudtam képzelni, hogy valaki megkéseli az ellenfelét, és erővel elveszi azt, amit akar tőle.

Jó néhányan metsző pillantást vetettek valamerre, mire követtem a tekintetüket. Az egyik sarkot egy férfi nyilvánította a magáénak, előtte tucatnyi drága itallal teli üveg állt, öntött belőlük azoknak, akik abban a megtiszteltetésben részesültek, hogy élvezhették a társaságát.

A helyiség túlsó végében férfiak és nők szép lassan lehámozták magukról a ruhát, próbálták megragadni azoknak a mohó pillantását, akik megelégedtek azzal, hogy nézhetik őket. Az ő bűnük az volt, hogy figyelemre vágytak, és bár helytelennek tűnt olyasmiben részt venni, ami Kapzsiság erejét növelte, képtelen voltam elszakítani a tekintetemet a buja műsorról.

Végül leráztam magamról az igézetet, és keresni kezdtem a démont, aki minden bizonnyal itt tartózkodott valahol.

A szemközti ajtónál elegáns ruhát viselő őrök álltak homlokráncolva. Mérget mertem volna rá venni, hogy odabent találom Kapzsiságot. Már ha képes leszek keresztülvágni a zsúfolt termen. Nagy volt a tömeg, óvatosan kellett haladnom. Próbáltam megkerülni a kártyázók mögött álló csoportosulásokat, de alig tudtam keresztülpréselni magamat a mozdíthatatlan testek között. Az étellel és itallal teli ezüsttálcákat cipelő felszolgálók csak még jobban megnehezítették a mozgást. Épphogy csak sikerült átjutnom a proseccóval teli poharakra áhítozó emberek során, mielőtt kitört a csetepaté.

A legközelebbi asztalnál éljenezni kezdtek. Lábujjhegyre állva elnéztem a tömeg mellett, akik odacsődültek, hogy megnézzék, mi csalt ki az ott lévőkből ilyen reakciót. Az ajtó még mindig lehetetlenül távolinak tűnt.

Felmerült bennem, hogy felmászok a legközelebbi asztalra, aztán egyikről a másikra ugrálva futok el az ajtóig, amikor valaki egy nevet kiáltott. Mintha tőrt döftek volna a szívembe.

– Vittoria!

Lassan megfordultam, azt kerestem, aki magához akarta inteni a testvéremet. Egy apám korabeli férfin akadt meg a tekintetem, félig a székén ült, félig a földön hevert. Ferde tornyokban álltak körülötte a zsetonok és az üres poharak. Felemelte a fejét, én pedig felhördültem. Az idősebb Domenico Nucci volt az.

– Signore Nucci! Ugye…

– Vittoria, légy oly kedves, hozzál nekem egy italt, ha megkérhetlek! – A pillantása a kártyára siklott, amit valaki épp lecsapott az asztalra. – Talán hozhatnál sült tintahalat is arrabbiata szósszal, hogy legyen mibe mártogatni. Hosszú játék lesz. Ezek a csalók meghozták az étvágyamat.

Elmosolyodott, mintha valamiféle közös titkot őriznénk.

– Nem… Emilia vagyok, a testvérem… – Signore Nucci annyira részeg volt, hogy valószínűleg úgy gondolta, a Tenger & szőlőben rendel vacsorát. A fűszeres szósz és a sült polip az egyik legnépszerűbb ételünk. Így már az is érthető volt, miért nevezett Vittoriának, az ikertestvérem néha segített apámnak és a nagybátyámnak felszolgálni. – Gondoskodom róla, hogy valaki hamarosan idehozza az ételt.

Megfordultam, és egy izmos felsőtestnek ütköztem. Az egyik jól öltözött férfi nézett le rám, aki eddig az ajtót őrizte.

– A főnök váltana veled pár szót. Erre!

A fájdalmat, hogy összekevertek az ikertestvéremmel, azonnal felváltotta a félelem. Követtem az izmos férfit, ahogy utat vágott az ajtóhoz. Bármi volt is odabent, erő szivárgott kifelé, és tudtam, hogy ez azt jelenti, itt a pokol egyik hercege az úr. Megacéloztam megfeszülő idegeimet.

Az őr nem igazán törődött a félelmemmel, azonnal kitárta az ajtót. Egyetlen pillantást sem vetett rám, bevonult, én pedig kényszeredetten követtem.

– Meghoztam, signore.

Nem tudom, mire számítottam, mi lesz az ajtó mögött – talán egy arany- és ékszerhalmokat őrző tűzokádó sárkány vagy egy óriási, mérgező béka, aminek ostorként csattanó nyelvét tüskék borítják –, de biztosan nem egy pazar helyiségre perzsaszőnyegekkel, óriási íróasztallal, puha bőrfotelekkel és káprázatos kristálycsillárral. Minden elegáns volt, melegséget árasztott. Éles ellentétben állt a hátamon futkosó hideggel.

A kapzsiság hercege a hatalmas asztal mögött ült, ujjait összefűzte az álla alatt, finoman metszett arca unalomról árulkodott. Ha egy szóval kellett volna leírnom, a bronzszínű jutott volna eszembe. Sötét vörösesbarna hajától kezdve a szeme rozsdabarnájáig mindene hasonló árnyalatban pompázott, olyan volt, mintha felolvasztott rézérmékből öntötték volna emberalakba. Ha Irigységhez és Haraghoz hasonlóan neki is volt tőre, hát elrejtette. Ettől csak még kevésbé bíztam benne.

– Nem számítottam a találkozóra, de ennek ellenére örvendek. – Elmosolyodott. Volt benne valami különös. Valami nem teljesen természetes. – Kérlek, foglalj helyet!

Az egyik, vele szemközt álló fotelre mutatott, de nem mozdultam az ajtóból. Vagy nagyon megcsappant az ereje, még úgy is, hogy áradt a kapzsiság a játékbarlangjából, vagy visszafogta magát miattam. Démoni játszma – gyengeséget színlelni, hogy magukhoz csalják az áldozatot. Bár a szoba alapján nem igazán titkolta, ki ő, és honnan jött.

Két démon őr állt mögötte összefont karral, torkukból mély morgás tört fel. Az egyiknek halványzöld csúszómászóra emlékeztető bőre volt, és hozzáillő szeme. A másikat rövid szőr fedte, szarvast idézett, a szeme pedig olyan volt, akár a cseppfolyós ében. A bundás démon feje tetejéből két ívelt szarv nőtt ki. Nyugtalanítóak voltak ezek az állati jegyekkel felruházott emberszerű lények. Győzködtem magamat, hogy ideje keresztülvágni a szobán, de képtelen voltam a démonok közelébe merészkedni.

– Ööö…

Kapzsiság lassan elszakította rólam a tekintetét, követte a pillantásomat. Csettintett, mire a helyiség kiürült. Amikor ismét rám nézett, mohóság ült a szemében, birtoklásvágy csillant benne. Nem elcsábítani akart, azt akarta, hogy a tulajdonába kerüljek. Nem trófeaként vágyott rám, mint Irigység, számára eszköz lennék a hatalma növeléséhez.

– Emilia! Kérlek! – biccentett az üres fotelre. – Senki sem fog ártani neked, míg itt tartózkodsz. A szavamat adom.

Mondta a farkas a kis tyúknak. Zavart, hogy a nevemen szólított, de igyekeztem határozottan odasétálni, és leültem.

– Az ikertestvérem árulta el a nevemet?

– Nem. Te magad. Elnézést a faragatlanságért, de tele van besúgóval a klub. Hallották, hogy beszédbe elegyedsz az egyik törzsvendégünkkel. – Ezúttal egészen meggyőzőre sikerült a mosolya. Felmerült bennem, hogy megérezte a félelmemet, és ahhoz mérten viselkedik. Ettől sajnálatos módon csak még idegesebb lettem. Rémesen meggondolatlan dolog volt kettesben maradni Kapzsisággal, de nem tudtam, másképp hogyan faggathatnám ki. – Vittoria egyszer sem említett téged. Igazi meglepetés, hogy most felbukkantál.

Vizet töltött két pohárba egy kancsóból, amit eddig észre sem vettem, és az egyiket elém tolta. Az üvegbe koronás békákat gravíroztak. Elfogadtam a vizet, de nem ittam belőle.

– Miért pont béka?

– Kapzsi kis teremtmények. Nem elégszenek meg sem a földdel, sem a vízzel, mindkettőre vágynak.

Logikusnak tűnt. Már amolyan démon módon.

– Vittoria idézett meg?

– Mennyi kérdés! – Alaposabban szemügyre vett. – Különös… mennyire hasonlítotok egymásra.

Semmilyen érzelmet nem tudtam kiszűrni a hangjából. Egyszerű ténymegállapítás volt. Nem úgy tűnt, mintha érdekelte volna, hogy Vittoria meghalt.

– Az ikertestvérem idejött, mielőtt meggyilkolták. Tudni akarom, miért. Mit akart tőled?

– Hmmm. Nem teketóriázol. Merész vagy, kisegér. – Hátradőlt, a tekintete metsző volt, számító. Próbáltam mozdulatlanul tűrni a fürkészését. – Úgy tűnik, értékes információval bírok, amire szert kívánsz tenni. Te is rendelkezel valamivel, signorina di Carlo, ami igen értékes számomra. Csakis akkor válaszolom meg a kérdéseidet a tőlem telhető legpontosabban, ha nekem adod az amulettedet.

Azonnal a cornicellómhoz kaptam a kezemet.

– Minek az neked?

– Nem tudod, mi az?

– Népi talizmán szemmel verés ellen.

Csak az emberek malocchiotalizmánjaival ellentétben ez örök alkonyatba borítaná a világot, ha összeérinteném Vittoriáéval, legalábbis nonna szerint. Úgy döntöttem, ezt az információt inkább megtartom magamnak, nehogy csorogni kezdjen a nyála, és összekoszolja a tökéletesre szabott öltönyét.

– Mmh.

Kapzsiság előhúzott egy bársonyerszényt az asztalfiókból, és a tenyerébe rázott egy nyakláncot. Aranylánc volt fürjtojás méretű rubinnal, ragyogott a fényben. Különös erő áradt belőle, mintha magas hangú visítás hallatszott volna a távolból, önkéntelenül is a fogaimat csikorgattam tőle.

Szerettem volna, ha visszateszi oda, ahonnan elővette. Méghozzá haladéktalanul.

– Mi ez?

– A Sötétség szemének hívják, valódi védelmet biztosít a viselője számára a gonosz szándékkal közelítő lények ellen. Ha nekem adod az amulettedet, a tiéd.

Egy ilyen ajándéknak ára van.

– Mi egyebet akarsz még cserébe?

– Azt, hogy csatlakozz a Kapzsiság házához.

Kapzsiságra meredtem, és amikor visszanézett rám, a bőröm mintha tiltakozásképp próbált volna lemállani a testemről. Klasszikusan jóképű férfi volt, valami mégsem stimmelt vele. A szemében semmiféle emberi érzelem nem tükröződött. Idegennek tűnt, hamisnak. Elképzelni sem tudtam, hogy az ikertestvérem beleszeressen, vagy akár megkívánja. Ami azt jelentette, hogy az ikertestvérem nem csábítás eredményeképpen került ide. Kapzsiság tudott valamit, amire Vittoria kíváncsi volt. És most én is ki akartam deríteni ezt az információt.

– Miért akarod, hogy csatlakozzak hozzád?

– Mert hiszem, hogy a jövőben még hasznomra válhatsz. Ha királyné leszel, tartozni fogsz nekem egy szívességgel. Méghozzá nem is kicsivel, amennyiben ez az amulett megóvja az életedet.

Kapzsiság nem tűnt hazardírozó típusnak, amitől csak még kevésbé fűlött fogam az ajánlat elfogadásához. Nem terveztem a Gonoszok királynéjává válni, és véletlenül sem fogom arra biztatni, hogy segítsen felülni arra a sötét trónra.

– Az ikertestvéremnek is felajánlottad a Sötétség szemét?

– Ha elfogadod az ajánlatomat, kiderül.

– Ha ilyen egyszerű kérdésekre sem vagy hajlandó válaszolni, akkor sajnos végeztünk.

Felálltam, és már alig vártam, hogy minél messzebb kerüljek a hercegtől és ettől a helytől, amikor megcsikordult a széke a padlón.

– Várj! – Leült, és visszarakta a rubin nyakláncot az erszénybe. Eddig megfeszülő vállam most ellazult egy kicsit. – Jóindulatom jeleként hajlandó vagyok egyetlen kérdésedre válaszolni.

– Amiért cserébe…

– Nem kell tenned semmit. A szavamat adom. Ne feledd, egyetlen kérdésedre válaszolok csak, a többiért fizetned kell!

Ismét helyet foglaltam, végiggondoltam, mi legyen a következő lépésem. Rengeteg kérdésre szerettem volna tudni a választ, de egyik sem ért volna annyit, hogy átadjam érte a cornicellómat. Alaposan végiggondoltam a tegnap esti listámat, és arra a részletre összpontosítottam, ami a leginkább zavart. Valamit jelentenie kell. Tudni akartam, hogy mit. Gondosan megválogattam a szavaimat.

– Mesélj nekem Hádész szarváról!

Ha meglepte is a választásom, nem látszott rajta.

– A pokol kapuját nyitó kulcs.

– Úgy hallottam, egy átok része. Hogy ha egy boszorkány viseli, irányítani tudja az ördögöt.

– Lenyűgöző, mennyire pontatlanok ezek a legendák. Hádész szarva ajándék volt. A testvéred ismerte a pontos történetet.

Kétségbeesetten szerettem volna én is megismerni, de volt valami ennél is fontosabb, amire fényt kellett derítenem.

– Hogyan lehet megtörni egy tárgyra bocsátott démoni varázslatot?

Kapzsiság mosolya méregre emlékeztetett.

– Meséltem neked Hádész szarváról. A többiért fizetned kell. Nem szokásom úgy adni, hogy nem kapok érte cserébe semmit.

Ezúttal az én arcomra kúszott ravasz mosoly.

– Tartottam magamat a szabályaidhoz, ez az első valódi kérdésem.

Hátrafelé körzött a vállával, az orrlyukai kissé kitágultak. Attól tartottam, hogy mindjárt átveti magát az asztalon, és a nyakamra fonja a kezét. Egy hosszú pillanatig nem szólt semmit.

– Okos kislány. – A poharáért nyúlt, és alaposan meghúzta. Elfehéredtek rajta az ujjai, miközben minden bizonnyal végiggondolta a szavaimat. – Áldozz fel magadból valamennyit!

– Ez nem rendes válasz.

– Ó, dehogynem!

Kapzsiság ismét belekortyolt a vízbe.

– Szeretnél újabb kérdést feltenni?

Tucatnyi kérdést szerettem volna feltenni, de jóval nehezebb volt választ kicsikarni a pokol hercegeiből, mint azt korábban hittem. Összepréseltem az ajkamat.

Kapzsiság feltette a lábát az asztalra, majd ismét összefűzte az ujjait.

– Hadd fogalmazzak nyíltak, signorina di Carlo! Az ikertestvéred nekem adta az amulettjét, tudta, mennyire értékes holmiról van szó. Ahhoz, hogy a varázslatom működjön, nemcsak az övére, hanem a tiédre is szükségem van. Add nekem az amulettedet, és megesküszöm, hogy megvédem a világodat!

Na persze! Majd esetleg azután, hogy már feldúlta és tönkretette. Gyanakvás fonta körbe a tagjaimat. Teljesen biztos, hogy az ikertestvérem nem adta neki önszántából a cornicellóját. Ha tényleg nála van, akkor elvette. Vittoria minden kétséget kizáróan a halála napján viselte az amulettjét. Nagyot nyeltem. Egyre inkább úgy tűnt, hogy az ikertestvérem gyilkosa ül velem szemben. Kihúztam a boszorkányvadászokat a gyanúsítottak listájáról. Eddig minden nyom a démonokra utalt.

Kíváncsi lettem volna, hogy Kapzsiság az ikertestvéremnek is hasonló műsort adott-e elő, és vajon Vittoria visszautasította-e. Igencsak féltem, mit tenne, ha én is megpróbálnám faképnél hagyni. Valószínűleg érezte a félelmemet, úgyhogy a lehető legmélyebbre zártam, és blöfföltem.

– Ha Vittoria tényleg neked adta az amulettjét, akkor mutasd meg!

– Á! – Hosszan kifújta a levegőt. – Az lehetetlen.

– Lehetetlen, vagy nem vagy hajlandó rá?

– Mindkettő. Egy viperidát idéztek ebbe a világba. A katedrális alatt van a fészke, és fogalmazzunk úgy, hogy féltve őrzi a területét. Amíg úgy nem dönt, hogy feladja, az amulett ott marad.

Nem kérdeztem meg, miféle viperidáról beszél, sem azt, hogy ki idézte meg. Nem hittem, hogy bármit is hajlandó lenne elárulni azok után, hogy átveréssel csaltam ki belőle információt.

– És pont oda vitted az amulettet…

Nem vártam, hogy reagálni fog, és nem is tette. A legkevésbé sem tűnt valószínűnek, hogy egy ilyen hőn áhított tárgyat olyan helyre vigyen, amihez aztán később nem fér hozzá. Az ikertestvérem viszont megtette volna. Szemernyi kétségem sem volt afelől, hogy Vittoria önszántából sosem adta volna oda senkinek az amulettjét, főleg nem egy malvagiónak.

Kapzsiság meséje nem állt össze. Nagyon reméltem, hogy legalább félig igazat mondott, de nagyon kockázatos lett volna erre alapozni. Viszont most már tudtam, mi legyen a következő lépésem. Visszaszerzem a testvérem cornicellóját, és megkérdezem nonnát, miért érdeklik az amulettjeink ennyire a démonokat.

– Nos? – kérdezte. – Elfogadod az ajánlatomat, signorina di Carlo?

– Grazie – feleltem, majd felálltam –, de a válaszom továbbra is nem.

TIZENKILENC

A pokol hercegei a legveszedelmesebb démonok. Angyalinak tűnnek, de kivájják a szívedet. Ha az erejükkel dacolnál, viselj vagy rajzolj cimarutaamulettet, egy rutaágat, öt ága a szükségleteidnek megfelelő mintázatot vegye fel! Válassz öt dolgot, amivel a démonhercegeket vissza lehet űzni a saját birodalmukba! Például egy kulcs, egy tőr, egy bagoly, egy kígyó és egy hold egyenesen a pokolba küldi őket.

– Feljegyzés a di Carlo grimoárból

A vér a démonmágia feloldásának kulcsa.

Egész délután Kapzsiság első hallásra semmitmondó válaszán töprengtem, és a kirakós darabkái lassan a helyükre kerültek. Eszembe jutott néhány alkalom, amikor a vér nélkülözhetetlen volt a démonmágiához. Ahhoz, hogy az ember megidézzen egy démont, véráldozatra van szükség.

Aztán ott van Harag meg a véralkuja. Az állítólagos vértartozás, amit nonna említett.

Próbáltam levetkőzni az undoromat, de nem jártam sikerrel. Túl nagy kérés lenne, hogy a démonok inkább egy kis bort akarjanak? Felsóhajtottam, és megszúrtam az ujjamat egy tűvel, egyetlen cseppet Vittoria naplójára ejtettem. Lélegzet-visszafojtva meredtem rá, vártam, hogy valami jelezze, kitart-e a varázslat, vagy feloldottam.

Nem történt semmi világrengető, nem láttam villanást, sem villámot. Az egyik pillanatban még nem tudtam kinyitni, a következőben pedig már igen. Félig megtörtem a gerincet, de aztán tétováztam. Olyan régóta próbáltam mindenáron kinyitni ezt a naplót, és most egy kicsit féltem attól, ami benne rejlett. Lehet, hogy kiderül, ki gyilkolta meg az ikertestvéremet. Minél több részletre fény derült, annál kevésbé hittem, hogy boszorkányvadászok keze van a dologban. A démonhercegek kerültek a legvalószínűbb gyilkosok listájának az élére. De ha az ördögnek tényleg boszorkányra van szüksége, akkor miért próbálnának keresztbe tenni neki? Talán a gyilkos közülünk került ki. Megborzongtam. Könnyű volt azt hinni, Vittoriát egy démon gyilkolta meg, de a gondolat, hogy egy ismerős tette…

Nagy levegőt vettem, és olvasni kezdtem Vittoria legbensőbb gondolatait.

Az első néhány oldalon a parfümjeiről írt. Akadt pár feljegyzett varázslat, szerencsehozó és holdáldásigézet. Egy-két cimarutarajz meg pár olyan szimbólum, amit nem ismertem. Azon az oldalon, ahol Claudia egyik jövendölését jegyezte le alapos részletességgel, lelassítottam. Már épp áttértem volna a következő oldalra, amikor felfigyeltem valamire. Egy apró, már-már jelentéktelen jegyzet, amit magának firkantott le.

Magukat a mágikus tárgyakat hallom, vagy az idők során hozzájuk tapadó lelkeket? Néha hangosabban, tisztábban suttognak. Máskor eszeveszetten, és nehéz kiérteni a szavakat. Olyasmi, mint Claudia jövendölése, vagy ez más?

Mágikus tárgyakat hallott? Pislogás nélkül meredtem a feljegyzésre. Itt valami félreértés lehet. Vittoria sosem említette ezt a képességét. És mindent elmondtunk egymásnak. Az ikertestvére voltam, a másik fele. Ugyanakkor én sem meséltem neki a luccicaréról.

Felidéztem azt, ami azon a bizonyos estén történt nyolcéves korunkban. Valószínűleg Vittoria is szert tett valamilyen lappangó képességre. Hiszen én is így jártam. Persze, azt hittem, velem történt csak ilyen rendellenes dolog, hiszen én fogtam mindkettőnk amulettjét. Nem beszéltem neki erről, mert nem akartam, hogy a következmények miatt aggódjon, vagy saját magát hibáztassa, hiszen az ő ötlete volt a dolog.

Gyorsan a következő oldalra lapoztam, de ott semmi különöset nem találtam. Nem írt a mágiájáról. Megnéztem a következő, majd az azt követő oldalt is. Már a napló felénél jártam, amikor ismét találtam valamit erről a különös, titokzatos mágiáról.

A tengernél jártam, kagylókat és tengeri sót gyűjtöttem, amikor meghallottam. Eszeveszett suttogásként kezdődött, túl halk volt ahhoz, hogy tisztán halljam. Letettem a kosaramat, és megragadtam a cornicellómat, aminek a segítségével könnyebben összpontosítottam a hangra. A hangokra. Jó néhány volt. És mind egyszerre beszélt. Könyörögtek, hogy segítsek. Azt mondták, hamarosan eljön az idő. Addig követtem a suttogásokat, amíg végül összefolyó, zavaros beszéddé váltak, mintha nyelveken szóltak volna. A vén Sofia Santorinire emlékeztetett. Arra, amikor az elméje megragadt a világok között. Sarkon akartam fordulni, visszafutni, és megkeresni Emiliát, de valami arra figyelmeztetett, hogy ne tegyem. A zsongó hangok egy barlangba vezettek, magasan a tenger felett. Nem tudom, miért, de térdre rogytam, és ásni kezdtem. Ott találtam meg, mélyen a földben. Egyetlen mondatot értettem meg, aztán kitört a káosz.

Az ikertestvérem azt sajnos nem írta le, hogy mi volt az a mondat, amit hallott. Hangosan kifújtam a levegőt, remegő kézzel lapoztam végig a naplót. Nem írt többet erről a titokzatos dologról, amit a földbe ásva talált. Végignéztem a virág- és szívrajzokat, Claudia álmait és Vittoria összes kérdését, amire lejegyezte a választ.

Úgy éreztem, képtelen vagyok elolvasni azt a részt, ami végül az utolsó közös éjszakánknak bizonyult ezen a világon. Eddig nem találtam semmilyen nevet, senkit, akiben ne bízott volna, sem démonokat, akikkel alkukat kötött volna. Mégis hogyan jutott el oda, hogy beleegyezzen, hozzámegy… Hirtelen megakadt valamin a szemem, amitől nyirkossá vált a tenyerem.

Nem akartam megint hallgatni rá. Már eldöntöttem, hogy elrejtem, olyan messze, hogy sose bukkanjanak rá. Aztán olyasmit suttogott, ami leginkább képtelen hablatyolásnak tűnt, mégis elhűlt bennem tőle a vér. Hádész szarva a pokol kapujának a kulcsa, de azt mondta, valójában két dolog. Az ördög két szarva, ő maga vágta le őket. A kezembe vettem a cornicellómat, éreztem, hogy igazat búg, hogy igazat suttognak. Ez az erőm gyökere. Emiliával egész életünkben az ördög szarvát viseltük, de hogy miért, azt nem tudom.

Szóval, ha ez valóban így igaz, mégis hogyan kerültek a birtokunkba?

Lassan becsuktam a naplót, és kifújtam a levegőt. Szent istennő! Az ördög szarva. Hihetetlennek tűnt, ugyanakkor… Tudtam, hogy így igaz. Egész életünkben Hádész szarvát viseltük. Nem csoda, hogy Kapzsiságot ennyire érdekelték az amulettjeink. Elképzelni sem tudtam, miféle pusztítást hozhatna, ha mindkettőre rátenné a kezét. Száműztem a gondolatot, és újra elolvastam Vittoria utolsó mondatát. Remek kérdés. Úgy döntöttem, azonnal utánajárok.

– Ideje, hogy elfordulj ezektől a sötét dolgoktól, bambina. Anyád és apád betegre aggódja magát. – Nonna a hintaszékből figyelt, amit az üstben fortyogó főzethez húzott. Körülötte a békét és a nyugodt éjszakát elősegítő gyertyák égtek. – Egész nap attól rettegnek, hogy egyedül heversz valahol, kitépett szívvel. Ahogy Vittoria. Van bármiféle fogalmad arról, minek teszel ki minket?

Volt. És bár utáltam magamat érte, nem én voltam az egyetlen di Carlo, aki magyarázattal tartozott. Beléptem a helyiségbe, és a konyhaszigetre tettem Harag tőrét meg a cornicellómat.

– Ez az ördög egyik szarva? – Nonna arca elsápadt. – Hádész szarvát viseltem eddig?

– Ne butáskodj már! Mégis ki beszélte tele a fejedet ilyesmivel? – Nonna felállt, az üsthöz sétált, beleszórt pár fűszernövényt, és belekeverte őket a legújabb főzetébe. Lucfenyőtől és mentától illatozott. Kíváncsi lettem volna, honnan szerezte az örökzöldet, de nem kérdeztem rá. – Mi nem hiszünk az ilyesmiben, bambina.

– Megidéztek egy viperidát, az őrzi Vittoria amulettjét.

Felhagyott a kavargatással.

– Tehát igaz. A malvagiók megérkeztek.

Vártam, hogy védőigézetekről kezd motyogni, vagy körberohan a házban, ellenőrzi az összes ablakot és ajtót, hogy ott vannak-e még a fűszernövények és a fokhagymafüzérek, amiket a gonosz lények ellen aggatott fel. De nem tette, sőt, nem kérte azt sem, hogy fogjam az olívaolajat, meg egy tál vizet, és ellenőrizzem, itt van-e épp, ebben a pillanatban a gonosz az otthonunkban. A nagymamámnak ez a nyugodt, összeszedett énje teljesen ismeretlen volt számomra. Amióta csak az eszemet tudtam, mindig aggódott az ördög és a lélekrabló démonai miatt.

Az embergyerekek mondókákat tanulnak, nekünk pedig a hét démonhercegről meséltek, leginkább arról a négyről, akitől a di Carlóknak különösképpen félnie kell. Már el is felejtettem, hogy Harag is közéjük tartozik. Fogalmam sem volt, hogy a véremre vágyik-e, a szívemet akarja rabul ejteni, a lelkemet lopná el vagy az életemet oltaná ki. Hogy őszinte legyek, bármelyiket kinéztem belőle.

A nagymamám ide-oda mozgatta a fakanalat a rotyogó főzetben, makacsul figyelte a faragott nyelet, és nem szólt semmit. Hát persze hogy most, amikor az összes rémálomba illő története valóra válik, hallgat!

– Nonna, mesélned kell nekem Hádész szarváról. Vittoria tudott róla, és megölték. Kérlek! Ha nem akarod, hogy én is ugyanarra a sorsra jussak, el kell mondanod, mi ez, és miért hordjuk. Jogomban áll tudni.

Az üstbe nézett, és felsóhajtott.

– Sötét napok közelegnek. Ideje, hogy a fény harcosaként küzdjünk. – Nonna otthagyta a főzetet, és előszedett egy kancsó bort a pohárszékből. Töltött magának egy pohár chiantit, majd leült a hintaszékére. – Nem akartam, hogy idáig fajuljanak a dolgok, gyermekem. De a Sors keze a saját varázslatait fonja. Bábok vagyunk csupán kozmikus drótjain.

Rébuszokban beszélt, ahogy mindig. Úgy döntöttem, a legkisebb dologgal kezdek, onnan haladok majd a nehezebb kérdések felé.

– Tényleg a pokol kapujának a kulcsa?

– Igen is, meg nem is. Lehet vele nyitni és zárni a kaput, de nem csak erre képes.

– Tényleg az ördög szarva?

– Igen.

– És te erről végig tudtál?

Nonna bólintott. Csak bámultam őt, próbáltam feldolgozni a tényt, hogy a nagymamám – aki egész életünkben arra ösztökélt minket, hogy áldjuk meg az amulettjeinket, mert így védekezhetünk a démonhercegek ellen – ilyesmit tett a nyakunkba.

– A la prima varázslatának köszönhetően két kisebb amulett lett belőle, remélte, hogy így elrejtheti azok elől, akik keresik.

– Mert az ördögé?

– Mert ha összeérintjük őket, akkor nemcsak a pokol kapuját nyithatja ki, hanem meg is idézheti őt. A megidézője némi hatalommal is bír felette.

Az amulettre meredtem, amit, amióta csak az eszemet tudtam, a nyakamban hordtam, és azon töprengtem, miért nem fordult a testvérem nonnához, amikor rádöbbent az igazságra. Még így is rengeteg kérdésem maradt az alkujával kapcsolatban. Ha tényleg irányíthatjuk az ördögöt, Vittoria miért nem kérte el a cornicellómat?

Logikus volt, hogy Kapzsiság meg akarja szerezni, az ő bűne szoros kapcsolatban áll a hatalommal. De ha a pokol összes hercege hatalomra vágyik, akkor miért nem próbálta meg Harag elvenni tőlem a szarvat?

A zavarodottság kellős közepén eszembe jutott valami, amit Irigység mondott.

– Mi az az árnyékboszorkány?

Nonna undorodó hangot hallatott.

– A démonok neveznek minket árnyékboszorkányoknak. Stelle stregaként vagyunk ismeretesek.

Csillagboszorkányként.

– Minket? Mégis mióta vagyunk mi csillagboszorkányok?

Nonna keserű pillantást vetett rám.

– A vérvonalunk kezdete óta. Egy ősi boszorkánycsaládból származunk, akiket már az átok előtt is kapcsolat fűzött a Gonoszokhoz. Egyfajta őrzők vagyunk, gondoskodunk róla, hogy az alvilági lények a helyükön maradjanak, és sose avatkozzanak be az emberi világ dolgaiba. Egyidőben összedolgoztunk a malvagiókkal. Ez még azelőtt történt, hogy…

Nonna borospohara keresztülrepült a konyhán, és összetört a falon. A chianti vérként csöpögött. Felsikítottam, de nem a pohár miatt. Tőr lebegett a nagymamám nyakánál. A szellemdémonom visszatért, és most már nem úgy tűnt, mintha csak a képzeletem szüleménye lenne. Az elmúlt napokban hallgatott, így el is feledkeztem róla. Nehéz lett volna tudomást sem venni róla, amikor Harag kígyótőrén megcsillant a fény.

– Aljas kis boszorkány.

A démon pengéje nonna bőrébe mélyedt. Megráztam a fejemet, és előreléptem.

– Kérlek! Ha ez megtorlás amiatt, amit Kapzsisággal tettem, a nagymamámnak semmi köze hozzá. Hagyd békén, ártatlan!

– Ártatlan? – Sziszegésre emlékeztető hangot hallatott. – Olyan nincs.

Még mielőtt odarohanhattam volna, hogy ellökjem nonnát, hátrarándult a feje, és a láthatatlan kéz végighúzta Harag pengéjét a nyakán. Vér ömlött a sebből. A nagymamám szörcsögve próbált levegőt venni, a legrémesebb hang volt, amit valaha is hallottam. A fegyver nagyot csattant a földön. Mintha lelassult volna az idő, miközben végigperegtek az események a szemem előtt.

Az egyik ablak kivágódott, és úgy sejtettem, a láthatatlan démon kimenekült rajta.

Aztán a valóság mellbe vágott, és mozgásba lendültem. Egy lélegzetvétellel később már a helyiség másik végében voltam.

– Ne!

Felkaptam egy konyharuhát a pultról, és a nagymamám nyakához tartottam, hogy elállítsam a vérzést. Aztán addig sikítottam, amíg el nem ment a hangom, mindenkit felkeltettem a házban a nonna-féle mágikus álomból. Léteznek ugyan varázsigék a vérzés lelassítására, de a pánik közepette egy sem jutott eszembe. Mintha megdermedt volna az elmém, egyetlen alapvető fontosságú dologra tudtam csak koncentrálni: hogy a seben tartsam a kezemet.

Anyám rontott be először a konyhába, tekintete azonnal nonnára és az egyre növekvő vértócsára rebbent. Könnyek csorogtak az arcomon, elhomályosították a látásomat.

Nem hagyom, hogy a nagymamám meghaljon. Így semmiképp.

Hamarosan apám is megjelent, tágra nyílt a szeme a jelenet láttán.

– Hozom a kötszert.

Semmivel sem törődtem, egyedül arra összpontosítottam, hogy jó erősen a nagymamám sebére szorítsam a konyharuhát. Peregtek a percek. A vér átáztatta a pamutanyagot, anyám imát mondott a saját maga készítette sűrű gyógynövényes kenőcs felett. Én nem mozdultam. Szerettem volna olyan típus lenni, aki nem esik kétségbe, aki képes nyugodtan cselekedni. De semmilyen észszerű gondolat nem tört keresztül a rémületemen. Mamma hiába próbálta elrántani a kezemet. Szorítanom kellett a sebet. Nonnának szüksége volt rám.

– Semmi baj, kicsim! Hadd kenjem ezt rá! Beforrasztja a sebet.

– Nem megy.

– Dehogynem. Semmi baj!

Beletelt némi ösztökélésbe, de végül engedtem. Nonna a földre csúszott, alig kapott levegőt. Láttam már ilyesmit sérült állatoknál, nem volt jó jel.

Anyám a sebre kente a sűrű kenőcsöt, aztán tiszta kötszert tekert rá. Apám hozta ide, mielőtt elment, hogy behatoló után kutatva körbejárja a házat, és bezárja az összes ablakot. Anyám a kötszer rögzítése közben elmormolt egy imát az egészség és a jólét istennőjének, hogy gyógyítsa meg gyorsan nonnát. Én is imádkoztam, remélve, hogy mindkettőnket meghallgat.

– Segíts lefektetni, Emilia!

Letöröltem a könnyeimet, és engedelmeskedtem. Amint lefektettük a nagymamámat a matracra, anyám odahúzott egy széket, hogy őrködjön felette. Én leültem a falhoz, addig nem mozdultam, míg a nap teljesen le nem bukott, lilába és sötétségbe vonva a helyiséget. Nonna némi idő múltán már egyenletesebben lélegzett, és mély, gyógyító álomba merült. Az istennőnek hála átvészelte a legrosszabbat, bár ezt nem nekem köszönhettük.

– Pihenj le, kicsim! A nagymamád meg fog gyógyulni. A nehezén már túl vagyunk.

Bólintottam, de képtelen lettem volna elaludni. Talán sosem fogok tudni anélkül lepihenni, hogy ne ez az iszonyú jelenet játszódjon le a szemem előtt. És a legrosszabb az egészben az, hogy nonna miattam vesztette kis híján az életét. Amikor a leginkább szüksége volt rám, cserben hagytam. Egyetlen varázslat vagy gyógyítóigézet sem jutott eszembe. Megdermedtem, hagytam, hogy a félelem eluralkodjon rajtam. Ha nem kezdtem volna el nyomozni Vittoria meggyilkolása ügyében, ha nem verem át Kapzsiságot, mindez nem történik meg.

A konyhába osontam, szerettem volna feltakarítani a vért, mielőtt a szüleim ismét meglátják. Addig súroltam a padlót, míg már fénylett, és belesajdultak az ujjaim. Aztán kezdtem elölről. Vizet öntöttem, súroltam. Ki kellett szednem a foltot a hézagokból. Majdnem az egész éjszakám ráment, de végre sikerült a támadás minden fizikai jelétől megszabadulnom. Az emlék viszont örökké velem marad.

Kimostam a rongyot, és a konyhaszigetnek dőltem, elkortyolgattam egy pohár vizet. Beletelt némi időbe, hogy felfigyeljek rá, de végül rádöbbentem, hogy a láthatatlan démon nem véletlenül jött ide. Ösztönösen emeltem a kezemet, épp nonna sérülése járt a fejemben, és meg akartam ragadni az amulettemet. De csak a levegőt markoltam. Elfelejtettem, hogy levettem. Magamhoz akartam venni a pultról, de megdermedtem.

A cornicellóm eltűnt.

HÚSZ

– Pokolian festesz, boszorkány.

Üdvözlés helyett haragosan meredtem a háború démonára. Alig pár óra, és kiszabadul. Nem voltam benne biztos, hogy hajlandó lesz megválaszolni bármiféle kérdést, amint az őt ide bezáró varázslat elpárolog. A nonnát ért kegyetlen támadás után eljöttem otthonról, céltalanul sétálgattam Palermóban, míg eldöntöttem, hogyan tovább. Iszonyú hibát követtem el, ami kis híján a nagymamám életébe került. Nem lett volna szabad hazamennem azután, hogy így odaálltam Kapzsiság elé. Nyilván utánam küldte a kémeit, hogy lopják el az amulettemet. Vakmerőség volt azt hinni, hogy a pokol egyik hercege hagyja, hogy sértetlenül elsétáljak, miután túljártam az eszén.

Most, hogy rájöttem, az ikertestvéremmel az ördög két szarvát viseltük, és mekkora erővel bírnak, mennyire veszélyesek, vissza kellett szereznem őket. Azt ugyan nem tudtam, hogy az enyém hol van épp, de Kapzsiságnak köszönhetően azzal tisztában voltam, hogy Vittoriáét hol találom. Először ki kell faggatnom Haragot a viperidákról, aztán már mehetek is, hogy visszaszerezzem.

– Te már csak tudod, milyen az. – Negédesen elmosolyodtam. – Találkoztam két fivéreddel. Igazi gyöngyszemek.

Haragot szemlátomást nem lepte meg és nem is érdekelte a hír. Hátát a falnak vetve, kinyújtott lábbal ült, az őt körbezáró csontkört figyelte. Természetesen nem vette fel az inget, amit hoztam neki, a ruhadarab a földre hajítva hevert.

– Hat fivérem van. Ennél pontosabban kell fogalmaznod.

– Nem tudod, ki van itt?

Szinte észrevétlen a csípőmre pillantott, majd felnézett rám.

– Visszajöttél segítségért könyörögni? Épp nincs kedvem jótékonykodni. Nem tesz jót a fogság.

Nekem sem tett jót, hogy démonok lepték el a városomat, rátámadtak a nagymamámra, ellopták a cornicellómat és meggyilkolták az ikertestvéremet. Vitatkozás helyett előhúztam egy cannolit a barna papírzacskóból, amit korábban a táskámba dugtam. Nonna mindig azt mondogatja, hogy mézzel könnyebb legyeket fogni, mint ecettel. Úgy sejtettem, egy cannolival könnyűszerrel tőrbe csalhatom a pokol egyik hercegét.

Döbbentnek tűnt, amikor átnyújtottam neki.

– Mi ez?

– Étel. Hacsak nem vadásztál le rágcsálókat, gondolom, nem ettél.

– Nincs szükségem emberi ételre, és nem is szándékozom ilyen mocsokkal beszennyezni a testemet.

Elhűlve néztem rá. A temérdek rémség után, ami velem történt, ez már tényleg az utolsó csepp volt a pohárban.

– Igazi szörnyeteg vagy, mi?

– Nem is tűnik ehetőnek. – Két ujjal tartotta a cannolit, és feljebb emelte, hogy alaposabban szemügyre vegye. – Mit akarsz, mit csináljak vele?

– Támadj rá vele az ellenségeidre!

Megnyomkodta a ricottás tölteléket.

– Megmérgezted?

Felsóhajtottam.

– Edd csak meg, nyugodtan, ó, dicső harcos! Élvezetet hoz, nem fájdalmat. Én magam készítettem. Esküszöm, hogy nem mérgeztem meg. Ezt legalábbis nem.

Látszott, hogy kételkedik a szavamban, de azért beleharapott. Rágás közben visszanézett rám. Ahogy ismét beleharapott, ezúttal jóval nagyobbat, önkéntelenül is elvigyorodtam. Előszedett egy újabb cannolit a zacskóból, már a felénél járt, amikor észrevette, hogy még mindig figyelem. Összevonta a szemöldökét.

– Mi van?

– „Nem kívánom mocskos emberi étellel beszennyezni a testemet” – gúnyolódtam. – De egy kis desszert azért jöhet.

Válaszra sem méltatott, inkább beletúrt a zacskóba, és a homlokát ráncolta, amikor rájött, hogy üres. Félretette, majd ismét végigmért.

– Gondolom, ezek a finomságok egy nagyobb terv részei, amivel megpróbálsz megpuhítani. Vértől bűzlesz, ami nem a tiéd, a hajad olyan kócos, mintha valami vadon élő állat fészket rakott volna benne, és még a rokonait is meghívta volna. Nincs az oldaladon a tőröm. És úgy festesz, mint aki kész az egész világot elátkozni. Mit szeretnél annyira tudni, boszorkány? Mi ijesztett rád?

A csípőmre siklott a kezem, oda, ahová korábban a tőrt erősítettem. Azok után, hogy így megsebesítette a nagymamámat, képtelen lettem volna a kezembe venni. Most éppúgy éreztem a hiányát, mint a cornicellómét.

– Hogyan lehet megidézni egy viperidát?

– Aki szeretné túlélni, az inkább nem teszi.

– Talán egy halhatatlan, arrogáns lény tette.

– Kétlem. – Haragnak nem tetszett a démonhercegekről alkotott véleményem. – A viperidák különleges teremtmények. Egyetlen alvilági lény sem tehet semmit, ha meg akarnak óvni valamit. Nekik maguknak kell úgy dönteniük, hogy átadják azt a bizonyos dolgot.

Szóval csak desszertet kell hoznom neki, máris hajlandó információval szolgálni. Ezt megjegyzem. Egészen kedves és bőbeszédű lett tőle.

– Hogy néznek ki?

– Ahogyan a nevük sejteti. Olyanok, mint a viperák, hosszú, visszahajló foguk van. Ami azt illeti, nagyobbak nálam, és kétszer olyan veszedelmesek. Nagyon kevés ellenszer létezik a mérgük ellen. És ami van, azt sem lehet csak úgy, könnyelműen bevenni. Ahogy minden mágiának, annak is ára van. A döntés a te kezedben van, de tudnod kell, hogy nem érsz meg egy újabb napfelkeltét, ha megzavarsz egy viperidát.

Megdörgöltem a karomat – nem azért, mert a figyelmeztetése megrémített, hanem mert egy idegesítő érzés fickándozott a bőröm alatt. Mintha valaki tűt húzogatott volna belülről ide-oda ugyanazon a részen. Harag felfigyelt a mozdulatra, és lepillantott a saját karjára.

Úgy tűnt, a tetoválásunk ismét átalakul. A kígyók köré – amiket, most már láttam, hogy Harag is viselt a félholdak körül – vadvirágok fonódtak.

A kígyók a szemem láttára kaptak ragyogó, egyforma méretű pikkelyeket. Nem akartam gyönyörűnek találni, de az volt. Tagadhatatlanul. Harag ökölbe szorította a kezét. Nem tudtam eldönteni, hogy a fájdalom vagy a különös, folyton változó tetoválásunk miatt. Úgy döntöttem, inkább nem firtatom a kérdést, volt még valami, amit meg akartam kérdezni a démontól, mielőtt útnak indulok.

– Ha valaki meg akarna támadni egy viperidát, miféle varázslatot lenne érdemes használni?

Harag elszakította a tekintetét a karját díszítő mágikus tetoválásról, és beletörődő pillantással tanulmányozott.

– Senkinek sem lenne szabad megtámadni egy viperidát. De ha egy ostoba, halálvágytól túlbuzgó boszorkány mégis megpróbálná, akkor megpróbálkozhatna egy altatóvarázslattal. Talán ez az egyetlen módja, hogy el lehessen lopakodni a bestia mellett.

Majdnem megköszöntem neki, de végül nem tettem. A családom miatta és a kegyetlen fivérei miatt került ebbe a rémes helyzetbe. Nagy levegőt vettem, végiggondoltam az altatóvarázslatot. Egyszerű tervnek tűnt. Szeretem az egyszerű dolgokat. Úgy kevesebb az esélye, hogy valami félresiklik.

– Még valami! – Harag felállt a földről, és a csontkör azon részéhez lépett, ahol én is álltam. Nem törődtem az elém kerülő aranybarna bőrrel. – Hamarosan szabad leszek ugyan, de ha olyan ostoba vagy, hogy megtámadsz egy ilyen lényt, nem megyek el érted.

Felnéztem rá.

– Jól van.

Ha múlt hónapban valaki azt mondja nekem, hogy saját szabad akaratomból bolyongok majd a katedrális alatti elhagyatott járatokban, hogy egymagam megkeressek egy ősi kígyódémont, ami annak a szent kulcsnak a felét őrzi, amivel nem elég, hogy a pokol kapuit lehet nyitni, még konkrétan az ördög szarva is, biztosan orvoshoz küldöm.

Emilia Maria di Carlo nem keveredik veszélyes helyzetekbe. Vittoria volt a kalandvágyó kettőnk közül, én megelégedtem a biztonságos, ártatlan szórakozással. Ide nekem egy szenvedélyes romantikus regényt tiltott szerelemmel és egy reménytelennek tűnő helyzettel! Na, az nekem való kaland.

Valamivel több mint egy hónapja még az ikertestvéremmel együtt nevettem volna, ha valaki azt mondja, hogy létezik egy óriási, másik világból származó kígyó, úgy gondoltuk volna, hogy nonna babonáiból került elő a gondolat. Hiába folyik mágia az ereimben, sosem hittem el szóról szóra a történeteket, amiket mesélt nekünk, túlságosan légből kapottnak tűntek. Halhatatlan, vérivó lények, mint a Gonoszok, nem létezhetnek.

Most már tudtam, hogy tévedtem. Minden egyes elrugaszkodott történetnek megvolt a színigaz magva.

Követtem a különös záptojásszagot és a levedlett kígyóbőrdarabokat, és azt kívántam, bár legyűrtem volna a Harag tőrétől való irtózásomat, és magammal hoztam volna a fegyvert. A fejem feletti rácsok közt beszüremlő fény időről időre foltokat rajzolt a padlóra, de nagyrészt sötétben haladtam.

A legkisebb változásra is felfigyeltem magam körül, hagytam, hogy az ösztöneim vezéreljenek. Úgy gondoltam, a démon nem akarná felhívni a figyelmet sem magára, sem a drágalátos kincsére.

Egyébként is sejtettem, merre lehet a fészke. Kapzsiság azt mondta, a katedrális alatt van, és lassan elértem az oda vezető elágazáshoz. A sarkon megtorpantam, és összeszedtem a bátorságomat.

Gondolatban többször is végigvettem a tervet, de most, hogy valóban szembe kellett néznem az ellenségemmel, túl egyszerűnek tűnt ahhoz, hogy tényleg beváljon. Talán Harag úgy döntött, a vesztembe küld egy ilyen lehetetlen ötlettel. Aljas démon!

Nagy levegőt vettem. Menni fog! De gyorsan kell csinálnom. Minél tovább toporgok itt tétován, annál inkább úrrá lesz rajtam a félelem. Elképzeltem, mit tenne Vittoria, ha ő lenne itt helyettem. Hősiesen berontana – ahogy akkor is tette, amikor elfogadta az ördög alkuját. Igaz, nem az volt a legbölcsebb döntés, amit meghozhatott, de legalább volt mersze megpróbálni. Ahhoz képest, amit ő tett, egy egyszerű altatóvarázslat és a nyaklánc visszaszerzése gyerekjáték.

Lassan kifújtam a levegőt, és kilestem a sarok mögül. Borostyán fény ömlött lefelé a fenti teremből, megvilágította a kígyó alakú démont. Harag nem túlzott, a viperida tényleg nagyobb volt nála. Összetekeredve feküdt a járat közepén, testét olajosan csillogó éjfekete pikkelyek borították. Még így, feltekeredve is szinte teljesen betöltötte a teret, teljes nagyságában legalább egy fejjel, ha nem többel magasabb lehetett nálam. Bele sem akartam gondolni, milyen lenne szembenézni vele, amikor éber és felágaskodik.

Előhúztam egy marék szárított kamillalevelet a szoknyám zsebéből, felajánlottam őket az éjszaka és a szendergés istennőjének, és azt suttogtam:

– Somnum.

Egyenletes lélegzetvételek jelezték, hogy a bestia, az istennőnek hála, mély álomba merült. Fellélegeztem. Most már csak meg kell találnom az amulettet, és kiosonni arra, amerről jöttem. A viperida az ellenkező irányba nézett, a feje biztos, hogy volt vagy kétszer akkora, mint a legnagyobb kemencénk. Nem kellett látnom a fogait ahhoz, hogy tudjam, egyetlen mozdulattal felnyársalna.

Körbenéztem a fészekben, és kis híján örömujjongásban törtem ki, amikor ismerős, szarv alakú tárgyra lettem figyelmes. Vittoria amulettje ott csillogott a földön a fenevad mellett. Szerencsémre a cornicello a járat hozzám közelebb eső részén volt. Úgy tűnt, könnyedén oda tudok settenkedni, hogy felmarkoljam, és a démon felébresztése nélkül vissza is tudok húzódni. Körbenéztem, felmértem minden egyes kijáratot, amit csak a gyér fényben láttam. Két újabb járat nyílt Y-t formázva. Egyszerűnek tűnt a dolog.

És az is lett volna, ha nincs az a rengeteg kavics és törmelék a földön. Egyetlen rossz mozdulat, és a viperida még az altatóvarázslat ellenére is egy szempillantás alatt rám ront. Elmormoltam még egy utolsó imát az egyik istennőnek, akitől meghallgatást vártam, és beléptem a járatba.

Még csak mély lélegzetet sem mertem venni, semmiféle zajt nem akartam csapni. A természetellenes csend frissen hullott hóként lepte el a járatot. Egyszer, még kis korunkban nonna elvitt minket Észak-Olaszországba, ahol egy kunyhóban találkoztunk az egyik barátjával. Túl fiatal voltam ahhoz, hogy emlékezzek a pontos körülményekre, de sosem felejtem el a hó fojtogató csendjét.

Már félúton jártam az amulett felé, amikor észrevettem, hogy a bestia már nem szuszog egyenletesen. Felemelt lábbal megdermedtem, és vártam a halált. Az a gond az altatóvarázslatokkal, hogy semmi sem akadályozza meg, hogy az, akire vagy amire bocsátják, természetes módon felébredjen.

Amikor a viperida mégsem mozdult, úgy döntöttem, befejezem, amit elkezdtem. Lehet, hogy valahol az álom és az ébrenlét között lebeg, de nem marad így örökké. Félig a fenevadat, félig pedig a földet figyeltem, nehogy zajt csapjak. Egyetlen kavicsot sem rúgtam odébb.

Végül, érzésre vagy ezer átkozott év után elértem az amulettet, és fájdalmasan lassan lehajoltam, hogy felvegyem. Végig a démont figyeltem, ami súlyos hibának bizonyult. Amint az ujjaim cornicellóra fonódtak, a lánc megcsörrent a földön.

A viperida támadásba lendült.

Meglendítette a farkát, és egyetlen gyors mozdulattal kisöpörte alólam a lábamat. Az egyik kezemmel Vittoria amulettjét szorítottam, a másikkal felmarkoltam egy marék földet és kavicsot. Megvártam, amíg a démon majdnem rám veti magát, és a szemébe hajítottam a törmeléket. A viperida sokrétű visításától a hideg futkosott a hátamon.

Szentséges istennő az égben! Most aztán tényleg feldühítettem. A kígyószerű démon összetekeredett, rikoltozva vergődött. Szikladarabok törtek le a falról, káoszlavina indult útnak. Porfellegek töltötték meg a levegőt, fuldokoltam tőlük. Az egyik járat teljesen járhatatlanná vált. Menekülnöm kellett, de nem tudtam.

A lehető legmesszebb húzódtam a démontól, próbáltam a fal mellett kúszni. A bestia túl gyorsan mozgott, nem kockáztathattam meg, hogy eltaláljon a farkával.

Hamarosan sikerült kiráznia a koszt a szeméből. A viperida hatalmas teste a járat jobb falának csapódott, én pedig nem vesztegettem az időt, menekülőre fogtam. Zakatoló szívvel elrohantam mellette, imádkoztam, hogy ne forduljon vissza, és ne marjon meg. Épp beléptem az alagútba, amin keresztül érkeztem, amikor mégis megtörtént.

Kardméretű fog szúrta keresztül a húst a derekamnál. Villámgyorsan mart meg, azelőtt végzett, hogy egyáltalán felsikolthattam volna. Megdermedtem, minden egyes porcikám bizsergett, jegessé vált. Eleget tanultam a gyógynövényes népi orvoslásról ahhoz, hogy tudjam, sokkos állapotba kerültem. Ha valakit komoly sérülés ér, néha beletelik pár másodpercbe, mire az inger eljut az agyig. Ahogyan arra számítottam is, a fájdalom egy szívdobbanással később megérkezett. Iszonyú, perzselő, emésztő kín lett úrrá rajtam.

A földre zuhantam, és még épp időben fordultam meg ahhoz, hogy lássam, a viperida felém közelít, hogy végezzen velem. Egyetlen másodperccel azelőtt gördültem odébb, hogy átharaphatta volna a torkomat. A hirtelen mozdulattól a sebem még jobban szétnyílt, és lüktetett. Vér pöttyözött körülöttem mindent. Igyekeztem nem arra gondolni, hogy a démon talán már bevitte a halálos csapást.

Ismét rám támadt, és ezúttal olyan közel engedtem magamhoz, hogy láttam a tükörképemet keskeny szemében. Kalapáló szívvel félresöpörtem a borzalmas fájdalmat. Vártam… vártam… A fenevad lehajtotta a fejét, készen arra, hogy belém mélyessze a fogát.…

Erőteljes, gyors mozdulattal az egyik szemébe döftem Vittoria amulettjét. Meleg folyadék ömlött a kezemre, ahogy a viperida ismét felvisított. Még erősebben a szemébe toltam az amulettet, egészen addig, amíg már biztosra vettem, hogy elérte az agyát.

Nem vártam meg, hogy kiderüljön, elpusztult-e, vagy csak súlyosan megsérült. Megfordultam, és menekülni kezdtem.

Egy darabig el is jutottam. De a méregnek más tervei voltak velem.

HUSZONEGY

Vadul forgott velem a világ, mint azon kevés alkalmakkor, amikor túl sok bort ittam Claudiával és Vittoriával. Visszatántorogtam a járatban addig a rácsig, ahol bemásztam, és összeestem alatta. Olyan közel volt már a kijárat, mégis lehetetlenül távol került tőlem. Össze kellett szednem az erőmet, felküzdeni magamat, és megfogadtam, hogy így is lesz…

…amint elmúlik a szédülés és a hányinger.

Halk puffanást hallottam magam mellett, ezt egy sor elképesztően trágár káromkodás követte. Ha nem lett volna szent meggyőződésem, hogy amint kinyitom a számat, elhányom magamat, még nevettem is volna az ízes litánián. Nehezemre esett felidézni az illető nevét, de azt tudtam, hogy nem szokása így kifakadni. Valamiért nagyon mulatságosnak találtam ezt a helyzetet, pedig a legkevésbé sem volt az.

Hirtelen hasogatni kezdett a fejem, éles, kínzó fájdalom gyötört. Mintha ezernyi tűvel szurkálták volna egyszerre az agyamat. Felnyögtem, ami tovább rontott a helyzeten.

– Hol sérültél meg? – Túl hangosan beszélt. Elhessegettem, de idegesítően kitartó ördögfióka volt. – Koncentrálj! Megmart, boszorkány?

– Elég!

A fejemet, a nyakamat nyomogatta, a dekoltázsomnál azonban elbizonytalanodott. Valahogy sikerült a nyakamba akasztanom a cornicellót. Az oldalamra fordított, és kis híján elájultam a hirtelen rám törő kíntól. A lényt szemlátomást nem érdekelte a fájdalmam és a szenvedésem. Talán még élvezte is. Halványan derengett, hogy utálom őt. Most már tudtam, miért.

Kevesebb mint egy szívdobbanásra torpant meg csupán, aztán szövet szakadt, majd jég csapott végig a hátamon. Levegő ostromolta szétmarcangolt húsomat, a fájdalom őrjítő volt, csillagokat láttam tőle. Talán még sikítottam is.

– A rohadt életbe!

Két magabiztos kar kapott fel, egy olyan testhez szorítottak, amit csakis acél alkothatott, semmiképp sem izom és csont. Gyorsan mozogtunk, a férfi léptei könnyedek voltak, kecsesek. Ami nagy szerencse volt, mert ha zötykölődtünk volna futás közben, biztosan lehányom. Annak bizonyára nem örült volna.

Szél lobogtatta a hajamat, elképesztő sebességgel haladtunk Palermo utcáin. Egyetlenegyszer elkövettem azt a hibát, hogy ránéztem az elsuhanó épületekre, és azonnal megbántam. A megmentőm meleg mellkasához húzódtam, és szorosan lehunytam a szememet. Egyedül a fájdalom maradt.

– Mindjárt ott vagyunk.

Képtelen voltam megálljt parancsolni vacogó fogaimnak. Fogalmam sincs, hol volt az az ott, de reméltem, hogy vannak pokrócok, és ég a tűz. Mindent felemésztő, iszonyatos hidegrázás lett úrrá rajtam. Az a rémes érzésem támadt, hogy soha többé nem élvezhetem a kellemes meleget. Ami különös, hiszen egész nap tombolt a hőség. A jeges dermedtség lassan lefelé kúszott a lábamon. Ajtó nyílt, majd csapódott be. Úgy éreztem, felfelé futunk egy lépcsősoron, aztán puha matracra kerültem.

Kiáltások harsantak körülöttem. Fojtott hangok, amiket nehezen sikerült elválasztanom egymástól. Aztán lefoglalt a mosdókagylóba loccsanó víz csobbanása, majd a füst összetéveszthetetlen illata. Hánykolódtam. Valahol, mélyen az emlékeim között tudtam, mit jelent a füst. Veszélyt.

– Ne aggódj! – Egy újabb hang. Férfié. Ismeretlen. – Tudja, mit kell tennie, hamarosan visszatér. – Olyan szorosan takaróba csavartak, hogy levegőt alig kaptam. Nyilván felhördülhettem, mert a következő pillanatban meleg kéz érintette a homlokomat. – Csss! Ne erőlködj! Attól csak gyorsabban terjed a méreg.

Az idő a lehető legkisebb egységre töredezett. Egyedül villanások maradtak meg, és a vég nélküli fájdalom. Túl hangosan vert a szívem, hasogatott tőle a fejem. Teltek a percek. A kín csak nem csillapodott. Aztán tűz ropogott, füst illatát éreztem, és a férfi visszatért, kinyitotta a szememet.

– Helyrehozom. De engedélyt kell adnod rá. Megteszed?

Bólintani akartam, de mozdulni alig tudtam. Leguggolt mellém, a két tenyerébe vette az arcomat, és megismételte a kérdést. Ezúttal nyilván megérezte az alig érzékelhető mozdulatot, mert mielőtt a fájdalom következő hulláma lecsapott volna rám, szédítő sebességgel mozgásba lendült.

– Figyeld a környéket, és bármi történjék is, ne szakíts félbe minket! – vakkantotta valakinek, akit nem láttam. Ismét elöntött a pánik. A környéket? Csak nem a pokolban vagyok? A férfi a karjába kapott, majd ajtó csukódott mögöttünk, és a hangja határozottan ellágyult. – Mindkettőnknek be kell mennie a vízbe, jó?

Próbáltam igent mondani, de a dermedtség már a nyakamnál járt. Azt hiszem, leolvasta az arcomról a választ. Mintha azt suttogta volna:

– Éld túl, hogy gyűlölhess ezért!

A következő pillanatban meleget éreztem, mintha egy napközeli felhőn lebegtem volna. Egy számomra ismeretlen nyelven suttogtak a fülembe. Ajak érintette a bőrömet, az egyik utolsó kellemes érzés volt, mielőtt a sötétség magával ragadott.

– Igyál!

Mindennél jobban szerettem volna, de képtelen voltam rá. Hátradöntötte a fejemet, széthúzta az ajkamat, és nektárt csorgatott végig a torkomon. Vergődni kezdtem az émelyítő íz miatt, olyan édes és sűrű volt, hogy kis híján megfulladtam tőle, de már rég elvesztettem az uralmat a testem felett.

Könnycsepp csordult végig az arcomon, erős ujjak letörölték. Víz loccsant. Másfajta melegség ölelt körbe. Puha, gyengéd ajak érintette az enyémet. Suttogás volt, ígéret, megtörhetetlen eskü. Szétzúzta a fájdalmat, úgy éreztem, otthonra leltem. Azt hiszem, többet akartam, de hiába. A férfi halkan idegen szavakat kántált.

Vakító fény villant, majd eljött a valódi pokol.

Halk hang ébresztett életem legrosszabb álmából. Résnyire nyitottam az egyik szememet, és mélyen, nyugodtan lélegeztem tovább. Egy kád vízben ültem. Hirtelen fogalmam sem volt, hogy kerültem oda.

Aztán villanásnyi jeleneteket láttam magam előtt. Nem tudtam megállapítani, hogy álmok vagy emlékek.

Karra tetovált fémes kígyó fonódott a testem köré, de nem birtoklóan, hanem óvón. Mintha Harag követett volna a rémálomba, hogy szembeszálljon a halállal, és kivonszoljon.

Mintha egyszer a nyelve láthatatlan S betűt írt volna le a nyakamon. Emlékszem, hogy minden egyes idegvégződésem, minden egyes sejtem felizzott, hirtelen az lett a legfontosabb, hol akarom tudni legközelebb az ajkát. Esküdni mertem volna, hogy még mindig őrzöm annak a röpke érintésnek a melegét. Meglepő módon nem irtóztam tőle.

Még több kép villant fel előttem, és összeszorítottam a szememet. Egy óriási kígyó. Egy halálos küzdelem. Fogak. Vér. A nagymamám elvágott torka. Egy méznél is sűrűbb folyadék, olyan édes, hogy csak fuldokolva tudtam lenyelni. Különös szavak, olyan buzgón ejtették ki őket. Majd egy csók, vakító szikra követte.

Aztán elkezdődtek a rémálmok.

Démonok rikoltoztak, karmok kaparásztak, egy ismeretlen, éjszemű, tüzes lelkű nő átkozott engem. Egy tűzből és jégből álló várost láttam. Egy obszidián tróntermet. Egy koronát lángokból és füstből. Egy óriási, csont és bőrszárnyak alkotta kapu kivágódását. Árulást.

Száműztem az álmot az elmémből, és a környezetemre fókuszáltam, majd rögtön azt kívántam, bár ne tettem volna. Haloványan rémlett az enyémet érintő meleg, nyirkos bőr. Az izmos lábak. A teljes biztonság érzete. Nem tudtam, hogy valóban így történt, vagy azt is csak képzeltem.

Ismét becsuktam a szememet, és magamban számoltam, amíg a pulzusom lüktetése le nem lassult. Beletelt némi időbe, hogy rádöbbenjek, teljesen begyógyult a sebem.

Harag elképesztően erős varázslatot hajtott végre. Úgy éreztem, feltöltődtem, majd’ szétvetett a fölös energia. Üres porhüvely voltam, aztán annyi életet töltöttek belém, hogy az messze meghaladta a befogadóképességemet. Fel akartam ugrani, hogy táncoljak, küzdjek, szeretkezzek. Talán mindet egyszerre.

Hogy ne a meztelenül elcsattant tiltott csókokra gondoljak, körbekémleltem a helyiségben. A fürdőhelyiség, ahol tartózkodtam, egyszerre volt díszes és kopott. Gyönyörű, törött szélű márványkád állt benne, a fehér kőben aranyerek futottak. A falakat mozaikcsempe díszítette, szárnyas lényeket és virágos mezőket mintázott.

Halk zizegés vonta a figyelmemet a tőlem balra eső sarokba. Harag háttal állt nekem, mintha nem akarna zavarba hozni. Napbarnított felsőtestén víz csorgott. Az istennő szerelmére, vegyen már fel egy inget! Méghozzá most azonnal!

De mivel nem tette, lopva szemügyre vettem a tetoválásokat, amiket a megidézése estéjén láttam a barlangban. Ragyogó arany és szénfekete minta futott egyik vállától a másikig. Mintha latin nyelvű sorok lettek volna, de túl messze voltam ahhoz, hogy biztosra vehessem. Nagyot nyeltem, és elszakítottam róla a tekintetemet. Úgy tűnt, pillanatokkal azelőtt szállt ki a kádból, hogy én magamhoz tértem. Tehát az előző éjszaka ködös pillanatai határozottan emlékek voltak, nem pedig álmok. Felhevült az arcom. Harag valószínűleg tudta, hogy ébren vagyok, és arra várt, hogy megszólaljak. Fájdalmasan kínos volt a helyzet.

Nem akartam tovább odázni az elkerülhetetlent, úgyhogy megköszörültem a torkomat. Harag megfordult, szembekerültünk egymással. Borzas, nyirkos hajával már-már embernek tűnt, de a körülötte ragyogó energia megtörte az illúziót. Olyan volt, akár vészes közelségben becsapó villámok közt fürdőzni. Harag éber volt, és úgy festett, jó ideje az. Különös volt őt az idézőkörön kívül látni. Még különösebbnek tetszett, hogy megmentett. Nem voltam benne biztos, mit jelent ez, már ha jelent egyáltalán bármit. A kád szélének dőltem, és nagy levegőt vettem.

Bár leszögezte, hogy nem jön el megmenteni, nem hagyta, hogy ott érjen a vég.

Nem tudtam, miféle erőt idézett meg, hogy visszarántson a halál kapujából, de minden tőle telhetőt megtett. És úgy véltem, ennek nem pusztán a védővarázslat az oka. Éreztem valamit előző éjjel, valamit, ami még annál is intimebb volt, mintha megosztottam volna vele az ágyamat. Esküdni mertem volna, hogy egy különösen hosszúra nyúló pillanat erejéig beléptünk egymás elméjébe. Nem egyszerű gyűlölet lakozott odalent, a mélyben, ahol nem rejthette el előlem. Valami sokkal bonyolultabb annál.

Fény szűrődött be a sötétítő nélküli boltíves ablakon, kiemelte Harag finoman metszett vonásait. Ha nem tudom, mi ő, biztosan angyalnak hittem volna. És végső soron az is. Kíváncsi lettem volna, milyen gonoszságot követett el, amiért kitaszították a mennyekből. De nem kérdeztem rá. Nem hittem, hogy megvallaná a bűneit.

Az arcomat fürkészte, az övéről semmit sem lehetett leolvasni. Kirázott tőle a hideg.

– Álmokat láttam – szólaltam meg lassan. – Vagy inkább emlékeket. Talán mindkettőt. Erős mágiát használtál tegnap éjjel. – Figyelmesen néztem. Nem mozdult, nem kapta el a pillantását. Egy rémisztő pillanatig attól féltem, megbénult. Aztán oldalra billentette a fejét, úgy várt tovább. – Mielőtt elmentem a viperidához, azt mondtad, az ellenszernek súlyos ára van.

Lepillantottam a vízre. Eszembe jutott, hogyan ültünk – a lába, a karja, a teste az enyémhez simult… Láttam már ilyesmiről ábrázolást.

Nem sok ősi rituálé követelte meg, hogy a két fél csupasz bőre összeérjen, gyakorlatilag mind egyfajta újjászületést eredményezett. Mintha átadta volna nekem az ereje egy részét, a víz szolgált közvetítő közegként a testünk között. Ezek mind komoly szertartások. Nem vehettem biztosra, hogy Harag mágiája ugyanolyan, mint a boszorkányoké, de úgy sejtettem, hasonló lehet.

Ismét a szemébe néztem.

– Milyen árat fizettél azért, hogy megments?

Hirtelen leesett a hőmérséklet. Harag végig a szemembe nézve lassan átszelte a helyiséget. Arany tekintetében féktelen indulat fénylett.

– Inkább azzal törődj, hogy neked milyen árat kellett fizetned! Remélem, megérte.

Megfordult, hogy faképnél hagyjon. Még mielőtt megtehette volna, felugrottam a vízben, hogy megakadályozzam.

– Nem teheted meg, hogy csak úgy ideveted ezt, aztán itt hagysz! Miféle árról beszélsz?

– Tényleg a fürdőkádban szeretnéd ezt megbeszélni?

– Miért ne? Hirtelen szégyenlős lettél?

A szégyenlősség szöges ellentéte áradt belőle. Őszintén szólva, ilyen testtel, ennyi hatalommal nem csodálkoztam, hogy ilyen magabiztos. Összefonta a karját széles mellkasán. Ilyen közelről lenyűgözőnek bizonyult az arany kígyótetoválás a karján.

– Szóval beszélgetni szeretnél, boszorkány. Kezdem én! A tegnap esti döntésed katasztrofális következményekkel járt. Ha nem megyek oda, meghalsz.

Ez frusztrálóan igaz volt.

– Bármi volt is az ára, megérte, mert visszaszereztem Vittoria amulettjét. És ha visszamehetnék az időben, gondolkozás nélkül ugyanígy döntenék.

– Ami csak a vakmerőségedet vagy az ostobaságodat bizonyítja, esetleg mindkettőt.

– Ha olyan ostoba és vakmerő vagyok, miért mentettél meg? – Feltartottam a kezemet. – Hagyjál a védővarázslatos kifogással! Mindketten tudjuk, hogy az nem fedi a teljes igazságot. – Szólásra nyitotta a száját, de ismét közbevágtam. – Nem tudom, pontosan miféle varázslatot használtál, de eleget tudok bizonyos rituálékról és a feltételeikről ahhoz, hogy sejtsem. Mondd el, miért mentettél meg! Gyerünk!

Felvonta a szemöldökét.

– Még valami, felség? Vagy mehetek végre?

– Ami azt illeti, van más is. Újjászületés-varázslatot használtál rajtam? – Megrázta a fejét. – Akkor miért nem volt rajtunk ruha?

Szép lassan mosolyra görbült a szája széle. Borzasztóan elégedett, öntelt férfi látszatát keltette.

– Mert lerángattad rólam, mint valami tüzelő bestia. – Lesújtó pillantást vetettem rá. Fújt egyet, ami már-már nevetésnek hangzott. Mivel nem hazudhat nekem, nagyjából így történhetett. A szememet forgattam. Egyértelmű, hogy teljesen magamon kívül voltam, és ezt most meg is mondtam neki. – A másik oka az volt, hogy a viperida mérge jégként működik, és mihamarabb vissza kellett fordítanunk a hatását. A testhő és a forró víz a leghatásosabb, leggyorsabb módja annak, hogy megvédjünk valakit a fagyhaláltól.

Ez is igaz. De hallottam, hogy különös nyelven suttog. Nem hazudott ugyan, de valamit titkolt.

– Megcsókoltál.

Hirtelen elkapta a tekintetét.

– A lázálmoknak különös mellékhatásai vannak.

Elvigyorodtam. Nem tudhattam a varázslat pontos részleteit, de abban biztos voltam, hogy az a visszafogott csók a mágia része volt. Valószínűleg nem akarta megtenni, de nem volt más választása.

Örültem, hogy erőt vett magán, máskülönben halott lennék.

Amikor éjjel behatoltam az elméjébe, nem vonzalom ült ki az arcára, hanem félelem. Rettegett, hogy hiába minden, szálkaként fúródom halhatatlan bőre alá, és egy nap talán olyan mélyre jutok, hogy átszúrom a kőszívét. Még ez is megeshet.

Nem számít, hogy a megmentésem érdekében feláldozta az ereje egy kis részét, nem felejtem el, ki ő. Önző démon, aki kész bármi áron megvédeni a saját birodalmát. Nem érdekli ez a világ, sem a meggyilkolt boszorkányok. Egyedül az foglalkoztatja, hogy milyen hatással van mindez rá. A szívében talált félelemnek semmi köze személy szerint hozzám, arról szólt, amit az érzelmi bonyodalmak úgy általánosságban jelentenek. A végről.

Hogy elveszíti saját magát, azt, amivé szándékosan vált.

A pokol hercegei egyedül magukhoz hűek. Harag azonnal ágyba vinné az ellenségét, ha ezzel információra vagy hatalomra tehet szert. És nem hittem, hogy különösebben undorodna a dologtól.

Olyan közel léptem hozzá, hogy szinte összeért a testünk. Nem húzódott el, de nem is nyúlt értem. A viselkedését nem a jóság, a bimbózó barátság vagy a vágy motiválta, egyedül az lebegett a szeme előtt, hogy mit nyerhet. Egyelőre nem értettem, miért szükséges számára az, hogy életben maradjak.

De minden tőlem telhetőt megteszek, hogy kiderítsem a valódi céljait.

A tekintete a számra siklott. A legkevésbé sem volt kedves, édes a pillantása. Ami azt illeti, egyáltalán nem tűnt gyengédnek sem. Néha, amikor rám nézett, esküdni mertem volna, hogy érzem a szörnyeteget az álcaként viselt külső alatt. Nyughatatlan volt, vad. Úgy sejtettem, elzárva tartja a fenevadat, de az mindig ott ólálkodik a felszínhez közel. Kis híján kirázott a hideg. Nem akartam a közelében lenni, amikor úgy dönt, hogy kiereszti a benne lakozó vadállatot.

Incselkedő mosolyra görbült a szája.

– Most jön az, hogy egy csókkal megköszönöd a segítségemet?

– Na persze! Nem olyan vagyok, mint te, démon. Nem csókolok meg olyanokat, akiket utálok. És soha nem is fogok.

– Soha? Biztos vagy benne, hogy ilyen kijelentéseket szeretnél tenni?

Épp semmiben sem voltam biztos. Teljesen összezavarodtam, olyan mágia bizsergett bennem, ami nem teljesen a sajátom volt. Huszonnégy órányi poklon voltam túl – nonna megtámadásán, a saját halálközeli élményemen, ráadásul pont az ellenségem mentett meg. Az ereje keresztüldübörgött rajtam, megtöltött. Egy pillanatig arra vágytam, hogy végigsimítson a testemen. A legkevésbé sem értettem.

Összegabalyodtak a gondolataim attól, hogy ilyen közel állt hozzám. Egyedül kellett maradnom egy kicsit. Hogy rendet tegyek az elmémben, és eldöntsem, hogyan tovább. Képtelen voltam erre úgy, hogy egy félmeztelen démon uralja a környezetemet. Erő izzott az ereimben.

Nem hagytam, hogy Harag még inkább elkábítson, gyorsan elsuttogtam egy kötővarázslatot, amit nyilván az ő démonmágiája hívhatott életre, mert egyáltalán nem úgy sült el, mint ahogy terveztem. Az egyik pillanatban még ott állt előttem, a következőben eltűnt. Mintha ott sem lett volna. Egy szemvillanás alatt történt az egész, de még épp láttam az arcát, mielőtt köddé vált. Úgy festett, mint aki rádöbbent, hogy… elárulták.

Különböző érzelmek elegye mardosott az elkövetkezendő percekben. Harag az ellenségem. Még akkor is, ha megmentett. Ez az egyetlen jó cselekedet még nem teszi semmissé ezt a tényt. Mégsem tudtam eldönteni, miben reménykedem inkább: abban, hogy visszaküldtem az alvilágba, vagy abban, hogy megint csapdába esett a barlangban. Nem kellene, hogy számítson, hol van.

Még ha egy kicsit kínzott is a bűntudat, amiért a saját mágiáját fordítottam ellene, nem hagytam, hogy elködösítse a józan ítélőképességemet. Haragnak is megvolt a maga célja, és nekem is. Ennyi. Körbenéztem a földön, de sehol sem találtam a ruháimat. Átkozott démon! Rengeteg módon bosszút állhatott rajtam, de arra nem számítottam, hogy kénytelen leszek meztelenül végigsétálni a városon.

Felpillantottam, már épp ismét a pokolba küldtem volna Haragot, amikor észrevettem a gondosan összehajtott ruhát a sarokban, ahol korábban állt. Felemeltem. Teljesen letaglózott a szépsége. A sötét szoknyát ízlésesen elhelyezett aranycsillámok díszítették, egy kicsit hasonlított Harag luccicaréjára. Az áttetsző fekete ruhaujj kecsesen omlott alá, a vállat szabadon hagyta. A látvány megkoronázásáról a tüskékkel és szárnyakkal hímzett arany fűző gondoskodott. El is felejtettem, hogy a ruhám szétszakadt a viperida támadása során. Különös érzés kerített a hatalmába, ahogy felemeltem a ruhát, de inkább félresöpörtem.

A démonherceg mágiája szikrázott a bőröm alatt, megfertőzte a lelkemet. Nem akartam élvezni, hogy ennyire élettel tölt meg.

Gyorsan felöltöztem, segített, hogy erre az egyszerű feladatra koncentrálhatok, miközben egyik szélsőséges érzelem után a másik ragadott magával. Csupán hajszálnyival bizonyult könnyebbnek a gondolkozás így, hogy Harag eltűnt. Főleg azért, mert újra meg újra visszatértek hozzá a gondolataim, leginkább az arckifejezése lebegett előttem. Megbántottam. És ez… zavart. Micsoda őrület! A családja láthatatlan szellemet küldött, hogy támadjon rá a nagymamámra, és lopja el a cornicellómat, én meg rosszul érzem magamat, amiért talán visszaküldtem egy démont a pokolba. Ahol egyébként is él és uralkodik. Valószínűleg vígan. Démonluxus közepette. Tűz, kénkő és a kárhozott lelkek sikolyainak szimfóniája közepette.

Ettől függetlenül lehetséges, hogy mégiscsak elhamarkodott döntést hoztam. Nemcsak a kellemetlen érzések sugallták ezt, hanem rájöttem, hogy Harag hasznomra válhatna az igazságért vívott csatámban. Szinte biztos voltam benne, hogy hátsó szándékkal állt mellém, de amikor valóban szükségem volt rá, eljött értem. A többi nem számít, ez épp elég.

Nem kell amiatt aggódnom, hogy elragadja a lelkemet.

Ami azt jelenti, hogy félretehetjük az ellenérzéseinket, és megoldhatjuk együtt Vittoria gyilkosságának a rejtélyét. Egyikünk sem lelné örömét a szövetségben, de legalább biztosan nem fog megölni. Jelenleg minden bizonyíték a pokol egyik hercegére mutatott, nem boszorkányvadászokra. Azok után, ami Kapzsisággal és nonnával történt, szükségem volt Haragra.

Nagyot fújtam, reméltem, hogy megalapozott döntést hoztam.

Az istennő szerelmére, most kénytelen leszek kideríteni, hová küldtem a harag hercegét!

Felkaptam az ingét, és a nyakamba vettem a várost, hogy előkerítsem az eltűnt pokolbéli hercegemet.

HUSZONKETTŐ

– Ha azt akarod, hogy szóba álljak veled, kérd szépen!

Megkönnyebbülésnek nem nevezném az érzést, ami elfogott, de azért engedett a feszültség a mellkasomban, amikor megtaláltam Haragot az idézőkörben. Bár arra számítottam, hogy dühös lesz, inkább csak kissé zavarodottnak tűnt. Bizonyára nem számított rá, hogy amint megmenti az életemet, csapdába ejtem. Jogosan. Hogy őszinte legyek, én sem éppen így akartam meghálálni a segítségét.

– Minden démon elmeroggyant, vagy csak te?

Nagyot fújt.

– Nem te vagy a legédesebb vipera a fészekben, mi? Az én világomban, ha valaki megmenti az életedet, nem azzal szokás megköszönni, hogy bezárod az illetőt. Lenne mit tanulnod a jó modorról.

Az óvatos szövetség gondolata azonnal elpárolgott. Kész röhej, hogy egy démon akar kioktatni a jó modorról! Milyen pofátlan! Tucatnyi különféle, haszonállatok bevonásával végrehajtandó javaslatot tettem, hogy mit csinálhat, míg kénytelen itt időzni, ebben a világban.

– Elbűvölő. Kíváncsi lennék, honnan ez a nagy kreativitás. Talán személyes tapasztalatokra alapozol? – A civakodás sehová sem vezet, ennél fontosabb dolgom is volt. A jelek szerint Harag is így érzett. Összehúzott szemmel fürkészett. – Mi bajod, boszorkány?

– Semmi.

– Ha a varázslat, amit használtam, vagy a ruha…

– Nem. – Valamiért most, hogy megint a közelébe kerültem, már nem akartam megkérni, hogy segítsen kideríteni, ki ölte meg Vittoriát. Biztos akartam lenni benne, hogy ez a legjobb út. És egyetlen kérdés volt, aminek a megválaszolásával segíthetett meghozni ezt a döntést. Már ha nem röhögi magát halálra, amikor meghallja. Lehunytam a szememet, és elszámoltam tízig. – Tegnap egy láthatatlan démon támadt a nagymamámra. Előtte pedig… azt hiszem, követett.

Arra számítottam, hogy gúnyolódni fog, esetleg megkérdezi, nem ittam-e túl sokat mostanság. Ehelyett figyelmesen nézett rám.

– Beszélt hozzád?

Bólintottam.

– Azt mondta, hogy „idejön”.

Harag járkálni kezdett a csontkörben.

– Umbradémonnak hangzik. De ahhoz, hogy idejöjjön, hogy beszéljen hozzád… Mondott bármi mást?

– Hát… nem emlékszem pontosan. Először valami emlékekről beszélt, meg ellopott szívekről.

– Először? – Felém pördült, hogy rám meredjen. Ritkán mutatta ki egyértelműen az érzéseit, valószínűleg, mert egy pokolbéli, halhatatlan lény, nem pedig ember, de most tisztán látszott, hogy meglepték a hallottak. – Pontosan hányszor találkoztál vele?

– Talán háromszor? Úgy éreztem, követ valami a monostorban… aznap éjjel, amikor… Miután megtaláltam az ikertestvéremet, elfeledkeztem róla. – Megindultam a kör külseje mentén. – Mi az az umbradémon?

– Zsoldos kémek, leginkább. Bármelyik nemesi házhoz hajlandóak elszegődni, amelyiknek szüksége van rájuk. Akad néhány, aki egyedül Kevélységhez hű. Jórészt testetlenek, és nagyon nehéz megölni őket. A mágia nem mindig olyan hatással van rájuk, mint gondolnád.

A nagyon nehéz megölni őket nem jelenti azt, hogy lehetetlen megölni őket. Csekélyke reménysugár, már ha ezt annak nevezhetjük.

– Ha kémkednie kellett, miért fedte fel magát?

– Ez a nagy kérdés, nem igaz, boszorkány? Általában egy szót sem szólnak.

– Gondolod, hogy Kapzsiság bérelte fel őket?

– Miért gondolnék ilyesmit?

Végigmértem, hátha lerí róla, hogy meg akar téveszteni. Csak tudja, hogy itt a fivére!

– Mert pont azelőtt beszéltem vele a játékbarlangjában, hogy egy umbradémon rátámadt a nagymamámra. És több információt szedtem ki belőle, mint amennyit eredetileg meg akart osztani velem. Bár a kevélység nem az ő bűne, úgy sejtem, sikerült megsértenem nemesi büszkeségét.

– Nagyon vicces. – Lesújtó pillantást küldött felém. – A pokol hercegeit gyakorlatilag lehetetlen átverni.

– Hát, hacsak nem hazudott arról, hogy ki ő, annyira azért nem volt nehéz dolgom. – Nem tudtam megállapítani, hogy elhiszi-e, de nem is érdekelt. – Azt mondtad, bizonyos umbradémonok Kevélységhez hűek. Gondolod, hogy ő küldte őket?

Tekintve, hogy az ő egyik szarvát lopták el, valószínűnek tűnt. De Harag nem tudta, hogy azért merészkedtem be a viperida fészkébe. Nagyon kíváncsi voltam, mit felel.

– Előfordulhat, de nem túl valószínű. Főleg így, hogy én itt vagyok. Egy umbradémon nem tud csak úgy transvenio az alvilágba. Csak akkor utazhatnak a világok között, ha egy herceg küldi őket, vagy ha megidézik. És még akkor is csak bizonyos időszakokban tudnak ilyesmit tenni.

– Hogyan lehet utazni a világok között?

– Olyan, mintha meghúznám az idő fonalait, és máshol fonnám össze őket.

Ködös.

– Ha valaki megpróbálná megidézni az ördögöt… Éreznéd?

Harag metsző pillantást vetett rám.

– Őt nem lehet megidézni.

– És ha valakinél ott van Hádész szarva? Akkor meg lehetne idézni Kevélységet?

A démonherceg teljesen megdermedt. Csak egy pillanatig ült ki a meglepettség az arcára, aztán lassú mosolyra húzódott a szája.

– Sok mindennek utánajártál.

Így van, és bár egészen ügyesen visszakövettem Vittoria lépéseit, most már segítségre volt szükségem. Lehet, hogy Harag az ellenségem, de megmentette az életemet. Reméltem, hogy ez azt jelenti, megbízhatok benne.

Alaposan végiggondoltam, mitévő legyek. Az umbradémonnal kapcsolatos válaszok eszembe juttatták az ikertestvéremet, azt, hogy mindenfélét lejegyzetelt a naplójába, és ettől megnyugodtam. Mintha Vittoria áldását adta volna erre a különös szövetségre. Emlékeztettem magamat, hogy Harag könnyedén megpróbálhatta volna elragadni a lelkemet, alkut ajánlhatott volna az életemért, miközben haldokoltam. De egyiket sem tette. Helyette feláldozott valamennyit a saját erejéből, és nem várt érte fizetséget.

– Segítesz kideríteni, hogy… tényleg ez történt-e?

– Hogy megidézték-e Kevélységet? – kérdezte. Bólintottam. Szemlátomást erősen kételkedett benne. – Ahhoz tudnunk kellene, hol próbálták meg megidézni. És még úgy sem garantálhatom a sikert. Összetették Hádész szarvát, vagy csak az egyik darabját használták?

– Csak az egyiket. – Kifújtam a levegőt. – És tudom is, hol kezdjünk hozzá. Akkor segítesz?

– Ennél konkrétabban kell fogalmaznod ahhoz, hogy megtörd a kötővarázslatot. És ne felejtsd el használni a rangomat! Úgy illik. – Lepillantottam a tőrre, amit elhoztam otthonról, majd a szemébe néztem. Elvigyorodott, ezúttal őszinte derű ült az arcán. – Nem én találtam ki a szabályokat.

– Harag herceg, lennél olyan kedves, hogy elhagyod a csontkört, és segítesz kideríteni, megidézte-e valaki Kevélységet?

Most először törtem meg egy kötővarázslatot, és különös érzés volt. Nem kellett varázsigét suttognom, elég volt megkérnem, hogy jöjjön ki az idézőkörből.

A barlang levegője megtelt elektromossággal, szétterjedt, és szétfeszítette az idézőkör szélét. Halk recsegés-ropogás hallatszott, majd ismét teljes erővel visszatértek a külvilág zajai.

A következő pillanatban Harag fölém tornyosult.

– Ha számít neked az új szövetségünk, akkor soha többé ne használd rajtam ezt a kötővarázslatot, boszorkány! A bizalom kölcsönös dolog. És fogytán a türelmem.

– Jól van. Ha szeretnéd elnyerni a bizalmamat, ne keress új feleséget Kevélységnek!

– Azt nem tehetem.

– Akkor ne csodálkozz, hogy bármi áron megvédem magamat!

Ellépett tőlem, a hajába túrva megindult előre. Mozdulatlanul vártam, hogy visszatérjen. Arany szemében eltökéltség villant.

– Kérem a tőrömet! – szólalt meg. Hitetlenkedő pillantást vetettem rá. – Csak egy kicsit van rá szükségem. És nem, nem foglak leszúrni vele.

Pedig biztosan szeretett volna. Nagyon is.

Kiszabadítottam a tőrt a csípőmre erősített tokból, és átnyújtottam.

Harag fél térdre ereszkedett.

– Emilia Maria di Carlo, a szavamat adom, hogy nem okozok fizikai fájdalmat egyetlen boszorkánynak sem, és nem is fogom őket rákényszeríteni, hogy lépjenek házasságra Kevélységgel. – Végighúzta a tőrt a tenyerén, majd a szívéhez nyomta vérző kezét. – A koronámra és a véremre esküszöm, hogy a jelenlegi küldetésem a lelkek megmentését célozza, nem pedig az elrablásukat.

Felállt, majd markolattal felém visszaadta a tőrt, ezzel is kimutatva a bizalmát. Visszatettem a tőrt a helyére, és végigmértem. A sebe már bezárult.

– Nem fogod megkérdezni, hogy el akarom-e fogadni a korábbi véralkudat?

– Jobban szeretném, ha elfogadnád, de nem foglak kényszeríteni rá. Megelégedsz az eskümmel?

– Egyelőre.

– Az is elég.

Elsétált mellettem, és csak a barlang bejáratának a közelében torpant meg. Szívem szerint belelöktem volna a tengerbe, ehelyett némán követtem.

Végignéztem az ezüstös hullámokon, a tenger óriási ébenfekete szörnyetegként nyújtózott a telihold alatt. Vér és csont! Hát persze. A telihold még több gondot jelent. És már így is lefoglalt egy közel százkilencven centi magas probléma.

– Tessék! – A mellkasához nyomtam az inget, amit magammal hoztam. – Nem érdekel, ha utálod, ha bűzlik, ha túl herceg vagy az ilyen paraszti gúnyához, akkor is felveszed, amíg keresztülsétálunk a városon. Az hiányozna csak, hogy még jobban felhívd magadra a figyelmet!

Haraggal nekidőltünk a monostor melletti épületnek, úgy figyeltük, ahogy a fények egymás után kialszanak. A testvérek hamarosan nyugovóra térnek a hálótermekben.

– Miért fogadtál nekem véresküt?

– Gondolj rá a bizalom gallyaként.

– Mármint olajágként?

– Egykutya. – A hold felé fordította az arcát. – És szerettem volna kérni még… olyat, amit a múltkor hoztál. Ha meghalsz, kénytelen lettem volna én magam beszerezni. Körülményes lett volna.

– Cannolit? – kérdeztem hitetlenkedést mímelve annak hallatán, hogy viccelődni próbált. – Részben az édesített ricotta miatt mentettél meg? – Az istennőnek hála nem tudta, milyen népszerű édesség ez errefelé, és hogy milyen sok helyen fellelhető a városban. – Gondolod, hogy az umbradémon figyel minket?

Az árnyékok mélyén túl sötét volt ahhoz, hogy tisztán lássam az arcát, de könnyedén magam elé tudtam képzelni, milyen beletörődő képet vághat.

– Félsz?

Tökéletesen semmitmondó válasz a kérdésemre. Tudtam, hogy az umbradémonra utal, de igazság szerint Harag is megrémített. Ostobaság lenne nem félni attól, hogy hamarosan egy helyiségben tartózkodom majd azzal a démonnal, akivel a meggyilkolt testvéremet utoljára láttam.

A néhány utcával távolabbról érkező hangok távoli mennydörgésként morajlottak. Aztán merész, zengő nevetés harsant. Palermo éppúgy imádta az éjszakát, mint amennyire szeretett a nap fényében sütkérezni. Ünnepségek, lakomák – mindig akadt valami, amit érdemes volt megünnepelni, főleg étellel és itallal. Reméltem, hogy meg tudom állítani a szörnyeteget, ami mindenáron véget akar vetni ennek, még mielőtt újra lecsaphatna.

Jó néhány percnyi csend után az utolsó arany fény is kialudt odabent.

– Jól van. Mehetünk – szólalt meg Harag, és kihúzta magát. – Ha inkább itt maradnál, tégy úgy! Nem foglak pátyolgatni.

Nem törődtem vele, megindultam az árnyékok közt, hagytam, hadd beszéljen magában. Úgy tűnt, szereti hallatni a hangját. Udvariatlanság lett volna félbeszakítani.

– Nem foglak megvigasztalni. A sebeidet sem látom el. Akár érzelmi, akár egyéb természetű. Utálom, ha…

Amint a sikátorbéli ajtó nyikorogva kinyílt, Harag azonnal becsukta a száját. Lesújtó pillantást vetettem rá, és sürgetően szélesebbre tártam az ajtót. Csak állt ott homlokráncolva. Le mertem volna fogadni, hogy nem hallotta, ahogy megmozdulok. Vajon hányan lepték meg eddig életében? Valószínűleg nem sokan, tekintve, hogy igencsak bosszúsnak tűnt, amiért egy boszorkány így szégyenbe hozta.

– Most akkor jössz, vagy nem, démon?

HUSZONHÁROM

Szerencsére semmiféle természetfeletti suttogás nem várt abban a teremben, ahol Vittoria meghalt. Nem hívogatott semmiféle sürgető érzés, nem érkezett mágikus kérés a túlvilágról. Csend honolt, amit egyedül Harag cipőjének a csikorgása tört meg, ahogy a démon körbesétált a sötétben. Amikor halkan, gorombán arra kért, hogy adjam át a táskámat, hálásan engedelmeskedtem, legalább volt egy kis időm összeszedni magamat, míg ő a gyertyákat kereste.

Harag szerint csak pár percbe telik felmérni, maradt-e nyoma egy esetleges idézővarázslatnak. Figyelmeztetett, hogy mivel több mint egy hónap eltelt, lehet, hogy semmit sem találunk. Azóta nem jártam ebben a helyiségben, hogy felfedeztem az ikertestvérem megcsonkított testét. Ha rajtam múlna, a lábamat nem tenném be többé ebbe az átkozott monostorba. Tudtam, hogy Vittoria nincs itt, mégis kísértett annak az éjszakának az emléke. Lehunytam a szememet, ahogy eszembe jutott a szétmarcangolt hús. A halál tökéletes mozdulatlansága. És a vér.

Bár kellemesen meleg volt, megdörgöltem a karomat. Különös, mennyi váratlan fordulat ér minket az életben. Egy hónappal ezelőtt véletlenül sem gondoltam volna, hogy visszatérek majd ide azzal a lénnyel, ami lenyalta Vittoria vérét az ujjairól, mégis itt kötöttünk ki. Összedolgozunk.

Hirtelen már nem éreztem olyan fojtogatónak a gyászt. Annyi minden történt, hogy teljesen megfeledkeztem arról a morbid vérnyalós részletről. Megpördültem, élveztem, hogy közben a démon tőre nekiütődik az oldalamnak.

– Csak hogy tisztázzuk, egyedül a saját érdekemben engedtelek ki ma este az idézőkörből. Ez még nem jelenti azt, hogy kedvellek.

– Én meg már azt hittem, azért kötöttél össze minket az idők végezetéig, mert olyan jó barátok vagyunk.

– Nem magyaráztad meg, miért nyaltad le az ikertestvérem vérét.

Már mindent kiszedett a táskámból, és most gyufát gyújtott. Fény lobbant, bearanyozta az arcélét. Árnyékok sötétítették a szemét, de az arany írisz továbbra is ragyogott. A tőrre siklott a tekintete, elidőzött rajta. Az idefelé vezető úton is gyakran odatévedt a pillantása, ezért úgy sejtettem, furfangos terveket sző a visszaszerzésére.

Ismét elfogott az ismerős félelem, próbáltam úrrá lenni a borzongásomon. Néha, főleg azóta, hogy beleegyezett, segít nekem, könnyű volt elfelejtkezni arról, hogy a Gonoszok egyike.

– Nem kérdezted.

– Már hogyne kérdeztem volna!

– Úgy fogalmaztál, hogy „Ott álltál a holtteste felett, lenyaltad a vérét az ujjaidról, te visszataszító szörnyeteg!”. – A jelek szerint ez beleégett az emlékezetébe. Meggyújtotta a gyertyákat, és az egyiket átnyújtotta nekem. Igyekeztem hozzá sem érni az ujjaihoz, és ő is ügyelt rá, hogy ne érintkezzünk. – Ne nyúlj semmihez, boszorkány! Nem akarjuk megzavarni az esetlegesen még érezhető illatot.

– Tudni akarom egyáltalán, mit értesz „még érezhető illat” alatt, vagy ez olyan pokolbéli teremtményekhez fűződő érdekesség, amit jobb az ember képzelőerejére bízni?

– Akármilyen vonzó is a gondolat, jobb, ha nem képzelegsz rólam.

A szememet forgattam. Ha nem akar részletekbe bocsátkozni, semmi gond. Pont nem érdekeltek a démonérzékei, engem egyedül Vittoria foglalkoztatott.

– Jól van. Miért nyaltad le a vérét?

A magasba emelte a gyertyáját, és egy helyben körbefordult, felmérve a termet.

– Megvizsgáltam.

Nagy levegőt vettem, és imádkoztam az erő és az észérvek istennőjéhez, hogy ne engedje, hogy itt helyben lemészároljam ezt a démont.

– Sokkal működőképesebb lenne a szövetségünk, ha nem kellene fogóval kihúzni belőled a részleteket. Tégy úgy, mintha mit sem tudnék a gonosz módszereitekről! Miért vizsgáltad meg a vérét?

– Elnézést, felség! – Halovány mosoly játszott az arcán. – Azért vizsgáltam meg, hogy kiderítsem, fűzte-e bármilyen viszony valamelyik démonházhoz.

– Olyasmire gondolsz, mint a véralku, amit nekem ajánlottál?

Bólintott.

– És mire jutottál, amikor megvizsgáltad Vittoria vérét?

– Arra, hogy senkihez sem fűzte semmiféle viszony. De ez még nem jelenti, hogy nem állt kapcsolatban a pokol hercegeivel.

– Szóval hiába idéztelek meg, senki sem tudja, hogy mi ketten… összedolgozunk,… mert nem kötöttünk véralkut, igaz?

– Pontosan.

Vér és csont! Ez azt jelenti, hogy Vittoria megidézhette Kapzsiságot vagy akár Irigységet is, és ha nem kötött velük véralkut, nem tudjuk minden kétséget kizáróan bizonyítani, hogy megtörtént.

– Gondolod, hogy Kapzsiság vagy Irigység megakadályozná, hogy Kevélység megházasodjon?

Harag elgondolkozott.

– Kapzsiságot kielégíti a saját háza irányítása, úgyhogy ő nem. Irigység pedig nem próbálkozna olyasmivel, ami háborúba sodorná a házát. Csak zsémbel, hogy mi mindene nincs, és mennyi mindent akar, de nem elég becsvágyó ahhoz, hogy lépéseket tegyen értük.

A beszélgetést lezártnak tekintve elfordult tőlem a gyertyájával, nekem pedig megakadt valamin a szemem. Lehajoltam, körömmel lekapartam némi viaszt a földről. Halvány rózsaszín volt. Hirtelen eszembe jutottak a gyertyák arról a rémes éjszakáról. Lassan ívet rajzoltam a levegőben a gyertyámmal, hogy jobban lássam a földet. Találtam egy másik kis viaszfoltot, az szürke volt. Körbefordultam, és mindenhol ugyanezeket a váltakozó, rózsaszín és szürke viaszmaradványokat találtam.

Biztos, hogy Vittoria itt alakította ki az idézőkört.

– Irigység azt mondta, mások is keresni fognak. A fivéreidre célzott?

– Gondolom.

– Célozhatott az umbradémonokra is?

– Talán.

Dühös pillantással néztem a démonhercegre. Nemrég áldozatot hozott azért, hogy megmentsen, most meg ilyen kurtán válaszolgat. Sikítani tudtam volna! Eszembe jutott, hogy képtelen hazudni nekem, és összehúztam a szememet.

– Hogy értette azt, hogy nem tudjátok, mit tartogat a jövő?

– Nem voltam ott. Nem tudhatom, hogy pontosan mire célzott. – Harag szándékosan nem nézett a szemembe. – Lehet, hogy megfélemlítéssel próbál összezavarni.

– Mi az az árnyékboszorkány?

Rám nézett, és a tekintetéből egyértelmű volt, hogy ha nem tudom, nem ő lesz az, aki ezt elmeséli nekem. Az én pillantásom azt jelezte, hogy elnyújtott, erőszakos halál vár rá, ha nem mondja el. Engedett.

– Bennetek egy kicsit több démonvér van, mint a többi boszorkányban.

– Az lehetetlen. Hiszen… – Elhallgattam. Nem hazudhat nekem, de teljesen biztos, hogy ez nem igaz! A mi családunk az istennő áldását élvezi, nem a sötétség leányai vagyunk. – Mégis hogy lehetne ez így?

Felvonta a szemöldökét.

– Tudod, hogyan születnek a gyerekek, ugye?

– Persze hogy tudom!

– Akkor jó. Nem kell részletesen elmagyaráznom, hogy az egyik ősöd bujálkodott egy démonnal, és örököst szült. Valószínűleg nem történt olyan régen, ha Irigység ránézésre megállapította.

– A nagymamám azt mondta, a világok védelmezői vagyunk. És hogy az árnyékboszorkány gúnynév, amit a Gonoszok aggattak ránk.

Most már egyedül rám figyelt, én pedig hirtelen nem akartam, hogy bármit is megtudjon a családom titokzatos történetével kapcsolatban. A viasz felé biccentettem, elterelve a szót.

– Emlékszem, hogy azt gondoltam, kakukkfű illata száll a levegőben. És paraffiné. Ez bizonyítja, hogy Vittoria megpróbálta megidézni Kevélységet?

– Nem. Halvány rózsaszín és szürke gyertyákat a Kapzsiság háza használ. – Körbejárta a termet. – A kakukkfű és a réz szintén akkor szükséges, ha annak az udvarnak a démonát akarja valaki megidézni.

– A démonokat csak a megfelelő színű gyertyával lehet megidézni?

– Többek között ez is fontos, igen. A démonudvarok hét különböző nemesi házhoz tartoznak. Mindegyiknek megvannak a maga szertartásai és feltételei. Más gyertyaszínek, növények, napszakok, szándékot jelző tárgyak és fémek szükségesek hozzájuk.

A körülöttünk lévő tárgyakra mutattam.

– Ezek közül semmi sem használható arra, hogy valaki megidézze Kevélységet? Ha valaki rendelkezik Hádész szarvával, az nem írja felül az idézővarázslat követelményeit?

– Még ha mindkét szarv az ikertestvéred birtokában lett volna is, a megfelelő gyertyák, fémek és növények nélkül akkor sem járt volna sikerrel. – Feltartotta a gyertyáját. – Bármi történt is ebben a helyiségben aznap éjjel, az biztos, hogy a testvéred nem idézte meg Kevélységet. És nem úgy tűnik, mintha erre készült volna.

– Ő maga mondta, hogy ezt fogja tenni.

Harag alaposan végigmért.

– Nem tudhatjuk, mire készült. Lehet, hogy meg akarta idézni, de időközben meggondolta magát. De az is lehet, hogy ha tényleg megpróbálkozott az idézéssel, akkor azt nem itt csinálta.

Rendszerezni próbáltam egyre frusztrálóbb gondolataimat. Ha Vittoria nem idézte meg Kevélységet, az azt jelenti, hogy Kapzsiság a bűnös. Más nem lehet. Felidéztem a nonnát ért támadást, és hogy a démonherceg mennyire szerette volna rátenni a kezét Hádész szarvára. Logikusnak tűnt, hogy Kapzsiság nem elégszik meg a pokolbéli hercegi címével, ha egyszer a démonok királyává is válhat. A bűnéhez hozzátartozott az is, hogy soha, semmi nem elégíti ki, mindig többet akar. Nem érdekli, hogy kit vagy mit pusztít el, miközben a céljait hajkurássza.

Hirtelen fortyogni kezdett bennem a düh, körbefonta a helyiség minden egyes pontját. Olyan erővel tört rám, hogy a térdem kis híján felmondta a szolgálatot.

– A véremre esküszöm, hogy elpusztítom a démont, aki ezt művelte Vittoriával, és élvezettel fogom tenni! – Harag metsző pillantást vetett rám, és az arcán átfutó meglepettség alapján úgy sejtettem, szinte teljesen elsötétedett a szemem. Az érzelmeim egyre erősebbé, egyre sötétebbé váltak. Nyilván a harcos herceg közelsége lehetett az oka. Ha Irigység féltékenységet ébresztett bennem, logikusnak tűnt, hogy Harag, akár szándékosan teszi, akár nem, a dühömet szítja. – Segíteni fogsz, amikor ismét kihallgatom Kapzsiságot! És ha én nem tudom megölni őt, megteszed te.

Vittoria amulettje földöntúli lilában játszott. Harag pillantása odasiklott, majd visszanézett az arcomra. Azután akasztottam a nyakamba, hogy elloptam a viperidától. A pokol kapuja eddig még nem tárult ki, és Harag sem próbálta leszedni rólam.

– Lenyűgöző a lelkesítő beszéd és a temperamentumod, de senkit sem fogok háborúba taszítani. Ahogy te sem. Legalábbis cáfolhatatlan bizonyítékok nélkül nem. Nagyon kicsi az esélye, hogy Kapzsiság keze legyen a dologban.

– Akkor hogyan jött ide? Valaki megidézte. – Körbemutattam a teremben. – A jelek szerint pont ebben a helyiségben.

– Nem feltétlenül. Kevélységet leszámítva a pokol összes hercege képes idejönni önszántából. Ráadásul nem érzem Kapzsiság erejének a nyomát ebben a teremben. Ha nem volt a testvérednél egy olyan tárgy, ami Kapzsiságé, sokkal valószínűbb, hogy ő vagy bárki más, aki megrajzolta itt ezt a kört, az egyik alattvalóját idézte meg.

– Egyetlen démonherceg tartózkodik csak abból a házból Palermóban. Nem látom, hogy több ezer másik démon futkározna errefelé. Te esetleg igen?

– Ez most költői kérdés, vagy választ vársz rá?

Szólásra nyitottam a számat, aztán be is csuktam. Rengeteg kérdésem volt a démonvilággal kapcsolatban, de szinte láttam Haragon, hogy arra vágyik, faggassam ki. Úgy döntöttem, ma nem adom meg neki ezt az élvezetet.

– Miféle tárggyal lehetne megidézni Kapzsiságot? Egy olyan tőrrel, mint amilyen a tiéd? – Nem láttam nála fegyvert, amikor felkerestem a játékbarlangjában. Ez is arra utalt, hogy megidézték. – Talán még mindig a hálószobánkban van.

– Sajnos nem. – A fejét csóválta. – Itt lett volna aznap éjjel, amikor Vittoriát meggyilkolták. Bárki ölte is meg, távozáskor nyilván magával vitte. De semmiféle illat nem maradt itt, amit követhetnénk. Ha démonról van szó, másképpen kell előkerítenünk.

– Kivéve, ha mégiscsak igazad volt korábban, és tényleg nem Vittoria idézte meg a démont – gondolkoztam hangosan. – Talán csak belebotlott valakibe, aki megpróbálta megidézni Kapzsiságot, aztán megölték. Vagy egy alsóbbrendű démont idézett meg, és az megtámadta.

Mert az, hogy így kitépték a szívét… Csak egy förtelmes teremtmény képes ilyesmire. Arról sem feledkezhetek meg, hogy egyetlen démonról tudok, aki percekkel az ikertestvérem meggyilkolása után ebben a teremben tartózkodott.

– Lehetséges, de nem hiszem, hogy démon tette volna. – Az oltárra meredt, ahol az ikertestvérem holttestét hagyták. – Egy alsóbbrendű démon általában nyakra támad, vagy belsőségekre. Nem venne célba egyetlen szervet, hogy aztán dolga végeztével továbbálljon. Főleg egy olyan nagy és vad démon nem tenne ilyesmit, ami képes ilyesfajta sérülést ejteni egy emberi testen.

Tehát nem Kevélység tette. Nem is Kapzsiság. És nem volt semmilyen nyomunk. Ez az egész kiruccanás a legkevésbé sem úgy alakult, ahogy terveztem.

Eszembe jutottak a grimoárlapok, amiket találtam. Harag azt mondta, bizonyos színű gyertyákra és meghatározott tárgyakra van szükség ahhoz, hogy egy adott házhoz tartozó démont meg lehessen idézni. A gond csak az, hogy a Vittoria két lapján található varázslatok egyikéhez sem kellett rózsaszín és szürke gyertya. Ismét fellobbant bennem a düh, le kellett vezetnem valahogy. Valakin.

– Érdekes. – A levegő meleg volt, de a Harag hátához nyomott tőr jegesnek tűnt a kezemben. A démonhercegnek elakadt a lélegzete. – Nem hazudhatsz, és el is hiszem, hogy így van, de miért nem találok semmiféle bizonyítékot, ami alátámasztja az ártatlanságodat?

– Szeretnéd tudni, mi a véleményem arról, hogy hozzá nem értőnek tartod magad?

– Te raktad ide a gyertyákat aznap este, hogy Kapzsiságra hárítsd a felelősséget? – kérdeztem. – Nyilván rájöttél, hogy az ikertestvérem idézővarázslattal rendelkezik a te házadhoz, és ez téged keverne gyanúba.

– Nem tudtam, hogy nem a saját idézővarázslatodat használtad. Semmi közöm nem volt a testvéredhez, leszámítva azt az éjszakát, amikor felfedeztem a holttestét. Emlékszel még, hogy nekem is ki kell derítenem, ki gyilkolja a boszorkányokat, ugye? Számomra talán égetőbb is a dolog, mint számodra.

– Miért? Az átok miatt?

– Ha így le akarjuk egyszerűsíteni, akkor igen.

– Mondj el róla mindent! Tudni akarom, ki átkozta meg az ördögöt, miért, és mit számít mindez ebben a világban? – A válla felett hátravetett pillantása alapján, tőr ide vagy oda, nem szándékozott válaszolni ezekre a kérdésekre. Felmerült bennem, hogy tényleg leszúrom, de onnantól kezdve valószínűleg a többi kérdésemet sem válaszolná meg. – Csak tetteted, hogy a védővarázslat hatásos?

– Ha így lenne, mi akadályozott volna meg benne, hogy kitörjem a nyakadat vagy használjam az erőmet? Abban biztos lehetsz, hogy nem élvezem megnyerő társaságodat.

– Miért ne döfjem a tőrt a szívedbe? Így lehet végezni veled, nem? A saját fegyvereddel. És egyedül ezen a ponton.

– Ugyan!

– Biztos vagy benne? – A gerincéhez nyomtam a penge hegyét. – Szerintem titkolod az igazat. Tudod, miért?

– Világosíts fel, kérlek!

– Magamon érzem a tekintetedet, amikor nem figyelek rád. Minden egyes mozdulatomnál szemmel tartod a tőrt. Tudni akarod, hol van. Ezért csodálkozott úgy Irigység, hogy nálam van. Gyakorlatilag halhatatlan vagy, ez az egyetlen aprócska gyenge pontod van. Úgyhogy, drágalátos Harag herceg, ha nem akarsz meghalni ma éjjel, mondd el, miért küldött ide Kevélység valójában!

HUSZONNÉGY

Harag megpördült, és előrehajolt, pislogni sem volt időm, már a mellkasához nyomódott a tőr hegye. Vércsepp gördült végig a fémen, egy pillanatra megcsillant rajta. Némán meredtem a szemem láttára begyógyuló sebre.

A démon lehajtotta a fejét. Ha bármelyikünk megmozdult volna, összeér az ajkunk. Még csak levegőt sem mertem venni rendesen.

– Fáj, ha szíven szúrnak egy tőrrel, boszorkány, de annál sokkal több kell ahhoz, hogy elpusztítsd a pokol egyik hercegét. Ha úgy gondolod, hazudok, csak tessék, szúrj le!

Az énem egy vad része próbára akarta tenni az elméletet, ha másért nem, hát azért, hogy kiderüljön, tényleg igazat mond-e. Egy másik, nyugodtabb részem, amit még mindig kínzott a gyász fájdalma, oda akarta adni Haragnak a tőrt, hogy kiderüljön, tényleg működik-e a védővarázslat. Úgy döntöttem, nem ez a legmegfelelőbb alkalom arra, hogy ekkora kockázatot vállaljak, úgyhogy visszacsúsztattam a fegyvert a tokjába.

Elléptem Haragtól, próbáltam nem visszavonulóként felfogni a mozdulatot. Nem állta utamat, nem jött utánam, csak nézett, miközben pár lépésnyire eltávolodtam tőle.

– Mesélnél legalább az átokról? Szerintem…

Harag letette a gyertyáját a kőoltárra, aztán egy lélegzetvétellel később már előttem állt. Túlságosan közel jött hozzám, a háta a mellkasomhoz ért. Felemeltem a kezemet, hogy ellökjem magamtól, ám ekkor meghallottam a közeledő, halk lépteket.

– Elmondtad valakinek, hogy ide jövünk? – kérdezte Harag.

A fejemet ráztam, rettegtem, hogy Kapzsiság vagy Irigység ránk talált. Harag teste megfeszült, támadásra készen állt. Igyekeztem nyugodtan lélegezni.

– Hahó! – csendült egy ismerős, mély hang a folyosón.

– Vér és csont! – Hátravetettem a fejemet, és felnyögtem. – Ne most!

Harag rám pillantott a válla felett.

– Ismered?

Bólintottam, mire az addig harcra kész démon testtartása ellazult. Lámpásfény előzte meg a látogató érkezését, és némán szitkozódtam, hogy így félbeszakítottak. Harag félrelépett, szemlátomást nagyon élvezte, hogy így bosszankodom. Nem törődtem vele, mert ekkor Antonio belépett, és azonnal meg is torpant.

– Emilia! – Antonio tekintete ellágyult, ahogy észrevett, de amint rájött, hogy nem egyedül jöttem, összehúzta a szemét. Ide-oda jártatta a pillantását köztem és fenyegető társam között, úgy tűnt, szóhoz sem jut. – Hangokat hallottam… – Visszafordult Haraghoz, végignézett a démon kezétől induló, a csuklóját körbefonó, majd a ruhaujja alatt eltűnő kígyótetováláson. Aztán a mindkettőnk alkarján díszelgő mintára siklott a tekintete. Semmit sem lehetett kiolvasni az arcából. Kihúzta magát. – Minden rendben?

Minden egyes porcikám libabőrös lett attól, ahogyan Harag végigmérte Antoniót.

Gyorsan közéjük léptem, és szégyenlősen a régi barátomra mosolyogtam.

– Elnézést, ha hangosak voltunk. Megkértem… – Haboztam. Mégsem nevezhetem Haragnak! A démonherceg is előrelépett. Megrázta kissé a fejét. Nem igazán tudtam eldönteni, hogy arra kér, ne áruljam el a nevét, vagy csak jobb szögből szeretné végignézni a vergődésemet. – Szamáel barátom látogatóba érkezett, szeretett volna gyertyát gyújtani Vittoriáért.

Nem úgy tűnt, mintha sikerült volna meggyőznöm Antoniót, és ezen nem is csodálkoztam. Nem vagyok valami jó színésznő. Reméltem, hogy nem faggatózik tovább. Volt egy olyan érzésem, hogy nem túl bölcs dolog egy felszentelt helyen, egy démon társaságában egy szent életű férfinak hazudni.

– Különös név – felelte végül. – Mit is mondtál, honnan jött?

– Nem említette még. Szeretnél hozni egy kis misebort, hogy alaposan kibeszéljük a családfámat? – Harag pillantása már-már ragadozóra emlékeztetett. – Én is szívesen megismernélek. Főleg, hogy ilyen közeli barátságot ápolsz az én Emiliámmal.

Harag úgy ejtette ki a „barátságot” szót, mintha úgy sejtette volna, hogy Antonióval egészen más jellegű kapcsolat áll fenn közöttünk. De egy teljesen más dolog miatt tátottam el a számat. Halvány fogalmam sem volt, miért fogalmazott úgy, hogy „az én Emiliámmal”. Nemrég még azt sem hittem volna, hogy emlékszik a nevemre, mindig csak annyit vet oda, hogy „boszorkány”.

Antonio is döbbentnek tűnt.

– A te…

– Elnézést, Antonio! – Összekaptam magamat, és figyelmeztető pillantást lövelltem Harag irányába, miközben belekaroltam a fratellóba, hogy gyorsan az ajtó felé irányítsam. A harag hercege bizonyára fel akarta dühíteni a barátomat, hogy elszipkázhassa az érzelmeit, ahogyan Irigység is tette velem. – Nézd el, hogy ilyen faragatlanul viselkedik, hosszú, fáradságos út áll mögötte!

Antonio karja meglepően izmosnak bizonyult a csuhája alatt. Nem ellenkezett, hagyta, hogy kivezessem a folyosóra.

– Ugye nem gond, ha maradunk még pár percet, hogy elmondjunk egy imát?

Antonio a szemembe nézett, ellágyult az arckifejezése.

– Természetesen nem. A szomszédos folyosón leszek, a colatoio közelében, ha szükség lenne rám.

– Köszönöm!

Fellélegeztem, ahogy Antonio lassan végigsétált a folyosón a balzsamozóterem felé. Megvártam, míg a lámpása eltűnik szem elől, majd visszamentem a terembe. Harag az oltárnak dőlve meredt rám, felvonta az egyik szemöldökét. Az egyik legemberibb arckifejezés volt ez, amit valaha láttam rajta.

– Szamáel, most komolyan? Ez volt a legjobb, amivel elő tudtál rukkolni?

– Róma hercege volt, a halál egyik angyala. Szerintem nagyon is illik hozzád. De egész nyugodtan elárulhatod a valódi nevedet. Akkor elkerülhetjük, hogy így felzaklasson, amikor kitalálok neked egyet.

Megindult felém, majd egészen tisztes távolságra megtorpant.

– Soha többé ne nevezz így! Nem vagyok angyal, boszorkány. Ne kövesd el azt a hibát, hogy annak hiszel.

– Nem mondod! Én meg azt hittem, hogy az emberek nagy része magának az ördögnek tekinti Szamáelt. – Elléptem mellette, és visszamentem a Vittoria idézőköréből maradt viasznyomokhoz. – Szerinted…

– Megosztottad valaha az ágyadat azzal az emberrel?

Megpördültem, teljesen megdöbbentett a kérdése. Vigyorra vagy gúnyos mosolyra számítottam, váratlanul ért az arcára kirajzolódó őszinte kíváncsiság. Nem mintha megnyugtatóbb lett volna.

– Először is, semmi közöd hozzá. Másodszor, miért kérdezel ilyen ostobaságot? Ha nem tűnt fel, Isten szolgája.

– Nem volt mindig az.

Befogtam a számat. Antonio nemrég lépett be a testvérek közé, és azóta is epekedtem utána. Igazság szerint gyakran álmodoztam arról, hogy csókokkal borítja a nyakamat, az öklébe fogja a hajamat, és inkább engem választ a szent testvériség helyett.

Mielőtt fogadalmat tett, mérget mertem volna rá venni, hogy szívesen udvarolna nekem. Gyakran beugrott a Tenger & szőlőbe, felajánlotta, hogy hazakísér, megálltunk a házunk előtt. Néhányszor biztosra vettem, hogy meg akar csókolni, és épp próbálja összeszedni a bátorságát. Idegesen a kedvenc könyveiről csacsogott. Vittoria mindig megmozgatta a szemöldökét, és bement a házba, hogy kettesben hagyjon vele, de Antonio sosem lépett közelebb.

Most már persze mindegy. Több okból kifolyólag is.

– Találtál bármi hasznosat, ami segít kideríteni, ki gyilkolta meg Vittoriát?

– Dübörög a pulzusod. – Harag a nyaki ütőeremhez emelte a kezét, de végül nem ért a bőrömhöz. – Ahogy az emberedé is, amikor a magaménak neveztelek. Különös ez a féltékenység egy ilyen vallásos férfitól.

Az arcomat fürkészte, szép lassan megnézte a szememet, az ajkamat, végigfuttatta a tekintetét a tetoválás minden egyes ívén és kacskaringóján, amit a könnyű ruhaujj nem rejtett el. Mindkettőnk karján újabb és újabb vadvirágok nyíltak, közéjük frangipáni vegyült. Nyilván azután történhetett, hogy varázslattal megmentette az életemet. Alaposan végigmért, mintha azt próbálta volna elképzelni, mit lát bennem Antonio. Apránként haladt, az arcomtól a szandálomig minden egyes porcikámat végignézte, aztán ugyanolyan tempóban megindult felfelé. Nyilván minden apróságot megjegyzett, hogy később kielemezhesse. Talán a szükséges koporsóméret miatt véste így az emlékezetébe a méreteimet.

Ráparancsoltam a szívemre, hogy nyughasson.

– Van ennek valami célja is, vagy csak a haragomat akarod kivívni már megint?

– Mindennek van célja, boszorkány. Csak arra kell rájönnünk, miképpen kapcsolódnak egymáshoz a különböző dolgok. Ne húzd ki a listáról a barátodat csak azért, mert halandó! Az érzelmek komoly erőt képviselnek. Kapzsiság vagy féltékenység sem kell, ennél kevesebbért is szoktak ölni.

Próbáltam magam elé képzelni, ahogy Antonio a sötétben oson, és fiatal nőket gyilkol. Szívesen kijelentettem volna, hogy Harag téved, de ismerem annyira az embereket, hogy tudjam, bármikor bármire képesek. Bár nem úgy tűnt, hogy Antoniónak lenne bármiféle indítéka gyilkolni, azért nem vetettem el teljesen a gondolatot. Végül is előfordulhat, hogy imák között démonokat idézget és kitépi a szívünket.

– Ha nem találunk bizonyítékot arra, hogy Vittoria megidézte Kevélységet, akkor mitévők legyünk? – kérdeztem.

Harag a kelleténél egy pillanattal tovább nézett, majd elfordult.

– Küldök egy üzenetet a következő menyasszonyjelöltnek. Remélhetőleg holnap találkozik velünk, és vége is.

Hirtelen megdermedt körülöttem a világ. Egy szívdobbanás erejéig mozdulatlanul meredtem Haragra, próbáltam felfogni, hogy egy újabb boszorkány egyezett bele az alkuba, és ő ezt eddig is pontosan tudta.

– Megígérted, hogy nem segítesz többé Kevélységnek! Tudtál róla, hogy van egy másik boszorkány? – Bólintott. – Miért csak most szólsz?

– Először is, abba egyeztem bele, hogy nem ártok egyetlen boszorkánynak sem, és nem kényszerítem őket bele az alkuba. Másodszor, a viperidatámadás után meg akartam osztani veled ezt az információt, de még mielőtt megtehettem volna, száműztél az idézőkörbe.

Milyen remek magyarázat!

– Visszatértél a birodalmadba, hogy szert tegyél erre az információra?

– Nem. Ha egyszer megidéznek, nem hagyhatom el ezt a világot addig, amíg vissza nem küldenek. Legfeljebb akkor, ha démonpengével elvágják a köteléket, ami itt tart.

– És mi van a transve-akármivel?

– Transvenio. A kettőnket összekötő kapocs miatt nem utazhatok szabadon a világok között. Cserébe hosszabb ideig maradhatok itt, mint egyébként. Leegyszerűsítve: a kötelékünk ideláncol.

– Akkor honnan tudsz az új alkuról?

– Kevélység hírnököt küldött.

Ez túl egyszerű volt ahhoz, hogy megnyugtasson. Nem tetszett, hogy az ördög hírnököket küldözgethet a világok között. Erről megint eszembe jutott az umbradémon, és hogy milyen könnyedén szegezte a nagymamám nyakához a pengét. Talán az ördög megelégelte, hogy boszorkányok hordják a szarvát.

– Ha csak akkor hagyhatod el ezt a világot, amikor visszaküldelek, hogyan szeretnéd elvinni a boszorkányt a pokolba?

Elismerően villant a tekintete.

– Holnap csak találkozom vele. Nem mondtam, hogy elviszem a pokolba. – Végigmért, és úgy éreztem, talán méltó ellenfélnek talál. – Keresek ma este egy épületet. Amint megvan a megfelelő hely, üzenetben megírom, hol leszek. Ha sötétedésig nem hallasz felőlem, találkozzunk a barlangban!

HUSZONÖT

Levettem a mozsarat és a törőt a polcról, majd összpontosítástól megfeszülő arccal magamhoz vettem az olívaolajat, a fokhagymát, a mandulát, a bazsalikomot, a pecorinót és a koktélparadicsomot a pesto alla Trapaneséhez. Az ilyen napokon, amikor a hőség már délelőtt tikkasztóvá vált, és a legvékonyabb ruha is második bőrrétegként tapadt az ember testére, szívesen hozzáadtam egy kis friss mentát a paradicsompesztóhoz. Sajnos most épp nem állt rendelkezésemre.

Letettem az alapanyagokat, és felkötöttem hullámos hajamat, csak néhány rövidebb tincs keretezte az arcomat. Ma nem díszítettem virágokkal a frizurámat, percek alatt lekonyulnának és elhervadnának. A tarkóm már nyirkos volt, pedig még csak most kezdődött a nap. Erős kétségeim támadtak, hogy jó ötlet volt-e fehéret felvenni. Az ujjatlan ruha köré erősítettem a kötényt. Legszívesebben elrejtettem volna a mágikus tetoválást, de úgy semmiképpen sem éltem volna túl ezt a hőséget, még akkor sem, ha áttetszően könnyű anyagból készült a ruha ujja. Remélhetőleg egyetlen családtagom sem figyel majd fel a halvány mintára, főleg, ha gondosan más felé fordítom a karomat.

A gondolataimba mélyedtem, épp elképzeltem, hogy Harag megkóstolja a paradicsompesztót, amikor anyám belépett a kis konyhába, és magához vette a szardíniát a jégszekrényből.

– Nem jöttél haza. – Nem kérdés volt, és anyám hangja olyan metszőnek bizonyult, akár annak a késnek az éle, amivel a halat filézte. – Elmondanád, hol jártál éjszaka?

Előbb adnám el a lelkemet!

A pesztóra koncentráltam, igyekeztem tökéletesen összetörni a mandulát. Semmiképp sem vallhattam be, hogy egy vérivó démonnal közösen próbálom felgöngyölíteni Vittoria meggyilkolásának az ügyét. Ráadásul nem elég, hogy ideiglenesen az egyik malvagióhoz kötöttem magamat, két másikkal is szóba elegyedtem már.

Ó, és egyébként egy láthatatlan zsoldos démon követ, titokzatos figyelmeztetéseket mormol, megtámadta nonnát, és amennyiben arra utasítják, engem is megöl. Aztán kis híján belehaltam egy viperidatámadásba, és a pokol egyik hercege mentett meg egy ősi, sötét varázslattal, amihez mindketten meztelenül ültünk egy kádban.

Anyám beleszédülne. De ehhez képest legalább a tetoválás nem tűnne olyan rémesnek.

– A monostorban voltam.

– Tudom.

Meglepetten a szemébe néztem.

– Honnan?

– Antonio fratello beugrott ma reggel, aggódott érted. – Nagy lendülettel filézni kezdte a következő szardíniát. A kést a hal bőre alá csúsztatta, és végighúzta a gerinc mentén. – Azt mondta, egy fiatalemberrel voltál. A családunk egy barátjával. Állítólag különös neve van.

– Hát…

– Ne hazudj, kislányom! – Mamma jó erősen megszorította a kés nyelét. – A pokolra juttat.

Befogtam a számat. Anyám nyilván tudja. Átlátott a szitán, valamiképpen rájött, hogy fekete mágiát használtam. Antonio Bernardo fratello szavai nyomán beigazolódott a félelme. Nagyot nyeltem, azon töprengtem, mennyit osszak meg vele.

– Az az igazság, hogy…

– Egy kicsit enyhíti a fájdalmat, ha összegabalyodsz egy jóképű férfival egy sötét helyen, de elmulasztani nem fogja. Ahhoz saját magadból kell erőt merítened.

– Hát… Hogy mi?

Mamma felém emelve megrázta a kést.

– Ne csinálj úgy, mintha nem tudnád, miről beszélek! Örülhetsz neki, hogy nagyanyád aludt, és nem hallotta. Aggódik így is eleget, míg gyógyul. Nem kell, hogy ilyen ördögfajzatok miatt idegeskedjen. Antonio fratello mesélt erről a fiatalemberről. Ahogy hallottam, elbűvölted. Antonio azt mondta, az ő Emiliájának nevezett. Nem vagy te senkié, kislányom, egyedül a saját magadé! Ezt ne feledd!

Jóságos istennő! Ez sokkal rosszabb volt annál, mint hogy nonna rájön, megidéztem egy démont. Égett a nyakam, az arcom, de ennek most az égvilágon semmi köze nem volt az iszonyú meleghez. Anyám azt gondolja, hogy Harag és én…

Még a végén belehalok a szégyenbe!

Már önmagában attól, hogy elképzeltem őt meztelenül, ahogy erős, tetovált testéhez von, árasztja magából azt az őrjítő hőt, miközben az enyémhez nyomja a bosszantó száját, én pedig úgy csimpaszkodom belé, mintha egyszerre jelentené az örök kárhozatomat és megváltásomat, miközben…

Azonnal véget kellett vetnem ennek a gondolatnak. Nem is undorodtam úgy az elképzelt jelenettől, mint korábban hittem.

Tudtam, hogy Harag gyerekes élcelődése egy nap még visszatér, hogy belém mélyessze veszedelmes agyarait. Csak arra nem számítottam, hogy pont ilyen formában fog megtörténni.

Mamma letette a kését, ellágyultak a vonásai. Teljesen félreértette, miért vörösödött el így az arcom.

– Szeresd vagy élvezd annak a társaságát, akiét csak akarod. De ennél óvatosabbnak kell lenned! Ha apád nyitott volna ajtót… – Elhallgatott, nem kellett befejeznie a mondatot ahhoz, hogy megértsem a lényeget.

Apám örömmel enyhítené a saját gyászát azáltal, hogy jól elagyabugyálja azt a férfit, akivel a lánya „összegabalyodik”. A leánygyermekek erényének megóvása ősi férfiúi kedvtelés. De mindegy, nem számít ez a feltételes régimódi viselkedés, egyszerűen nem fért a fejembe, hogy Antonio elment a házunkhoz!

Ezredjére is a kis órára tévedt a pillantásom. Csigalassúsággal telt a délután. Még két óra a Haraggal való találkozómig. Hogy lefoglaljam valamivel a kezemet, és ne arról álmodozzak, hogy Antonio nyaka köré fonom, lehúztam a nedves konyharuhát a megkelt tésztáról, és kinyújtottam a busiatéhoz.

Hihetetlen, hogy régen meg akartam csókolni azt az idiótát!

– Ó, és Emilia! – Felhagytam a tészta ostromlásával, hogy anyámra nézzek. – Csinálj több busiatét! Megígértem Antoniónak, hogy viszel nekik ma, és bocsánatot kérsz.

Elmosolyodtam. Örömmel készítek több tésztát, hogy aztán a bosszantó fratello fejére borítsam.

– Buon appetito!

Levágtam a két kosarat a hosszú faasztalra az ebédlőben, még csak arra sem voltam hajlandó, hogy kivegyem belőlük az étellel megrakodott, letakart tálcákat. A vacsorára váró férfiak kis gyülekezete néma csendben figyelt. Antonio félbeszakította a beszélgetését egy másik, hasonló korú baráttal, aggodalmas ráncok barázdálták a homlokát.

Lassú kínhalált előrebocsátó pillantást küldtem felé, és célt is értem vele, mert felugrott, és gyorsan kiterelt a folyosóra. Amíg mások is láttak, eltűrtem a kezét a csupasz karomon, de aztán rögtön leráztam magamról.

Ujjatlan ruha ide vagy oda, nem tetszett, hogy ilyen arcátlanul hozzáér a meztelen bőrömhöz.

– Valami baj van, Emilia?

– Nem hiszem el, hogy elmesélted anyámnak, hogy tegnap este itt jártam valakivel! – sziszegtem. – Semmi közöd hozzá, hogy mit csinálok, és kivel töltöm az időmet.

Antonio állkapcsa megfeszült.

– Az ikertestvéredet itt gyilkolták meg, erre egy hónappal később rád találok ugyanabban a teremben egy olyan férfival, akit még soha életemben nem láttam, és akinek a nevét sem voltál hajlandó elárulni. Elnézést, hogy tudni akartam, minden rendben van-e!

– Ha annyira aggódtál, akkor egész nyugodtan megvárhattál volna a monostorban, hogy hazakísérj! Nem kellett volna hajnalok hajnalán elmenned hozzánk.

Lehunyta a szemét, így fogalmam sem volt, mi járhat a fejében. Nyilván tudnia kellett, mennyi bajt okozott nekem. Ennyire senki sem naiv. Amikor végül ismét rám nézett, úgy tűnt, nem akar tovább veszekedni.

Halkan így szólt:

– Meggyilkoltak egy lányt azután, hogy tegnap éjjel összefutottunk. És… végig amiatt aggódtam, hogy te vagy az. Azok után, ami Vittoriával történt, biztosra akartam menni, hogy nem te voltál az áldozat. Sajnálom, ha gondot okoztam, eszemet vette a félelem.

Felhördültem. Elkéstünk. Valaki nyilván kiderítette, ki az a boszorkány, akivel Harag találkozni akart. De hogyan?

Veszettül pörögtek a gondolatok a fejemben. Harag azt mondta, ő az egyetlen herceg, aki tud a menyasszonyjelöltekről, de ez még nem jelenti, hogy a többi herceg nem derítheti ki valamiképpen a személyazonosságukat. Az emberi udvarokban gyakori a kémkedés, nyilván ugyanígy működik a démonvilágban is. Eszembe jutottak a Kapzsiság szolgálatában álló láthatatlan umbradémonok. Az egyiket utánam küldte, és megtámadta nonnát, úgyhogy előfordulhat, hogy egy másiktól pedig megtudta a menyasszonyjelöltek nevét.

Azt, mondjuk, továbbra sem értettem, hogy miért akarja holtan látni ezeket a boszorkányokat. Talán azért, hogy az ördög ne törhesse meg az átkot és ne hagyhassa el a poklot.

Antonio a fülem mögé simított egy hullámos tincset, az ujjai a kelleténél hosszabban időztek a hajamnál. Pár hete még repesett volna a szívem a mellkasomban. Most egyedül arra gondoltam, milyen könnyedén ki lehet tépni onnan.

– Tudod, ki volt az? – kérdeztem. Antonio hátralépett, egy kicsit zavarodottnak tűnt, miközben leeresztette a kezét. Amikor nem válaszolt, pontosítottam a kérdést: – A lány, aki tegnap meghalt.

Megrázta a fejét.

– Csak pletykákat hallottam, semmi konkrétumot. Egyelőre csak annyi biztos, hogy neki is sötét haja és szeme volt, mint a többieknek. Ami nem jelent semmit, mert ez a leírás szinte mindenkire illik ezen a szigeten.

– Hol találták meg?

– Azt sem tudom. Ha odahívtak is bárkit a testvériségből, hogy áldja meg a holttestet, nem hallottam róla. De biztos vagyok benne, hogy ma este ettől zeng majd a piac. Mindig így van.

Antoniónak igaza volt, az árusok mindent tudnak és mindenkit ismernek. Egész nap újabb és újabb vevők érkeznek a standokhoz a város különböző pontjairól, és pletykálnak vásárlás közben.

Természetesen gyakran kiszínezik a történteket, de az igazság magva ott lapul a túlzások közt. Szerencsére nekem volt egy másik, ennél megbízhatóbb forrásom is, ahonnan kideríthettem az áldozat nevét. Lassan sötétedett, úgyhogy Harag biztosan ott lesz már a barlangban, mire odaérek. Nyakon csípem a démont, kiszedek belőle mindent, amit csak a boszorkányról tud, aztán elmegyek a piacra, és kiderítem, hol gyilkolták meg a lányt.

Remélhetőleg Harag most is meg tudja vizsgálni a helyszínt, csak most szerencsével járunk, és kiderül, melyik démonherceg felelős a történtekért.

Aztán az istennő irgalmazzon neki! Biztos voltam benne, hogy a háború démona éppolyan élvezettel pusztítaná el a gyilkost, mint én.

HUSZONHAT

Temérdek ember igyekezett könyökölve előrébb vergődni a zsúfolt piactéren, de még így is nagy ívben elkerülték Haragot. Kíváncsi lettem volna, azért tesznek-e így, mert érzik a különösségét, és nem tudják hová tenni. Volt benne valami csendes bizonyosság – magabiztosan mozgott, uralta a teret. Férfiak és nők egyaránt felhagytak a pletykálkodással, és őt figyelték, ahogy elhaladtunk mellettük. Voltak, akik elismerő pillantást vetettek rá, mások nyílt bizalmatlansággal és megvetéssel vizsgálgatták. Persze, ez utóbbinak akár az is lehetett az oka, hogy gyilkosság történt, és Harag bajkeverőnek tűnt.

Úgy sejtettem, egy pórázra kötött párduc tűnne csak ilyen vadnak és fenyegetőnek a zsongó, kanyargó utcákon. Bár el kell ismernem, akinek elment az esze, az tényleg némi élvezetet lelhet abban, ha egy ilyen veszedelmes lény közelébe kerülhet.

Nekem viszont még nem ment el teljesen az eszem. Egy vadállatot nem lehet megszelídíteni, csak tetteti a jámborságot, míg a következő vacsorájával játszadozik. Az elegáns öltözék és a kifogástalan modor mind-mind a ravasz csapda része, amivel magukhoz vonzzák a zsákmányt, és valószínűleg időtlen időkkel azelőtt tökéletesítették a módszert, hogy az ember egyáltalán megjelent a földön. Harag igazi ragadozó. Úgy sejtettem, ha ezt akár csak egy pillanatra is elfelejtem, örömmel mélyeszti majd a fogát a torkomba, hogy átharapja.

A démon észrevette, hogy bámulom, és felvonta a szemöldökét.

– Tetszik a látvány, boszorkány?

– Legfeljebb akkor, ha halálvágyam lenne.

– Mert nincs?

– Cseppet sem.

Sötét derű csillogott a szemében. Hát persze hogy kedvét leli a halál említésében.

– Mit gondolsz, melyik árus tudja, hol történt a gyilkosság?

A piac közepe felé biccentettem, arra, ahol a ruházati cikkeket áruló standok kezdődtek. A különféle szövetek és selymek zizegtek, hívogattak az enyhe szellőben.

– Salvatore a legmegbízhatóbb pletykafészek a városban. Ha valaki, ő biztosan többet tud Giuliáról. – Lepillantottam Harag ingére. – Tőle vettem a ruhádat.

– Értem. Tehát idehoztál gyilkosságot elkövetni, míg egy ugyanilyen ügyben nyomozunk.

Harag arcáról lehervadt a derű. Kitáguló orrlyukai láttán kénytelen voltam elrejteni a vigyoromat. Ahhoz képest, hogy a pokol bosszúszomjas hercege, nagyon érzékenyen érinti a ruhatéma. És biztos voltam benne, hogy csak viccel, nem akarja megölni az árust. Legalábbis nagyon reméltem.

Ami azt illeti, már önmagában azt a tényt meglepőnek találtam, hogy viccelődik. Miután eljöttem a monostorból, egyenesen hozzá mentem, elmeséltem neki, amit megtudtam. Biztos voltam benne, hogy az egész várost porig akarja majd rombolni. Helyette a lehető legnyugodtabban elmondott mindent, amit a menyasszonyjelöltről tudott. Giulia Santorininek hívták, és nem sikerült felvennie vele a kapcsolatot előző este. Beletelt egy pillanatba, mire feldolgoztam az információt.

Most ismét végiggondoltam a tényeket. Ismerem a családját. A Kalsa negyedben árulnak fűszereket, Vittoriával mindig önként jelentkeztünk, hogy beugrunk hozzájuk, és elhozzuk tőlük a Tenger & szőlő megrendeléseit, amikor Nino nagybátyám vagy apám nem ért rá. Giulia nagymamája, Sofia az a boszorkány, akinek az elméje megrekedt a világok között, olyan gyorsan utazott a valóságok között, hogy már nem tudta eldönteni, mi valóságos, és mi puszta látomás.

Amennyire én tudtam, azok után, ami Sofiával történt, a Santorinik soha többé nem próbálkoztak fekete mágiával. Talán tévedtem. Talán Giulia úgy döntött, ő is fekete mágiához nyúl, ahogy előtte a nagymamája. És talán ő volt az, akitől Vittoria azokat a titokzatos grimoárlapokat szerezte.

Földbe gyökerezett a lábam a gondolattól.

Ha Giulia adta az ikertestvéremnek a démonidéző varázslatot, akkor nyilván a nagymamája grimoárjából származik, hiszen Sofiáról közismert, hogy fekete mágiát használt. Talán a grimoár a hiányzó láncszem… Megint eszembe jutott az első varázskönyv. A Vittoria naplóját lezáró mágia. Ez kötné össze a gyilkosságokat? Nem a fekete mágia, hanem a varázslatok forrása?

– Mi a baj? – kérdezte Harag, beférkőzve a gondolataim közé. – Különösen festesz.

– Biztosan nem mondtad Giuliának, hogy találkozzon veled tegnap este? – kérdeztem. Harag pillantásából egyértelművé vált, hogy ha még egyszer ki kell ezt veséznünk, akkor megfojt. Való igaz, hogy fél tucatszor megkérdeztem már ezt, míg a városba sétáltunk. És még ugyanennyiszer, miután beértünk. – Talán átvered Kevélységet, és te ölted meg.

Nagyot sóhajtott.

– Biztosíthatlak róla, hogy még mindig nem így van. Nincs okom bárkit is meggyilkolni. Ahogyan azt már korábban is leszögeztem, nem érte el az üzenetem.

Tudtam, hogy Harag senkit sem ver át, de szívesen bosszantottam.

– Gondolod, hogy valamelyik fivéred ölte meg?

– Nem.

– Tessék, már megint ezek az egyszavas válaszok!

– Vigyázz, boszorkány, még a végén azt feltételezem majd, hogy normális beszélgetéseket szeretnél folytatni velem. – Mosoly halovány árnyéka futott át az arcán, míg én a szememet forgattam. – Az egyszerű válaszokat felesleges ragozni.

– Miért gondolod, hogy nem valamelyik fivéred tette?

– Mégis mi okuk lenne rá?

– Vegyük sorra őket, őgonoszsága! – Az ujjaimon számoltam az indítékokat. – Kapzsiság talán szeretné rátenni a kezét a trónra. Irigység féltékeny lehet, még több hatalomra vágyik. Ha Kevélységnek nem sikerül megházasodnia, akkor továbbra is átkozott marad, és nem hagyhatja el a poklot. Ami elég alapos indítéknak tűnik, ha valamelyik fivéred uralni szeretné ezt a világot. Folytassam?

Harag ellenséges pillantást vetett felém, de nem válaszolt. A jelek szerint nem tetszett neki, hogy így vádaskodom, de nem tudta ostobaságként lesöpörni az elméleteimet az asztalról. Továbbindultunk, majd befordultunk a sarkon, és megkerültük a hanyagul egymásra tornyozott ládákat. Kis híján felnyársalt egy kardhalfej. Harag némán fürkészte a környezetünket, a színeket. Kíváncsi lettem volna, van-e ilyesmi ott, ahonnan származik, de nem kérdeztem meg.

A gelatóért sorban állók tengere kettévált előttünk, ahogy átszeltük az utcát, és beléptünk a ruhaárusok közé. Salvatore épp egy másik rongyos tunikáról vitatkozott valakivel, amikor Harag néma csendben, fenyegetően megállt az asztalánál. A beszélgetés félbeszakadt. A másik vásárló egyetlen pillantást vetett a démon arcára, majd beugrott a tömegbe, a szóban forgó ruhadarabot otthagyta, már nem érdekelte.

– Üzleti ügyben jöttem, kufár.

– Úgy vélem, még nem volt szerencsénk…

Sal tekintete előbb Harag ingére, majd rám siklott. Az ujjaimmal integettem neki. Próbáltam figyelmeztetni őt, hogy ennyit nem kérhet el egy ilyen minőségű áruért. Most szembenézhetett egy dühödt démonnal. Éreztem, ahogy az érzelem, amiről Harag a nevét kapta, leplezetlen formában Sal felé siklik, és körbefonja.

Az árus remegő kézzel beletúrt sötét hajába.

– Signore, m-micsoda öröm! Azt az inget…

– Becseréled egy másikra.

Harag állal a stand mögötti ruhasorra bökött, az esésük alapján a legdrágább holmik lóghattak ott. Sal szólásra nyitotta a száját, ránézett Harag vállára, majd inkább befogta, és szélesen elmosolyodott. Okos fickó.

– Pompás választás! – Sal levette a fekete inget a vállfáról, és átnyújtotta. Legalábbis megpróbálta. Az öklébe szorította, Haragnak úgy kellett kirángatnia belőle. – Remekbe szabott darab, signore! Tökéletesen illik a nadrágjához. Használja egészséggel!

Égnek emeltem a tekintetemet. Sal gyorsabban megtört a démon nyomása alatt, mint egy földre zuhanó tojás. Legközelebb, ha jó üzletet akarok kötni, megpróbálom a homlokomat ráncolni, és belőlem is néma fenyegetés árad majd.

A következő pillanatban Harag lekapta magáról a sárgásbarna rettenetet, és visszahajította a szörnyű darabot az árusnak. Ha eddig nem hívta fel magára a figyelmet, hát most, hogy közszemlére tette csupasz, kidolgozott felsőtestét, határozottan sikerrel járt. Belebújt az új ingbe, úgy tűnt, észre sem veszi, miféle hatással van a körülöttünk lévőkre. A ruganyos izmok hullámzottak a begyakorolt, könnyű mozdulatoktól. A kígyótetoválása is feltűnést keltett. Valaki a közelben megjegyezte, milyen óriási, mennyire élethű. Valaki más suttogva azt találgatta, vajon mit jelenthet.

A ruhákkal teli standok közt sétálgató emberek megtorpantak bámészkodni.

A nyugalom istennőjéhez imádkoztam, hogy áldjon meg bőséggel, aztán Salvatoréhoz fordultam, hogy kiszedjem belőle azt, amiért valójában jöttünk.

– Tudsz valamit Giuliáról?

– Hogyne tudnék! Méghozzá megbízható forrásból. Bibbytől hallottam a kikötőben, akinek a palota közelében ricottát készítő Angelo mesélte, hogy kitépték a szívét a mellkasából. – Bár elég hátborzongató pletykáról volt szó, Sal kifejezetten önelégültnek tűnt. – Az ő nonnája volt az, aki egy kicsit…

A halántékához emelte a mutatóujját, és köröket írt le vele, ezzel a sértő gesztussal jelezte, hogy megbolondult. Már épp megdorgáltam volna, ám ekkor az egyik barát elsétált a stand mellett, és keresztet vetve megérintette a homlokát, a szívét, majd a két vállát.

– Na mindegy is… Bármi kapta is el, könyörtelen volt. Angelo azt mondta, tiszta vér lett az egész épület. Úgy nézett ki, mintha vadállatok tépték volna szét. Pokoli nehéz volt letakarítania a standját. Mindenhol húscafatok…

– Elnézést, de hol találták meg a holttestet? – szakítottam félbe az érzékletes leírást. Már így is rémálomként kísértettek a saját emlékeim, nem hiányzott több részlet. – Említettél valakit, aki a palota közelében dolgozik, nem?

– De, igen. A ricottás Angelo azt mondta, hogy elöl találták meg, a standjánál. A lehető legjobb árusítóhelyen. – Sal állal jobbra intett. – A rendőrség még ott van, biztosan megtaláljátok a tömeget. Ha siettek, még a holttestet is láthatjátok!

Nem tudtunk olyan közel nyomakodni, hogy rálássunk a bűntény helyszínére. Sal valóban megbízható információval szolgált. És úgy tűnt, rajtunk kívül több száz kebelbarátjával is megosztotta a hírt. Harag már épp utat akart törni a tömegben, amikor megállítottam.

– Milyen közel kell lenned ahhoz, hogy…? – Körbepillantottam. Túl sok ember tolongott mellettünk ahhoz, hogy démonokról beszéljek. – Hogy elvégezd a különleges vizsgálatot?

Harag az álcázás mesterének bizonyult. Azonnal vette a lapot.

– Szeretnék jobban rálátni a helyszínre, de azt innen is meg tudom állapítani, hogy egyik fivérem sem tartózkodott a környéken az utóbbi időben.

Felhúztam az orromat. Aggasztott, hogy ilyen jó a szaglása. Lábujjhegyre álltam, próbáltam átlátni a többiek feje felett. Megriadtam, amikor Harag megérintette a hátamat, hogy segítsen megőrizni az egyensúlyomat. Az istennőnek hála, a holttestet nem láttam, csak egy papot, aki épp szenteltvizet locsolt körbe, nyilván megáldotta Giulia lelkét. Arra jutottam, hogy beletelik majd némi időbe, mire szétszéled a tömeg, felesleges itt várakoznunk. Érdemesebb holnap este visszajönni, amikor már elcsendesedett a környék.

– Gyere, menjünk! – mondtam az egyik mellékutca felé fordulva. Harag nem ellenkezett, végig mellettem maradt, míg átverekedtük magunkat a tömeg sűrűjén. Felfigyeltem egy kis ételárusító standra, ami mára már bezárt. Az oldalára egy búzakalászt szorongató mancsot pingáltak, és valamiért Kapzsiságot juttatta eszembe. Megvártam, míg eléggé eltávolodunk az embertömegtől, csak utána mertem nyíltan beszélni. – Biztos, hogy nem érezted Kapzsiság nyomát?

– Hacsak rá nem jött, hogyan tudja elleplezni a mágiáját, nem. Nem járt itt. Miért hiszed ennyire, hogy ő a bűnös? Miféle bizonyítékod van ellene?

– Nem hiszek én semmit. Csak próbálom a gyanúsnak tűnő szálakat követni. – Beleütköztem a gyilkosság helyszínére tartó emberek csoportjába, motyogva elnézést kértem, majd ráfordultam egy másik utcára. – És hogy miféle bizonyítékom van? A beszélgetésünk, a tény, hogy meg akarja szerezni Hádész szarvát, ráadásul a találkozónkat követően azonnal rátámadtak a nagymamámra. Ezek alapján elég valószínűnek tűnik, hogy Kapzsiság áll a háttérben.

Végig magamon éreztem Harag tekintetét, ahogy besétáltunk egy keskeny utcába, folyamatosan bizsergett a hátam a lapockáim közt. Nem kérdezte, hogy van a nagymamám, nem kért elnézést.

És hogy őszinte legyek, ő volt az utolsó lény ezen a világon, akitől vigasztalásra vágytam.

Elérkeztünk ahhoz a sarokhoz, ahol le kellett fordulnom, hogy hazajussak, ezért megtorpantam.

– Ki a következő boszorkány a listádon?

– Még nem tudom.

– Ez most a legfontosabb – pillantottam el mellette. Ebben a negyedben csendesnek bizonyultak az utcák. – Amint kideríted, ki a következő, el kell bújtatnunk.

Harag összepréselte az ajkát, de végül egyetértően bólintott.

– Üzenek ma este a birodalmamba. Reggelre valószínűleg megérkezik a válasz.

Nem volt ugyan hideg, mégis megdörgöltem a karomat. Krémszínű, ujjatlan ruhát viseltem, ami tökéletes a meleg nyári éjszakákra, de rémes, amikor a hideg rázza az embert a félelemtől. A vadvirágok most már a könyökömig értek, tekeregtek, összefonódtak. Nem kellett lepillantanom Harag alkarjára ahhoz, hogy tudjam, az ő tetoválása is ugyanolyan. Végignéztem azon az utcán, ahol a házunk áll, és megkönnyebbülten nyugtáztam, hogy gyerekek játszanak kint. Hiába nem akartam attól félni, hogy Kapzsiság vagy Irigység itt ólálkodik, rettegtem.

– Jól van – feleltem. – Akkor holnap találkozunk. Hová menjek?

– Emiatt ne aggódj! – Harag ragadozómosolyt villantott. – Majd megkereslek.

– Ugye tudod, hogy ez nagyon aggasztó válasz?

– Iucundissima somnia.

„Szép álmokat.” Aztán már ott sem volt.

HUSZONHÉT

– Arra gondoltam, hogy cassatát csinálok holnap desszertnek.

Mamma fáradt, de reményteljes arckifejezéssel fordult felém. Valahogy sikerült közömbös képet vágnom az érzelmi pofont követően. Az édesített ricottarétegekkel ízesített piskóta közös kedvencünk volt Vittoriával. Minden évben ezt kértük a szülinapunkra, és mamma sosem okozott csalódást. A tortát vékonyra nyújtott marcipánnal fedte, majd színes kandírozott gyümölccsel díszítette. Imádom, hogy a felső réteg egy kicsit rágósabb a krémtől puha piskótában megbúvó finom töltelékhez képest.

Úgy éreztem, valahányszor cassatát eszem a jövőben, minden érzelmemet felülírja majd a bánat, de nem akartam letörni anyám lelkesedését. Őszinte mosolyra húzódott a szám.

– Jól hangzik.

Anyámat mintha teljesen kifárasztotta volna ez a rövid beszélgetés. A szárazáruval teli szekrényhez ment, és előhúzott egy tálat, amit aztán megtöltött cukorral és minden egyébbel, ami a tortához kellett. Elég rossz napja volt. Egy darabig őt néztem, aztán kihúztam a sarde a beccaficót a kemencéből. Belélegeztem a töltött szardíniák kellemes illatát.

Nonna receptje alapján aranymazsola, fenyőmag és morzsa került a töltelékbe, majd a sülés közben babérlevelekkel elválasztott halakra zsályás olvasztott vajat csorgattunk, és meghintettük őket kakukkfűvel. Az eredmény ízek szimfóniájaként olvadt az ember szájában, és sokáig eltelített.

Amint kiszedtem a halakat egy tálra, apám egy összehajtott papírlapot lengetve belépett a konyhába. Gyakorlott mozdulattal felkapott egy kiesett töltelékdarabot, én pedig mosolyogva a fejemet csóváltam. Apám kifejezetten hasznos a konyhában, amennyiben minőségbiztosítási okokból meg kell kóstolni az új recepteket. Legalábbis mindig ezt hangoztatja.

– Salvatore hozta ezt neked, Emilia – mondta teli szájjal. – Azt mondta, a barátod arra kérte, azonnal juttassa el neked.

Mamma az emberekhez hasonlóan rózsafüzért hordott, és úgy sejtettem, ha kiderül, ki az én „barátom”, novénát mormolva csókolgatni fogja. Gyorsan kikaptam apám kezéből az üzenetet, még mielőtt anyám megelőzhetett volna.

– Grazie, papà!

Apám odahúzott egy hokedlit, és elkezdett megpakolni egy tányért étellel, amivel azonnal magára vonta anyám pillantását. A figyelemelterelést kihasználva kisiettem a folyosóra, és elolvastam a rövid üzenetet.

Piazza Zisa és via degli Emiri.

Este nyolc.

Bár nem ismertem ezt a gondos, igényes kézírást, sütött róla a nemesi arrogancia, felfordult tőle a gyomrom. A Castello della Zisa címét adta meg. A la Zisa egy óriási, most már nagyjából romos mór palota. Egy Il Malo, azaz „a gonosz” ragadványnévvel illetett király számára készült, úgyhogy remek választás volt a démonherceg számára ott tanyát verni.

Összehajtottam a papírt, bedugtam a ruhámba, majd visszamentem a konyhába. Épphogy csak odaérek majd a palotába sötétedés előtt, miután végzünk a vacsoráztatással.

A hátsó udvarról osontam be az elhagyatott palotába, és jó néhány lepusztult, ám díszes szoba mellett haladtam el, mire megkerültem az épületet, és egy üzenetet találtam a bejárati ajtóra tűzve. Az utolsó helyen, ahová épeszű ember kiírná egy titkos találka helyszínét. A kerti tükörmedencére meredtem, majd a fejemet csóváltam.

A démon nem gyakorolta a visszafogottság művészetét. Persze, ha valaki a legnagyobb, legveszedelmesebb ragadozó a környéken, akkor nincs mitől félnie.

Tető

Legszívesebben felsóhajtottam volna. A palotát úgy építették, hogy egy jégszekrényhez hasonlóan hűvös levegő keringjen benne, de egy pokolbéli lény természetesen a perzselő hőségben érzi jól magát. Folyt rólam a víz, és igencsak felmérgeltem magamat, mire a lábam a legfelső lépcsőfokot érte.

Azzal az elhatározással masíroztam keresztül a tetőn, hogy élve megnyúzom a démont, de megtorpantam.

Harag a hátán feküdt, a kezét összekulcsolta a feje felett, úgy élvezte a távoli horizont felett lebegő nap utolsó, az arcélét bearanyozó sugarait. Mosolyogva fogadta a meleget, odafordította az arcát. Még nem figyelt fel rám, és ennek egy kicsit örültem.

Békés kifejezés ült az arcán, még sosem láttam őt ilyennek. Bár az izmai elernyedtek, egyfajta belső feszültség vibrált bennük, nyilván egyetlen lélegzetvétel sem kellene ahhoz, hogy felpattanjon, és támadásba lendüljön. Olyan volt, akár egy kígyó, ami kifeküdt napozni.

Veszedelmes volt, gyönyörű. Teljességgel elérhetetlen.

Legszívesebben belerúgtam volna, amiért ilyen lélegzetelállító. Felém kapta a fejét, összefonódott a tekintetünk. Egy pillanatra levegőt venni is elfelejtettem.

Lassan végigmért.

– Történt valami idefelé jövet?

– Nem.

– Akkor miért tűnsz ilyen zavarodottnak?

– Azt hittem, nem bírod a napfényt.

– Miért is?

A szememet forgattam. Mintha nem tudná.

– Mert a malvagiók hamuvá porladnak a napfényben. Ezért találkozunk mindig szürkületkor.

Különös pillantást vetett rám.

– Mi mindent hallottál még a Gonoszokról?

Megrándítottam az egyik vállamat. Mindenki hallotta a legendákat. Mivel éppenséggel róla szóltak, nyilván ő is ismerte őket.

– Vérszomjas démonok vagytok. Vörösben játszik a szemetek, a bőrötök akár a jég, gyönyörűek vagytok, és a csókotok olyan mámorító, hogy az ember a lelkét is eladná még egyért.

Meglepett mosolyra húzódott a szája.

– Örülök, hogy ilyen vonzónak találsz, de nem az a fajta démon vagyok. Nem vörös a szemem. És könnyedén kiderítheted, melegebb-e a bőröm a jégnél.

Szavainak nyomatékot adva elkezdte kigombolni az ingét, felfedte bronzbarna mellkasát. Vékony verejtékrétegtől fénylett, hívogatott. Felhevült az arcom, és ennek bizony az égvilágon semmi köze nem volt a nap hőjéhez.

– Konyhában dolgozom, kevesebb mint három perc alatt szétbontok egy csirkét. Gondolom, veled sem lenne sokkal nehezebb dolgom.

– Biztosíthatlak, hogy semmiféle alapja nincs ezeknek a történeteknek. – Pajkosság csillogott a szemében. – Bár, azt nem ígérhetem, hogy a csókom nem lenne bűnös élvezet.

– Azt hittem, később fogunk találkozni ma este. Történt valami?

Harag tovább tanulmányozott, és valamiért visszafojtottam a lélegzetemet. Úgy nézett rám, mintha mondani szeretne valamit még, de a vívódása megakadályozná benne. Végül visszafeküdt, arcát ismét a nap felé fordította, és lehunyta a szemét. Fellélegeztem.

– Nem. Semmi érdemleges.

– Tudod, ki a következő boszorkány?

– Még nem.

Csak álltam ott, vártam, hogy bővebben kifejti. Amikor erre sem vette a fáradságot, odasétáltam hozzá, és addig meredtem rá villámokat szóró tekintettel, amíg erős kezével árnyékot nem vetett a szemének, és fel nem nézett rám.

– Ha nem tudod, ki a következő boszorkány, minek hívtál ide?

– Mert… – Hunyorogva nézett rám. – Körbezártam a mágiámmal az épületet, úgyhogy ha nem hívsz be senkit, megvéd az emberektől, a fivéreimtől és a legtöbb természetfeletti lénytől. Nem tudtam, mit tervezel ma estére, de gondoltam, kíváncsi vagy, hol szállunk meg. Egy időre el kell mennem, úgyhogy nyugodtan körbenézhetsz, kényelembe helyezheted magadat, és elhozhatod a holmidat.

Az összeköltözős ötletére ügyet sem vetve rámeredtem.

– Hová mész?

– Találkozni fogok Kevélység egyik hírnökével.

– Azzal, akitől Giulia nevét is tudod?

Harag bólintott.

– A segédem tegnap este óta figyeli, és látta, hogy információval szolgált ma reggel egy csuklyás alaknak. Úgy vélem, bárkivel beszélt is, ő lehet a gyilkosunk.

– A segéded miért nem követte ezt a csuklyás alakot?

– Megpróbálta. Amikor a közelébe ért, az illető bevetette magát a tömegbe, és eltűnt.

Nagyot fújtam. Hát persze!

– Mi a terv?

– Hamarosan találkozom Kevélység hírnökével, hogy elárulja a következő lány nevét. Ki fogom hallgatni, és remélhetőleg fényt derítek a köpenyes idegen személyazonosságára.

– Használhatnék rajta igazságvarázslatot.

– Túl veszélyes. Egyébként is más dolgod lesz, elmész a holmidért. Nem maradok soká.

– Értem. – Volt valami a hangomban, amitől megint felült, aggodalmas kifejezés költözött az arcára. Tehát szorult némi ész is ebbe a démonba. – Tudod, hogy nem fogok itt maradni, ha kiderülhet, hogy ki gyilkolta meg az ikertestvéremet – mondtam. – Vagy magaddal viszel, vagy követni foglak.

Egy hosszú pillanatig tanulmányozott, majd felsóhajtott.

– Nem leszek kedves. Elmehetek egyedül is a találkozóra, majd később beszámolok róla. Megígérem, hogy nem fogom levadászni nélküled a gyilkost.

– Várj csak… Ezzel azt akarod mondani, hogy eddig kedves voltál? – Felhorkantam. – Szánom az ellenségeidet!

A legkevésbé sem tűnt barátságosnak a vigyora, ahogy azt felelte:

– Talán ez volt eddig a legbölcsebb meglátásod, boszorkány.

Az egyik óra elütötte a téren az egészet. Harag felállt, és kritikusan végigfuttatta arany tekintetét az öltözékemen.

– Negyven perc múlva indulunk. Keress valami kevésbé… közönséges öltözéket! A legjobb lesz, ha küldetek neked valami megfelelőt.

Homlokráncolva lepillantottam. Egyszerű pamutruhát viseltem, tavaly nyáron sötétebb levendulalilára festettem. Fűzőt nem vettem fel, amit cseppet sem bántam, és még így is egész jól állt. Tetszett, hogy így tapad a mellkasomra és a derekamra, aztán lágyan leomlik a bokámig. Igazán nem nevezhettem közönséges darabnak, ugyanakkor…

– Mi van, ha nincs kedvem megint felvenni az egyik puccos ruhakölteményedet?

Válaszra sem méltatott.

Felnéztem, már épp rá akartam förmedni, amiért ilyen faragatlan, de már nem volt ott. Egész hazavezető úton őt átkoztam, szerettem volna tudni, miért pont egy ilyen ruhamániás, sznob démonnal hozott össze a sors.

Talán nonnának igaza van a le arti oscuréval kapcsolatban. Úgy éreztem, Harag a büntetésem, amiért fekete mágiát használtam.

Annyira felbosszantott, hogy csak nagy sokára döbbentem rá egy igen fontos dologra. Harag tudja, hol lakom.

HUSZONNYOLC

Lenéztem az új, elegáns ruhámra, és homlokráncolva tanulmányoztam a sötét rétegeket.

– Miért hordanak a gonosztevők mindig feketét?

– Könnyebb elleplezni a vért, boszorkány.

A mellettem álló démont fürkésztem a sikátorban, és arra jutottam, hogy a válasza elég sok mindent megmagyaráz a saját ruhaválasztásaival kapcsolatban. Aztán azon töprengtem, vajon mennyi vért tervez kiontani ma éjszaka, ha mindkettőnket élő árnyéknak öltöztetett.

Már-már zavart, hogy nem rémít meg jobban ez a gondolat.

– Kivel találkozunk? Emberrel? Démonnal? Vérfarkassal?

– A vérfarkasok olyanok, mint a kölykök. A pokolfajzatokkal viszont tényleg érdemes vigyázni. – Amikor riadt képet vágtam, Harag felnevetett. – Egy emberrel találkozunk, aki eladta a lelkét. És ha már itt tartunk, kérem vissza a házam tőrét, mielőtt megérkezik!

Hűvösen rámeredtem. Egy démon felfegyverzése nem tűnt túl előnyösnek számomra. Igaz, szüksége volt rám, hogy a drágalátos horgonyaként idekössem – ezt említette már korábban, de most, az idefelé vezető úton bővebben kifejtette. Átadtam neki a fegyvert.

– Tegyük fel, hogy meghalok… Mennyi időbe telne, mire az erőd megcsappanna?

– Attól függ, mennyi mágiát használok. Ha nem sokat, egy darabig meg tudnám őrizni.

Az „egy darabig” egy halhatatlan számára valószínűleg egy évtizedet jelentett.

– Más is ideköthetne?

Nagyot fújt.

– Tulajdonképpen igen. Bármilyen ember vagy e világi lény köthet alkut, beleegyezhet, hogy ideköti a démont. De az ilyesmi ritka, és nem éri meg annyi időt áldozni rá, amennyi alatt keríteni lehet egy ilyen személyt, aztán kidolgozni a mindkét fél számára elfogadható feltételeket.

Egy darabig csendben álltunk. Ujjaimmal a hűvös kövön doboltam. Egy kis beugróban húztuk meg magunkat a katedrális előtti tértől nem messze, és úgy éreztem, évek óta várunk a titokzatos idegen felbukkanására. Öt perc múlva rájöttem, hogy nem szívesen állok egy helyben. Amikor nem mozogtam, egyedül Vittoria járt a fejemben.

– Miért ragadnak el lelkeket a démonok? Szükségetek van rájuk valamihez?

Éreztem, hogy Harag pillantása megállapodik rajtam. Odafordultam hozzá, és teljesen meglepett, mennyire hitetlenkedve néz rám, meg sem próbálta palástolni az érzelmeit. Hát persze. Nem mintha hajlandó lenne hosszasan elbeszélgetni a lélekrablásról az ellenségével. Megadóan felemeltem a kezemet, és elfordítottam a fejemet. A következő pillanatban valamiért visszanéztem.

– Szerinted miért viszi el a gyilkos az áldozatok szívét?

– Azért kérdezősködsz ennyit, hogy elriaszd a hírnököt, mielőtt kiszedhetném belőle, mit tud?

– Csak kíváncsi vagyok, mit gondolsz.

Olyan hosszan hallgatott, hogy azt hittem, nem is fog válaszolni.

– Nem áll rendelkezésünkre annyi információ, hogy érdemes legyen találgatni. És nem túl bölcs dolog tények nélkül feltételezésekbe bocsátkozni.

– Gondolod, hogy van valami, ami meg akarja…

– Enni a szíveket? Igen. Rengeteg lény van, ami a legfinomabb falatnak tartja a frissen kitépett, még dobogó szíveket. De rituálékhoz is szükség lehet rá. Áldozatnak. Szórakozás céljából. Idézéshez. És persze szóba jöhet a jó öreg gonoszság is. De ez a fajta szadizmus több fajnál is megjelenik, úgyhogy ezzel nem jutottunk előrébb.

A hányinger kerülgetett.

– Egy egyszerű igen is megtette volna – feleltem halkan.

– Azt szeretnéd, ha megnyugtatnálak. – Acélosan csengett a hangja, ahogy felém fordult. – Semmi hasznod nem származik abból, ha hazudok, és azt mondom, hogy a testvéred nem érzett fájdalmat. Úgy sejtem, bárki bármilyen okból kifolyólag tépte is ki a szívét, akkor tette, amikor Vittoria még nagyon is életben és magánál volt. Hidd el, semmi értelme beleveszni az érzelmekbe. Kovácsolj fegyvert a haragodból és a bánatodból, vagy menj haza, és sírdogálj addig, amíg a szörnyetegek el nem jönnek érted! Mert hidd el, eljönnek.

– Nem félek a szörnyetegektől.

– Lehet, hogy most ezt hiszed, de a fivéreim élvezettel törik meg a hozzád hasonló lényeket. Lenyomják a torkodon az érzelmeiket, hogy elszipkázzák a benned lakozókat, és végül már nem fogod tudni, hol végződsz te, és hol kezdődnek ők. A pokolnak rengeteg formája van. Imádkozz az istennőidhez, hogy sose kelljen őket személyesen átélned! Résen kell lenned, koncentrálj, különben te is holtan végzed, mint a többiek!

Könnyek szúrták a szememet. Nem a bánattól, hanem a felgyülemlett dühtől.

– Koncentrálok, te gőzölgő lócitromzsák! Másról sem álmodom, mint hogy bosszút álljak Vittoriáért! Ne merészelj azzal vádolni, hogy túl érzelgős vagyok! Bármit hajlandó vagyok elpusztítani, ami a céljaim elérésének útjába áll. Még téged is. És nem félek, máskülönben téged sem idéztelek volna meg!

– Pedig jobban tennéd, ha rettegnél. – Gyakorlatilag odaszegezett a tekintete a földhöz. – A bosszúvágy komoly érzelem. Könnyű prédává tesz az emberek és a démonok számára is. Soha ne oszd meg senkivel a valódi indítékaidat! Ha tudják, mi az, amire mindennél jobban vágysz, bármiféle édes kis hazugsággal és féligazsággal előállnak majd, hogy manipulálhassanak. Pontosan tudni fogják, meddig mehetnek el, hogy mit kínáljanak, és mi az, amit sosem utasítanál vissza, ezért az ő kezükben lesz a gyeplő. A legfontosabb célod mindig a túlélés legyen. Minden mást majd menet közben kitalálsz.

– Te ismered a valódi céljaimat.

– Igen. Valóban. És hatalmas ostobaság volt elárulnod. Meg sem próbáltad elleplezni. Egy kis szurkálódás, és máris belesétálsz a csapdába, dühödten kifakadsz. És izzó haragodban mindent elmondtál, amit csak a céljaidról tudnom kell. – A fejét csóválta. – Mit ígérnél a leghőbb vágyad teljesítéséért cserébe, Emilia? Mit nem tennél meg azért, hogy igazságot szolgáltass a szeretett ikertestvérednek? Most már tudom, hogy nincs túl nagy ár. Bármit kérhetek, megadod.

Ekkor már nagyon közel álltunk egymáshoz, mindketten kapkodtuk a levegőt. Gyűlöltem, hogy igaza van. Meg sem próbálta manipulálni az érzelmeimet, ahogyan Irigység tette, nem kellett ilyesmihez folyamodnia. Elég volt felpiszkálnia, dühömben azonnal elmondtam neki, mire vágyom a leginkább. És csak egy kicsit kell bosszantania, azonnal felcsattanok. Haragudtam magamra, amiért így túljárt az eszemen egy démon, ezért azt tettem, amihez a legjobban értek. Úgy hazudtam, akár az ördög.

Harag mellkasához emeltem a mutatóujjamat, és jó erősen megböktem.

– Ha úgy gondolod, hogy csupán ez motivál, akkor nagyot tévedsz, démon. És egyébként, mit érdekel?

Lassan az ujjam köré fonta a sajátjait, hogy megálljt parancsoljon az ostromomnak. Nem engedett el, és azon töprengtem, vajon észrevette-e, hogy azonnal megdermedtem, amint izzó bőre az enyémhez ért. A mellkasához szorította a kezemet, dübörgött a szíve az érintésem alatt.

Én pedig hagytam, hogy így legyen.

Hirtelen magamhoz tértem, és elléptem.

– Most hazudsz nekem negyedjére, boszorkány.

Ezzel én is alaposan feldühítettem őt. Negédesen rámosolyogtam.

– Talán mesélhetnél még egy kicsit az átokról. Szeretnék többet tudni róla.

– Jól van. Szeretnéd, ha elárulnám a szörnyűséges részleteket? Az átok…

– Signore, minden… Visszajöjjek esetleg egy kicsit később? – Egy harminc és negyven közötti férfi állt tőlünk pár lépésnyire, levelet szorongatott a kezében. – A fivére azt mondta…

Harag egyetlen lélegzetvétel alatt a falhoz lökte a hírnököt, az alkarját jó erősen a férfi légcsövéhez szorította. Vér csöpögött a küldönc orrából a ruhájára, és a démon lehunyta a szemét, mintha teljesen magával ragadta volna az élvezet.

– Üdv, Francesco! Elnézést a faragatlanságért, de úgy hallottam, a titkaimmal kereskedsz. Ha az Elkerített Városban lennénk, már halott lennél. Tekintsd szívességnek, hogy nem így van!

Dermedten álltam. Félig a döbbenet, félig a rémület bénított meg. Még levegőért sem kaphattam, Harag máris erőszakhoz folyamodott.

– Mondtam már, hogy a vér szaga kis híján az őrületbe kerget, boszorkány? A fajtád azt hiszi, az ízére vágyunk, de a pokol hercegeinek nem szokása vért inni. A hatalom az, ami ilyen bódító hatással van ránk. Minél több vére folyik valakinek, annál nagyobb hatalommal bírok az élete felett.

Pislogtam egyet. Alig tudtam összefüggő gondolatokat formálni. A civakodás közepette megfeledkeztem róla, ki Harag valójában. Úgy sejtettem, mindez töredéke csupán csak annak, amire képes.

Még erősebben szorította az embert, akinek már így is sötétlilára színeződött az arca. Ha Harag tovább szorongatja, a férfi meghal. Előre akartam lépni, de nem tettem.

– Jobban vágyom a hatalomra, mint a pénzre, a vérre vagy a kéjre. És nincs nagyobb hatalom a döntéseknél. Hazudnék érte. Lopnék, csalnék, megnyomorítanék és meggyilkolnék másokat. Ha tehetném, újra eladnám érte a lelkemet, boszorkány.

– Eladnád a…

Megráztam a fejemet. A démonok lelketlen teremtmények.

Harag szólásra nyitotta a száját, és felém fordult, az írisze aranyként ragyogott a sötétben. Semmi emberi nem volt a tekintetében, és rádöbbentem, hogy idáig gondosan elzárta előlem az énjének ezt a részét. Vannak, akik szerint a Gonoszok egykor angyalok voltak, de olyan megbocsáthatatlan bűnöket követtek el, hogy kitaszították őket a mennyországból. Most már értettem, hogyan születtek ezek a történetek – Harag szemében mennyei tűz égett. Maga volt a dühvel tomboló igazságszolgáltatás: színtiszta, gyors és teljességgel könyörtelen.

Nem törődtem az egyre növekvő félelmemmel, túlléptem a beismerésén, és megértettem, valójában mit akar mondani. Elsétálhatok, nem kell végignéznem azt, amire készül. Vagy dönthetek úgy, hogy itt maradok, és a részese leszek.

Eszembe jutott Vittoria megcsonkított holtteste, a többi boszorkány, akik hozzá hasonlóan iszonyatos halált haltak, mert ez a férfi megosztotta egy harmadik féllel az üzeneteket, amiket kézbesítenie kellett. Harag azt mondta, ráijeszt a hírnökre, hogy kiderítse, kinek adta ki a titkokat. Nem lett volna szabad, hogy meglepjen ez a hirtelen jött erőszakosság. Alig észrevehetően bólintottam csupán, a démon mégis értette.

Harag ismét a hírnök felé fordult.

– Ki fizetett azért, hogy kinyisd a levelemet, Francesco?

A férfi pillantása felém siklott, segítséget remélt. Harag lassan ismét felém fordult, várta a reakciómat. Francesco már döntött. Eljött az idő, hogy én is elhatározásra jussak.

– Igen egyszerű kérdést tett fel, Francesco. A kedvedért egyetlenegyszer megismétlem, aztán hagyom, hogy a herceg a saját módszereivel faggasson tovább. Minden bizonnyal te is tisztában vagy vele, hogy nem lesz kellemes. – Haraghoz hasonló könyörtelenséggel ejtettem ki a szavakat, mire a férfi összerezzent. – Ki fizetett azért, hogy kinyisd a levelét?

Harag engem nézett. És bár nem változott meg az arckifejezése, esküdni mertem volna, hogy mintha… elégedett lenne velem. Összerándult a gyomrom, a hányinger kerülgetett. Ha helyesen cselekedtem volna, most biztosan nem érezném ilyen rosszul magamat.

Francesco hörögve próbált levegőhöz jutni, Harag, továbbra is a légcsövét nyomó alkarját kaparta, a körmei beleakadtak a démon mandzsettájába. Reméltem, hogy nem fullad meg, mielőtt kiszedjük belőle, amit tudni akarunk.

A démonherceg hirtelen lazíthatott a szorításán, ugyanis Francesco vízből kirántott halként tátogott, és levegőért kapott.

– Kellemesebb lenne, ha a tőrömet szegezném a torkodhoz?

Francesco aranybarna bőre hamuszürkébe váltott, de észrevettem, hogy ökölbe szorul a keze a teste mellett. Harag használni kezdte az erejét, és a hírnök egyre mérgesebbé vált. A mellkasa szaporán emelkedett és süllyedt.

– Csinálj, amit akarsz, semmit sem árulok el neked, te nyomorult démon!

– Valóban? – Harag elmosolyodott, és kivillanó fogsora láttán Francesco még a fellobbanó düh ellenére is kis híján összevizelte magát. – Lássuk, tényleg így van-e, halandó! Kinek dolgozol?

– Istennek.

Francesco a démon arcába köpött, a nyál lassan lecsöpögött a földre. Harag pengéje azonnal a férfi álla alatt termett, a hegye olyan erősen a bőrébe nyomódott, hogy vér csorgott végig a fémen. Úgy tűnt, a démonhercegnek az utolsó csepp önuralmára is szüksége van, hogy ne döfje a tőrt az emberbe a mögötte lévő kőig, átvágva a férfi gerincét. Mintha árnyékok törtek volna elő lüktetve Haragból. Egy pillanatig biztosra vettem, hogy a háború démona itt helyben végez a férfival.

– Már megbocsáss, Francesco, de fogytán a türelmem. Négy nőt küldtél a halálba azzal, amit tettél. Ne hidd, hogy én kíméletesebb leszek veled!

– Csak tessék, ölj meg! Semmit sem árulok el! – Harag a falnak lökte Francescót, a férfi feje nagyot koppant. Bár vér szivárgott, a szájából, nevetett, élvezte az erőszakot. Véres fogait elővillantva elmosolyodott. – Remélem, mind a pokolban rohadtok majd!

Éreztem, hogy Harag eddig csak fortyogó dühe most robbanásközeli állapotba kerül. Akár így tervezte, akár nem, hamarosan megöli Francescót. És akkor oda a legnagyobb esélyünk, hogy kiderítsük, ki gyilkolta meg az ikertestvéremet. Nonna és Harag figyelmeztetése csengett a fejemben, de nem törődtem vele.

Kifogytunk a lehetőségekből, és lassan perzselt körülöttünk az indulat. Harag nemsokára robban. Magamba fogadtam az érzelmeit, ezzel tápláltam az igazságvarázslatot, ahogy Vittoria amulettjét szorongatva azt kérdeztem:

– Kinyitottad a levelet?

Mágikus parancs csendült a hangomban. Harag azonnal felém fordult, és ha nem ismerem jobban, azt hittem volna, hogy félelem ül az arcán.

Francesco bólintott, majd azt felelte:

– I-igen.

– Fizetett érte bárki, hogy megtedd?

– Igen.

– Ki fizetett érte, Francesco? Kapzsiság?

– Nem.

– Akkor mondd el, ki fizetett!

– Nem tudom, hogy hívják.

– Ember?

Francesco megvonta a vállát.

– Csuklyát viselt. Nem láttam az arcát.

– Elmondtad neki, hol lesz Giulia aznap este, amikor meggyilkolták?

A férfi nagyot nyelt.

– Igen.

– Találkoztál ezzel az illetővel ma este?

– Igen.

Fellobbant a haragom.

– Mit árultál el neki?

– E-e-egy újabb címet. És a találkozó időpontját. De most nem tudtam a nevet, esküszöm!

– Milyen időpontot és címet mondtál neki, Francesco?

– P-p-p-piazza Vigliena. É-é-éjfél.

Nem tudtam, hogyan tovább, ezért Haragra néztem, de ő megrázta a fejét. Az igazságvarázslat a végét járta. Vér ömlött a férfi orrából, a szeme üvegessé vált. Ha tovább erőltetem, meghal. Lepillantottam, és rájöttem, hogy egész testemben remegek. Harag közelebb lépett Francescóhoz.

– Ha még egyszer kiadod a titkaimat, kivágom a nyelvedet. Aztán a szívedet. Világos? – A férfi alig láthatóan bólintott, ügyelve, nehogy elvágja a saját torkát a pengével. Verejték gyöngyözött a haja tövében. Nagyon rossz bőrben volt. – Legközelebb, ha üzenetet kell hoznod nekem, ne hagyd, hogy a kíváncsiság vagy a kapzsiság eluralkodjon rajtad! Ez a két dolog gyakran halálosnak bizonyul.

Amint a démon leeresztette a fegyverét, észrevettem a férfi lábán lefelé csordogáló vizeletcsíkot. Francesco homlokára mély barázda rajzolódott ki, ide-oda jártatta a tekintetét Harag és köztem. Lassan pislogott, mintha álomból ocsúdna. Vagy épp rémálomból.

– Ki… kik maguk? Mit keresek itt? K-kérem… ne bántsanak! Nincs nálam pénz. – Kifordította a zsebeit. Tényleg üresek voltak. – Látják?

Olyan erővel tért vissza a korábbi hányingerem, hogy kis híján kétrét görnyedtem tőle. Behatoltam Francesco elméjébe, és a jelek szerint kitöröltem a frissebb emlékeit. A fekete mágiának ára van. És nem mindig úgy jelentkezik, ahogyan arra számítunk. Bűntudat kavargott bennem. Az, hogy ilyen erővel bírok, még nem jelenti, hogy vissza is kell élnem vele.

– Hiszen…

Harag figyelmeztető pillantást vetett rám.

– Hiszen ön idősebb Francesco Parelli! Nyilván hazafelé tart, csak túl sokat ivott. Jobb, ha siet, még mielőtt Angelica megint megharagszik! Tudja, merre kell menni?

Francesco letörölt egy könnycseppet az arcáról, majd megrázta a fejét. Annyira védtelennek tűnt, annyira elveszettnek. Én tettem ezt vele. Nem valami démon vagy egyéb iszonytató pokolbéli lény. Én. Áthágtam a világunk legfontosabb szabályát. Megfosztottam valakit a szabad akaratától, és az uralmam alá hajtottam.

Harag a katedrális felé fordította Francescót, átadott neki egy pénzzel teli erszényt, majd a fülébe suttogott.

Zakatoló szívvel meredtem a démon hátára. Harag egész nyugodtan magára hagyhatta volna ezt a férfit ebben az új pokolban, de nem tette. Ahogy korábban, azt is követelhette volna, hogy adjam el a lelkemet, és cserébe igazságot szolgáltat az ikertestvéremnek. Tudta, mit akarok, tudta, mit lennék hajlandó feladni érte, de semmit sem kért. Nem gondoltam volna, hogy létezik irgalom a pokolban. De talán tévedtem.

Harag a fogát csikorgatta.

– Mi van?

– Akár meg is ölhetted volna.

– Ne kezdd! Megvertem, te pedig megfosztottad a döntési lehetőségtől. Idővel visszatérnek majd az emlékei, te viszont nem szerezheted vissza a lelkednek azt a darabkáját, ami most odaveszett. Mágia nélkül is kiszedtem volna belőle, amit tudni akartunk. Van egy mondás, miszerint a bolond beront oda, ahová egy angyal is csak félve lép. Jobban teszed, ha megszívleled a tanácsot. Gyere! – Megindult az árnyékok sűrűjébe. – El kell jutnunk a Quattro Cantiba.

Ha nem akar tovább arról beszélgetni, hogy tiltott mágiával szedtem ki Francescóból az információt, ám legyen! Már így is azt éreztem, hogy sírokból szabadult kukacok másznak a testemen.

– Miért?

– A valódi hírnök ott vár ránk.

HUSZONKILENC

Nem vonultunk be azonnal a barokk stílusú tér közepére, Harag előbb egy másik zsúfolt kis utcába vezetett minket. Azt mondta, így alaposabban felmérhetjük a terepet, és felfigyelhetünk az esetleges csapdákra, amiket más démonok – például Kapzsiság vagy Irigység – állíthattak számunkra. Udvariasan megkért, hogy várjam meg, majd odasétált egy fiatalemberhez, akinek az arca jobb felén hosszú sebhely futott. Mivel ilyen kedvesen kérte, úgy döntöttem, várok… Legalábbis egy darabig. Így, hogy előrement, legalább zavartalanul megfigyelhettem őt és az új hírnököt.

Érdekes ember volt. Lenyűgöző látványt nyújtott, sötét bőre, a vonásai és felfelé ívelő szeme észak-afrikai és ázsiai felmenőkről árulkodtak. Tisztán láttam, de ő nem figyelt fel rá, hogy a közeli árnyékok rejtekéből fürkészem.

Nekidőlt az egyik épület falának, veszedelmesnek tűnő pengével képzelt koszt piszkált ki rövid körme alól. Bár unottnak tűnt, egy ragadozó éberségével figyelte a környezetét. Még magát a démonherceget is.

Harag egyenesen odasétált hozzá, ahhoz viszont sajnos egy kicsit távol voltam, hogy halljam, miről beszélnek. Az alapján, hogy az ember újra meg újra égnek emelte a tekintetét, úgy sejtettem, Harag épp kioktatja valamiről.

Halkan közelebb osontam.

– …megsejtette az igazat, Anir. Idővel nyilván a többiek is meg fogják.

– Így utólag már felesleges bánkódni – felelte Anir, az ember. Valahonnan ismerős volt a hangja. – Azok után, ami történt… talán még jót is jelenthet. Mármint, te döntöttél a rituálé mellett. Nem? Tényleg ennyire rossz lenne a helyzet?

– Egy átkozott démonvérű boszorkány! Szerinted?

Rólam beszélnek? Ökölbe szorítottam a kezemet, a körmeim apró félholdakat vájtak a tenyerembe. Hiszen Harag egy fennhéjázó, arrogáns, semmirekellő pokolbéli démon! Mégsem akadékoskodom folyton ezeken a nem éppen vonzó tulajdonságain, nem igaz? Nem, én elég érett vagyok ahhoz, hogy félretegyem mindezt, és összedolgozzak vele, nehogy a gyilkos még több boszorkánnyal végezhessen.

– Bájos lánynak hangzik. Nem akarsz rendesen bemutatni minket egymásnak? Hiszen egy…

Harag galléron ragadta, és felemelte Anirt, a férfi lába jócskán a föld felett himbálózott. Halkan beszívtam a levegőt. Nem úgy tűnt, mintha egy felnőtt férfi megemelése bármiféle erőfeszítésbe került volna a démonnak.

– Fejezd csak be nyugodtan a mondatot, kapsz cserébe egy sebhelyet az arcod másik oldalára is!

– Elnézést! Érzékeny pontra tapintottam? – Anir teátrálisan a levegőbe emelte a kezét. A vigyorát meg sem próbálta elfojtani. Szemlátomást nem félt, de derűsnek sem tűnt. Úgy sejtettem, ha nem lennék ilyen feldúlt, akár még kedvelném is. Felbosszantotta a háború démonát, ez vagy óriási bátorságra, vagy hatalmas ostobaságra vall. – Ne szívd már úgy mellre! Hiszen átmeneti dologról van szó. És Emilia egyébként is…

– Mögöttünk áll. – Harag eleresztette a férfit, akinek sikerült kecsesen földet érnie, nem vesztette el az egyensúlyát. – Emilia, ő itt Anir, a legmegbízhatóbb segédem. Tudja, ki egyezett bele legutóbb abba, hogy hozzámegy Kevélységhez.

Előléptem az árnyékok közül, és végigmértem a fiatalembert.

– Ott voltál aznap este, amikor megsebesített a viperida.

– Igen.

Anir tétovának tűnt, mint aki nem biztos benne, mennyit oszthat meg velem ezzel kapcsolatban.

Haraghoz fordultam.

– Ember.

– Micsoda megfigyelőkészség!

Nagy levegőt vettem, és addig számoltam, amíg úrrá nem lettem a késztetésen, hogy visszaküldjem őt a csontkörbe.

– Úgy értettem, ha van egy ember segéded, ő miért nem köthet ide? Ha valami történne velem, rád nem lenne hatással.

Harag szólásra nyitotta a száját, majd becsukta. Felvont szemöldökkel vártam a válaszát.

– Anir már nem érzi sajátjának az emberi világot, ennélfogva nem biztosíthatja számomra ugyanazokat az… előnyöket, mint te.

Anir felhorkant, majd Harag villámokat szóró tekintete láttán gyorsan próbálta elfojtani a nevetését.

– Hát, így is fogalmazhatunk.

– Miről beszél? – kérdeztem a démonra meredve. – Mit titkolsz előlem?

Harag pillantásából egyértelmű volt, hogy „rengeteg mindent”, de arra sem méltatott, hogy szavakba öntse a válaszát. Helyette így szólt:

– Anir épp menni készült. A csuklyás alakot várta, de az illető nem jött el. Most pedig dolga van, odahaza kell szolgálnia a Harag házát.

– Hogy hívják a szerencsétlen lányt?

– Valentina Rossi.

Minden tagom belezsibbadt az új információba. Valentina Claudia unokatestvére. Ha valaki, hát Valentina örömmel beleegyezne, hogy a pokol királynéjává váljon, büszkén viselné ezt a sötét címet. Nem mintha gonosz lenne, egyszerűen csak fenséges teremtés, olyasvalaki, aki többre viheti annál, hogy egyszerű szövőnő legyen a mi kis szigetünkön. Nem csodáltam, hogy érdekli az ördöggel kötendő alku.

Megindultam az otthona felé. Figyelmeztetnünk kell, mielőtt túl késő.

Harag elém lépett, elállta az utat.

– Mi van?

– Ismerem őt.

– És? – kérdezte.

– És kíváncsi lennék, miért választ Kevélység olyan boszorkányokat, akik fekete mágiát gyakorolnak.

– Hát – szólalt meg Anir –, ez azért van, mert…

Harag közbevágott:

– Ideje visszamenned!

Anir ide-oda járatta a tekintetét a démonherceg és köztem, a mosolya miatt egy farkasra emlékeztetett, ami épp rábukkant egy vonagló finom falatra, amit be akart kebelezni.

– Ami azt illeti, szívesebben maradnék még egy darabig. A démonesküvők csak erős idegzetűeknek ajánlottak. És egyébként sem ártana még egy szemtanú, amikor beszéltek a lánnyal. Még az is meglehet, hogy a csuklyás alak követ minket.

Rám kacsintott, mintha cinkos ősrégi barátok lennénk. Harag észrevette, és addig meredt a „segédjére”, míg az vállrándítva meg nem indult a tér túlsó végébe. Megvártam, míg Anir hallótávolságon kívül kerül, majd Haraghoz fordultam.

– Meg fogod próbálni rávenni Valentinát, hogy menjen veled az alvilágba?

– Megesküdtem, hogy nem teszek semmi egyebet azon kívül, hogy felajánlom az alkut. És tartom is magamat a szavamhoz. De amint biztonságos helyre visszük, szeretném megkérdezni tőle, hogy hajlandó lenne-e előcsalogatni a gyilkost.

– Tehát csaliként akarod használni őt.

– Igen. Valaki minden tőle telhetőt megtesz azért, hogy Kevélység ne tudja megtörni az átkot. Ki akarom deríteni, ki az, és miért, még mielőtt bárki más életét veszti. Aztán kínálok némi megtorlást az illetőnek.

Megborzongtam. Nem pont erre a válaszra számítottam, de értékeltem az őszinteségét.

– Jól ismerem Valentina családját. Azt fogom mondani neki, hogy utasítsa el Kevélység alkuját – vallottam be. – Remélem, megérted.

Harag pillantása megütközött az enyémmel.

– Tégy, amit jónak látsz! A végső döntést ő hozza meg.

Míg Valentina otthona felé igyekeztünk, Anir elmesélte, miféle életet élt, mielőtt elhagyta a világunkat az általa a Gonoszok királyságának nevezett birodalomért. Tunéziai apa és kínai anya egyetlen gyermekeként látta meg a napvilágot, és épp egy közeli olajfa mellett játszadozott, amikor brutálisan meggyilkolták a szüleit. Az apja egy bűntény szemtanúja volt, be akart számolni a hatóságoknak arról, amit látott. Még mielőtt ezt megtehette volna, az asszonyával együtt megölték.

Anir azt mondta, a sebhelyet később szerezte, azután, hogy olyan fiatalemberré cseperedett, akitől mások igencsak tartottak. Harag a dél-amerikai utazgatása során talált rá, amikor földalatti küzdőtereken harcolt, véresen, tele zúzódásokkal. Bizonyos meccseket élet-halálra vívtak, és ezek igen jól fizettek. Anir már több mint egy éve volt veretlen bajnok, mire lehetősége nyílt a Harag házának szolgálatába állni.

Elkezdtek azon vitatkozni, hány év telt el azóta – a jelek szerint a démonvilágban másképp múlik az idő –, de amikor a következő kereszteződésnél ráfordultunk egy sötétebb, keskenyebb utcára, már nem rájuk figyeltem. A korábban is érzett különös erő lett úrrá rajtam, egy másik kis utcába csalogatott.

Körbepillantottam az ismerős környéken, és iszonyú balsejtelmem támadt. Néhány lépés után megtorpantam. Cseppet sem lepett meg a holttest látványa. Már azelőtt erre gyanakodtam, hogy befordultunk a sarkon, a földre hanyatló alak pedig minden félelmemet igazolta.

Körbekémleltem.

Két összezsúfolódott ház közé szárítókötelet húztak, a fejünk felett mosott ruha lógott, úgy lobogott a szélben, mintha valami a fogsorát csattogtatta volna. Korábban talán félelmet plántált volna a szívembe, de most csak arra gondoltam, milyen tökéletesen elleplez egy bűntényt. Nem akadt semmiféle bizonyíték. Nem kellett semmit felmérni. Egyértelműen a lány volt a célpont, a gyilkos jött és ment, egyedül a holttest maradt utána.

Harag hirtelen megtorpant.

Anir épp azelőtt figyelt fel az áldozatra, hogy megbotlott volna benne. Bosszús pillantást vetett a démonra, majd oldalra lépve kikerülte az egyre növekvő vértócsát.

– Legközelebb igazán figyelmeztethetnél!

– Ha engedelmesebb lennél, legközelebb biztosan hajlanék az előzékenységre.

Anir sötét szeme összeszűkült. A mozdulat felhívta a figyelmet a sebhelyére. Harag meg akarta kerülni a holttestet, ám a segédje megragadta. Mintha egy színpadi előadást néztem volna, messze onnan, ahol valójában álltam. Felfoghatatlan volt, hogy egy újabb különös kegyetlenséggel meggyilkolt lány holtteste hever a lábunk előtt. Lassan már a hányinger kerülgetett. Úgy tűnt, Haragra semmilyen hatással nincs a dolog, mintha számára mindennapos lett volna, hogy megcsonkított holttestekre bukkan.

A démon sarkon fordult, az ember kezére meredt.

– Mi van?

Anir az egyre hűlő holttest felé bökött.

– Nem hívunk segítséget?

– Mit javasolsz, mit tegyünk? Hívjuk az emberi hatóságokat? – Harag annyi időre sem hallgatott el, hogy Anir válaszolhasson. – A helyükben te elhinnéd, hogy jó szamaritánusként igazat mondunk, és elengednél minket? Vagy a te démonpengéd és az én ördögi kisugárzásom láttán inkább egy ürülékkel teli cellába löknél minket, aztán jó messzire hajítanád a kulcsot? – Anir összepréselte a száját, nem felelt. – Egyéb nemes szándékról árulkodó javaslat, vagy mehetünk végre?

– Néha tényleg lelketlen rohadék vagy.

Harag összevont szemöldökkel pillantott rám.

– Jól vagy?

Nem, a leghatározottabban nem voltam jól. A gyilkos egy újabb áldozata hevert a lábunknál. És épp megnéztem magamnak az arcát. A legjobb barátnőm unokatestvére volt. Riadt csendben meredtem megnyomorított testére. Képtelen voltam elfogadni, hogy a valóságot látom. Forgott velem a világ a döbbenettől. Claudia nem ápolt olyan szoros kapcsolatot az unokatestvérével, de így is érzékenyen fogja érinteni az elvesztése. A szememhez nyomtam a tenyerem alját.

– Emilia?

Leráztam magamról Harag kezét.

– Ez a lány Valentina Rossi… volt.

– Sejtettem.

Hihetetlen, hogy még egy boszorkánynak kitépték a szívét. Így már összesen öt lány esett áldozatul. Ismét meg kellett küzdenem a torkomat kaparó hányingerrel. Ez az iszonyú látvány… Sosem lennék képes hozzászokni.

Francesco, az áruló ember hírnök nem tudta, hogy hívják a következő arát, csak azt a helyet ismerte, ahol Anir várta a gyilkost. És nem hittem, hogy Anir elárulná Haragot, ami azt jelentette, hogy más módon szivárgott ki az információ. Hirtelen már más miatt émelyegtem. Teljesen feleslegesen kínoztam meg valakit.

– Valaki kémkedik a királyságban – öntötte szavakba Anir a gondolataimat.

Úgy sejtettem, látott már rémes dolgokat a múltban, mégis döbbentnek tűnt. Hátrahúzta fekete haját, és a csuklójáról lerántott bőrdarabbal összekötötte.

Harag körbejárta a sikátort, gondosan ügyelt rá, nehogy belelépjen a vérbe. Elfordítottam a tekintetemet az öldöklés nyomáról. Értesítenünk kell a hatóságokat. Nem hagyhatjuk itt Valentinát, kihűlve, egyes-egyedül. A démon közelebb lépett hozzám, eltakarta előlem a holttestet.

– Ez azt jelenti, hogy tényleg valamelyik fivérem felelős a történtekért. Valamilyen módon.

Eszembe jutottak a korábbi találkozóim a fivéreivel.

– Kapzsiság és Irigység itt van.

Harag a fejét rázta.

– Irigység nem szállna harcba velem. Kapzsiság… Továbbra sem hiszem, hogy veszélybe sodorná a házát. Hiszen gyakorlatilag erődöt épített.

– Bármi legyen is az igazság, maga a tény, hogy valaki elárulta a Heteket… Ne törődj többet az átokkal, hercegem! – mondta Anir. – Tedd félre a boszorkányokkal kapcsolatos ellenérzéseidet, véglegesítsd a házassági köteléket Emiliával, és gondoskodj a házadról, még mielőtt kitör a háború! A teljes erődre szükséged lesz. Bárki áll is a háttérben, nyilván ő felel Kevélység feleségének a meggyilkolásáért.

Úgy éreztem, mintha jeges vízbe löktek volna.

– Miféle házassági kötelék?

Anirnak nyilván nem tűnt fel a hangomban csendülő pánik.

– Amit azzal hoztál létre, hogy magadhoz kötötted a herceget.

Harag megtorpant. Levegőt sem vett, ahogy rémülten felhördültem. Az idő mintha megfagyott volna, míg némán elismételtem Anir szavait. Rá akartam kiáltani, hogy ez hazugság, de Harag reakciójából ítélve tényleg igaz volt. A démonherceg állta a tekintetemet.

– Hogy lehetséges ez?

– Elmehetsz. – Harag suttogásnál alig hangosabban adta ki a parancsot, Anir mégis ugrott, hogy teljesítse. Amint távozott, a démon a tökéletesen ugyanolyan tetoválásaink felé biccentett. – A védővarázslatod nem olyan védelmezést jelent, mint ahogyan egy gyám oltalmaz. Az aevitas ligati szent házasság köteléke értelemben jelenti azt, hogy „örökké összekötve”. Nem volt feltétele az idézés sikerének.

– Akkor most… Ezzel azt akarod mondani, hogy jegyben járunk? – Zakatoló szívvel vártam, de Harag nem felelt. Felesleges volt bármit is mondania. Kiolvastam az igazságot a szeméből. Végig tudta, mit műveltem. Nem csoda, hogy úgy megrettent aznap éjjel. Gyakorlatilag kiszakítottam a pokolból, és rákényszerítettem egy jegyességet. Ami örökké tart. – Mikor akartad elárulni nekem?

Ellágyult a hangja.

– Nem változtat semmin…

– Mindent megváltoztat! – Görcsös remegés futott végig rajtam, ahogy a démon továbbra is állta rezzenéstelen tekintetemet. Túl sok volt ez az egész. A legjobb barátnőm unokatestvérének a holtteste. A véletlen jegyesség Haraggal. – Mi van, ha nem akarok hozzád menni? Kényszerítesz, hogy uralkodjak melletted a pokolban?

– Emilia…

– Ne merészeld! – Megráztam a fejemet. – Kénytelen leszek odamenni?

– Nem.

Hát persze. A démontörvények alapja az udvariasság. Ha házasságra kényszerít, azzal valószínűleg megtöri a különösmód szigorú szabályaikat. De le merném fogadni, hogy előrukkolna valami hitvány alkuval, olyan remeknek tűnne, olyan csábítónak, hogy úgyis belemennék. Főleg, ha Anirnak igaza van, és ez a házassági kötelék még több hatalomhoz juttatná. Ökölbe szorítottam a kezemet.

– Hogy értette Anir, hogy gondoskodj a házadról, még mielőtt kitör a háború?

Harag állkapcsában megrándult egy izom.

– Ezt nem árulhatom el neked.

– Akkor végeztünk. – Megszorítottam Vittoria amulettjét. – Te libero. Felszabadítalak a kettőnket összekötő egyezség alól. Ha egyszer férjhez megyek, azt szerelemből fogom tenni. Nem hatalomvágyból, vagy bármi egyéb szánalmas dologra áhítozol is. A szerelem olyasmi, amiről egy hozzád hasonló lelketlen, hitvány teremtmény mit sem tud!

Nem tudhatom, hogy utánam kiáltott, vagy összerezzent-e. Sarkon fordultam, és amilyen gyorsan csak tudtam, elmenekültem a démonhercegtől és a legújabb áldozattól. Többé semmi közöm ezekhez az átkozott, a családomnak és a városomnak ilyen szenvedést okozó lényekhez.

Mostantól egyedül keresem az ikertestvérem gyilkosát.

Harag pedig visszamászhat a pokolba, hogy ott rohadjon meg a többiekkel együtt!

HARMINC

Az egyik tengerre néző asztalnál ültem, citromkarikával ízesített vizet iszogattam. Korábban hagytam egy névtelen üzenetet a rendőrségnek, megírtam, hol találják Valentina holttestét. Azóta sem tettem túl magamat az éjszaka rémségein. Át akartam rohanni Claudiához, de meg kellett várnom, míg a rendőrség értesíti az unokatestvére családját. Ha már akkor gyászolnak, amikor odaérnek, kérdezősködni fognak. Várakozás közben olyan gondolatok kavarogtak a fejemben, amikkel nem akartam törődni. Sem most, sem máskor.

Hihetetlen, hogy ostobaságomban véletlenül jegyességre kényszerítettem Haragot, aki egészen idáig titkolta ezt. Nyilván gyűlölte az egészet. Hiszen Anir is megmondta, hogy utálja a boszorkányokat. Legszívesebben a tenyerembe temettem volna az arcomat. A gondolat, hogy Harag végig tudta, micsoda hibát követtem el, én pedig azt hittem, én irányítok… megalázó volt. Nem akartam belegondolni, milyen egyéb hibákat vétettem, amikre udvariasságból inkább nem mutatott rá.

Amint értesítettem a rendőrséget, rádöbbentem, hogy nincs hová mennem. Ha hazamegyek, azzal veszélybe sodrom a családomat. Bár beköltözhettem volna Haraghoz a palotába, időre volt szükségem, hogy kibogozzam kusza gondolataimat és érzelmeimet. Rengeteg dolog történt nagyon rövid idő leforgása alatt. Még két gyilkosság. Egy titkos pokolbéli vőlegény. Démontámadás érte nonnát. Ellopták az amulettemet. A viperida. Úgy éreztem, egymást érik a pofonok, én pedig tele vagyok zúzódásokkal.

Minél inkább ragaszkodtam a normális élethez, annál kaotikusabbá vált minden. Mivel épp látni sem akartam Haragot, úgy döntöttem, száműzöm a gondolataimat, és egyedül keresem tovább a válaszokat a Vittoria halálát övező kérdésekre. Ha meg tudom oldani az ikertestvérem gyilkosságának a rejtélyét, akkor megakadályozhatom, hogy bárki más életét veszítse. Valahányszor megpróbáltam magamat Vittoria helyébe képzelni, a naplójánál kötöttem ki. Nem derült ki belőle olyan sok minden, mint amennyiben reménykedtem. És ami kiderült, az is olyan titokzatosnak bizonyult, hogy továbbra is csak találgatni tudtam.

Épp végigvettem a teendők listáját, amikor valaki kihúzta a szemközti széket. Harag huppant le rá aggodalmas pillantással. Néhány másodpercig rámeredtem. Egyikünk sem szólt semmit. Úgy tűnt, a majdnem-férjem ad nekem egy kis időt, hogy összeszedjem magamat. Vagy talán csak ki akarta várni, ismét száműzöm-e a csontkörbe.

Vettem néhány nagy levegőt.

– Honnan tudtad, hol vagyok? – kérdeztem. Harag hosszan nézett rám, majd sokat sejtetően a tetoválásra pillantott a karomon. Most már biztosra vettem, hogy egyszer megfojtom. – Azt mondtad, csak akkor tudsz követni, ha elfogadom a véralkut. A tetoválásról nem volt szó.

– Ha elmondom, hogy a tetoválás része a házassági köteléknek, azonnal menekülőre fogod. Szükségem volt egy kis időre, hogy elnyerjem a bizalmadat.

Vitába akartam szállni vele, de inkább befogtam a számat. Igaza volt. Ha rögtön az első éjszaka, amikor megidéztem, kiderül, mit jelent ez a jel, azonnal visszaküldöm a saját birodalmába.

– A bizalmat általában úgy szokás elnyerni, hogy mindkét fél őszinte.

– Nem hazudtam neked.

Felsóhajtottam.

– Nem, a szó szoros értelmében valóban nem.

Kijött egy pincérnő, és lelkesen felsorolta, mi mindent lehet rendelni. Úgy tűnt, Haragnak nincs sok bizodalma az étlapban, de szó nélkül hagyta, hogy rendeljek. Félórányi feszült csenddel később megérkezett az étel. A démon úgy tanulmányozta, mintha valami bonyolult, megoldásra váró egyenlet lenne.

Egy tányérnyi gőzölgő scampi, egy kis arancini, egy antipastotál – tele olajjal, ecettel, oregánóval és bazsalikommal meghintett prosciuttóval, peperoncinóval, soppressatával, provolonével, pácolt olajbogyóval és articsókával – meg egy kosár pirított kenyér került a kis asztalra.

Vártam, hogy a démon félrehúzza a pincérnőt, és megkéri, hozzon neki egy kis felmelegített vért vagy nyers belsőségeket, de úgy tűnt, megelégszik a választásommal, én pedig igazán nem akartam elvetni ennek a gondolatnak a magvát a fejében azzal, hogy rákérdezek.

Meglepő módon Harag rendelt egy kancsó vörösbort narancsszeletekkel, és mindkettőnknek bőséggel öntött belőle. Amikor belekortyoltam, a körülmények ellenére is őszinte élvezettel töltött el az édes íz. Szerettem volna egy időre elmenekülni sötét gondolataim elől, és az étel meg a bor segített ebben. Egész éjjel nem aludtam, jólesett összeszedni magamat. Harag ételt halmozott az egyik tányérra, és elém tolta, csak utána szedett magának. Az utolsó csepp önuralmamra is szükségem volt, nehogy leforduljak a székről döbbenetemben.

Harag észrevette, hogy őt nézem, és a homlokát ráncolta.

– A jó modort nehéz levetkőzni, akármilyen kellemetlen a társaság. Egyébként is, hoztál nekem desszertet. Illik viszonozni a szívességet.

Elmosolyodtam, amivel még jobban felbosszantottam, majd enni kezdtem.

Pár percig figyeltem, hogy ide-oda tologatja a scampit, aztán beleszúrtam az egyikbe a villámat, és odatartottam neki. Sikerült még jobban felkorbácsolni a gyanakvását.

– Mit művelsz?

– Ezt itt langostinónak hívják. Olyan, mint egy zsenge homár. Biztos vagyok benne, hogy ízleni fog. Kivéve persze, ha félsz…

Mintha csak az ellenkezőjét akarná bizonyítani, Harag elfogadta a rákfélét. Nyilván ízlett neki, mert ezután a saját tányérjára fordította a figyelmét, és addig nem nézett fel, míg mindent végig nem kóstolt.

Míg ő elmerült az emberi étkek csodájában, én megettem a scampimat, és kiélveztem a friss citromot, amivel a vaj töménységét ellensúlyozták. Az ő receptjük egy kicsit több citrust tartalmazott, mint a miénk, és úgy döntöttem, egy nap ezzel is kísérletezem majd.

Talán ha félbevágnék egy citromot, és lefelé fordítva megsütném…

A villámat a szám felé emelve dermedtem meg. Olyan jól éreztem magamat, hogy kis híján elfelejtettem, miért eszegetek itt az egyik malvagióval. Egy hónap. Egy kicsivel több mint egy hónap telt el az ikertestvérem halála óta, én meg a legádázabb ellenségünk társaságában arról álmodozom, milyen receptek lennének méltóak a Tenger & szőlő étlapjára. Kővé vált az étel a gyomromban.

Eltoltam magamtól a tányért, hirtelen elment az étvágyam.

Harag úgy figyelt, mint ahogyan egy ember tanulmányozza a vacsorája felett repkedő legyet.

– Erkölcsi dilemmába ütköztél, boszorkány?

Sem dühre, sem bosszúságra nem futotta. Az igazság pengéje a húsomba vájt, és rá kellett döbbennem, hogy fogalmam sincs, mit művelek. Nagyjából biztos voltam benne, hogy Vittoria megidézett egy démont, de hogy melyiket, azt homály fedte. Tudomást szereztem Hádész szarváról, de továbbra is rejtély volt számomra, mégis hogyan lettünk mi az őrzői.

Aztán ott voltak a ködös említések Vittoria naplójában azzal kapcsolatban, hogy mágikus tárgyak szavát hallotta, és hogy az első varázskönyv itt lehet a világunkban. Tudtam, hogy az ikertestvérem beleegyezett, hozzámegy az ördöghöz, de azóta sem jöttem rá, mégis miért jutott erre a rémes elhatározásra, és miért nem avatott be sem engem, sem a nagymamánkat a dologba.

Több kérdésem volt, mint válaszom, és senkiben sem bízhattam igazán. Nonna kis híján az életével fizetett az igazság utáni hajszámért, és nem voltam hajlandó veszélybe sodorni egyetlen további családtagomat sem azzal, hogy hozzájuk fordulok bármilyen, a gyilkosságot érintő dologgal kapcsolatban. Bár Harag engem szolgált, mégiscsak a pokol egyik hercege, és bár megesküdött, hogy nem kényszeríti rá az alkut egyetlen boszorkányra sem, azt továbbra sem tudtam, hogyan vagy miért éppen őt választották ki erre a feladatra.

Előrehajoltam, és halkan így szóltam:

– Mindent tudni akarok az átokról.

Feketével pöttyözött arany szemébe néztem, ő pedig visszanézett rám.

– Elgondolkoztál azon, hogy összeköltözöl-e velem, amíg meg nem találjuk a gyilkost?

Milyen meglepő, hogy így elterelte a szót.

– Igen.

– Hol a holmid?

– Otthon.

Körbelötykölte a bort a poharában. Nagyon kíváncsi voltam, egészen pontosan mi jár a fejében.

– Szeretnéd, ha odakísérnélek, amikor elhozod?

– Még nem mondtam el, mire jutottam. – Szemügyre vettem őt. – És szeretném, ha válaszolnál a kérdésemre. Ha Kevélységet átkozták meg, akkor mi köze ennek az egésznek hozzád?

– Menjünk vissza a palotába, beszéljük meg ott!

– Amíg nem válaszolsz, nem megyünk sehova!

Harag úgy nézett rám, mint aki éppen azon gondolkozik, hány különböző módon tudna felakasztani a saját beleimmel.

– Fogok. Később.

– Most!

Ebből nem voltam hajlandó engedni. Harag felnézett az égre, és azon merengtem, hogy ha imádkozik, akkor miért felfelé néz ahelyett, hogy lefelé fordítaná a tekintetét.

– Jól van. Ha válaszolok a kérdéseidre, beleegyezel, hogy beköltözöl a palotába?

– Nem. De könnyebben döntésre jutok majd. Ehhez mit szólsz?

Hosszan beszívta a levegőt, majd lassan kifújta. Vártam. Szemlátomást ádáz belső küzdelmet vívott, és pontosan láttam rajta, melyik pillanatban döntött úgy, hogy a bizalmába fogad.

– Ahhoz, hogy az átok teljesen megtörjön, hitvesnek kell ülnie a trónon, segítenie kell irányítani a Kevélység házát.

– Anir azt mondta, az előző hitvest meggyilkolták. Hogyan?

– Kitépték a szívét a mellkasából. – Harag rám nézett ugyan, de úgy éreztem, már nem engem lát. – Ahogy jó néhány udvarhölgyéét is.

– Az első boszorkány tényleg megátkozta Kevélységet?

– Igen.

Szükségem volt egy kis időre, hogy feldolgozzam ezt az információt is mindazok után, amikről szintén azt hittem, hogy csupán kitalációk. A la prima strega vénséges vén, tőle származik az első boszorkányvérvonal. Legalábbis a legendák szerint. Elméletileg ő az erőnk forrása, és a maga ura. Ha róla van szó, nem létezik sem fehér mágia, sem fekete. Egyedül a nyers erő, majdnem ugyanolyan színtiszta, mint az istennőé, aki megszülte őt. Régebbről származik, mint az emberi la vecchia religione, és az ősi hit aztán tényleg régre nyúlik vissza.

Volt, hogy bálványozták a la primát, de az is előfordult, hogy rettegtek tőle. A napistennő és egy démon gyermekeként tökéletes egyensúlyba hozta a fényt és a sötétséget. Azt mesélték, halhatatlan, de én még sosem láttam őt, és nem is találkoztam olyannal, aki igen. Mindig azt hittem, hogy teremtésmítosz vagy legenda csupán.

– Miért átkozta meg?

Harag habozott.

– Büntetés volt azért, ami szerinte az elsőszülöttje és Kevélység között történt.

Kihúztam magamat. Claudia is ezt említette.

– Miért, mi történt, Kevélység elragadta a lelkét, a la prima meg bosszút állt?

– A boszorkányok szeretnék ezt hinni, igaz? – Harag gúnyosan felnevetett. – Kevélység nem ragadott el semmit. Nem kellett. A lány önszántából ment hozzá feleségül. Nem számított, minek születtek, egymásba szerettek.

Eszembe jutott, mit kezdett el nonna a stelle stregákról mesélni, hogy állítólag a Gonoszok őrzésével bízták meg őket.

– Csillagboszorkány volt?

Harag bólintott.

– A világok közötti határvonalat kellett volna őriznie, gondolhatsz rá egyfajta őrként a kárhozat börtönében. A lánynak több esze is lehetett volna, először arról volt szó, hogy katona lesz. A la prima, ahogy ti nevezitek, megparancsolta a lányának, hogy adja fel a trónját, és térjen vissza a boszorkánykörébe, de a lány nem engedelmeskedett. Az első boszorkány a legsötétebb mágiával megfosztotta a lányát az erejétől, és száműzte őt a boszorkánykörből. Ez nem várt hatással volt más boszorkányokra is. Ezért fordul elő, hogy néhányan ember lányokat szülnek.

Próbáltam helyre tenni fejben a történetet.

– Ez az egész…

Igaz. Rámeredtem. Egész életemben azt hallgattam, milyenek a Gonoszok, hogy folyton hazudnak. Csakhogy Harag az idézőmágia miatt nem traktálhat szemenszedett hazugságokkal. Ezt az elméletet már próbára tettem, és tudtam, hogy így igaz. Tehát az, amit most elmesélt, bármilyen lehetetlenül hangzik is, igaz kell hogy legyen.

Vagy legalábbis neki el kell hinnie.

– Miért segítesz neki megtörni az átkot? Nem értem, mit érdekel téged vagy bármelyik másik herceget, hogy Kevélység fogságba esett az alvilágban.

– Sok-sok emberévvel ezelőtt valami megrepesztette a pokol kapuját. Azt mondták, egy jóslat része. Kevélység a természetéből fakadóan csak nevetett rajta. Aztán a szeretett feleségét meggyilkolták. Az ereje megcsappant. Fogságba esett a pokolban, és az alsóbbrendű démonok elkezdték a határokat feszegetni azzal, hogy megpróbáltak átszökdösni a kapu repedésein.

Képtelen voltam elhinni, hogy az átkot leszámítva a pokol legnagyobb problémája egy roskatag, régi ajtó. Haragra sandítottam. Az a rossz érzésem támadt, hogy a legrosszabb még hátravan.

– És?

– A lények, amik nem akarták kiállni az Ezer félelem kapuinak a próbáit, kimenekültek. Hiába teszünk meg minden tőlünk telhetőt, a kapu egyre gyengül. Csupán idő kérdése, hogy teljesen összetörjön. Hiába próbáltuk visszatartani őket, bizonyos lények átjutottak ebbe a világba.

– Mint például?

– Néhány alsóbbrendű démon.

– A viperida?

– Nem valószínű. Azokat megidézik.

Ez nem nyugtatott meg különösképp. A démonok elkezdték megszállni a világunkat. Az az iszonyú érzésem támadt, hogy sokkal rosszabbra fog fordulni a helyzet, mielőtt jobb lesz.

– Bármi, ami miatt nagyon aggódnunk kellene?

– Neked egész konkrétan az aperdémon miatt kellene aggódnod.

– A… mi miatt?

– Aperdémon. Vadkanfeje van, az agyara akár egy elefánté. Óriási, hüllőtestű párosujjú patás. Annyi esze van, mint egy ökörnek, és valamiért nagyon szereti a boszorkányvért. A két sorban futó ezernyi kis fogának köszönhetően remekül ki tud véreztetni valakit.

Harag egyre szélesedő mosolya határozottan ördöginek bizonyult, ahogy átpillantott a vállam felett. Szörcsögő szimatolás hallatszott a tarkóm magasságából, mire azonnal kivert a víz. Pata koppant a macskakövön, egyszer, majd még egyszer. Bármi tette is ezt a két böhöm lépést, megremegett alatta a föld. Árnyék vetült az asztalra. Édes jó istennő, nagyon nem akartam megfordulni!

– Eszedbe ne jusson futni, boszorkány!

HARMINCEGY

Semmi sem jelent nagyobb fenyegetést egy boszorkányra, mint egy olyan démon, ami a vérére áhítozik. Amint felébredt benne a vérszomj, fáradhatatlanul üldözi a szenvedélye tárgyát, és csak akkor nyugszik, amikor annak elapad a vére. Az ilyen lények sötét energiája ellen úgy védekezhetünk, ha minden újholdkor szárított cickafarkkal teli párnát tűzünk a ruháinkba.

– Feljegyzés a di Carlo grimoárból

Harag egy másodpercet késett a figyelmeztetéssel. Később, amikor már nem azzal voltam elfoglalva, hogy az életemért fussak, elmerengtem, vajon szándékosan csinálta-e. Felemeltem a szoknyámat, és bevetettem magamat az alkonyat színezte utcák közé, az üldözőm keltette zaj visszhangot vert körülöttem.

Egyik keskeny utcán rohantam végig a másik után, szárazáruval teli kosarakon ugrottam át. Nem mertem hátranézni, nehogy veszítsek a lendületemből. Már csak az hiányozna, hogy a kíváncsiságom miatt kiszipolyozzák a véremet! Csukott ajtók mellett szaladtam el, szárítókötelek alatt bújtam át, de a patás rohamléptek gazdája egyetlen pillanatra sem botlott meg vagy lassított le.

Nemcsak magamért aggódtam, hanem azokért a mit sem sejtő emberekért is, akik balszerencséjükre pont összefutnak velem, miközben végigvezetek egy mohó démont a zsúfolt negyeden. Kis híján megbotlottam, ahogy mellbe vágott a valóság. Egy démon üldöz a szülővárosom utcáin. Valahogy áttört a pokol kapuján. És ha ez még csak a kezdet… Képtelen voltam belegondolni.

Nekiütköztem egy üres hordónak, a fenevad útjába löktem. Túlvilági támadóm egyetlen pillanatra torpant csak meg, mielőtt a fa szétrobbant. Nem jó jel. A boszorkányvéremnek köszönhetően egy kicsit erősebb vagyok ugyan az egyszerű emberekhez képest, de ez a lény úgy rontott keresztül a hordón, mintha papírból lett volna.

Megbotlottam az egyik macskakőben, és képtelen voltam megálljt parancsolni morbid kíváncsiságomnak: miközben megkapaszkodtam az egyik épületben, hátrapillantottam a vállam felett. Felkészültem rá, hogy meg fogok dermedni a könyörtelen iszonyattól, mert a halál óriásira tátott pofával sarokba szorít, szőröstül-bőröstül fel akar majd falni, de az égvilágon semmit sem láttam magam mögött. Aggodalmasan körbekémleltem. Semmilyen démon nem ólálkodott a fodrozódó ruhák mögött. Semmiféle nyirkos orrú lény szimatolása nem törte meg a csendet. A tökéletes és teljességgel természetellenes csendet.

Vér és csont!

Hirtelen a hideg rázott. Ahogy azon az éjszakán is, amikor először meghallottam az umbradémon testetlen hangját, most is megszűnt minden más nesz körülöttem. Nem voltam egyedül – épp csak nem láttam, merről érkezik a veszély. De azt éreztem, hogy közelít. Karmos kéz nyúlt ki a sötétből. A démonok nyilván képesek valamiképpen láthatatlanná válni. Remek.

Sarkon fordultam, és amilyen gyorsan csak a lábam bírta, futásnak eredtem, de hirtelen lepattantam egy jéghideg testről. Hátrazuhantam, majd rákjárásban elhátrálva lassan felnéztem a lényre, ami elhozta számomra a véget.

A jelek szerint tévedtem a láthatatlanná válással kapcsolatban. Nem rejtőzködött, egyszerűen csak túl gyorsan mozgott ahhoz, hogy lássam. Most nem mozdult.

Az aperdémon pont olyan volt, amilyennek Harag leírta, sőt, annál is rosszabb. Óriási feje vérvörös szemét leszámítva pontosan olyan volt, akár egy vadkané. Az írisze közepén fekete hasított pupilla ült, egy pokolbéli macskára emlékeztetett.

Szorosan lehunytam a szememet. Elszámoltam tízig, majd ismét kinyitottam. Tényleg ott állt előttem a démon, és még rémesebben festett, mint amikor először megláttam.

Szent istennő!

Széles, fekete nyálcseppek csorogtak végig a pofáján, izgatottan csikorgatta a fogait. A lehelete olyan volt, akár egy mocsár bűze egy forró nyári napon. Bár remegett a lábam, álló helyzetbe tornásztam magamat, és lassan elhátráltam a veszedelmes, csattogó fogsortól. A démon követett.

Minden egyes ösztönöm menekülésre sarkallt, de nem voltam hajlandó megtörni a szemkontaktust. Úgy éreztem, ha hátat fordítanék, a démon rám vetné magát. Nem számít, mibe kerül, túl fogom élni, hogy újra láthassam a családomat. Amikor balra akartam fordulni, a démon azonnal sebesen megmozdult, úgyhogy inkább az ellenkező irányba indultam.

Ezt a lassú táncot jártuk egészen addig, amíg be nem szorultunk egy zsákutcába. Tőlem jobbra egy vastag acélajtó állt, a fémre egy kalászt tartó mancsnyomot festettek. Az aperdémon megállt előtte, a levegőbe szimatolt. Különös, vörös szeme vérszomjtól fénylett.

Ekkor eszembe jutott a holdfényben áldott kréta a zsebemben, és lassan odanyúltam érte. Az egyik pillanatban még álltam, a következőben már a földön feküdtem, fogak kaptak a nyakam után. Fájdalom hasított belém, de elnyomta a fenyegető veszély. Ezernyi fog állt készen arra, hogy belém mélyedjen, és a gazdája szürcsölni kezdje a véremet. Forró lehelet érte a bőrömet, és a démon halkan felnyüszített. Kétségbeestem. Nem fogok így meghalni. Nem lehet, hogy ilyen véget érjek!

Vadul küzdöttem, de a démon túl erősnek bizonyult. Hátrahúzódott, felkészült, hogy belém mélyessze a fogait, majd… Szürke váladék robbant elő a fenevadból.

Penge hasított keresztül ott, ahol korábban a démon szíve volt, és árnyékok törtek elő a sebből, kígyóként tekeregtek. Riadtan elhúzódtam, úgy figyeltem, hogy a tőr magába szívja az árnyékokat, mintha beitta volna a démon életerejét. A fegyver hegye épphogy csak elkerülte a mellkasomat. Visszafojtott lélegzettel vártam, hogy a halál szembeszegüljön azzal, aki megfosztotta a jussától, és valahogy mégiscsak kioltsa az életemet.

De amikor felnéztem, nem a halál arcát láttam, hanem a háború démonáét.

Harag félrerántotta a behemót tetemét, oldalra hajította. A tokjába csúsztatta a démongyilkos fegyvert, majd letérdelt. Éppolyan ridegek voltak a vonásai, mint ahogyan a hangja csengett. Ami segített, mert így legalább nem a bennem dolgozó, mindent felülíró rettegésre koncentráltam.

– Első lecke: ha démonnal küzdesz, mindig legyen kéznél valamilyen fegyver. Akár egy varázskréta vagy egy védelmező igézet. Ha nem értesz a védőmágiához, akkor itt az ideje elsajátítanod a vérvonalad ezen képességeit. A démonok csúcsragadozók. Gyorsabbak és erősebbek nálad. Csakis gyilkolni akarnak, amihez kiválóan értenek is.

Zihálva az épületnek dőltem, vártam, hogy alábbhagyjon a remegés. Ha Harag nem ért volna ide, a családom eltemethetett volna még egy gyereket. Már ha maradt volna utánam bármi, amit koporsóba rakhatnak. Könnyek szúrták a szememet. Egy olyan játszmára kényszerültem, amiről mit sem tudtam, és vesztésre álltam. Nem is kicsit.

– Fel tudsz állni?

Levegőt alig kaptam. De már nem a rettegés miatt, támadásra kész állapotba kerültem. A célpontom pedig nem más volt, mint a fölém tornyosuló démonherceg. Ülő helyzetbe tornásztam magamat, és ellöktem a felém nyújtott kezét.

– Mi van, hirtelen a tanárom lettél?

– Adta magát a helyzet, hogy tanítsak neked valamit. Ez nem szerepelt az eredeti megállapodásunkban, úgyhogy nagyon szívesen.

Rámeredtem, teljesen elállt a szavam az arcára kiülő aggodalomtól, amit csak némi késéssel tudott palástolni. Őszintén féltett. Ez úgy megdöbbentett, hogy elfelejtettem visszaszólni neki.

Egy perc múlva felálltam. Harag ismét végignézett rajtam.

Lepillantottam a kocsonyás szürke trutyira, ami korábban démonbelsőség lehetett. Most már én bűzölögtem úgy, mint egy mocsár. Fantastico! Sosem gondoltam volna, hogy visszasírom azokat a napokat, amikor még az volt a legnagyobb problémám, hogy érezni rajtam a fokhagymát és a vöröshagymát.

– Ismerős ez a jel? – kérdezte Harag az ajtón díszelgő mancsnyom felé biccentve.

– Ööö… – Próbáltam letörölni a démontrutyit a ruhámról. – Várj egy kicsit!

– Ha ez számít, nem hagytam volna, hogy megöljön a démon. Legfeljebb megkóstolt volna.

– Szokás szerint felettébb megnyugtatóak a szavaid.

Odaléptem mellé, és az ajtóra meredtem. Korábban az aperdémon támadása miatt rettegtem, aztán elfutott a méreg Harag rögtönzött kiselőadása miatt, és most ismét a félelem vette át az uralmat a gondolataim felett. Fogalmam sem volt, melyik fivére használ mancsnyomot, és nem is igazán voltam rá kíváncsi.

– Ez a mancsnyom az Irigység házának a jele? – kérdeztem. Harag megrázta a fejét. – Kell bármelyik fivéred megidézéséhez búzakalász?

– Szerintem ez egy édesköményszár.

Megráztam a fejemet. Tudni sem akartam, hogyan szűrte le ezt az ajtón lévő kezdetleges rajzból. De legalább kezdtek összeállni a kirakós darabkái. Láttam nemrég ezt a szimbólumot, csak arra nem emlékeztem, hogy mikor és hol. Talán valahol a városban, amikor az utcákat jártam. Vagy Vittoria naplójában? Rengeteg firkálmány és különös szimbólum díszelgett a margókon. Alig aludtam, és az elmúlt néhány nap eseményei is igencsak megtépázták a memóriámat. Egyenesen haza fogok menni, és magamhoz veszem a naplót.

Harag a szeme sarkából rám pillantott.

– Kíváncsi vagy, mi van odabent?

A legkevésbé sem voltam az. Hiába próbáltam megfékezni, a rettegés lassan gyökeret eresztett a szívemben. Talán véletlen, hogy pont itt lyukadtunk ki, de az is lehet, hogy egy nagyobb, gyalázatos terv része. Bárhogy legyen is, úgy éreztem, mindjárt bemerészkedünk az oroszlánbarlangba, és nagyjából annyira vártam, mint szarvasborjú a vágóhidat. Nagyot nyeltem.

– Igen.

Harag kurta fejcsóválás után vállal benyomta az ajtót.

– Hazudsz!

HARMINCKETTŐ

Hatalmas, ládákkal és halcsapdákkal teli helyiségbe léptünk be. A falon rozsdás szögekről kötelek lógtak. A fadeszkák minden egyes lépésünktől nyikorogtak. Nem szoktak baljós érzéseim támadni épületekkel kapcsolatban, de valami nem stimmelt ezzel a hellyel. Különös, halk zúgásra lettem figyelmes, amitől még idegesebbé váltam. Porszemek kavarogtak a holdfényben.

Reméltem, hogy nem zavartunk meg semmit, és nem vár ránk még több démon. A legkevésbé sem fűlött a fogam ahhoz, hogy még több, a kinti halott démonhoz hasonló lénnyel kelljen szembenéznünk. Haragra bosszantó módon semmilyen hatással nem volt a környezetünk. A legveszedelmesebb ragadozó magabiztosságával szelte keresztül a helyiséget. Szemügyre vette a halászfelszerelést, és belerúgott egy rozsdás vasmacskába a hátsó kijáratnál.

– Úgy látom, rég nem használták már ezt a helyet – szólalt meg.

– Gondolod, hogy véletlenül terelt erre az aperdémon?

Harag megrándította az egyik vállát.

– Látsz bármit, ami ismerősnek tűnik?

– Ööö…

Körbenéztem. Halászhálók, kötelek, mindenféle különös alakú horog a távolabbi falra szögelve és drótcsapdák. Minden teljesen normálisnak tűnt. Leszámítva azt a különös érzést, amit nem tudtam volna szavakba önteni. Valahogy ismerősnek tűnt. Lassan körbejártam a helyiséget, minden egyes halászeszköznél megálltam. Valami oka csak van annak, hogy itt kötöttünk ki. És olyan kevés választ el a magyarázattól…

Felkaptam egy rozsdás horgot, majd visszadöntöttem a falhoz. Teljesen átlagos darab volt.

Fújtam egyet. Nem akartam azzal vesztegetni az időmet, hogy végigtapogatok minden egyes régi kacatot. Főleg, ha egy ennél sokkal hasznosabb nyom várhat otthon, Vittoria naplójában. Ugyanakkor… Képtelen voltam elcsitítani azt az állhatatos hívó szót a bensőmben. Ismét körbenéztem, de semmi sem szúrt szemet. Úgy tűnt, az aperdémon támadásának és ennek az üres épületnek semmi köze egymáshoz.

– Na? – kérdezte Harag. – Felismertél bármit?

Az égvilágon semmit, leszámítva azt a szimbólumot, amit majdnem biztosan láttam már korábban az ikertestvérem naplójában. Megráztam a fejemet, szerettem volna hazasietni, hogy magamhoz vegyem a naplót.

– Nem.

– Jól van. Akkor menjünk haza!

Inkább nem tettem megjegyzést arra, hogy az eltulajdonított, romos palotája nem az otthonom, és soha nem is lesz az.

– Össze kell szednem a holmimat – feleltem. – Nemsokára odamegyek hozzád. Addig eltakaríthatnád a démont odakintről.

Még mielőtt vitába szállhatott volna velem, kisiettem az ajtón, és megindultam hazafelé.

Nekidőltem a szobám ajtófélfájának, és felmértem a pusztítást. A padlódeszkákat feltépték, összetörték. Fadarabok borították a kis csomózott szőnyeget, amit nonna készített nekünk Vittoriával kis korunkban. A betört ablakon át beszökő szellő tollakat lebegtetett a levegőben. Valaki nagyon sok dühöt levezetett a matracomon.

Vagy inkább valami. Harag azt mondta, a pokol hercegeit be kell hívni a halandók otthonába, de mint arra nemrég rájöttem, ez a szabály nem érvényes az összes démonra. A pokol alsóbbrendű teremtményei a jelek szerint azt csinálnak, amihez csak kedvük szottyan. Az umbra is átjutott a védővarázslatainkon, és természetesen nem küldtünk neki meghívót. Harag azt is említette, hogy a mágia nem úgy működik rajtuk, mint a testet öltött lényeken. Ez lehetett a magyarázat, nem az, hogy nem működnek a védővarázslataink.

Persze, ez nem nyugtatott meg.

Nem kellett belépnem a szobába ahhoz, hogy tudjam, Vittoria naplójának hűlt helye, és vele együtt odalettek a testvérem titkai is. Valószínűleg egy umbradémon lopta el. Ez megint a gyanúsítottak listájának élére repítette Kapzsiságot. Eddigi ismereteim szerint ő az egyetlen pokolbéli herceg, aki ilyen lényekkel végezteti a piszkos munkát.

Eszembe jutottak azok az éjszakák, amikor elalvás közben úgy éreztem, valaki figyel. Aggasztó volt, tolakodó, mintha az életem privát részei hirtelen látványossággá változtak volna a kíváncsi tekintetek számára. Valahányszor felöltöztem vagy összerogytam a gyásztól, figyeltek. Valahányszor őszintén kimutattam az érzelmeimet, meg sem próbáltam visszafogni őket, hiszen azt hittem, egyedül vagyok. Kinéztem az ablakon, kíváncsi voltam, vajon most is van-e ott valaki, lesi-e, hogyan élem meg ezt a legújabb rémálomba illő epizódot.

Megdörgöltem a karomat, próbáltam száműzni a hirtelen jött borzongást. Ha a hálószobám nem az emeleten lett volna, és nem kellett volna átvágnom az egész házon ahhoz, hogy idejöjjek, azt hittem volna, hogy az egész otthonunkat felforgatták. De csak a szobámat dúlták fel, a többi helyiséghez egy ujjal sem nyúltak. A családomnak sem görbült egyetlen haja szála sem. Különös, de nonna semmit sem hallhatott, ugyanis épp békésen szunyókált a földszinti szobájában. Mindenki más a Tenger & szőlőben vacsoráztatott. Hála az istennőnek!

A saját megnyugtatásomra átvágtam a romokon, és belestem Vittoria régi rejtekhelyére. A grimoárlapokat, amiket Harag megidézése után visszaraktam ide, miszlikbe aprították. A parfümösüvegeket széttörték. A szerelmes leveleket a naplóval együtt elvitték.

Könnycsepp hullott a padlóra. Újabb követte. Úgy éreztem, én is zuhanok. Elenyészek, ismét teljesen beleveszek a gyászba. Vittoria törött, szétzúzott holmijának a látványa… túl soknak bizonyult.

A korábban biztos menedékként szolgáló szobánk végébe mentem, és lerogytam az ágyam romjaira. Besüppedt a súlyom alatt, ferdén állt, teljesen tönkrement. Ahogy minden más is az életemben.

Zokogásban törtem ki. Minél inkább próbáltam küzdeni ellene, annál fékezhetetlenebbé vált. Milyen ostoba voltam, hogy azt hittem, nincs már vesztenivalóm. Jöttek a démonok, és bebizonyították, hogy tévedtem. Még ha összetakarítok is a szobánkban, akkor sem lesz többé ugyanolyan.

Tönkretették az ikertestvérem holmiját, és mindent, amit egykor szeretett.

Végül csak kitörölték Vittoriát az életemből. És már nem tudtam, hogyan tovább. Az oldalamra feküdtem, az államig húztam a térdemet, és zokogtam. Nem érdekelt, ha közben egy testetlen démon figyel. Nem érdekelt, ha egy boszorkányvadász, a pokol egyik hercege vagy egy szadista szörnyeteg ember élvezetét leli a fájdalmamban. Elvesztettem valamit, amit soha nem szerezhetek vissza, és gyászoltam.

Ha az aperdémon tényleg csak ízelítő volt abból, ami ránk vár, rengeteget fognak még sírni ebben a városban, amikor elveszítik azokat, akiket szeretnek.

Annyira tehetetlennek éreztem magamat. Annyira elveszettnek és magányosnak. Mégis hogyan állhatnám útját ilyen erős lényeknek? Az egész helyzet teljességgel reménytelennek tűnt. Csak áltattam magamat azzal, hogy felgöngyölíthetem a gyilkossági ügyeket, és megmenthetem mások életét. Segíteni akartam, de hiába. Addig ziháltam és csuklottam, míg már levegőt is alig kaptam. Gyűlöltem, hogy így megváltozott a világ.

Beletelt némi időbe, hogy felszáradjanak a könnyeim. A démonok kioltották Vittoria életét, és addig nem nyugszanak, amíg valaki meg nem állítja őket. Na és akkor mi van, ha nem derítettem még ki minden kérdésre a választ? Minden tőlem telhetőt megteszek, nehogy a pokol kapuja kinyíljon. Betelt a pohár!

A dühömbe kapaszkodva feltápászkodtam, majd magamhoz vettem a tollamat és a tintatartómat. Gyorsan lekörmöltem egy üzenetet a családomnak, beleírtam, hogy szeretem őket, hogy vigyázok magamra, de nem maradhatok itt tovább. Megfogadtam, hogy bármi áron megvédem őket.

Senki mást nem fognak elragadni tőlem, akit szeretek.

Ha kell, a legsötétebb mágiához folyamodok, csak hogy biztosra menjek.

– Hogy vagy? – kérdeztem Claudiától.

A barátnőm arca foltos volt, a szeme dagadt.

– Gyere csak be!

Szélesebbre tárta az otthona ajtaját, én pedig beléptem. A függönyöket szorosan behúzták. Szinte mindenhol csillogós fekete gyertyák égtek és villództak odabent, csípős illatot árasztottak. A nappaliban egy kis láda tetején állati csontokkal és szárított növényekkel körberakott oltárt alakítottak ki. Mögötte tükröt döntöttek a falnak, visszaverte a gyászba öltözött környezetet. Kis híján kiment a fejemből, hogy meggyilkolták szerencsétlen Valentinát.

Mintha egy évvel, nem pedig egy nappal ezelőtt történt volna.

– Jól vagy? – kérdeztem.

– Nem is tudom. Többféle érzelem kavarog bennem. – Claudia halkan beszélt. Intett, hogy üljünk le a kopott pamlagra a gyászoltár elé. – Először úgy éreztem, mintha az én szívemet is kitépték volna. Aztán eltompultam. Most pedig…

Szipogott egyet, elfordította a fejét. Nem akart a szemembe nézni.

– Most pedig bosszút akarsz állni.

Hirtelen pillantott fel, megtörölte az orrát.

– Elhibázott dolog lenne?

– Nem. Régen azt hittem, igen, de már másképp gondolom. – Odafordultam hozzá az ülőpárnán, és megszorítottam a kezét. – Tudsz olyan varázslatot, ami elég erős ahhoz, hogy végezzen egy démonnal, ha megpróbál átkelni rajta?

Claudia erősebben szorította a kezemet, megfeszült az állkapcsa.

– Szerintem igen.

– Még akkor is, ha láthatatlan a démon?

– Igen.

– Helyes – vágtam rá. – Szeretném, ha most azonnal ilyen védővarázslatot bocsátanál az otthonodra, és ha lehet, az enyémre is. Kell vér a varázslathoz? – Claudia megint lesütötte a szemét, majd bólintott. Sejtettem. A fekete mágiának ára van. Eleresztettem a kezét, és feltűrtem a blúzom egyik fátyolkönnyű ujját. – Kellene egy kés, két fiola, egy kis levendulaolaj meg kötszer.

– Emilia, nem engedhetem…

– Dehogynem! – jelentettem ki határozottan. – Segíteni szeretnék, ahogyan csak tudok.

– Jól van. – A barátnőm feltápászkodott. A bánatát felváltotta valami metszőbb, haragosabb. Valami, amit most már saját magamban is felismertem. – Hozom a kést.

HARMINCHÁROM

Harag egyetlen szót sem szólt, amikor berontottam az elfoglalt palotájába, és felmasíroztam a lépcsőn. Úgy sejtettem, érezte, hogy fortyog bennem a düh, és volt olyan udvarias, hogy ne jöjjön a közelembe.

Néma csendben figyelt, csupán egyetlen szemöldökét vonta fel bosszantóan, ahogy a karomon lévő kötést rángatva eltűntem szem elől. A második emeleten, egy elegáns folyosó végén ötször akkora szobára bukkantam, mint a Vittoriával közös hálószobám.

Gyűlölnöm kellett volna, amiért ilyen gyönyörű, de képtelen voltam rá.

A jégkék falakat napfényszínű faliszőttes díszítette, a helyiség kellős közepén mennyezetes ágy állt, akkora, hogy legalább háromszor oldalra gurulhattam rajta, és még akkor sem estem volna le. A szobához csempézett fürdő is járt süllyesztett káddal és egész alakos tükörrel, és még a repedések és letört részek ellenére is határozottan kielégítőnek bizonyult.

Mivel az ágy és a szőttes újnak tűnt, valószínűleg nem én voltam az első, aki úgy gondolta, hogy tetszeni fog nekem így a szoba. Bosszankodni szerettem volna, amiért Harag eltalálta az ízlésem, de túlságosan kimerültem, nem sok érzésre maradt energiám. Hosszú, borzasztó nap állt a hátam mögött.

Kigöngyöltem a takarómat, ráterítettem a matracra, és lesimítottam. Aztán ráhajítottam a párnát, és még ez a kevés is otthonosabbá tette a szobát. Főleg, hogy a valódi otthonom már nem igazán tűnt az otthonomnak azok után, hogy behatoltak a szobámba, és feldúlták. Még mielőtt ismét sírva fakadhattam volna, bementem a fürdőbe, és megeresztettem a vizet.

Miután tisztára súroltam az arcomat, és kifésültem a hajamat, úgy döntöttem, ideje pihenni egy kicsit. Visszamentem a szobámba, de rögtön földbe gyökerezett a lábam. Harag a magaménak nyilvánított ágyon feküdt, egyik karja a felsőtestén pihent, a másikat behajlította sötét hajkoronája mögött.

Bár nyugodt testtartást erőltetett magára, metsző tekintete azonnal elárulta, mennyire feszült. Ezúttal is feketét viselt, olyasfajta férfinak tűnt, aki képes lenne tetőtől talpig sötétbe öltözni. Elmerengtem, vajon kit akar megverni ma este, hiszen ezzel magyarázta a szín iránti vonzalmát.

– Jól vagy?

Összefontam a karomat, és hűvös pillantást vetettem rá.

– Nem.

Összehúzta a szemét, a kötszert fixírozta.

– Mi történt?

Megrándítottam a vállamat. Nem volt kedvem válaszolgatni a kérdéseire, ellenben szerettem volna, ha ő megfelel az enyéimre.

– Kapzsiság és Irigység meg akarja szerezni Hádész szarvát. Nyilván te is vágysz rá. Miért nem vetted még el tőlem ezt a felét?

Nem harapott rá a csalira, a hangjával együtt a vonásai is hűvösebbé váltak.

– Miért nem kérdezel rá inkább arra, ami igazán érdekel?

– Ellopták Vittoria naplóját. Valaki felforgatta a szobánkat, és tönkretette a holmiját.

– És azt gondolod, hogy közöm van ehhez? – Végigmért. – Nem egyszerű naplóról van szó, igaz?

– Nem. – Frusztráltan fújtam egyet. – Varázslattal lezárta, démonmágiát használt hozzá. Sikerült feltörnöm, de nem találtam választ benne a kérdéseimre.

Harag némán végiggondolta mindazt, amit megosztottam vele. Egyfajta békejobb volt ez azután, hogy úgy ráförmedtem, és úgy tűnt, ezzel ő is tisztában van.

– Ha megkérsz rá, segítettem volna megtörni a varázslatot.

Átszeltem a helyiséget, és levágódtam mellé. Nem foglalkoztam vele, hogy méltatlankodó pillantást vet rám, amiért megugrik alatta az ágy. Hullafáradt voltam, szerettem volna, ha véget ér a nap. Azok után, hogy kiderült, a pokol kapuja egyre gyengül, meg akartam keresni az amulettemet. Ha nálam lenne Hádész szarvának mindkét darabja, talán bezárhatnám a kaput, még mielőtt újabb démonok szabadulnak el. De szükségem volt egy kis segítségre ahhoz, hogy logikusan gondolkodjak.

– Van mára valamilyen tervünk?

– Igen.

– Valaki alkut kötött Kevélységgel?

Harag bólintott.

– Isabella Crisci.

– Mikor indulunk?

– Sötétedéskor.

Kirángattam alóla a párnát, a saját fejem alá dugtam, és lehunytam a szememet. Harminc teljes másodpercnyi békés csend után oldalba bökött. Résnyire nyitottam az egyik szememet.

– Ha még egyszer ezt csinálod, kötővarázslatot bocsátok rád!

– Mit művelsz? – kérdezte.

– Háborúra készülök. Menj innen!

Motyogott valamit, amit nem értettem. De nem is érdekelt, mit mondott. Csak félig ironizáltam. Ahhoz, hogy megtaláljam a cornicellómat, és szembe tudjak nézni azokkal a pokolbéli rémálmokkal, amiket ez az éjszaka tartogathat, kipihentnek és ébernek kell lennem.

Amikor jó néhány békésen töltött órával később felébredtem, Haragnak hűlt helye volt. Hála a csillagoknak! Néha, főleg, ha nagyon kimerülök, hajlamos vagyok forgolódni és álmomban beszélni. Már az is kellemetlen volt, hogy Vittoria ugratott miatta, az pedig fájdalmasan kínos lett volna, ha egy démonherceg előtt csinálom.

Felültem, mire lecsúszott rólam a takaró, amivel gondosan betakargattak. Homlokráncolva pillantottam le rá. Szinte biztos voltam benne, hogy amikor elaludtam, még rajta feküdtem.

– Hahó!

Körbenéztem a néma, üres szobában. Harag nem ólálkodott a közelben. Nem mintha erre számítottam volna. Beletelt egy pillanatba, mire rádöbbentem, miért nincs itt. Lassan sötétedett odakint, és azt mondta, napszálltakor indulnunk kell. Kiugrottam az ágyból, és a démon nevét kiabálva lerohantam a lépcsőn.

A palota olyan mozdulatlannak bizonyult, akár egy katakomba.

– Vér és csont!

Az a semmirekellő herceg itt hagyott, hogy egyedül beszélhessen a boszorkánnyal. Fortyogva körbejártam az üres palotát. Fel kellett volna ébresztenie! Nekem is pont ugyanannyi jogom lett volna ott lenni, amikor Isabellával beszél, mint neki. Nyilván nem akarta, hogy lebeszéljem a lányt az ördöggel kötendő alkuról. Ennyit arról, hogy társak vagyunk. Dühömben legszívesebben ordítottam volna.

Egy ilyen nap után valahogy le kellett vezetnem a frusztrációmat. Csak nem ülhettem ölbe tett kézzel, arra várva, hogy valaki más lépjen helyettem! Főleg, hogy most már éreztem, hogyan számlálnak vissza láthatatlan mutatók addig a percig, amíg a pokol kapuja teljesen tönkremegy. Nem pazarolhatom dühöngésre az energiámat. Meg kell indulnom, hátha megtalálom a cornicellómat. Visszamentem a szobámba, és észrevettem, hogy egy ruhát fektettek a sarokban álló székre.

Felemeltem. Éjfekete volt, a ruhaderékra arany gyökereket hímeztek, hasonlított arra a grimoárlapra, aminek a segítségével megidéztem Haragot. Apró kígyókat is elrejtettek a mintában. Az, hogy pompás darab volt, nem kifejezés.

– Testa di cazzo!

Csak egy seggfej hiheti, hogy egy csinos ruhával elnyerheti a bocsánatomat, amiért megszegte az ígéretét.

Azért felvettem a ruhát. Megfelelt ahhoz, amire ma este készültem.

Elsuttogtam egy imát a szerencse istennőjének, és reméltem, hogy támogat egy kicsit.

Fogalmam sem volt, merre megyek, miközben az ikertestvérem cornicellóját észrevétlen a kezemben tartva követtem a derengő érzést. Akkor is működött, amikor Kapzsiság játékbarlangját kerestem, ezért úgy döntöttem, az amulettemre koncentrálok, és meglátjuk, mi történik. Nem voltam benne biztos, hogy mit éreztem most meg egész pontosan, de követtem az egyre erősödő hívó szót.

A szirtfalat ölelő utcákon siettem végig, majd a tengerhez érve megtorpantam. Színes halászhajók himbálóztak a part közelében.

Békés látványt nyújtottak, de nem volt jogom ahhoz, hogy itt ácsorogjak, és gyönyörködjek abban a világban, aminek már nem voltam a része. Nem mintha valaha igazán idetartoztam volna. De korábban legalább eljátszhattam, hogy így van.

Megindultam a sziklafal mentén, mire a suttogás elhallgatott. Visszafordultam, és ekkor ismét felhangzott. Körbenéztem, figyeltem, ahogy felragyog odalent egy örömtűz. Volt itt valami, amihez a mágia el akart vezetni. Árnyékokba burkolózó emberek gyűltek össze egy, két magas szikla közti kis beugróban, nem sok látszott belőlük. Kellemes éjszaka volt egy tengerparti ünnepséghez. Irigykedtem, amiért fogalmuk sincs, miféle lényeket rejt az éjszaka.

Az öklömbe zártam Vittoria cornicellóját, és összeszorított szemmel, némán megparancsoltam neki, hogy vezessen el a saját amulettemhez. Nem volt időm ünnepségekre meg komolytalankodásra. Lépésre emeltem a lábamat, de valami nem eresztett.

Kinyitottam a szememet, és lenéztem az ünneplőkre. Ha az ikertestvérem életben lenne, odalent táncolna velük. Szinte láttam magam előtt, ahogy ringatózik és nevet. A telihold dicséretére emeli a két karját. Annyira szerettem volna, ha mellettem van, hogy szúrni kezdett a szemem. Eleresztettem az amulettet, és nagy levegőt vettem. Vittoria lerángatott volna oda, hogy táncoljak, igyak, éljek.

Ő meghalt, én pedig itt állok fent egyes-egyedül.

Erőteljes, ragyogó mágia töltötte meg az ereimet. Mérgesebb voltam, mint az utóbbi időben bármikor. És talán emiatt a vad düh miatt döntöttem úgy, hogy inkább nem keresem most meg a cornicellómat. Tizenkét másik boszorkánycsalád él titokban Palermóban. Bármelyikük megpróbálhatná megakadályozni, hogy a démonok megszállják a világunkat. Mégsem vette fel a kesztyűt egyikük sem. Talán mégis inkább olyan leszek, mint az ikertestvérem. Táncolni fogok, nevetni, néhány órára elfelejtem, milyen magányos, ijesztő hely ez a világ. Holnap is lesznek rémálmok, amikkel szembeszállhatok, akadnak még megvívandó csaták. Ma este el akartam játszani, hogy minden rendben.

Még akkor is, ha ez szemenszedett hazugság. Úgy tűnt, mindenki más álomvilágban él. Csak nem hibáztathatnak, ha egy órára én is szeretném megtapasztalni azt, amit ők. És ki tudja? Talán, ha sikerül levezetnem valahogy a feszültséget, kitisztul a fejem.

Így, hogy elhatározásra jutottam, megindultam lefelé a meredek, keskeny ösvényen a víz és a mulatozás hangjai felé. Végigsimítottam a magasra nőtt füvön, óvatosan lépkedtem a hegyoldalba vájt lépcsőfokokon.

A távolban a halászok megfújták kagylókürtjüket. A tenger halkan, ádázul suttogott. Hullámok nyaldosták a partot. Sirályok vijjogtak. Suttogások követtek, incselkedtek velem, pont olyan távolról, hogy ne halljam őket rendesen.

Az istennő figyelmeztetően felkiáltott.

Annyira belemerültem a gondolataimba, hogy nem figyeltem a jelekre. Ahogy a lábam a homokot érte, iszonyú rémület lett úrrá rajtam, de addigra már túl késő volt.

Elértem az örömtüzet.

HARMINCNÉGY

Minden teliholdkor el kell végezni a hold leányainak szertartását. Ahhoz, hogy elengedhessük azt, amire már nincs szükségünk, egy halványkék gyertyára, egy tál vízre, tollra, papírra és egy marék elégetendő zsályára van szükség.

– Feljegyzés a di Carlo grimoárból

Az egész olyan ártatlanul kezdődött, mintha az élvezet emberi alakot öltött volna, hogy lassan végighúzza hűvös ujját a gerincemen, apró köröket írjon le kipirult bőrömön. Felemelt karral ívbe feszítettem a testemet, kiélveztem. Színtiszta, ragyogó, mindent elsöprő boldogság öntött el.

Hiába voltam az imént odafent a szikla tetején még dühös, amint keresztülsétáltam a homokon, el is feledkeztem róla. Már nem emlékeztem, miért aggódtam a világunkat megszálló démonok miatt. Egyedül az öröm maradt.

Teljes mértékben lefoglalt a boldogságom, egyedül csak táncolni vágytam, a csípőmet ringatni, érezni, ahogy egy másik test az enyémmel szinkronban mozog. Ütemesen, örömmel, szabadon. A puszta vágy mintha táncpartnert idézett volna számomra, láthatatlan kezek simítottak végig a ruhaderekamon, az oldalamon, megragadták a fenekemet.

Felhördültem, de nem pofoztam fel a merész táncpartnert. Megadta azt, amire vágytam, amint megfogalmazódott bennem a kívánság. És élveztem.

Körülöttem zene és nevetés dobolt. A lüktetés maga volt az élet. Csábított. A legősibb boszorkányösztöneimet hívogatta. Gondolkozás nélkül mozogtam, teljesen átadtam magamat a természetnek és az érzékeimnek. Elpördültem a láthatatlan táncpartnertől, a szoknyám és a hajam a levegőbe emelkedett.

A kígyós-gyökeres ruha, amit nemrég magamra húztam, a vadonra emlékeztetett. Hátravetettem a fejemet, és beittam a nap legutolsó sugarait. Talán már magam mögött hagytam a testemet, felhővé váltam. Olyan jólesett szabadnak lenni, mozogni, felejteni. Itt, a pattogó tűz és a láthatatlan, táncoló emberek gyűrűjében nem gondoltam gyilkosságokra, átkokra, alvilági lényekre és az ördög szarvára.

Nem gondoltam lopott amulettekre és naplókra.

Idelent, a parton táncolva egyedül békét éreztem, örömöt, élvezetet. Semmiért nem kellett aggódnom. Örökké itt maradhatnék, egyik kellemes érzésből a másikba repülnék. Hiszen eljön értem. A királyom. A kárhozatom. Nem tudom, miért, de biztos voltam benne.

Egyensúly. Fény és sötétség. A nap és a hold. Jó és rossz. Egy vadvirágok közt tekergő kígyó. Felkínálja a tiltott gyümölcsöt. Az igazság mérlege oldalra billen, a döntés lehetősége előttem lebeg. Helyrehozhatok valamit, vagy mindannyiunkat pusztulásra ítélem.

Egy vékonyka hang figyelmeztetően sikított, hogy ez az egész nagyon nincs rendjén, de elnémult, ahogy a zene, a sodrás körbefont, átjárt. A suttogások egyre erősödtek, egyre vadabbá váltak. Félresöpörtem őket.

Nyilván lerúghattam a szandálomat, mert a talpam alatt meleg homok mozdult, teljesen magával ragadott az érzés. Minden annyira mámorító volt. Annyira intenzív. Mintha az érzékeimet megbűvölték volna, és most százszoros erővel fogták volna fel a kellemes érzéseket. Fogalmam sem volt, hogy képes vagyok ennyire érezni.

Megmozgattam a lábujjaimat, felnevettem, ahogy a homokszemek peregni kezdtek közöttük, csiklandoztak, incselkedtek velem. Valaki átnyújtott egy pohár bort, és jó alaposan meghúztam. Édes volt, erős. Mintha mézbe mártott almát kóstoltam volna, amit megáldottak a csillagok. Az egyik legfinomabb íz, amihez valaha szerencsém volt. Vittoria imádta volna. Újra belekortyoltam – talán a feledés reményében, talán azért, mert így akartam.

Aztán a pohár eltűnt, és ismét táncba vittek.

Örökkön örökké itt akartam maradni, beleveszni ezekbe a kellemes érzésekbe. És úgy éreztem, így is történt. Itt nem kellett megbirkóznom a veszteség fájdalmával. Nem kellett gyászolnom. Egyszerűen csak éltem.

Percek teltek el, talán órák vagy napok, az idő elvesztette a jelentését. Mozogtam, ringtam, lehunytam a szememet, és hallgattam a víz csábító zúgását, a mormoló hangokat, amiknek a gazdáját nem láttam. A korábbi láthatatlan kezek merész felfedezővé váltak, bejárták a testem feltérképezetlen vidékét. Lefelé siklottak, egyre lejjebb…

– Emlékezz! – suttogta egy különös hang. – Inferus sicut superus.

Ahogy fent, úgy lent. Egy emlék rejtőzött eltemetve, ott táncolt a tudatom peremén.

Valami hideg, éles szúrta meg a karomat, kirántott a révületből. Kipattant a szemem. A félelem ismét utánam kapott jeges indáival, de amilyen gyorsan mindez történt, olyan hirtelen el is múlt. Visszatért az élvezet. A gyönyör. Teljes mértékben megszabadultam a gondolataimtól. Jól éreztem magamat itt, a feledés gubójának a mélyén.

Aztán megláttam őt.

Pengeként hasított keresztül a zsúfolt tengerparton, a haragja lángba borította a békés élvezetet. A láthatatlan táncpartnerem köddé vált, de szinte észre sem vettem. Egy sokkal érdekesebb lény közeledett felém. A legriasztóbb, legvadabb. Halványan az az érzésem támadt, hogy menekülnöm kellene előle. Hogy egy ragadozó szörnyeteg, én pedig a bárány, ami egyre közelebb botladozik a veszélyhez. Vakítóan izzott az árnyszerű alakok között, ő volt az egyetlen, akit tisztán láttam.

Tűzre gondoltam, a levegőt nyaldosó füstre és lángokra. Amiről eszembe jutott, mennyire szeretném végighúzni rajta a nyelvemet, kideríteni, hogy éppolyan forró-e a bőre, mint a belőle áradó erő. Dobszó lüktetett. Zakatolt a szívem. Mindenfajta élvezetet meg akartam tapasztalni.

Üvegbe akartam zárni ezt az érzést, hogy amikor csak kedvem szottyan, belekortyolhassak.

A mágia élet, és az élet a szeretkezésből fakad, abból, hogy jól érezzük magunkat, és a testünk folyamatosan emlékeztet rá, hogy éljünk. Az elmúlt heteket halál és pusztulás közepette töltöttem, ezt ki kellett egyensúlyozni. Megérdemeltem. Ahogy fent, úgy lent.

Aggodalmas arckifejezéssel állt meg előttem.

– Induljunk, boszorkány!

Ugyan! Elpördültem, de megragadta a kezemet, visszarántott magához, én pedig nekicsapódtam a mellkasának. Áradt belőle a meleg, körbefont. Az a különös érzésem támadt, hogy gyűlölnöm kellene.

– Üdv, démon! Táncoljunk!

– Ki kell jutnod innen. Mihamarabb.

– Miért?

– Mert kezded leszaggatni magadról a ruhát, és úgy nézel rám, mintha az enyémmel is ugyanazt akarnád tenni.

Lepillantottam, és felnevettem a meglepettségtől. Tényleg próbáltam kifűzni a mídert, de megakadályozott benne. Tetovált kezét az enyémre tette. Homlokráncolva felpillantottam rá.

– Nem akarsz meztelenül látni?

– Már láttalak.

– És?

– És ha otthon még mindig szeretnéd letépni a ruháidat, beszélhetünk a dologról.

Jég zúdult a karomra, kioltotta a vágy lángjait. Annál hevesebben tértek vissza. Már nem próbáltam levenni magamról a ruhát, inkább rá koncentráltam. Ki akartam gombolni a nadrágját, de gyorsan hátrébb húzódott. Nehéz eset. Két kezemet a mellkasára fektettem, lefelé húztam őket. Erő lüktetett az érintésem alatt. Válaszolt nekem. Mámorító volt.

– Ahhoz képest, hogy a bűn megtestesítője vagy, nem tűnsz épp bűnös léleknek.

Közelebb rántottam. Dob pergett. Szenvedély kavargott. Lehunyta a szemét. Közelebb húzódtam, és ezúttal már nem állt ellent. A zene bujává vált. A démonhoz tapadva, ösztönösen ringatóztam. Azt akartam, hogy kapjon a karjába, és táncoljunk keresztül az égbolton.

A makacs démon nem mozdult.

– Miért nem érsz hozzám? – A hüvelykujjammal végigsimítottam az alsó és a felső ajka találkozásának vonalán, mire ő gyengéden ráharapott az ujjamra, nem eresztette. Ha el akart vele riasztani, hát kudarcot vallott. Kinyitotta a szemét, engem pedig teljesen letaglózott a szépsége. – Azért, mert boszorkány vagyok?

Végighúzta hatalmas kezét a karomon. Közelebb hajoltam, vártam, hogy az enyémhez nyomja a száját. Az elmém hátsó zugában előkerült annak az emléke, amikor azt mondta, egy nap könyörögni fogok még, hogy csókoljon meg. Hogy imádni vagy gyűlölni fogom, de akkor is vágyni fogok rá. Nem tévedett. Gyűlöltem… amiért nemet mond. Annyira vágytam már rá, hogy szinte fájt. Amikor végre eljutott a csuklómig, ahelyett, hogy közelebb húzott volna, óvatosan hátratolt, kartávolságban tartott.

– Rengeteg oka van. Az egyik az, hogy a fivérem hatása alatt állsz. – Fenyegető tekintettel a hátam mögé pillantott. – Bujaság.

Kíváncsian megfordultam. A vágy felperzselte az utolsó tudatos gondolatomat is. A bujaság hercege aranybőrű, fekete hajú férfi volt, a teste olyan, amilyenből Michelangelo meríthetett ihletet a szobrai elkészítésekor. Nem egyszerűen vágytam rá, szükségem volt rá. Éppúgy áhítoztam a figyelmére, mint az érintésére.

– Üdv, signorina di Carlo! Milyen ínycsiklandó valaki!

Túlvilági hangon szólt. Maga volt a fájdalommal vegyülő élvezet. Teljesen magával ragadott és megrémített. Jég csípte a karomat. Ugyanaz a konok érzés, ami korábban is kísértett. Lehűtötte a kedélyeimet annyira, hogy képes legyek teljesen felfogni, micsoda rémálomba kerültem. Hogy mit művel velem.

Bujaság az erejét használta rajtam. És sokkal rosszabb volt, mint Irigység esetében. Annyira jól, annyira boldognak éreztem magamat, hogy teljesen megfeledkeztem arról, ki vagyok én. Mit akarok. Hogy mit utálok mindennél jobban. De az is lehet, hogy nem felejtkeztem el a gyűlöletemről, egyszerűen csak nem érdekelt már. A szenvedély lángjai emésztették a tudatos gondolataimat, és ismét eluralkodott rajtam a színtiszta, állatias ösztön. Vágytam az életre, a szórakozásra, a…

A démonherceg körbejárt. Gombolatlan ezüst zakót viselt ing nélkül, a hozzáillő nadrág annyira lent ült a csípőjén, hogy majd belehaltam. Lángkorona övezte a fejét. A szeme szénfekete volt. A pillantása vesébe látó. Láttam benne a vágy feneketlen medencéjét. Le akartam szaggatni magamról a ruhámat, hogy megmártózhassak benne.

Elindultam felé, de valaki megragadta a derekamat. Nem próbáltam menekülni előle, a hátam mögül áradó melegre koncentráltam. A szilárd testre. Az erőre. Kis híján elfelejtkeztem róla, rá mennyire vágyom.

Bujaság megérezhette, hogy változnak az érzelmeim. Eddig engem figyelt ugyan, most azonban leírhatatlan arckifejezéssel a fivérére nézett. Mondott valamit, de engem túlságosan lefoglaltak a különféle érzések. A hangja, a meleg szellő, Harag illata, az, ahogyan erős karja a testemen siklott, miközben igyekezett feltartóztatni. Bujaság tovább beszélt. Próbáltam a szavaira koncentrálni, nem pedig az ajka vonalára.

Közelebb jött hozzánk. Harag karja acélgyűrűként font körbe.

– Tudod, mit jelent ez, boszorkány? – Összevontam a szemöldökömet. Bujaság mosolya gyönyörű rémálmokat idézett. – Menj, táncolj! Élvezd ki az ünnepséget! Ez még csak próba a farkas lakomája előtt.

Ismerős illatot éreztem, hívogatott. Levendula és fehér zsálya. Vittoria! Itt van… Ha mehetek táncolni, akkor megtalálom…

Elég! – suttogta az ismerős hang az elmém hátsó zugából. Átverés az egész. Vittoria meghalt.

– Nem.

Engem éppúgy meglepett, hogy visszautasítom az ajánlatot, mint Bujaságot. Eddig vágy ült az arcán, de most felváltotta a harag.

Csettintett, és hirtelen megszűnt felettem a hatalma. A térdem felmondta a szolgálatot. Ha Harag nem tart, biztosan elesem. Mindazt a boldogságot és mámort, amit eddig éreztem, elragadták tőlem, üresnek éreztem magamat, remegtem. Elfogott a rettegés. Amit művelt… mindaz, amit éreztem… Legszívesebben lekapartam volna a bőrömet. Vagy inkább belé vájtam volna a körmeimet, abba a lénybe, aki így visszaélt az érzéseimmel.

Aki miatt felejteni kezdtem, és olyasmire vágytam, amitől félnem kellett volna. A bor, amit korábban ittam, hirtelen visszajött: kétrét görnyedtem, és mindent kiadtam magamból. Harag nem eresztett el.

– Minek jöttél ide? – kérdezte halkan, mély hangon. Borzongás futott végig a gerincemen.

– Hogy átadjak egy üzenetet, drága testvérem. Jelenésed van otthon. Most azonnal. – Bujaság rám nézett. – Ne aggódj! Majd én vigyázok a kis barátnődre. Rengeteg mesélnivalóm van. Démonokról és boszorkányokról. Gonosztevőkről és hősökről. Átkokról és egy király bosszújáról.

– Ne! – Harag alkarjába mélyedtek az ujjaim. – K-kérlek!

Nem tudom, hogy azért, mert elcsuklott a hangom, vagy régebb óta várt már a lehetőségre, de Harag az egyik pillanatban még hátulról ölelt, a következőben pedig mögé kerültem, és Bujaság mellkasába mélyesztette a tőrét. Csont ropogott. Megforgatva feljebb rántotta a tőrt, sötét vér ömlött a sebből.

– Többet ne gyere ide! Majd ha végeztem, hazamegyek. – Kirántotta a tőrt, és beletörölte a nadrágjába. Aztán várt. – A pokolban találkozunk, testvérem!

Nem tudtam eldönteni, mi zavar jobban – a Harag arcára kiülő hűvös közöny, amivel végignézte a fivére halálát, vagy az, hogy ilyen elképesztő hatékonysággal támadott.

Tudtam, hogy veszedelmes, de a saját szememmel látni…

Bujaság köhögni kezdett, lepillantott a halálos sebre. Aztán eltűnt. Szertefoszlott, mintha ott sem lett volna.

Lerogytam a homokos tengerpartra, meredten bámultam azt a pontot, ahol a démoni herceg egykor állt. Könnyek csorogtak az arcomon. Ismét öklendezni kezdtem, Harag szenvtelenül figyelt. Miután felhagytam a hányással, letérdelt mellém. Képtelen voltam a szemébe nézni.

– Meghalt?

– Nem. Ha valamelyik ház tőrével lesújtanak ránk, azzal csak elvágják az ehhez a világhoz fűző kötelékünket. Visszatért a királyságba, és egy ideig nem tudja majd használni az erejét.

Kisebbfajta áldás az átok közepette.

– Helyes.

Harag átnyújtott egy kendőt, hogy megtörölhessem az arcomat. Nem tudom, honnan szedte elő, és nem is érdekelt.

– Bujaság megragadja a kellemes érzéseidet, felerősíti őket. Most előfordulhat, hogy űr tátong benned. Gondolj kútként erre az egészre, az ereje rohamtempóban kiüríti a készletet. Míg egykor mámorító örömöt éreztél, most ennek az ellenkezőjét fogod. Ez is egyfajta pokol. Megajándékozni valakit a legtökéletesebb élvezettel, aztán elrántani előle, még mielőtt teljesen feloldódhatna benne. Ha elég gyakran teszik ezt egy halandóval, beleőrül. Nemsokára jobban leszel.

– De ugye nem… – Ökölbe szorítottam a kezemet az oldalamnál. – Nem kényszerített volna, hogy…

Harag megrázta a fejét.

– Nem.

– De éreztem, hogy… Láthatatlan kezek érintettek.

Azt sem felejtettem el, milyen vehemensen próbáltam megszabadulni a ruháimtól Harag előtt. Hogy mennyire vágytam az érintésére.

– A vágyaid megtestesülése. Benned élnek, nem valaki vagy valami mástól származnak.

Ez nem igazán nyugtatott meg. Bár Bujaság nem élt vissza velem testileg, az érzelmi manipuláció éppolyan rémes volt. Addig csűrte-csavarta a jóságot, míg már gonoszság fedte. Haragnak igaza volt. Tényleg úgy éreztem magamat, mint aki lezuhant. Mintha eddig repültem volna, aztán hirtelen elállt a szél, én pedig beleestem a mélyen alattam húzódó jeges tengerbe. Elnyelt a végtelen, mélységes semmi.

Össze akartam gömbölyödni a földön, hogy egy örökkévalóságig aludjak. Nem érdekelt az átok. Ahogyan az a szűnni nem akaró érzés sem, hogy kiderült valami fontos. Már nem aggódtam amiatt, hogy meggyilkolták az ikertestvéremet. Nem érdekelt a bosszú. Semmi sem számított többé.

Ezt nyilván hangosan is kimondhattam.

Harag véres kézfejével gyengéden végigsimított oldalt a nyakamon. Pont ott, ahol azon az estén csókolhatott meg, amikor megmentett a viperida mérgétől. Megborzongtam, mire elhúzta a kezét.

– Valeas! – Légy erős! – Hamarosan ismét fog.

HARMINCÖT

A „hamarosan” egy hétbe telt. Szinte alig éreztem az idő múlását. Csak feküdtem az ágyban, kizártam a napfényt, még fürdeni sem voltam hajlandó. Semmihez sem volt erőm, és úgy éreztem, felesleges bármivel is törődni. Nem látogattam meg a családomat, az étterembe sem mentem el. Nem kerestem az amulettemet, nem gondoltam a pokol kapujára. Alig aludtam. Amikor mégis elnyomott az álom, különös hangot hallottam. Mire felébredtem, megfeledkeztem a fontos üzenetről.

Nem érdekelt. Nem számított.

Úgy éreztem, összedől körülöttem a világ, és néha mintha órákon át kapkodtam volna a levegőt, mégis képtelen voltam teleszívni a tüdőmet. Fájt az élet. Nem maradt semmi élvezet. Ami egykor számított, az rég a feledés homályába merült, mélyre süllyedt az áthatolhatatlan űrben. Vittoria távoli emlékké vált. A bosszúvágyat a szenvedély fűti, így hát az is odaveszett.

Ha Haragot dühítette vagy bosszantotta is, hogy képtelen vagyok lerázni a fivére erejének a hatását, nem mutatta. Legalábbis olyan formában, amilyenre számítottam, semmiképp.

Nem volt mindig kedves és türelmes ápolóm. De sosem ment messzire, mindig a kölcsönbe kapott szobám közelében járt a romos palotában. Néha, amikor az álom és az ébrenlét közötti ködös állapotban lebegtem, láttam, hogy egy széken virraszt az ágyam mellett. A haja kócos volt, a ruhája gyűrött. Egyszer mintha még a kezemet is fogta volna. De mire sikerült magamhoz térnem a már-már áthatolhatatlan homályból, már nem volt ott. Napi háromszor hozott nekem ételt, és amikor nem akartam enni, addig ült ott villámokat szóró szemmel, amíg végül engedelmeskedtem. Túl sok energiámat felemésztette volna az, hogy vitatkozzak vele. Úgyhogy inkább ettem.

Néha a tetoválásai gondosan megrajzolt vonalait figyeltem. Közelről mesterműnek tűnt a fémes kígyó, ami a jobb kézfejéről indult, körbefonta a karját és a vállát – minden egyes pikkelye csillogott. Nem színtiszta arany volt, akadtak ezüst és szénfekete részek is, árnyékok és fény. Üveges tekintettel meredtem rá, amikor behozta a következő adag ételt. Elmerengtem, vajon idővel a közös tetoválásunk is részletgazdaggá válik-e. Valójában nem érdekelt a válasz.

Harag ételt dugott az orrom alá.

Kövér, vörös szőlőszemeket. Nagy, kemény sajtdarabokat. Meleg, mézzel és fűszerekkel ízesített tejet. Felvágottakat, és egyéb finomságokat, amikre már nem figyeltem oda. Hadizsákmánnyal hazatérő erős harcos volt. Kíváncsi lettem volna, mikor adja fel, és hagy végre békén.

– Majd ha magadtól is képes leszel rá.

Nem hittem, hogy szavakba öntöttem a kérdést. Nem érdekelt, ha olvasott a gondolataimban. Eltoltam a maréknyi szőlőt, és az oldalamra fordultam. Hagytam, hogy a világ elmosódjon körülöttem.

Mintha Harag hangját hallottam volna valahonnan a távolból. Egy boszorkányról szóló történetet mesélt. Egy nap kitépték a szívét a mellkasából, nem a szó soros értelmében, hanem érzelmileg. Csak akkor telt meg az űr, amikor bosszúszomjas vadászatra indult, de a gyász akkor is mindig a közelében ólálkodott. Aztán, amikor már majdnem fényt derített egy rég elfeledett titokra, találkozott egy iszonyú herceggel, aki abban lelte örömét, hogy elragadhatta tőle azt a kevés örömöt, amibe még kapaszkodhatott, így a boszorkány üres, sebezhető porhüvellyé vált.

Kizártam Harag hangját. Nem érdekelt a története. Tudtam, hogy végződik.

Vittoria meghalt. Minden erőmmel küzdöttem az elvesztése miatti fájdalommal, úgy csimpaszkodtam az igazság utáni hajszába, mintha egyedül az kötne ehhez a világhoz.

Most, hogy már nem volt erőm kapaszkodni, nem maradt semmi.

Harag türelme két hét után fogyott el. Valamelyik reggel vagy este – már nem figyeltem, milyen napszak van – felkapott az ágyról, és ruhástól belehajított a fürdőkádba. Áttörtem a vízfelszínt, kisöpörtem kócos hajamat az arcomból, és a démonra meredtem. Viszonozta a pillantásomat, és végre fellobbant bennem a harag apró szikrája.

– Teljesen elment az átkozott…?

Belém fagyott a szitok, ahogy körbenéztem a különös helyiségben.

A földön körbeállított gyertyák viaszkönnyeket hullattak, a fényük halványan derengett a beszüremlő félhomályban. Nem tudtam eldönteni, hogy szürkület van, vagy hajnalodik. Az ablakokat kitárták, friss levegő áramlott be a fürdőbe. A lábadozásom során Harag eltakarta az ablakokat. Gyönyörű, áttetsző anyagot fodrozott a szél.

De ennyivel nem elégedett meg.

Homokkör övezte a kádat, benne tucatnyi illatos narancsvirág és frangipáni. Vádlón pillantottam rá.

– Mi ez az egész?

– Az elemek megjelenítése. – Felsorolás közben a különböző dolgokra biccentett. – Föld, levegő, tűz és víz. Gondolom, nem kell bővebb magyarázattal szolgálnom.

Nem kellett. Pontosan tudtam, mit jelentenek. Ajándék volt az istennőknek, hogy vezessék vissza a hold egyik leányát a sötétségből. Ismét körbenéztem a helyiségben, kezdett lassulni a pulzusom. A narancsvirágokkal és frangipánival kissé túllőtt a célon, a homok is tökéletesen megjelenítette volna a földet a rituálé során. Inkább nem hívtam fel rá a figyelmét. Ami azt illeti… csodálkoztam, hogy a démon ennyire ismeri a szokásainkat. Hátradőltem a kádban, és lehunytam a szememet, hagytam, hogy az elemek mágiája beszivárogjon a lelkembe. Álomittas békesség terjedt szét a bensőmben.

Távolodó léptek hangzottak fel, és csak akkor szólaltam meg, amikor Harag már majdnem magamra hagyott:

– Köszönöm.

Hallania kellett. Nem suttogtam, és bár nyitva volt az ablak, nem szűrődött be zaj az utcáról. Mégsem felelt, csak a csukódó ajtó kattant mögötte halkan. Belélegeztem a narancsvirág kellemes illatát, és ellazultam. Később magamhoz veszek majd egyet-kettőt, a hajamba fonom. Ahogy lejjebb csúsztam a vízben, végre megértettem, miért vannak itt a virágok. Nem a rituáléhoz kellettek. Nekem hozta őket.

Az illatuk volt az első apróság, amit valóban élveztem azóta, hogy minden kellemes érzéstől megfosztottak.

HARMINCHAT

– Vannak győztesek, és vannak áldozatok. Találd ki, melyik akarsz lenni, különben mások fogják meghozni helyetted ezt a döntést, boszorkány! És kétlem, hogy tetszeni fog a végeredmény.

Hátravetett fejjel felnyögtem.

– Ez csak egy scopaparti, nem élet-halál harc! Mindig így túldramatizálsz mindent?

Harag homlokráncolva kukkantott ki a kézzel festett kártyalapok mögül.

– A stratégiai játékok segítségével gyakran hasznos tudásra lehet szert tenni. Ostobaság legyinteni erre.

– Csak egy csökönyös pokolbéli lény képes ennyire komolyan venni egy egyszerű kártyajátékot.

Felkaptam egy cannolit a tányérról, amit Harag korábban az ágyamra tett. Már várt a desszerttel és a kártyával, amikor az új, selymes köntösömben kijöttem a fürdőből. Lopva végignézte, ahogy befalok egy újabb finomságot, szemlátomást elégedett volt vele, hogy jól emlékezett, miféle emberi ételt szeretek. Tévesen azt feltételeztem, hogy további pihenésre készülünk, és mindez része a megfelelő egészségi állapotomat és a jó közérzetemet helyreállító furmányos tervnek.

Fogalmam sem volt, hogy háborúsdit játszunk majd. Hirtelen visszavágytam a fürdőkádba.

Az elemek áldása csodálatos hatással volt az érzéseimre. Készen álltam rá, hogy megint bevegyem magamat a városba, és megoldjam a Vittoria meggyilkolását övező rejtélyeket. És hogy visszaszerezzem az ellopott amulettemet. Legalábbis elméletben. Valójában rettegtem, hogy megint összefutok a pokol valamelyik hercegével. Az eddig megismertek közül egyik rosszabb volt, mint a másik.

– Mennyi időbe telik, mire egy démonherceg összeszedi magát, miután…?

– Kibelezték?

– Azt hittem, a szívére céloztál.

– A tüdejét szúrtam át. Talán eltörtem pár bordáját is. – Csalódottság csendült a hangjában. – Úgy sejtem, nagyjából helyrejött már. – Végigmért. – Többet nem fog zaklatni.

– Világos. A pokol hercegét, aki abban leli örömét, hogy kínzásképp megfoszt másokat mindenféle boldogságtól és élvezettől, hirtelen a lelkiismerete vezérli majd, és többé nem próbálkozik ilyen aljas módszerekkel.

– Persze hogy megpróbálkozik majd velük. De felülkerekedsz rajta.

Lenyeltem a harmadik cannolim utolsó falatját. Émelyegni kezdtem.

– Van olyan varázslat vagy igézet, ami enyhíti a démoni befolyást? Az írek berkenyéből faragnak keresztet, azzal tartják távol a tündéreket. Csak létezik olyasmi, ami ellenetek nyújt védelmet.

Kínosan hosszan hallgatott.

Amikor felpillantottam rá, kis híján kirázott a hideg. Túl könnyen elfelejtkezem róla, mi ő valójában. Aztán jönnek az ehhez hasonló pillanatok, amikor aggódhatok, vajon ő mikor fogja rám ereszteni az erejét.

– Velem és a hozzám hasonlókkal még a szörnyetegek is vigyáznak, boszorkány. Nem szokásom félni, én magam vagyok a félelem. Ágakkal, bogyókkal és vassal csak a gyengéket lehet bezárni. Gyengének tartasz? – Megráztam a fejemet, mire Harag rémisztő vigyorral kivillantotta a fogait. – Félsz?

Nagyot nyeltem.

– Nem.

Egy darabig csak meredt rám, de nem torkolt le, amiért hazudok.

– Az én világomat egyetlen egyszerű szabály vezérli: Hiszem, hogy erős vagyok, így valóban azzá válok. Ha hiszek a képességeimben, mások is érezni fogják a határozottságomat. Meghökkentem őket, legalább egy pillanatra, újra végiggondolják, mekkora fenyegetést jelentek. Bármiféle előnyhöz juthatsz is, hasznos lesz, ha a fivéreim ellen kell felvenned a harcot. Az ő mottójuk mindig is az lesz, hogy ismerd ki az ellenfeledet. Nehezítsd meg a dolgukat! Tehát, hogy a kérdésedre is válaszoljak, nem, nincs szükséged varázslatra, igézetre, amulettre vagy hamis biztonságérzetet kínáló védelemre. Egyedül saját magadban, a saját erődben kell hinned. Ha nem teszed, örökké kínozni és bőszíteni fognak.

Amint a szívverésem csillapodott, hitetlenkedő pillantást vetettem rá.

– Úgy véled, ebben segíthet egy kártyajáték?

– Igen.

– Jól van, tegyük fel, hogy igazad van. Mégis hogyan fog felkészíteni egy scopaparti arra, hogyan vegyem fel sikeresen a küzdelmet a pokol egyik hercegével?

– Az élet gyakran oszt olyan lapokat, amiket nem te kértél. – Harag hátradőlt, és ezzel egy időben a szobában uralkodó feszültség is elpárolgott. Alaposan szemügyre vette a kártyáit, majd letett egyet az asztalra. Már megint ő vitte a lapokat. Elkáromkodtam magamat. Zsinórban harmadszorra csinálta ezt. – A lényeg az, hogyan játszod ki őket.

Gúnyos hangot hallattam.

– Ezt a szerencsének köszönheted, nem a zseniális stratégiádnak.

– Mindkettőre szükség van. De az igaz, hogy a szerencse sokat segít, ha van egy jól kigondolt stratégiád. – Felpillantott. – Elég régimódi a felfogásod, szerinted van fehér és fekete mágia, pedig az erőd sem nem jó, sem nem gonosz. A szándék a lényeg. Azzal, hogy nem tanulmányozol mindenféle mágiát, bizonyos lehetőségeket teljesen elvetettél. Rossz stratégiát választottál, a rendelkezésre álló összes fegyvert meg kellett volna tanulnod használni.

– Nonna odáig meg vissza lenne ettől a tanácstól.

Harag tekintete elkomorult.

– Felvet néhány kérdést, ha a nagymamád nem akarja, hogy megtanuld megvédeni magadat. – Nagy levegőt vett, hogy megnyugodjon, és amikor ismét megszólalt, már kedvesebben csengett a hangja. – Ha komolyan űzni szeretnéd ezt a gyilkosságokkal és ámítással teli játékot, akkor kezdd el felmérni az ellenfeleidet. Derítsd ki, kik ők, mit akarnak, és figyeld meg őket jó alaposan! Amint kiismered a szokásaikat, könnyedén kiszúrod majd, mikor hazudnak. – Felfelé görbült a szája széle, és újabb kört vesztettem, mire szidni kezdtem az ördögöt. – Ügyelj az érzelmeidre! Tüzes teremtés vagy, könnyedén dühbe gurulsz és izgatottá válsz. Ezek a tulajdonságok bizonyos helyzetekben előnyösek lehetnek, de ha szembe kell nézned az ellenséggel, hátráltatnak. Ne engedd, hogy könnyedén olvassanak benned! Biztosra veheted, hogy minden igyekezetükkel az igazság eltitkolásán lesznek.

– Eszedbe jutott már valaha, hogy taníts a pokolban? Úgy látom, nagyon szeretsz kiselőadásokat tartani.

– Gúnyolódj csak egész nyugodtan! Attól még igazam van.

– És milyen szerény is vagy!

– A világ és a benne élők folyamatosan változnak, így hát nekünk, a pokol hercegeinek szüntelenül palléroznunk kell az elménket és a képességeinket. Az arrogancia hiányának köszönhetjük, hogy továbbra is mi vagyunk a legrettegettebb teremtmények. Nem feltételezzük, hogy mindent tudunk, az alkalmazkodásban hiszünk. Amelyik faj nem teszi magáévá ezt a gondolkodásmódot, az kihal.

– Én meg azt hiszem, hogy szereted hallatni a hangodat. Talán, ha hagynád, taníthatnék neked egy s mást a különböző érzelmekről.

– Talán egy nap hagyom majd.

Félretette a kártyáit, és tanulmányozni kezdett. Nem tudtam eldönteni, hogy a sötét csillogás a szemében a zsákmányt becserkésző ragadozót jelzi, vagy azt, hogy egyéb dolgok is érdeklik valamelyest. Vagy talán… talán úgy csodált, ahogyan azt a dolgot szokás, amit először látunk más megvilágításban. És ami a legkülönösebb volt az egészben, hogy nem tudtam, melyik magyarázatnak örülnék jobban.

Eszembe jutottak a tengerparti vágyaim.

Hevesebben lüktetett a pulzusom, ahogy Harag lassan előrehajolt, a tekintete égette az enyémet. Egy pillanatra azt hittem, meg fog csókolni. Hirtelen hátradőlt. Fellélegeztem.

– Gondolom, érezted a démoni befolyást, amikor leléptél a partra. Ha fel akarod venni ellene a harcot, a legfontosabb, hogy légy tisztában azzal, mi történik veled. Az erőnk az érzelmeidre hagyatkozik, felnagyítjuk azt, ami éltet minket. Amint ezt tudatosítod magadban, képes leszel másra fordítani a figyelmedet és az érzéseidet. Bármikor otthagyhattad volna Bujaság összejövetelét. Csak hinned kellett volna benne, hogy képes vagy rá.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy az én hibám az, amit tett?

Harag felállt. Eddig fel sem tűnt, milyen elegáns az öltözéke, hogy milyen gondosan fésült a haja. Tintafekete, a hajtókáján hímzett arany kígyókkal díszített zakót és fekete nadrágot viselt, nemrég fényesített cipője csillogott. Még az ujjain is ragyogott néhány gyűrű. Ónix és fekete, a kedvenc színei. Igazán… jól nézett ki. Észrevette, hogy felfigyeltem erre, és féloldalas mosoly ült ki az arcára.

– Ezzel azt akarom mondani, hogy kiaknázatlan erővel rendelkezel, Emilia. Ha úgy tartja kedved, egész nyugodtan kiforgathatod a szavaimat, a jelentésüket. A halandók már csak ilyenek.

– Nem forgatom ki őket, és nem vagyok ember. A fivéreid szadisták.

– A pokol hercegei sem nem jók, sem nem gonoszak. Egyszerűen csak létezünk.

– Na persze! Rosszindulatú szörnyetegek!

– Folyton úgy beszélsz a fivéreimről, mintha engem nem számítanál közéjük. – Harag a fejét csóválta. – Miért is?

– Mert… – Nagy levegőt vettem. – Mert Kapzsiság, Irigység és Bujaság rémes dolgokat művelt. Te pedig nem. De ennek valószínűleg az az oka, hogy a varázslatom hatása alatt vagy.

Harag arcáról elpárolgott a derű.

– Próbálj meg olvasni az emberekben, főleg, ha hűvösnek, távolinak tűnik az arckifejezésük! Figyeld meg, hogyan feszül a szájuk, mikor kapják el a pillantásukat. Ha kellemetlen kérdéseket teszel fel, bármilyen rezzenés vagy a valódi érzelmeik egyéb jele érdekes lehet.

– Van még egyéb tipp a tarsolyodban, ó, alkalmazkodás nagymestere?

– A szabad akarat világában élsz. Ha ezt elfogadod, máris legyőzted az ellenfeleidet. Mindig dönthetsz másképpen, még akkor is, ha úgy tűnik, hogy nincs más választásod. Ezt sose feledd!

– Tényleg? Mindig? – Fellobbant a haragom. – Az ikertestvérem is dönthetett, hogy életben marad-e, vagy meghal? Mert én biztos vagyok benne, hogy ezt a döntést valaki más hozta meg helyette.

– Ennél rosszabb sorsok is vannak, boszorkány.

– Mint például?

– Az én világomban élni. – Megfordult, és az ajtóhoz ment. – Nemsokára visszajövök. Ha elunod magad, nézz be az ágyad melletti komódba! – A folyosón megtorpant, majd hátrapillantott a válla felett. – Azt javaslom, maradj ma este a palotában!

– Miért? – kiáltottam utána.

Válaszra már nem méltatott, faképnél hagyott. Elmerengtem a ruhaválasztásán, azon, hogy milyen gondosan eligazgatta a frizuráját. Úgy tűnt, mély benyomást akar tenni valakire.

Felkeltem, és körbejártam a szobát, kipillantottam az ablakon, majd visszazuttyantam az ágyra. Szórakozottan tekergetni kezdtem az egyik tincsemet, végiggondoltam mindent, amit a győztesekről és az áldozatokról mondott. Aztán rátértem a szabad akaratra és a döntési lehetőségekre. Alaposan felbosszantott, hogy álszent módon ilyesmiről papol, amikor ő is csorbította a szabad akarathoz való jogomat.

Húsz percig ültem ott, azon elmélkedve, hogy ha tényleg én döntök, akkor mégis miért hallgatok rá. Hiszen fontos elintéznivalóim vannak, és így is elég időt elpocsékoltam már. Egyszerű, sötétszürke ujjatlan ruhát vettem fel, amit Harag nyilván nemrég szerezhetett be, és lopva bevetettem magamat a gyorsan leszálló éjszakába.

HARMINCHÉT

A sötétség gyertyáit csak a legégetőbb körülmények közt szabad használni. Gyújtsunk sötétkék vagy sötétlila gyertyát, szórjunk egy marék salétromot az alja köré, és hívjuk magunkhoz a gonoszt észak és dél legmesszibb pontjairól!

– Feljegyzés a di Carlo grimoárból

A hold ezüst vérként ömlött a háztetőkre, lecsorgott az utcákra. Még elég korán volt, jó néhányan jártak odakint. Néhányan a piacon vásárolt árut cipelték haza, mások a mögöttük álló kemény naptól megviselten, fáradtan siettek tova.

Az elemek fürdője feltöltött energiával, már nem voltam sem fáradt, sem kimerült, de az elmúlt néhány hét azért rajtam hagyta a nyomát. Amikor narancsvirágot tűztem a hajamba indulás előtt, észrevettem, milyen metsző a tekintetem, hogy gyanakvás csillan benne, ami korábban nem volt jellemző rám. Még mindig ugyanaz az Emilia voltam, csak jóval óvatosabb, feszültebb. Felidéztem Vittoria utolsó heteit, és azon töprengtem, hogy amennyiben tényleg összefutott a pokol valamelyik hercegével, ugyan miképpen titkolta el előlünk.

Talán ő is feszült volt, bizonytalan. Talán ezért hívta fel a figyelmünket nonna újra meg újra az istennők jeleire. Tudta, hogy vihar készülődik. Engem pedig túlságosan lekötött, hogy racionális magyarázatot találjak a fantazmagóriáira ahhoz, hogy felfigyeljek arra, ami az orrom előtt volt.

Miközben kapkodtam a lábam, hálát adtam, hogy nem vagyok egyedül az utcákon. Nem akartam démonokkal összefutni – sem hercegekkel, sem semmilyen egyéb lénnyel. Kétségtelenül bölcs lett volna a palota mágikus védelmét élvezni, de nem bújhattam el örökké számos ellenségem elől. Ráadásul ott nem tudtam volna megfigyelni, hogyan beszélnek az emberek, megtanulni, hogyan derítsem ki, hazudnak-e. Minden egyes múló nap újabb gyilkosságot hozhat. Amikor végre sikerült leráznom magamról a démoni erő okozta kétségbeesést, eszembe jutott valami, amire korábban nem figyeltem fel. Valami, ami talán nem is fontos, de az is előfordulhat, hogy mindent összeköt. A monostor.

Egyre csak az járt a fejemben, hogy az ikertestvérem valamiért két egymást követő estén is elment oda. Miután Vittoria lemondott arról a vágyáról, hogy ő balzsamozhassa be a holtakat, szinte be sem tette a lábát a monostorba. Magam elé képzeltem az idézőkört abban a helyiségben, ahol meghalt. Ha nem ő alakította ki, akkor valaki más tette. Valaki, aki megidézhette Kapzsiságot és Irigységet. Talán rajtakaphatom az illetőt, ahogy újabb idézőkört csinál. Nem túl valószínű, de a semminél jobb.

Bujaság démoni befolyásának hála elvesztegettem az elmúlt két hetet, és…

Claudia fel-alá járkált a hálótermeket a monostor épületétől elválasztó kis udvaron. Könnyek csorogtak az arcán. Motyogva a haját húzogatta. A szoknyája mocskos és szakadt volt, a ruhaderekát sötét, rozsdás foltok pöttyözték. Odarohantam hozzá, de mintha észre sem vett volna. Teljesen kiborult, amit nem csodáltam, tekintve, hogy pár hete meggyilkolták az unokatestvérét.

– Claudia! – Óvatosan megérintettem. Fel sem nézett. – Jól vagy?

– Azt mondták, ne használjuk. Hogy soha ne használjuk őket.

– Mit?

– Csontokat és fekete tükröket. Fekete tükröket és csontokat. Egymásra halmozott holttestek és az elesettek hamvai. A holtak csontjai, és a holtak porrá lettek, mert láttam, hogy holló szárnya veri a holdsarlót. A hold agyar, arra vár, hogy belénk mélyessze a fogait. Hogy felfaljon. Hogy addig falja a vért és a csontot, míg mind porrá nem leszünk.

Térdre rogyott, sikertelenül próbálta felfeszegetni a kövezetet az udvarról. Alvadt vér borította a körömágyait. Maguk a körmök megrepedtek, tövig leszakadtak.

– Hallom. Suttog nekem, és néha olyan hangos, hogy gondolkozni alig tudok.

Lenéztem, és megrémültem attól, amit láttam: a földön jó néhány hosszú, vékony vonal futott, mintha Claudia már régóta kaparászná.

– Claudia, kérlek! – Lehajoltam, hogy megérintsem a kezét, de hátrafordította a fejét, elvadult teremtményként rám sziszegett. A szemében semmiféle felismerés nem gyúlt. Elugrottam. – Mi történt?

– Por. Por. Tükrök vagyunk a porban. Koponyák hús nélkül, csontok velő nélkül. Halál. Bár jönne már a halál! Bár ne jönne senki! És te – vetette rám sötét pillantását –, te égni fogsz, egyre csak égni, és a hold bosszút áll, a nap egészben lenyel minket, és nem marad semmi. Csillagok. A csillagok már feljöttek, és úgy hullanak alá, akár a nagy hollóból kitépett tollak, mert a húsukra vágyik, ő pedig addig akarja etetni, amíg eltelítődik, de sosem elégszik majd meg semmivel. Ő maga a bűn, és élvezi.

A fekete tükrök jövendölésre kellenek, és vannak, akik állati csontokat is használnak, de minket nonna mindig óva intett attól, hogy olyasmihez nyúljunk, amit megérintett a halál. Az ő magyarázata szerint a jövőt csak az élőknek szabad látnia, a föld mélyén rothadó dolgok megváltoznak, elszakadnak ettől a világtól, és éppen ezért nem is aggódhatnak már amiatt, ami ránk vár.

Tudomásom szerint Claudia csak egy marék ékkövet és varázsgyertyákat szokott használni.

Suttogva előre-hátra hintázott. Gyors egymásutánban buktak ki belőle a szavak, vad pánik csendült bennük. Már nem csak olaszul beszélt, a felét nem értettem annak, amit mondott. Attól tartottam, olyan lények üzeneteit ismételgeti, amikkel nem szívesen találkoznék élőben. Megint utánanyúltam, nem akartam magára hagyni ebben a rémálomban.

Szabadulni próbált, de átkaroltam, kisimítottam nyirkos haját a homlokából.

– Csss! Csss! A csillagok nem hullanak alá. Mind biztonságban vagyunk.

– Biztonságban. Biztonságban láncok és zárak és fekete tükrök közt, de kulcs sehol. – Claudia a karomban ringatózott tovább. – Hallom… vagy talán inkább mindet hallom. Nehéz megállapítani. Egyszerre beszélnek, a holtak csontjai, a csillagok pora, a mindent elnyelő hold a veszedelmes mosollyal. Az istennő, aki létezik is, meg nem is, maga a bosszú.

Iszonyú gyanú forgatta fel a gyomromat.

– Emberi csontokat használtál?

– Azt mondta, tudni fogom. Hogy elmondják nekem. A holtaknak úgyis mindegy. A holtaknak nincs elméje, nincs akarata. Nem emlékeznek. Az elménket feledésre teremtették. A zárak nem illenek a kulcsokhoz. Csak azért használtam csontokat, mert azt mondta. Gyönyörű csillagoknak kellett volna megvilágítania az utat, elvezetni hozzájuk. Segíteni akartam. Egyre csak sikítanak… Hallgattasd már el őket!

– Kik sikítanak?

– A kárhozottak! Azt hiszik, égnek, de vannak rosszabb sorsok is a tűznél és a hamunál.

Mindez aggasztóan hasonlított arra, amit Harag mondott korábban.

Claudia hátravetette a fejét, és úgy sikított, hogy tiszta libabőr lettem tőle. Fény gyúlt a monostor hálókörletében. Szorosan öleltem a barátnőmet, próbáltam elejét venni a vergődésének. Le kell nyugodnia, mielőtt a barátok ideérnek.

– Semmi baj. Minden a legnagyobb rendben. Lélegezz!

– Fekete tükrök. Izzó szemek. A halál barátság képében érkezik. Inferus sicut superus. A könyv vért kíván. Vágyik rá. A vér megtöri. – Ellökött magától, és megpördült. – Rejtsd el a szívedet! Rejtsd el, mielőtt… – Megérintette a mellkasomat, a fejét rázta. Könnyek csorogtak az arcán. – Túl késő. Már elvették, kövek és föld alá rejtették. Halál. Csontok és por és sikolyok. Vége. Eljött a változás.

– Miféle változást láttál?

– Angelus mortis. Jön és megy, ravasz tolvaj, aki ellopta a csillagokat, és teljesen kiitta őket. Magával visz. Már el is ragadt. Végül a te kezedben a döntés. De őt is választják. Gyászolni fogok. Gyászolok. Mint a széllel sodródó levelek. – Claudia láthatatlan leveleket kapott fel a földről, elfújta őket a tenyeréről. – A halál angyala megjelölt. Megváltoztatott. Itt vagy, de mégsem, már csak ott leszel, véget ért az életed. Ugyanaz, mégis más. Örökkön örökké.

Épp eleget tudtam a jövendölésről ahhoz, hogy biztosra vegyem, a figyelmeztetései nem zagyvaságok, nem az őrület jelei. Úgy sejtettem, valami hasonló történhetett a vén Sofia Santorinivel is, amikor tizennyolc éve balul sült el a jóslás. Nagyon úgy tűnt, hogy a barátnőm is megrekedt a világok és a valóságok között, száz különböző üzenetet hall egyszerre. Elképzelni sem tudtam, mennyire retteghet, teljesen elveszett a saját elméjének börtönében, és esélye sincs a menekülésre. Reméltem, hogy ez nem annak a varázslatnak az eredménye, amit én kértem tőle. Mert ha igen…

Gyengéden a tenyerembe vettem Claudia kezét.

– Elviszlek nonnához.

– Mind egyszerre beszélnek. Nehezen értem. Nehéz odafigyelni rájuk. Egy hang túlharsogja a többit, kegyetlen, selymes és mézédes. Válassz! Ezt mondja. Meg akartam ízlelni. Méreg volt. Nem tudhattam. Eljön. Ne, ne, ne! Itt van, már nincs itt, de itt van! Közöttünk jár, árnyékok közt bujkál. Akár a halál.

– Nonna tudni fogja, hogyan segítsen rajtad. El kell mennünk hozzá!

Claudia olyan erősen a karomba mélyesztette a körmeit, hogy összerezzentem, majd azt suttogta:

– Menekülj!

HARMINCNYOLC

– Nem maradhatsz itt, téged keres.

Claudia elméje egy pillanatra tökéletesen tisztának tűnt. Aztán úgy elkerekedett a szeme, hogy mindenütt kilátszott a fehérje, és teli tüdőből sikítani kezdett. Iszonyú volt, vérfagyasztó és véget nem érő. Mintha fogságba esett állat lett volna, ami érzi a ragadozó közeledtét.

Legszívesebben befogtam volna a fülemet. Sírva fakadtam volna.

Néhány gyors lélegzetvétellel összeszedtem magamat. Tisztítóigézetre volt szükség, legalább átmenetileg. De ahhoz rózsakvarc, só, víz és pirosítógyökér kell.

A hálókörlet ajtaja kivágódott, és jó néhány barát rohant ki az udvarra. Felemelt kézzel megálljt parancsoltam nekik, és tőlünk pár méternyire tétován megtorpantak. Kis híján összerezzentem, amikor Carmine barát előlépett a többiek mögül. Évek óta nem láttam.

Rég eltemetett gyerekkori emlékek törtek a felszínre. Amikor kicsik voltunk, pár évvel azután, hogy Sofia Santorini fekete mágiát használt, Carmine barát ládára állt a piacon, és az ördögről kezdett kiáltozni. El kell mennünk innen. Méghozzá tüstént. Ha meglátja, hogy Claudia így viselkedik, azt fogja feltételezni, hogy megszállták.

A félelem szörnyeteggé változtatja az embereket.

Antonio lépett elő a csoportból, az arcára elfojtott rémület rajzolódott ki, ahogy egyre közelebb ért oda, ahol Claudiával kuporogtunk. Végignézett a barátnőm borzas haján, szakadt ruháján és a vérfoltokon.

– Megtámadták? Mi történt?

Nem vallhattam be neki az igazat, miszerint földöntúli erőkkel játszadozott a monostor szent folyosóin, valószínűleg holtak csontját használta egy számomra egyelőre érthetetlen okból megkezdett jövendölési rítus során, és igen súlyos árat fizetett érte.

– Nem… nem tudom pontosan.

Ez nagyjából igaz is volt.

Claudia magas, visító hangot hallatott. Antonio letérdelt mellé. Claudia előrevetette magát, megragadta a hálóruháját.

– Nem lett volna szabad megnéznem. De azt mondta, tegyem meg! Tudnunk kellett. Valentina miatt. Patkányok iszkolnak be és ki, és rengetegen vannak közöttünk. Segítettek. Különös kis rágcsálók, ürülékként potyogtatják a titkokat. Most pedig nem hajlandó távozni. Ő kezdte, az ő gyűlölete és gonoszsága hozta ide. Azt mondta, biztosra kell mennünk. Ő a kiválasztott. A halál. Nem lenne szabad átkelnie, ez a szabály. De mindig akad, aki megtöri a rendet. Mint a csontokat. Imádja ropogtatni a csontokat. Szerintem a velőt akarja.

– Ki? Ki mondta, hogy nézd meg? – kérdeztem. Antonio felvont szemöldökkel bámult rám. Szemlátomást azt gondolta, hogy nekem is elment az eszem, ha akár egyetlen szót is elhiszek abból, amit Claudia összehord. De nem érdekelt a véleménye. Az az egyre növekvő balsejtelmem támadt, hogy pontosan tudom, kiről beszélt, amikor Valentinát emlegette, de ennél több bizonyítékra volt szükségem. – A nagynénéd, Carolina?

– Karamellfészekként építette fel a történeteit, könnyedek és édesek voltak, de aztán égetni kezdtek, és most mind égni fogunk, mert itt van, és dühös, és a kapu… a kapu… Azt mondta, védjük meg a kaput! De már nincs hozzájuk kötve, igaz? Édes volt a méreg, még mindig érzem az ízét. A nyelvemen maradt. Ragadós, ragadós, a torkomra ragadt, fojtogat. Titkai vannak. Fel akar falni. Üres poharak telnek meg vele. Nem, nem. Üres üveg. Hogy csinálta? Egy kehely vagy egy váza. Az edények üresek, egészen addig, amíg meg nem telnek. Nála van a könyv. A szív. A testre van szüksége, hogy elragadhassa a lelket.

Mozgásra lettem figyelmes. Felpillantottam. Jó néhány barát csatlakozott hozzánk. Néma félkört alkottak körülöttünk, elzárták előlünk a monostort. Voltak, akik elfehéredő ököllel szorongatták hosszú, fából készült rózsafüzérüket. Mások tettlegességre készen álltak, árgus szemmel figyelték a barátnőmet. Biztonságba kellett juttatnom Claudiát, mielőtt megpróbálják kiűzni belőle a nem létező démont.

– Mi ez az őrület? – kérdezte Carmine barát komor arckifejezéssel. Vadul dobolt a szívem. – Megszállta a gonosz?

– Nem, nem. Nincs semmi baja – legyintett Antonio. – Csak egy kicsit többet ivott a kelleténél.

Nem hittem, hogy a szent testvériség tagjainak szokásában állna hazudozni, de örültem, hogy Antonio megtette. Ő továbbra is mellettünk állt, nem számított, mit gondol a többi barát.

– Elvinnéd hozzánk? – kérdeztem. – Szerintem valami… hatással volt rá. A pihenés és a tea segíthet. Mondd meg nonnának, hogy adjon neki egy kis pirosítógyökeret!

Antonio az alsó ajkába harapott, látszott rajta, hogy nem hiszi, beválik majd ez a népi orvoslás, de nem szállt vitába velem. Kinyújtotta a kezét.

– Velem jössz, Claudia? Elmegyünk sétálni egyet. Segít kiszellőztetni a fejedet. Egy kis friss levegő mindig jót tesz.

Claudia felém fordította aggodalommal teli pillantását, mire rámosolyogtam.

– Igaza van. Egy kis sétától jobban érzed majd magadat. Meg a gyógynövényteától és a pihenéstől. Készen állsz?

– Igen. De Domenico nem. – Claudia megfogta Antonio kezét, majd megborzongott. – Azt mondta, nem áll rá készen, nem mozdul. Az idő elszivárog, akár a tenyerébe vett víz. De akkor is vár. Egyre csak vár és vár. Azt akarja, hogy válasszon. Tudja, hogy fog. Hamarosan. Akkor ő is elragadja a szívét. És a lelkét. Megint gyilkolni akar. A főnyereményre áhítozik.

– Domenico? – kérdeztem. Amikor a barátnőm visszahúzódott a saját, széttöredezett világába, Antonióhoz fordultam. – Járt itt korábban?

– Hát… azt hiszem, de nem emlékszem pontosan. Szinte mindennap eljön. Ugye nem… – Claudiára pillantott, aki megint azon a különös nyelven motyogott. Antonio arca aggodalmas kifejezést öltött. – Ugye nem bántaná?

– Sötét van. Sötét és dohszag, és a halál a közelben ólálkodik. Megízlelte, és most még többet akar. – Claudia gyors egymásutánban pislogott, hirtelen mintha megint kitisztult volna az elméje. – Itt van még?

– Nem – felelte Antonio. – Domenico már elment.

– De ne aggódj! – Felhúztam Claudiát. – Megkeresem. – Antonio felé fordultam. – Tudod, hol lakik Domenico? – Antonio a fejét rázta. Hát persze hogy nem lesz ilyen egyszerű, soha semmi nem egyszerű. – Megnézem az arancinistandjukat, hátha még dolgoznak.

– Egyedül? – Antonio aggodalmasan összepréselte a száját. Barna haja a homlokába hullott. Olyan fiatalnak és tapasztalatlannak tűnt Haraghoz képest. – Ha tett valamit… Talán inkább együtt kellene odamennünk.

Kipréseltem magamból egy reményeim szerint megnyugtató mosolyt. Bár örültem volna, ha velem van, amikor odaállok Domenico elé, olyan kérdéseket is fel kellett tennem, amiket előtte nem lehetett.

És nem csak azért, mert ember. Nem emlegethetek fekete mágiát meg démonhercegekkel való szövetkezést a szent testvériség egy tagja előtt.

– Nem lesz semmi baj. Kétlem, hogy Domenico bármiféle gonoszságra ragadtatta volna magát – hazudtam. – Lehet, hogy tudja, evett vagy ivott-e Claudia bármi különöset. Ki tudja? Talán penész vagy egyéb mérgező anyag közelébe került az egyik holttest kiszárításakor. De az is lehet, hogy benyakalt egy üveg bort. Ha túl sokat ivott, annak Valentina halála lehet az oka. A gyilkossággal nem könnyű megbékélni.

Úgy tűnt, ez megnyugtatja Antoniót. Teljesen logikus gondolatmenet volt. És az emberek imádják a logikus dolgokat, főleg, ha megmagyarázzák a megmagyarázhatatlant.

– Panaszkodott rá korábban, hogy rothadt babérlevelet kapott. Azt hiszem, elégette a balzsamozóteremben.

– Na ugye! – Elmosolyodtam. – Biztos, csak ennyi az egész. Penész jutott a szervezetébe, vagy valami hasonló mérgező dolog. Egy kis friss levegő és alvás segíteni fog rajta, majd meglátod!

Antonio búcsúzásképp udvariasan biccentett, majd kivezette Claudiát az udvarról. Megvártam, míg eltávolodnak az utcán, és maguk mögött hagyják a tapodtat sem mozduló barátokat, majd én is elindultam. Próbáltam ügyet sem vetni Carmine barát izzó, vádló tekintetére, miközben elsiettem.

Mivel fogalmam sem volt, hol élnek Domenicóék, és szinte biztos voltam benne, hogy már rég bezárták az arancinistandjukat, kénytelen voltam reggelig várni a számonkéréssel.

Azt viszont tudtam, hogy Claudia nagynénjét, Carolinát hol találom. És bizony ideje volt elbeszélgetnünk. Értettem, hogy a gyász olyasmire készteti az embert, amit máskülönben nem tenne – én magam is imádkoztam a halál és a düh istennőjéhez, és megidéztem egy démont –, de olyat kérni valakitől, amit mi magunk is megtehetnénk… Reméltem, hogy visszanyerem az önuralmamat, mire előkerítem Carolinát.

Öles léptekkel haladtam a felé a negyed felé, ahol a házuk állt. Egyszerűen nem fért a fejembe, ilyen kockázatos dologra késztette az unokahúgát. Én is megkértem Claudiát, hogy bocsásson erős védővarázslatot mindkettőnk otthonára, de egyrészt én nem értek hozzá, másrészt ez nem olyasmi, ami balul sülhet el. Amit Carolina tett, az sokkal veszélyesebb.

Ahogy befordultam a sarkon, bizsergést éreztem a lapockáim közt. Megszaporáztam a lépteimet. Az érzés nem tágított, ami azt jelentette, hogy valaki követ. És bárki legyen is az, igencsak paprikás a hangulata. Egy démont legalább tudtam volna mondani, akit időről időre feldühítettem.

Harag valószínűleg korábban tért vissza a találkozóról, amin olyan mély benyomást akart tenni valakire, és nem örült neki, hogy megszöktem a szép kis kalitkából. Helyes. Talán az ő estéje sem úgy alakult, ahogy tervezte. Megfordultam, és az árnyékokra meredtem. Gyűlöltem a mágikus tetoválást, ami összekötött minket, és aminek segítségével még akkor is megtalált, amikor nem akartam, hogy rám leljen. Gondoltam, amikor majd megtörjük a kettőnket összekötő varázslatot, a tetoválás is eltűnik.

Csakhogy a jelek szerint bizonyos kéretlen ajándékokat nem lehet visszaadni.

– Ne bujkálj, nem méltó hozzád! Ha mondani akarsz valamit, akkor ki vele!

– Merész szavak egy boszorkánytól. – Nem tűnt ismerősnek a hang, az akcentusát sem igazán tudtam hová tenni. Mintha angol lett volna, de mégsem igazán. Zakatoló szívvel végignéztem az utcán. Néhány lépésnyire tőlem egy sötét alak vált el az épülettől. Ösztönösen hátraléptem. A férfi követett, könnyedén, gyorsan mozgott. – A véred illata fűszeres borra emlékeztet. Megkóstolhatjuk?

– Ki vagy te? – Ösztönösen a holdfényben áldott krétát kerestem, elfelejtkeztem róla, hogy ez a ruha Harag ajándéka, nem pedig a sajátom rejtett zsebekkel. – Mit akarsz?

A férfi kilépett a holdfényre. Hosszú kabátját mintha a legsötétebb éjszakából varrták volna. Mindegyik ujján gyűrű csillogott. Remek fegyverként szolgálhattak.

Lassan felfelé vándorolt a pillantásom. Jégszőke haj, a szemét mintha egy gleccserből metszették volna ki, kegyetlen ívű szája féloldalt felfelé görbült. Első pillantásra embernek tűnt, de aztán kiszélesedett a mosolya, és kivillantak éles szemfogai. Vampiro. Megdermedtem. Levegőt sem vettem. Boszorkány vagyok, igazán itt az ideje, hogy elengedjem a gondolatot, miszerint bizonyos lények pusztán a mítoszok és a legendák szüleményei.

– T-te…

Befogtam a számat, gyűlöltem, hogy a dadogásom elárulja az érzelmeimet. Ennyit arról, hogy elleplezem őket az ellenségeim előtt. Harag fejbe vágná magát a tőre markolatával, ha látna most.

– Olyan rég nem ittam tele magamat a fajtádból. – Tekintete a nyakamra siklott. Egyetlen szempillantás alatt előttem termett. – Kellemes a mérgem. Már ha úgy döntök, megosztom valakivel. Szeretnéd ezt az ajándékot, kis boszorkány? Leírhatatlan révületet, míg iszom belőled?

Nagyot nyeltem.

– K-köszönöm, nem.

Körbejárt, hosszú kabátja lebegett az esti szellőben. Egész testemben megfeszültem.

– Rendben. Talán majd legközelebb.

Őszintén reméltem, hogy nem lesz „legközelebb”, és soha többé nem találkozom egyedül egy vámpírral egy sötét sikátorban. Ez az egy alkalom is épp elég volt ahhoz, hogy egész halandó életemben rémálmok gyötörjenek majd. A kabátja végigsimított a lábszáram hátulján, mire levegő után kaptam. A vámpír szájszéle felfelé görbült. Közelebb lépett. Úgy tűnt, élvezetét leli a félelemben.

– Elnézést! Látom, a gyönyörrel kapcsolatos ajánlatom megrémített.

Színpadiasan meghajolt, de egyetlen pillanatra sem vette le a szemét a nyakamról. Gyorsan felidéztem a gyerekkoromban hallott történeteket. A legendákban, amiket nonna elmesélt nekünk, a vámpírok nem arról voltak híresek, hogy könnyedén ellen tudnak állni a rájuk törő késztetéseknek. Éreztem, hogy lüktet az ér a nyakamon, szuggeráltam, hogy nyughasson már, amitől persze csak még hevesebben dobolt a szívem. Nem akartam egy jelentéktelen kísértésből vad vágyat csiholni.

– Alexei vagyok. Irigység herceg látni kíván. Őfelsége sok mindent szeretne megvitatni veled. De előbb sétáljunk egyet, te meg én. Azzal épp elég időt biztosítunk számukra.

Igazi úriemberként nyújtotta a karját. Nem fogadtam el.

– Kinek biztosítunk elég időt mire? Irigységnek? – kérdeztem türelmetlenül. – Ne beszélj rébuszokban!

A vámpír szemfogai megcsillantak a holdfényben.

– Mare e Vitigno. Milyen bájos név. Milyen jól cseng.

Tenger & szőlő. Mozdulatlanná dermedtem. Vér zúgott a fülemben. Irigység tud az éttermünkről. Megkínozza a szüleimet, és… Nyugalmat kényszerítettem magamra. Nincs értelme kétségbeesni. Claudia megvédte az otthonunkat a démonok ellen. Későre jár, az étterem már zárva. Hála az istennőnek, hogy a családom már otthon van, biztonságban. Veszedelmes mosoly görbítette a számat. Nagyon szerettem volna, ha a démonok megpróbálnak átjutni a halálos védőmágián.

– Mondd meg Irigység hercegnek, hogy nem kívánok élni a lehetőséggel! És hogy egészen nyugodtan próbáljon csak meg bejutni az otthonomba.

– A hercegem azt mondta, mindenképpen említsem meg, a varázslatok, a boszorkánycsontokhoz hasonlóan, könnyedén törnek. Már ha valaki tudja, pontosan hol sújtson le. Vagyis ebben a konkrét esetben inkább kire.

Elhűltem.

– Miről beszélsz?

– Gondolod, hogy átverheted a pokol egyik hercegét, kis boszorkány? Tényleg azt hiszed, hogy Irigység nem figyeltette az otthonodat? – A mosolya csupa rosszindulatról árulkodott. – A démonok elleni pajzsok és védővarázslatok összetettek, de azért meg lehet törni őket. Főleg, ha az a boszorkány teszi, aki felhúzta őket.

– Hazugság! – A fejemet rázva hátráltam el. Claudia biztonságban van. Antonio elvitte őt hozzánk… Összerándult a gyomrom. Lehet, hogy útjukat állták, vagy megtámadták őket. Félelem kúszott a szívembe. – Az lehetetlen. A védővarázslatok…

– Már megszűntek létezni. – Ismét a karját nyújtotta. – A családod már bizonyára a herceggel van. Minél tovább ellenkezel, annál nehezebb sors vár rájuk. Irigység nem szereti, ha megváratják. Az unalom rémes dolog a Gonoszok királyságában.

– Irigység a… a Tenger & szőlőben van a családommal?

Alexei bólintott.

Nem voltam hajlandó egyszerűen elhinni neki. Megvető mosollyal elsuttogtam egy tiltott igazságvarázslatot. Alexei nem volt halandó, úgyhogy nem törődtem a tűszúrásnyi rossz érzéssel, ami a tiltott varázslat használata miatt megkörnyékezett.

– Irigység rávette Claudiát, hogy törje meg a védővarázslatot az otthonomon?

Alexei a fogát csikorgatta ugyan, de csak kitört belőle az igazság.

– Igen.

– A családi étteremben vannak?

– Igen.

Úgy eresztettem el Vittoria amulettjét, mintha égetett volna. Eszembe jutott, hogy Irigység a szívemhez kényszerítette Harag tőrét, és abban a pillanatban készen álltam rá, hogy kivágjam a helyéről. Elképzeltem, hogy most ugyanezt csinálja a családommal és a barátaimmal. Ami azt illeti, talán már el is kezdett játszadozni velük. Bárdok, kések és számtalan egyéb holmi lóg a konyhánk falán, amit fegyverként vagy kínzóeszközként lehet használni. Bizonyára ezért választotta a találkozó helyszínéül.

Nem késlekedhettem, azonnal futásnak eredtem.

Megbotlottam a szoknyámban, és a vámpír bosszantó nevetése utánam szállt a sötét utcákon. Nem törődtem vele. Már nem számított. Egyedül arra összpontosítottam, hogy elérjem a Tenger & szőlőt. Végignyargaltam a keskeny sikátorokon és az egyenetlen utcákon, hulladékkal teli vödrökön ugrottam át, nekiszaladtam a holdfényben kézen fogva andalgó szerelmeseknek.

Úgy éreztem, másodpercekbe telt csupán megtenni a távolságot. Zihálva rontottam be az ajtón. Gyorsan körbenéztem, vért, belsőségeket, dulakodás nyomát kerestem.

A démonhercegen akadt meg a szemem.

– Szeretem, ha valaki pontos. – Irigység jól hallható csattanással csukta be a zsebóráját. – Pont időben érkeztél, kedvesem. Mindjárt kezdünk.

HARMINCKILENC

– Igazán szomorú, ami a nagymamáddal történt. – Az irigység hercege az egyik sarokban álló asztalnál ült, háttal a falnak, az elé kirakott ételeket szemlélte. Csak mi ketten tartózkodtunk a helyiségben. Nem tudtam eldönteni, hogy ez megnyugtató vagy inkább rémisztő. – Az a rengeteg erő odaveszett.

Talán elkéstem, és a szüleim, nonna, Claudia és Antonio mind holtan hevernek a konyhában. Amilyen gyorsan csak felbukkant ez a gondolat, száműztem is. Irigység azt mondta, mindjárt kezdünk. Belekapaszkodtam a reménybe, hogy valamiképpen csak megakadályozhatom azt az aljasságot, amit kitervelt.

– Hol vannak a rokonaim és a barátaim?

Úgy tett, mintha meg sem szólaltam volna. A kezébe vette a poharát, körbelötykölte a bort, beleszimatolt, majd óvatosan belekortyolt. Ma este sötét erdőzöld öltönyt viselt. Páfrányminta díszítette a hajtókáját és a kézelőjét. A zakón kívüli fegyvertartó szíjra erősített, smaragddal kirakott tőr markolatán megcsillant a fény.

– Úgy hallottam, a nagymamád talán soha többé nem fog tudni beszélni. Kemény sors ez egy boszorkány számára. Úgy sejtem, nehéz varázsolni hang nélkül. A gyógynövények és az ékkövek persze segítenek, de az igazán erős varázslatokba szavak nélkül nem lehet életet lehelni. Nem igaz?

Szóval ő áll a nonnát ért támadás mögött, nem pedig Kapzsiság. Eszembe jutott az emberi hírnök és a titokzatos, csuklyás alak, akinek titkokat adott el. Irigység az áruló, akit egészen idáig kerestünk. Az utolsó csepp mágiámban is hajlandó lettem volna fogadni. Harag biztosra vette, hogy Irigység sosem lázadna fel ellenük, ezért utána sem nézett, miféle fenyegetést jelent. A féltékeny démon pedig kapva kapott a lehetőségen. Irigység képtelen volt ellenállni a kísértésnek.

Sikítani akartam, egyre csak sikítani és sikítani. Az istennő ajándékának tekintettem, hogy képes voltam valamelyest megőrizni a méltóságomat. Felszegtem az államat.

– Azt kérdeztem, hol vannak a szüleim.

– Bezártuk őket a konyhába.

– A nagymamám?

– Őt az otthonodban hagytam. A jelenlegi állapotában nincs hasznomra.

– És a barátaim?

– Egyelőre biztonságban vannak.

– Mit akarsz?

– Ülj le! – A vele szemközt álló székre mutatott. – Vacsorázzunk együtt! – Látta, hogy nem ugrom a parancsra, ezért előrehajolt, és veszedelmes hangon így szólt: – Esküszöm, hogy személyesen kínzom meg a családodat, a barátaidat és mindenki mást, aki be merészeli tenni a lábát a drágalátos éttermetekbe, ha nem fogadod el a meghívásomat, kedvesem. Aztán megparancsolom Alexeinek, hogy vadásszon le mindenkit, akit szeretsz, és szívja ki az utolsó csepp vérüket is. Légy jó kislány, és foglalj helyet!

– Vagy ne. – Alexei jelent meg mögöttem, nem is hallottam, hogy megérkezett. Elvigyorodott, ahogy összerezzenve elhúzódtam tőle. – Szeretnék lakomázni még napfelkelte előtt.

Ide-oda jártattam a pillantásomat a démonherceg és a vámpír között. Nem voltam benne biztos, melyikük jelenti a nagyobb fenyegetést. A herceg kitöltött egy újabb pohár bort. Ma este hátrafésülte állig érő haját, amivel kiemelte különös, ékkőszínű szemét, az állkapcsa markáns vonalát.

– Ne mondd, hogy egy pohár bor és egy kellemes beszélgetés helyett inkább a vérfürdőt választod!

Rámeredtem. Lehet, hogy tehetetlen vagyok, de nem kell annak tűnnöm.

– Leülök, ha megígéred, hogy megkíméled a barátaim és a rokonaim életét, és amint végeztünk, elmész innen. És az „innen” alatt a várost értem.

– Nem vagy abban a helyzetben, hogy követeléseket fogalmazz meg. De minden elismerésem, hogy megpróbáltad. Most pedig ülj le! Igyál!

Nem maradt más választásom, így csatlakoztam Irigységhez az asztalnál. A borospohár felé biccentett. Kézbe vettem, úgy tettem, mint aki belekortyol. Nem bíztam benne, könnyedén belekeverhetett bármit, mielőtt megérkeztem. Ha vissza akart velem lopózni a pokolba, akkor rosszul számított, kénytelen lesz erővel magával vinni.

– Te teszel keresztbe folyton Kevélységnek – szólaltam meg.

Nem tagadta. Aggasztóan átható pillantással fürkészett, mintha keresztüllátott volna a bőröm rétegein, a csonton, és megtalálta volna annak a lénynek a szívét, aki valójában vagyok, akivé válni akarok.

– Már értem, miért keltetted fel Harag érdeklődését.

Én úgy véltem, valójában cseppet sem érdeklem Haragot.

– Azért hozattál ide a vámpíroddal, hogy a fivéredről csevegjünk?

– Szereti a kihívásokat. A harcos természete teszi, mindenáron hódítani és nyerni akar. – Ismét belekortyolt a borba, a pillantása a nyakamra vándorolt. – Nehezére esik majd feladni téged, amikor eljön az idő. De meg fogja tenni. Ne ámítsd magad azzal, hogy számítasz neki! Mi, pokolbéli hercegek önző teremtmények vagyunk. Nem szenvedünk annyi különféle érzelemtől, mint a halandók, és azok, akik ebben a különös világban születnek. Egy olyan dologtól választod el, amire nagyon régóta vágyik. Végül saját magát fogja választani. Ahogy mindnyájan tennénk.

Letettem a poharamat, a benne lévő folyadék kiloccsant a faasztalra.

– Igen szomorú, ha azért jöttél el egészen idáig a gonosz királyságodból, hogy ezt elmondd nekem. Ezzel mind tökéletesen tisztában vagyok. Nem érdekel túlzottan.

Hamar rájöttem, hogy belesétáltam a gondosan felállított csapdájába. Tökéletes eleganciával belevágott a töltött szardíniába. Miután leöblítette az ételt egy kis borral, lusta mosolyt villantott rám, de a tekintete olyan metsző volt, hogy akár le is szúrhatott volna vele.

– Ha ennyire jól ismered a fivéremet, miért nem árulod el, mit akar? Egy hozzád hasonlóan okos lány bizonyára kitalálta már, nincs szükséged szerény személyem segítségére.

Irigység el akarta érni, hogy rá kelljen támaszkodnom. Hogy puszta kíváncsiságból könyörögjek, árulja el, amit tud. Ezért cserébe kérhetne valamit, amit ő akar. És valamire nagyon fájhat a foga, ha képes volt ennyi energiát fektetni az idecsalásomba. Beteges elégedettséggel töltött el, hogy ekkora csalódást fogok okozni a démonnak.

– Mit akarsz, Irigység? Miért hoztál ide?

– Azon az éjszakán, amikor először találkoztunk, úgy sejtettem, van nálad valami, amire vágyom. Tudod, mi az?

Felidéztem az első találkozásunkat. Még mielőtt kilépett az árnyékok közül, gyorsan a ruhám alá rejtettem az amulettemet. Akkor még attól féltem, Vittoria naplójára akarja rátenni a kezét. De a mostani tudásom alapján mérget mertem volna rá venni, hogy az amulett erejét érezte.

– A cornicellómat akarod.

– Majdnem. A tiédet és a testvéredét is akarom. És ide is fogod adni őket.

– Mégis miért tenném?

– Mert van nálam valami, amire vágysz.

Megborzongtam. Tudtam, mire gondol: fogságba ejtette a szüleimet. A barátaimat. Lehet, hogy nonna épp otthon van, de ettől még nincs biztonságban. Rezzenéstelenül ültem, vártam, hogy Irigység megadja a kegyelemdöfést. Lenyelte az utolsó falatot is, és elégedetten felsóhajtott. Eltolta a tányért maga elől, majd csettintett.

Egy kosfejű, a füle felett ívelt szarvat viselő, embertestű démon a gallérjuknál fogva kirángatta hozzánk a szüleimet, majd a földre lökte őket. Ködös tekintettel, lomhán mozogtak. Úgy tűnt, fogalmuk sincs, mi folyik körülöttük.

Felugrottam a székről, mire Irigység csóválni kezdte a fejét.

– Ülj vissza, kedvesem! Még nem végeztünk. Ez még nem minden.

Nem tehettem mást, visszahuppantam a székre.

– Helyes. Végre komolyan veszed ezt az egészet. Eleget vártam már. Amennyiben a következő huszonnégy órában átadod nekem a szarvat, nem csonkítjuk meg a szeretteidet. Ha bárkinek elmeséled, vagy nem teljesíted a követeléseimet, akkor magammal viszem őket az Irigység házába a többi érdekesség mellé. Te pedig egy annál is rosszabb végre számíthatsz. Hidd el, ez nem üres fenyegetőzés a részemről! Érthetően fejeztem ki magam?

Anyámra és apámra pillantottam. Meg sem mozdultak azóta, hogy a szarvas démon lehajította őket, üveges szemmel meredtek maguk elé. Bizonyos szempontból a kegyelem istennőjének áldását élvezték, hogy nem voltak teljesen maguknál.

Visszafojtott könnyek égették a szememet.

– Mit műveltél velük?

– Inkább amiatt aggódj, hogy mi történik velük, ha nem kapom meg azt, amit kérek!

– Nincs nálam a másik amulett. – A szüleimet figyeltem, próbáltam kitalálni, hogyan menekülhetnénk meg. – Az enyémet ellopták aznap este, amikor megtámadták a nagymamámat.

– Akkor azt javaslom, keresd meg! Az egyik fele nem elég.

– Ha te támadtad meg a nagymamámat, akkor nálad kellene lennie a másik félnek, nem?

– Hadd adjak egy jó tanácsot! Hasztalan bizonyíték nélkül vádaskodni. – Irigység újabb pohár bort töltött magának. – Elvárom, hogy holnap ilyenkor már nálad legyen mindkét amulett. Ma estére elviszem az otthonodba a családodat és barátaidat. Amint megszerezted a másik amulettet, ott találkozunk, és cserélünk. A családodat és a barátaidat Hádész szarváért.

Le akartam akasztani a nyakamból Vittoria cornicellóját, de Irigység felemelte a kezét.

– Miért nem veszed el tőlem ma este ezt a felét?

– Ha most hozzáérek, akkor… felhívom magamra azok figyelmét, akiknek nem akarom mindezt az orrára kötni. Nem kívánom magamra vonni a figyelmet addig, amíg Hádész szarvának mindkét fele a birtokomba nem kerül.

– Haragot nem érdekelte korábban a szarv. Miért nem kéred az ő segítségét?

Irigység különös pillantást vetett rám.

– Harag sosem lesz hős a történetedben. Másfajta fából faragták. Ami azt illeti, lehet, hogy ő hazudik a legtöbbet mindannyiunk közül. – Gúnyos hangot hallattam, ami szemlátomást jókedvre derítette Irigységet. – Ha nekem nem hiszel, kérdezd meg Haragot az utolsó lélekről, amit be kell gyűjtenie! Arról, ami, átok ide vagy oda, kiszabadítja majd az alvilágból.

Az önelégült démonhercegre meredtem. Szívesen rávágtam volna, hogy hazudik, de a lelkem mélyén úgy sejtettem, hogy igazat mondott. Tudtam, hogy Haragnak megvannak a saját céljai, és úgy tűnt, ez a kirakós utolsó darabja. Na de egy lélek? Megráztam a fejemet. Hiszen megmentett, amikor a viperida rám támadt. Ha ez igaz lenne, akkor és ott alkut köthetett volna velem. Vagy talán… talán azért nem mondta el, mert a megfelelő időben akarta kijátszani ezt a lapot. Kifújtam a levegőt. Kezdtem paranoiássá válni.

– Hazudsz.

– Valóban? Azt hittem, ennél több eszed van. Mit gondolsz, mit érdekli a háború tekintélyes démonát, hogy eljut-e biztonságban egy boszorkány az alvilágba?

– Meg akarja törni az ördög átkát.

Amint kiejtettem a szavakat, kétség szivárgott a szívembe.

– Elárulok egy titkot, kedvesem. – Irigység előrehajolt az asztal felett, diadalittas tekintete méregtől fénylett. – Amint megszerezte az utolsó lelket, nem érdekli majd az átok. Teljessé válik az ereje, és horgony nélkül is kedvére időzhet ebben a világban. Dönthet úgy, hogy a Hét körben marad, és uralkodik a nemesi háza felett, vagy élete végéig járhatja ezt a világot. A választás hatalom. És mi, hercegek nagyon szeretjük a hatalmat. – Lassan aljas mosoly terült szét az arcán. – Ugye nem gondoltad, hogy még őt is meg lehet menteni?

NEGYVEN

A pokol hercegei a viszályok szításában lelik legnagyobb örömüket. Támadás előtt az íriszük elsötétedik, olyan lesz, akár a csillagtalan éjszaka, veszedelmes vérszomjuk jeleként vörös pöttyözi. Ne bocsátkozz harcba velük, úgysem nyerhetsz!

– Feljegyzés a di Carlo grimoárból

A magas, ívelt ajtó becsukódott mögöttem. Alig csapott zajt, Harag mégis azonnal előlépett az elhagyatott palota sötétjéből, az arcát félig árnyékok takarták. Már levette a kígyómintás zakót, fekete, gyűröttnek tűnő ingét kigombolta. Még a haja is borzas volt.

Elképzeltem, ahogy beletúrok, amitől máris hevesebben dobogott a szívem. Nem akartam hinni Irigységnek. Harag mellettem állt, még akkor is, amikor azt mondta, hogy nem fog. Ugyanakkor…

– Megsérültél? Elég…

Elhallgatott, ahogy lassan odasétáltam hozzá. Nem mozdult, mintha még levegőt sem vett volna, ahogy az ingét megragadva a falhoz kényszerítettem. Arany szeme az enyémet fürkészte, égetett. Kíváncsi lettem volna, érzi-e azt, amit én. Hogy hatással vannak-e az érzelmeim az övéire. Fogságba ejtettem, a testemmel álltam el az útját.

Könnyedén kiszabadulhatott volna a szorításomból. De nem tette.

Eleresztettem az ingét, helyette lassan a mellkasára fektettem a két tenyeremet. Lenézett rám, az arcán feszült óvatosság ült. Mámorító volt, hogy a teljes figyelmét nekem szenteli.

– Szeretnék bízni benned – szólaltam meg halkan, a szemébe nézve. A szíve ütemesen lüktetett a kezem alatt. – Miért nem árulod el, mit akarsz valójában? Engedj közelebb magadhoz!

A számra siklott a tekintete, de a következő lélegzetvétellel el is kapta onnan. Nem kételkedtem benne, hogy a vágy ezen villanása őszinte volt. Tudtam, hogy a bennem keltett érzelmek is valósak.

Mindig úgy hittem, kötelességtudóan ágyba vinné az ellenséget, ha haszna származna belőle. Most már nem voltam benne teljesen biztos, hogy ez valóban így igaz. Nőttön-nőtt közöttünk a feszültség. És úgy tűnt, Harag hagyni fogja, hogy robbanjunk. Mert így akarta. Talán én is ezt akartam.

Az inge alá csúsztattam a kezemet, hogy megérinthessem a bőrét. Zakatoló szíve elárulta, milyen hatással van rá a mozdulat, hiába igyekezett kétségbeesetten titkolni. Lejjebb siklott a kezem. A melege, a szilárdsága… Hirtelen azt akartam, hogy valódi legyen ez az egész.

Az egyik pillanatban még csak álltam ott, a következőben a szám vadul, durván az övéhez tapadt. Egyszerre volt kárhozat és megváltás. Addig akartam csókolni, míg a haragom és a rémületem szertefoszlik. Amíg már nem gondolok többé arra, hogy a családomat fogva tartják. Amíg a démonvilág elporlad, és nem marad más, csak a feledés eme színtiszta pillanata.

Harag egy szívdobbanásig nem mozdult, aztán hasonló mohósággal viszonozta a csókot. A csípőmre siklott a keze, egy helyben tartott. Pedig még nem kerültünk elég közel egymáshoz. Hozzásimultam. Eleinte gyengéd volt, aztán a nyelvem utat talált a szájába, és elveszítette az önuralmát.

Vadul visszacsókolt, majd a nyakamon éreztem a fogát, pont ott, ahol akkor húzta végig a nyelvét, amikor varázslattal visszahozott a halál kapujából. Egészen eddig nem voltam benne biztos, hogy tényleg megtörtént, de most már tudtam, hogy igen. Egy riasztó pillanatra elképzeltem, hogy átharapja a torkomat. A félelem azonnal tovaszállt, színtiszta vágy került a helyére.

Levegőért kaptam a váratlanul rám törő érzéstől. Esküdni mertem volna, hogy ugyanazt a hőt érzem a bőröm alatt, mint akkor. Azt akartam, hogy faljon fel.

Vagy talán inkább arra vágytam, bár én tehetném meg ezt vele.

Utáltam, hogy ilyen jóleső érzéssel töltött el mindez. Hogy ilyen helyesnek tűnik. Csókolóztam már korábban – részegen, fogadásból. Akadtak ártatlan és szenvedélyes csókok, de egyik sem volt ilyen, mint ez. Erőteljes. Heves. Édes.

Felismerés gyúlt bennem. Minél többet adtam, annál hevesebben viszonozta. A csókjaink valóságos párbajra emlékeztettek. És ha ez valamiféle harc volt, hát nem tudtam, ki áll nyerésre. Értettem, miért tartják úgy egyesek, hogy a Gonoszok csókja függőséget okoz. Valahányszor a nyelve az enyémhez ért, úgy éreztem, megremeg a lábam alatt a föld. Mintha váratlanul felforgattuk volna a világot.

De ettől csak vadabbul, gyorsabban csókoltam őt. Az ingét húztam, le akartam róla szaggatni. Nem akartam, hogy bármi közénk álljon. Gombok hullottak a földre, ahogy megrántottam az anyagot. Végigsimítottam kőkemény hasának kockáin. Varázslatos volt, ahogy a keze a testemhez ért. Erősebb volt, csábítóbb, mint bármilyen varázsige.

Valahogy az egyik oszlophoz keveredtünk, nekipréselődtünk. Nem emlékeztem rá, hogy megmozdultunk. Talán azért, mert egyedül arra tudtam koncentrálni, ahogyan a teste a testemhez simult, arra, hogy felkapott. A többi ruháját is le akartam tépni róla, hogy kiderítsem, mi mindenre képes még. Hogy felfedezzem azokat az érzelmeket, amiket bennem ébreszthet. A keze a lábszáramra siklott, majd lassan megindult felfelé, húzta magával a szoknyámat is. Nem állt meg, és nem is akartam, hogy megtegye.

Amikor a combomnál megtorpant, hátrahajtottam a fejemet, ismét felkínáltam a nyakamat. Odasimultam hozzá, annyira vágytam rá, hogy majd beleőrültem. Valahogy sikerült a mellkasán tartanom a kezemet, és elhúzódni annyi időre, hogy megkérdezzem:

– Irigység hazudott, amikor azt mondta, ha átadsz még egy lelket, elnyered a szabadságodat?

Hirtelen összerezzent, a szíve egyetlen, riadt dobbanásából megkaptam a választ. Fény derült az igazságra, még mielőtt Harag úrrá lett az arcizmain, és elhúzódott a közelemből. A levegő megtelt dühvel, fényesebben és vadabbul izzott, mint a szenvedélyünk.

– Mi ez az egész, boszorkány? Odáig süllyedtél, hogy képes voltál megcsókolni valakit, akit gyűlölsz?

Pislogás nélkül meredtem rá. Hát tényleg ez az igazság. Képtelen voltam válaszolni, csak a fejemet ráztam meg kissé. Könnyek szúrták a szememet. Irigység nem hazudott, Harag tényleg egy lelket akart begyűjteni. Mellbevágónak bizonyult a felismerés. Már akkor is ostobának éreztem magamat, amikor kiderült, hogy véletlenül eljegyeztem őt, de most…

A hányinger kerülgetett.

Harag dühe mintha elpárolgott volna, amikor észrevette, milyen arcot vágok. Kinyújtott kézzel előrelépett, és csak akkor torpant meg, amikor ismét megráztam a fejemet. Leeresztette a karját.

– Emilia…

– Ne!

Szemlátomást ellenkezni akart, mégis hallgatott. Hosszú másodpercek teltek el. Igyekeztem szabályosan lélegezni, hagytam, hogy az érzelmeim maguktól a helyükre kerüljenek. Dühös voltam Haragra, de magamra még inkább. Rádöbbentem, hogy nagyon is meg akartam bízni benne. Sokkal inkább, mint azt bevallottam magamnak.

Hiába volt ennél több eszem, rá akartam osztani a hős herceg szerepét ebben a rémálomban. Megbabonázott, és bár néha valóban gyűlöltem őt, kezdtem élvezni a társaságát.

Elvonta a figyelmemet a fájdalomról, hogy elvesztettem Vittoriát, végre tudtam valami másra koncentrálni. Ha bevittem neki egy ütést, azonnal viszonozta. Most pedig… Mintha Bujaság visszatért volna, hogy kifacsarja belőlem az utolsó csepp boldogságot is. Csakhogy ezúttal egyedül saját magamat okolhattam. Én engedtem közel magamhoz Haragot. Túlságosan naiv voltam.

– Emilia!

– Képtelen vagyok rá…

Harag keze ökölbe szorult az oldalánál.

– Irigység a füledbe súg valamit, és bármit tettem is érted, azonnal feledésbe merül. Mondd csak, Emilia, ő mit tett érted? Leszámítva azt, hogy megpróbálta kivájni a szívedet. Miféle tisztességes cselekedetével vívta ki a bizalmadat? Kiontotta a szeretteid vérét? Talán szereted, ha fenyegetnek. Talán nekem is fenyegetőznöm kellene.

Mintha beleremegett volna a föld a dühébe.

Azt akarta, hogy alaposan figyeljem meg az ellenségeimet, és pontosan ezt tettem.

– Akkor mondd, hogy nem igaz! – feleltem, és én magam is meglepődtem, milyen határozottan cseng a hangom, pedig arra számítottam, hogy könyörgőn buknak majd ki belőlem a szavak. – Mondd, hogy Irigység hazudik, hogy nem kell még egy lelket begyűjtened a szabadságodért! Mondd, hogy nem részben azért vállaltad el ezt a feladatot, hogy a saját céljaidnak megfelelően használhass fel egy boszorkányt! Sőt, mondd azt, hogy eszedbe sem jutott az én lelkemet használni! Képes vagy erre, vagy az idézőkötelékünk miatt a lehetetlenre kérlek, mert hazudnod kellene?

Most az egyszer Harag nem tudott mit felelni. Úgy festett, mint aki mindjárt porig rombolja az omladozó palotát. Csodálkoztam, hogy nem teszi.

– Irigységről sok mindent el lehet mondani – folytattam halkan. – Hitvány alak. Önző. Alamuszi. De nem rejtegeti mindezt. Elmondta, mit akarsz valójában. Azt is elmondta, hogy ő mit akar, és hogy mit tesz, ha nem hallgatok rá. Rémes dolgokkal fenyegetett, bizonyította, hogy tényleg megteszi, de sosem csapott be, nem játszotta el, hogy másmilyen, mint valójában.

És ez volt a lényeg.

Végigcsapott rajtam a kétségbeesés, nem kímélt. Harag hazudott nekem. Nem a szemembe, csak elhallgatott dolgokat. De az is ugyanúgy hazugság. Rá akartam támadni, hogy neki is úgy fájjon, mint nekem. Helyette sarkon fordultam, és megindultam előre.

Nonna figyelmeztetett, hogy a malvagiók csalárdak. Hallgatnom kellett volna rá.

Harag elém lépett, már-már gyorsabb volt, mintsem hogy követni tudjam a mozgását.

– A tetteim nem az igazságot tárták eléd? De persze, felejtsd csak el nyugodtan az elmúlt pár hetet! Azt, hogy megmentettelek a viperidától. Hogy áthatolhatatlan védelmi vonalakkal erősítettem meg a palotát. Hogy fürdőt csináltam neked az elemekkel. Komolyan úgy gondolod, hogy mágiával védett palotában kell aludnom? Nekem, akit nem lehet megölni?

– Nincs időm erre az egészre! – Elmasíroztam mellette, egyenesen a lépcsősor felé tartottam. – Hazamegyek a családomhoz. Irigység fogságba ejtette őket. Mint kiderült, ebben is igazat mondott.

Harag utánam viharzott.

– Nem!

– Nem emlékszem, hogy az engedélyedet kértem volna, démon!

– Amint Irigység megkapja, amit akar, hátba fog döfni.

– Szóval a foglyod vagyok?

– Nem, de szívesen tömlöcbe vetlek, ha erre vágysz.

Nem törődtem vele, átnéztem az új öltözékeket, amelyek az elmúlt pár óra leforgása alatt jelentek meg varázslatos módon a törött komódban. Harag megszállottan kutatta fel nekem az újabb és újabb ruhákat.

Találtam egy egyszerű, sötétszürke ruhát, amiben könnyedén futhattam, és kiterítettem az ágyra. Hihetetlen, hogy a ruhaválasztásnál azt kell szem előtt tartanom, miben tudok legkönnyebben elmenekülni egy démon, vámpír vagy egyéb rémséges támadó elől.

Harag összefonta a karját, és megvetette a lábát. Ha úgy sejtette, nem fogok átöltözni előtte, hát nem ismert még eléggé! Lehúztam a ruhámat a vállamról, a selymes anyag tócsába gyűlt a lábamnál. Harag szenvtelenül figyelte, ahogy felhúzom magamra az új öltözéket.

Most, hogy tudtam, Irigységnek Hádész szarvára fáj a foga, tényleg muszáj volt megkeresnem az amulettemet. Nem késlekedhettem. De még mielőtt átnyújtanám neki, alkut fogok kötni vele. Megesketem, hogy bezárja a pokol kapuját, nehogy újabb démonok szökjenek ki rajta, aztán egész nyugodtan háborúba taszíthatja az egész alvilágot. Ha a mi világunk biztonságban van, nem érdekel, mi történik az ő birodalmukban.

Szalagot kötöttem hosszú hajamba, a derekamra övvel egy kis erszényt erősítettem, abba holdfényben áldott krétát és szárított cickafarkat rejtettem. Ennél többet nem tehettem a saját védelmem érdekében. Kisétáltam a szobából, és megindultam lefelé a lépcsőn.

Harag végig követett a folyosón, a kertbe vezető ajtó közelében fékezett csak le. Kinyújtottam a karomat, nem engedtem, hogy kilépjen.

– Ne gyere utánam! Komolyan mondom.

– Emilia, kérlek! Ne…

– A véremre esküszöm, ha követsz, megszakítom az idézőkötelékünket, és visszaküldelek a pokolba!

Harag összepréselte az ajkát, egyedül ez jelezte, hogy a legkevésbé sem tetszik neki ez az egész, de nem vitatkozott, nem követett többé. Megkönnyebbülten kiléptem a kertbe, keresztülküzdöttem magamat az indák és elburjánzott cserjék szövevényén, majd sietve belevetettem magamat az éjszakába.

NEGYVENEGY

Kétháznyira az otthonomtól felfigyeltem a majdhogynem nesztelen léptekre mögöttem. Egy ilyen éjszaka után – a legjobb barátnőm bepillantást nyert a pokolba, felbukkant egy vérszomjas vámpír, és egy körmönfont démon elrabolta a szüleimet – nem tudtam, mire számítsak.

Számtalan rém szomjazott boszorkányvérre. Talán az umbradémon tért vissza, esetleg egy újabb aperdémon járt a nyomomban. Valamiért felmerült bennem, hogy Irigység és Kapzsiság összefog, megszerzik tőlem Hádész szarvát, majd megnyúznak. Beleborzongtam a gondolatba.

A legkevésbé sem számítottam Carmine barátra. Sötét csuhája a követ söpörte, mintha elsuttogott figyelmeztetés lett volna a nesz, hogy meneküljek, bújjak el.

Gyorsan beugrottam a szomszédunk és a mellette álló ház között húzódó szűk sikátorba, dübörgő szívvel hallgattam, ahogy a barát közelebb ér. Egyenletes tempót diktált, ide-oda forgatta a fejét, miközben elhaladt mellettem. Nem tudtam, mit kereshet. Talán arra volt kíváncsi, hova vitte Antonio Claudiát. Sejthettem volna, hogy csak akkor hagyja békén a barátnőmet, ha megbizonyosodik róla, hogy nem szállta meg az ördög.

Néhány szívdobbanással később kilestem a ház mögül. Carmine barát az utca végénél állt meg, suttogva beszélgetett egy másik baráttal. Csak foszlányok jutottak el a búvóhelyemre a beszélgetésükből.

– Antonio… éjszaka…

– …szentségtelen.

– …eltűnt.

– Találtatok… nyomot?

Az épület falának dőlve mélyeket lélegeztem. Antonio eltűnt, fogságba ejtette a pokol egyik hercege. És mindez az én hibám, én kértem meg, hogy kísérje el hozzánk Claudiát. Helyre kell hoznom ezt az egészet, még mielőtt valaki ismét megsérül. Carmine barátnak nem kellett kétszer mondani, hogy szervezzen boszorkányüldözést. A tény, hogy az egyház visszahívta onnan, ahová küldték, arra engedett következtetni, hogy úgy hiszik, az ördög a közelben ólálkodik.

Előbújtam az árnyékok közül, és hazarohantam.

Három démon zsúfolódott be a konyhába a családommal. Az egyik a kosfejű volt, amivel Irigység a szüleimet őriztette. A második sűrű árnyékként lebegett nonna és a benyugtatózott, ernyedt Claudia felett – az umbradémon. Antonio nem volt velük, görcsbe rándult a gyomrom az aggodalomtól. Nem voltam benne teljesen biztos, mit gondolnak a démonok azokról az emberekről, akik elkötelezik magukat Istennek, de úgy sejtettem, nem sok jó várhat a gyerekkori barátomra. A vámpírt sem láttam sehol. Reméltem, hogy nem épp Antonióból lakmározik.

A harmadik démon maga az áruló herceg volt, Irigység.

– Hol van Alexei? – kérdeztem a meglepetések elkerülése végett.

– Visszament a királyságba, az Irigység házát őrzi a visszatérésemig. – Irigység nonna hintaszékében henyélt, a cipőjét feltette a konyhaszigetre. Kosz pöttyözte a kőpultot. Azt a helyet, ahol az ikertestvérem régen a főzeteit és az italait készítette. Sötét, veszedelmes dolgot ébresztett fel bennem a látvány. Irigység szemlátomást nem aggódott. – Amennyiben nincs nálad az amulett, a legkevésbé sem örülök a látogatásodnak, kedvesem.

Talán a fortyogó düh volt az oka, amit a Haraggal történtek után végig igyekeztem elnyomni, vagy az, hogy a szeretteim az otthonunk padlóján kucorogtak, de az is lehet, hogy a színtiszta vakmerőség késztetett arra, amire, mindenesetre besokalltam. Odamasíroztam, és lelöktem Irigység lábát a konyhaszigetről.

– Egy kicsit több tiszteletet, felség! Lehet, hogy a pokol bugyrában így viselkedsz másokkal, de ez a mi otthonunk!

Pislogni sem volt időm, Irigység pengéje a torkomnál termett.

– Megkérdezted Haragot a lélekről, igaz? Gondolom, nem tetszett a válasza. – Egy kicsit erősebben szorította a tőrt a nyakamhoz. Tűszúrásnyi fájdalmat éreztem, ahogy felsértette a bőrömet. Mozdulatlanná dermedtem, levegőt venni alig mertem. – Ne rajtam töltsd ki a dühödet, vagy a nagyanyád lesz a pengém következő célpontja! Nincs ahhoz fogható, amikor végignézhetem, hogy egy boszorkány elvérzik. Főleg egy olyan, aki…

– Silentium!

A varázsige végigvisszhangzott a helyiségen, és Irigység szavait mintha késsel elvágták volna. Nonna feltápászkodott a földről, lila derengés övezte. Nem hittem a szememnek. Csendre kényszerített egy démonherceget. A cornicellóját szorongatva olyan varázsigét kezdett kántálni, amit korábban még sosem hallottam. Pislogás nélkül meredtem rá, ahogy a hangja egyre erősödött. Nem tudtam, hogy meggyógyult. Úgy tűnt, a démonok sem jöttek rá, és ezért a hibáért most bizony megfizetnek. Nonna a levegőbe rajzolt, és egy ragyogó, túlvilági cimaruta jelent meg előtte.

Annyira meghökkentett az erődemonstrációja, hogy egy ideig észre sem vettem az Irigység mögött megjelenő csillogó, fekete átjárót. Eltátottam a számat a döbbenettől. Szentséges istennő…

A nonnát övező lila fény a széleken ezüstbe váltott. Irigység most először nyugtalannak tűnt. Kis lépéssel elhátrált, a szeme a démonaira villant, de nonna ekkor előrántott egy marék szárított édesköményt a szoknyája zsebéből, és elsuttogott egy olyan igézetet, ami a földhöz szegezte a démon lábát.

Egyetlen csuklómozdulatára fekete fonal jelent meg a pokolbéli herceg előtt, kígyóként tekeregve indult meg felé. A másik két démon Irigység felé lépett, de a varázslat sötét árnyai visszatartották őket. Mire rádöbbentem, mit tett a nagymamám, olyan hangosan zakatolt már a szívem, hogy szinte semmit sem hallottam tőle. Mágiával a földhöz varrta Irigység lábát. A démonherceg most már sem beszélni, sem mozogni nem tudott. Úgy elkerekedett a szeme, hogy kilátszott a fehérje.

Nonna visszatért a varázslatához.

– Kulcs zárjon, hold vezessen!

Visszanéztem a mágikus rutára, aminek az öt ága megnyúlt, elkezdett mintába rendeződni. Egy-egy ágvégen kulcs és hold jelent meg. Hirtelen rádöbbentem, mit csinál nonna. Elkapta a pillantásomat.

– Most, Emilia!

Megragadtam Vittoria cornicellóját, és a ragyogó cimarutára koncentráltam, a saját erőmet is beleöntöttem nonna varázslatába.

– Tőr döfjön, kígyó hulljon!

Még két szimbólum jelent meg a ragyogó igézeten.

Nonna helyeslően bólintott, és a varázslat utolsó részét már közösen kántáltuk el, csengő hangunk túlharsogta az átjáróban kavargó, süvítő szélvihart.

– Áldott bagoly, menj, szállj!

A cimaruta utolsó ágán is kirajzolódott a minta. Most már mind az öt szimbólum lila fénnyel lüktetett. Nonna odasétált a dermedt Irigységhez, közelebb hajolt hozzá, és olyasmit súgott neki, amitől a démonherceg szeme még nagyobbra nyílt.

Aztán mindkét kezét Irigység mellkasára tette, és visszalökte a herceget a pokolba. A másik két démon utánaugrott az átjáróba. Nonna eleresztette az amulettjét, és a konyhaszigetnek rogyott. A cimaruta kihunyt. Egy lélegzetvétellel később az átjáró is bezárult. Csend borult a helyiségre. Úgy éreztem, mindjárt térdre rogyok, vagy elhányom magamat.

A szüleimhez fordultam, akik még mindig abban a ködös állapotban lebegtek az öntudat peremén. Claudia is kétrét görnyedt, a szemét lehunyta, mintha aludna. Bármiféle varázslatot bocsátott is rájuk Irigység, időbe telik, mire megszűnik a hatása. Nonna átszelte a kis konyhát, és lehuppant a hintaszékébe.

– Vedd ki a bort a jégszekrényből, és ülj le, bambina! Sok a megbeszélnivalónk, és szorít az idő. A varázslat nem tart soká, és úgy sejtem, a démon még visszajön.

A nagymamámra meredtem. Hiszen az imént rajzolt ragyogó cimarutát, visszaküldte a pokol egyik hercegét az alvilágba! És ahelyett, hogy fáradtnak tűnt volna, csillogott a szeme. Sőt, alaposabban szemügyre véve mintha apró csillagok tündököltek volna az íriszében.

– Miféle mágia volt ez?

– Olyasféle, aminek ára van. Hozd már azt a bort! – Töltöttem két pohárral, és az egyiket odaadtam nonnának. Nagyot kortyolt belőle, majd felsóhajtott. Míg ő a bort iszogatta, én letettem a poharamat, és hátrasöpörtem a hajamat. Beleizzadtam a varázslatba. Nonna tekintete a nyakamra siklott, elsápadt az arca. – Megjelöltek.

– Irigység a tőrével? – Megdörgöltem a nyakamat ott, ahová a pengét szorította. – Azt hittem, nem olyan mély a vágás.

– Nem, bambina. Más módon jelölt meg az alvilág egyik hercege. Elméletileg hatalmas megtiszteltetés az uralkodóházaikban. Nagyon kevesen élveznek efféle kiváltságot.

Bizonyára tévedett. Vitatkozás helyett a kis fürdőszobánkba mentem. Félrehúztam a hajamat, és közelebb hajoltam a tükörhöz. Semmi különöset nem láttam, főleg különleges jelet nem.

– Látod? – jelent meg nonna mögöttem, hogy körberajzolja a helyet.

Valamiféle varázslatot használhatott, mert hirtelen egy apró, ragyogó S betű fénylett fel. Hunyorítva szemügyre vettem. Kígyó lett volna?

Dermedten álltam. Ott húzta végig Harag a nyelvét azon az éjszakán, amikor kis híján belehaltam a viperidatámadásba. Ma este is cirógatott ott. Vonakodva felemeltem a kezemet, és végighúztam rajta az ujjaimat. Hűvösnek tetszett. Összevontam a szemöldökömet.

– Mire jó ez?

Nonnának szemlátomást nem tetszett a dolog.

– Megidézheted azt a démont, amelyik rád rajzolta, anélkül, hogy egy olyan tárgyat kellene használnod, ami az övé. Ameddig a pokol hercege él és lélegzik, semmi sem állhat az útjába, meg fog jelenni, ha hívod.

– Mármint… megidézhetem őt a tőre nélkül is?

Nonna lassan bólintott. Nagyon úgy festett, hogy mindjárt hegyi beszédbe kezd, ezért gyorsan leeresztettem a hajamat.

– Veszélyes dolog ez, Emilia. Ki jelölt meg?

Felesleges volt hazudni.

– A harag hercege.

– Biztos vagy benne? – kérdezte. Bólintottam. Harag volt az egyetlen, aki hozzám ért. Próbáltam nem gondolni arra, hogy az ajka ma este a nyakamat érintette. Hogy milyen érzéseket váltott ki belőlem ezzel. Nonna egy darabig csak meredt rám. – Úgy tűnik, most már felesleges ámítani magunkat.

– Mivel kapcsolatban?

– A jóslattal. Fiatalon megbíztak azzal, hogy legyek Hádész szarvának az egyik őrzője.

Szóhoz sem jutottam. Elismételtem magamban a vallomása szavait, és valahogy sikerült értelmes mondatokat formálnom.

– Őrző? – kérdeztem. – Hányan vagytok? És miféle jóslat?

– Türelem! Mindjárt elmesélem, bambina.

Vittoria amulettjére siklott a kezem.

– Hordtad őket?

– Nem, soha. Azóta, hogy a la prima átadta őket, minden egyes generációból kiválasztottak egy boszorkányt, hogy őrizze őket. Egy ősi jóslatról is szó volt, ikerboszorkányokat rebesgettek. Azt mondták, iszonyú vihar dúl majd azon az éjszakán, amikor a világra jönnek, és csak ezután szabad hordani az amuletteket.

Nagy levegőt vettem. Sok volt ez egyszerre.

– Honnan tudtad, hogy rólunk van szó Vittoriával? Lehet, hogy születtek más ikrek is…

– Sosem születtek még ebben a vérvonalban mágiával bíró ikerboszorkányok.

– Soha? – kérdeztem vissza. Nonna megrázta a fejét. – Pontosan hogyan szól a jóslat?

Nonna bánatos képpel alaposan meghúzta a borospoharát.

– Az ikrek az ördög átkának a végét jelzik majd, és kénytelenek lesznek hatalmas áldozatokat hozni azért, hogy zárva tartsák az alvilág kapuját. Ha mégsem tesznek semmit, elszabadul a pokol a világunkban. Elméletileg az ikrek hozzák el az egyensúlyt mindkét birodalomban. Ahogy fent, úgy lent.

Hangosan dobogott a szívem. Volt valami ebben a kifejezésben, „lent”, a mélyben… Kétszer is hallottam már. Először akkor, amikor Bujaság hatása alatt álltam. Másodszor akkor, amikor ezt követően lábadoztam Harag társaságában.

– Mit jelent ez?

– Senki sem tudja pontosan – válaszolta nonna. A lassacskán magukhoz térő szüleimre siklott a pillantása. – A tizenhárom palermói boszorkánycsalád sosem értett egyet ebben. Vannak, akik szerint a fehér és a fekete mágia használatáról van szó. Néhányan úgy vélik, azt jelenti, hogy egy herceg beleszeret egy boszorkányba. Mások szerint az egyik iker uralkodni fog a pokolban, hogy megvédje ezt a világot a pusztulástól. És akadnak olyanok is, akik úgy gondolják, hogy mindkét ikernek fel kell áldoznia magát a két világ megmentéséért. Az egyiknek a mennyországért, a másiknak a pokolért.

– És mi köze a megjelölésemnek ehhez az…?

– Ha a jóslat tényleg beteljesül, akkor már nincs sok időnk. A kapu meggyengült. – Nonna hirtelen kituszkolt a kis helyiségből, és végigterelt a folyosón. – Menekülnöd kell, Emilia! Hagyj itt minket, indulj már! Várunk pár napot, aztán mi is elrejtőzünk. Egy nap ismét találkozunk. De most menned kell, és nehogy még egy pokolbéli herceg figyelmét magadra vond! Világos? Ne bízz meg bennük, egyikükben se! Kitaláljuk, hogyan bocsássunk ideiglenes varázslatot a kapura. Te csak a rejtőzködéssel foglalkozz!

– Nem tehetem…

– Márpedig ezt fogod tenni. Muszáj. Menj innen, mielőtt a démon visszajön! Valahogy elejét vesszük a jóslat beteljesülésének, csak egy kis időt kell nyernünk. – Nonna gyengéden a két tenyerébe vette az arcomat, barna szemébe könnyek gyűltek. – A szeretet a legerősebb mágia. Ezt az egyet sose feledd! Bármerre vigyen is a sors, mindig utat mutat majd. – Leeresztette a kezét, és elhátrált. – Menj, bambina! Csak bátran! A szíved legyőzi a sötétséget. Higgy benne!

NEGYVENKETTŐ

Kibotladoztam a házunkból az utcára. A hajnal vörössel és arannyal festette meg az eget. Felnéztem rá, próbáltam kitalálni, mitévő legyek most, hogy így fenekestül felfordult minden. A világ pont ugyanolyan volt, mint korábban, mégis úgy éreztem, hogy végérvényesen megváltozott. Egy jóslat, ami a katasztrófára figyelmeztet… Nagy nehezen teleszívtam a tüdőmet. Hihetetlen, hogy nekünk senki sem mesélt erről! A tény, hogy a puszta létezésem a föld napjainak a végét jelentheti, elég nagy titok volt, főleg, ha tényleg nincs sok idő hátra, és hamarosan kitárul a pokol kapuja.

Az is alig fért a fejembe, hogy nonna szembeszállt a pokol egyik hercegével, és nyert. És hogy Harag megjelölt… Túl gyorsan követték egymást az események. Szinte fel sem fogtam. Hátrapillantottam a vállam felett az otthonomra, halk mormolás szűrődött ki. A szüleim felébredtek. Hála az istennőnek! Visszarohantam a lépcsőhöz, de kezemmel a kilincs felett megtorpantam. Legszívesebben bementem volna, hogy megöleljem a szüleimet, hogy elmondjam nekik, mennyire szeretem őket, de nem tehettem. Könnyes szemmel elrohantam. Nem akartam hátrahagyni őket, de ha nonnának igaza van a jóslattal kapcsolatban, akkor nagyobb biztonságban vannak, ha távol tartom magamat tőlük.

Sietve jártam az utcákat, próbáltam kitalálni, hogyan tovább. Kíváncsi lettem volna, vajon Vittoria hallott-e a jóslatról. Ha igen, az megmagyarázná, miért gondolta, hogy el kell fogadnia az ördög ajánlatát. Talán engem próbált megmenteni. Mivel a pokol kapuja már nem sokáig bírja, ráadásul ez a jóslat is beteljesedni látszott, nem sok lehetőségem maradt a káosz megfékezésére.

Elsétáltam a piac mellett, nagy ívben elkerültem az ismerős árusok standját, mindig a tömeg szélén maradtam, és végül egy meredek utcán kötöttem ki, ami a tengerhez vezetett.

Rengeteget töprengtem azon, amit nonna mondott. Hogy a szeretet a legerősebb mágia. Nem voltam benne biztos, hogy szó szerint kellene érteni, de az biztos, hogy az ikertestvérem iránti szeretetem megerősített. A Vittoria meggyilkolását követő hónapokban nem törődtem azzal, mi lenne számomra a legkényelmesebb, egyedül az foglalkoztatott, hogy ő békére lelhessen.

Megidéztem egy démont, megismerkedtem a pokol négy hercegével. Megküzdöttem egy óriási, kígyószerű démonnal, egy másik megkergetett, kis híján belém harapott, és mégis túléltem. Információt csaltam ki Kapzsiságból, eltanultam Harag fortélyosságát. Korábban fogalmam sem volt róla, hogy ilyesfajta küzdelem is kitelik tőlem. Most már tudtam, hogy szükség esetén bármire képes vagyok azokért, akiket szeretek.

Vittoria amulettjéért nyúltam, szerettem volna valahogyan közelebb kerülni hozzá. Bár látta volna, hogy nonna megküzd egy démonherceggel! Amint az ujjaim az amulettre kulcsolódtak, eszembe jutott egy apróság. Nem tudom, hogyan állt össze a fejemben a kép, de hirtelen megtörtént.

Édeskömény. Nonna szárított édesköményt használt Irigység ellen. És nem most láttam ezt a növényt először a Gonoszokkal kapcsolatban. Harag azt mondta, az ajtóra festett jel annak a régi, halászeszközökkel teli raktárnak az ajtaján édesköményszár, nem pedig búzakalász, mint azt korábban hittem.

Ami azt jelenti, hogy… Megugrott a pulzusom. Felidéztem a gyerekkoromban hallott történeteket. Rájöttem, hogy ismerem ezt a szimbólumot. Nem Vittoria naplójában láttam, és nem is valamelyik démonherceghez tartozik. Pont az ellenkezője igaz rá. Utoljára azon az estén jutottak eszembe ezek a legendák, amikor Antonio megemlítette őket a monostorban: az édesköményszár egy ősi alakváltórend jelképe, ami elméletileg a gonosz ellen küzd.

Aki az Olasz Királyságban nőtt fel, az valószínűleg hallott a lenyűgöző alakváltókról gyerekkorában. A pletykák idővel mítosszá váltak ugyan, de ettől még létezhettek alakváltók, sőt, talán még most is köztünk járnak. A falusiak, akikkel Antonio beszélt, szentül hitték, hogy élnek és virulnak, sőt, újra összeálltak. Izgatottság csapott végig rajtam. Ha egy ősi harcos szekta él Palermóban, akkor ideje rákérdezni, segítenének-e kiirtani a várost megszálló démonokat.

Annyi bizonyos, hogy természetfeletti jelenlétet éreztem a halászfelszereléssel teli helyiségben. És elhatároztam, hogy kiderítem, pontosan mi volt az.

Az alakváltók jelképével ellátott, elhagyatott épületben ezúttal is kísértetiesen mozdulatlannak és némának bizonyult minden, mintha a helyiség lélegzet-visszafojtva várta volna, hogy valaki kifürkéssze a titkait. Volt idebent valami, amit meg kellett keresnem. Tudtam. Éreztem.

Alaposan végignéztem a különféle holmikat, megvizsgáltam minden egyes padlódeszkát, sarkot és tárgyat. A halászhálók és egyéb felszerelések ugyanúgy egymásra dobálva hevertek. Úgy döntöttem, ezúttal bevetem a luccicarémat is, hátha sikerül rábukkannom arra a mágikus tárgyra, ami az ikertestvéremnek suttogott.

Megragadtam Vittoria cornicellóját, és a képességemre összpontosítottam, próbáltam előhívni a levendulaszín aurát. Ebben nem jártam sikerrel, viszont különös dolog történt. Minél feszültebben koncentráltam a luccicaréra, annál inkább kiélesedett a hallásom. Lehunytam a szememet, a halk, hívogató zúgásra figyeltem. Volt benne valami ismerős, de nem tudtam volna megmondani, hogy pontosan mi.

Sutba vágtam az észérveket, egyedül az érzékeimre hallgattam.

Jobbra léptem, mire a hang elhalkult. Nagy levegőt vettem, ismét összpontosítottam, és balra mozdultam. A zúgás visszatért. Lassan haladtam felé, kénytelen voltam megállni és újra koncentrálni, valahányszor halkulni kezdett. Minél közelebb értem, annál hangosabbá, egyenletesebbé vált.

Egy utolsó lépés után megtorpantam.

Kinyitottam a szememet. A hang a túlsó falhoz vezetett, oda, ahol glédában álltak a horgok. Emlékeztem rá, hogy végignéztem őket, amikor Haraggal bemerészkedtünk ide. Akkor is idevonzott valami, de nem bíztam az ösztöneimben. Végigsimítottam a horgokon. Voltak fényesek, és a használattól kopottak, rozsdásak is. A fal végéhez érve megálltam. Egy kifejezetten átlagosnak tűnő horog mintha felzúgott volna, ahogy a közelébe értem. Elhátráltam, mire a hang elhalkult.

Ismét koncentrálni kezdtem, mire visszatért. Kifújtam a levegőt, és elengedtem azokat a kérdéseket, amikre nem tudtam a választ. Nem tudtam, pontosan mit kell tennem, de kinyújtottam a kezemet, hogy leakasszam a régi horgot a falról. Ahogy megrántottam, kattanás hallatszott, és kinyílt egy titkos ajtó. Szentséges istennő! Erre aztán igazán nem számítottam.

Gyanakvóan hátralestem, attól tartottam, hogy egy láthatatlan kém ólálkodik mögöttem, és csak arra vár, hogy végre legyen mit jelentenie a megbízójának. Lassan körbenéztem, de hacsak nem ólálkodott több umbradémon is a városban, nem volt ott senki, hiszen az Irigység által felbérelt már nem tartózkodott itt.

Leráztam magamról a borzongást, és visszafordultam a titkos ajtóhoz. Esküdni mertem volna, hogy több hang suttog a rejtett járat egy távoli pontjáról. Eszembe jutott Vittoria naplója, az a pár mondat, amit megpróbált értelmezni, de éppolyan zavarosak voltak, mint az, amit Claudia a jövendölés után mondott.

A zsongó hangok egy barlangba vezettek, magasan a tenger felett…

…ott találtam meg, mélyen a földben. Egyetlen mondatot értettem meg, aztán kitört a káosz.

Eltöprengtem, mit találhatott meg. Mivel mindketten egész életünkben Hádész szarvának egy darabját viseltük, arra nem célozhatott. Mi lehetett hát az a titokzatos dolog, ami magasan a tenger felett suttogott neki? Mit ásott ki Vittoria, hogy aztán újra elrejtse, valahol messze a malvagióktól?

Belestem a titkos ajtón, tépelődtem, vajon elég bátor vagyok-e ahhoz, hogy kiderítsem, hová vezet. A suttogások valamivel hangosabbá, sürgetőbbé váltak. Nyirkos lett a tenyerem.

Talán Vittoria cornicellója miatt hozzáférek az ő mágiájához is. Ami azt jelentette, hogy bármi vonzotta is az ikertestvéremet abba a tenger feletti barlangba, most engem hívogatott.

Ha tényleg ki akarom deríteni, mi történt Vittoriával, meg kell néznem, mi van az ajtó mögött. Gyors imát mormoltam az istennőnek, megragadtam a testvérem cornicellóját, és beléptem a titkos járatba.

NEGYVENHÁROM

Omladozó lépcsősor fogadott. A legfelső fokon tétovázva megálltam, lepillantottam a sötétségbe. Nem láttam sem fáklyát, sem egyéb fényforrást, ami bevilágíthatta volna az utamat, ahogy leereszkedem a mélybe. Egyedül pókhálók kísérhettek, meg a félreismerhetetlen késztetés, hogy meneküljek inkább az ellenkező irányba. A suttogások jóval hangosabbá és izgatottabbá váltak, elnyomták a többi zajt. Ha valaki követne, biztosan nem venném észre, csak akkor, amikor már a sarkamban jár.

Végighúztam a hüvelykujjamat a cornicello sima felületén. Az istennő áldását élvező boszorkány vagyok, aki az ördög egyik szarvát viseli. Valahogy csak tudok fényt gyújtani! A testvérem cornicellójára összpontosítottam, magam elé képzeltem azokat a pillanatokat, amikor az a különös lila fény megjelent, mire az amulett egészen halványan felderengett. Nem fénylett erősen, de az utamat azért megvilágította. Fellélegeztem, és megindultam lefelé a hosszú lépcsősoron.

Egyik kezemben az amulettet szorongattam, a másikat a falon tartottam, nehogy elveszítsem az egyensúlyomat, és a lépcsőn legurulva a nyakamat szegjem. Beletelt pár percbe, de végül csak leértem az aljára. Gyorsan körbekémleltem, nehogy orvul rám támadjanak. A járat nagyon hasonlított a viperida fészkére. Beleborzongtam. Őszintén reméltem, hogy nem fogok még egyszer összefutni vele. Még mielőtt a félelem gyökeret ereszthetett volna, megindultam előre.

Pár méterrel odébb a járat kettéágazott. A bal oldali emelkedni látszott, nem is láttam, merre vezet. A jobb oldali hosszan futott, majd elkanyarodott jobbra. Őszintén szólva, egyik sem tűnt kifejezetten bizalomgerjesztőnek, de ilyesmire nem is számítottam. Lehunytam a szememet, és az engem vezető mágiára hangolódtam. A suttogások jobbra erősödtek. És a bensőmet is arra húzta az a halovány érzés. Úgyhogy arrafelé folytattam az utamat.

Fogalmam sem volt, mennyi idő telhetett el, mire hirtelen megtorpantam. Vittoria eddig halványlilán derengő amulettjét hirtelen erős, lüktető fény övezte. Korábban még sosem láttam ilyesmit egyik amulettől sem, így azonnal gyanút fogtam. Körbepillantottam, a változás kiváltó okát kerestem, és észrevettem egy odapingált keresztet a falon. Nyilván a templom alatt járhattam. El akartam fordítani a fejemet, de megakadt valamin a szemem.

Ezüst kandikált ki a föld alól. A hangok izgatottan csiviteltek.

Megugró pulzussal közelebb araszoltam, és lehajoltam, hogy félresöpörjem a földet. Az ellopott amulettem örömmel ragyogott. Felkaptam, és már épp a nyakamba akasztottam volna, amikor megdermedtem. Nonna azt mondta, nem szabad összeérinteni őket. Nem tudtam, számít-e ez még egyáltalán, de nem hiányzott egy újabb katasztrófa. Levettem Vittoria amulettjét, és a szoknyám rejtett zsebébe dugtam. Amint a saját cornicellóm a bőrömhöz ért, elernyedt a vállam. Fel sem fogtam, mennyire feszült vagyok. Hiába az ördög egyik szarva, már akkor is az enyém.

Felálltam, és körbenéztem. Arra számítottam, hogy az alakváltók titkos találkahelyére bukkantam, de nem láttam sem ajtót, sem továbbvezető járatot. Épp azon morfondíroztam, hogy mitévő legyek, amikor a mágikus tárgyak suttogásától eltérő zajt hallottam. Valaki idelent járt. Lehet, hogy az az illető, aki a szimbólumot festette az ajtóra, de az is lehet, hogy valami sokkal rosszabb.

Felmerült bennem, hogy futásnak eredek, de nem lett volna túl bölcs döntés. Bármiféle veszedelmes lény járt is errefelé, valószínűleg szívesen megkergetne. Előrenéztem, és örömmel nyugtáztam, hogy pár méternyire tőlem elkanyarodik a járat. Ha futásnak eredek, talán lerázhatom azt, ami követ. Nem vesztegettem az időmet, azonnal rohanni kezdtem a kanyar felé.

Befordultam a sarkon, az árnyékok közé siettem, majd gyorsan védőkört rajzoltam, és behúzódtam egy nyirkos beugróba, ahol az illető nem láthatott meg.

A kavicsok halk csikorgása alapján az üldözőm nem adta fel. Visszafojtottam a lélegzetemet, aggódtam, hogy a legkisebb be- vagy kilégzés elárul. Az illető megállt, épp csak annyi időre, hogy ki tudjam venni a vonásait. Visszanyeltem a kikívánkozó káromkodásokat.

– Teljesen elment az…?

Harag még azelőtt befogta a számat, hogy befejezhettem volna a mondatot. Átvágott a védőkörön, szemlátomást a legkevésbé sem volt rá hatással. Ami lehetetlennek tűnt, hiszen átitattam a varázserőmmel. Túlságosan meghökkentett ahhoz, hogy értelmesen reagáljak, például megharapjam.

– Most, hogy nálad a szarv, három tucat umbradémon jár a nyomodban. Két tucat azóta keres, hogy eljöttél otthonról. – Elhúzta a kezét. – Ha támadnak, menekülj! Ne nézz hátra, ne lassíts le! Megértetted?

– Mi? – Közel negyven láthatatlan orgyilkos követett, de nem ez rémített meg a leginkább. A gondolat, hogy ennyi démon jár ebben a világban, hogy micsoda pusztítást vihetnek végbe… Képtelen voltam megbirkózni vele. – Hogy kerülnek ide?

– Két tippem van. Az egyik az, hogy a kapu egyre gyorsuló iramban töredezik szét. A másik, hogy valaki megidézte őket. – Harag velem együtt a sziklafalhoz préselődött, óriási teste eltakarta az amulettem halovány, árulkodó fényét. – Ha beleegyezel, transvenio segítségével mindkettőnket visszajuttatom a palotába. Velem jössz?

Parányi aggodalom fékezte a nyelvemet. Ami különös, hiszen nagyon vágytam rá, hogy mágia segítségével kirepítsen a veszélyből. Ugyanakkor nyugtalanított, hogy egyedül az ő szavára hagyatkozhattam a láthatatlan zsoldosok tekintetében. Irigység egyvalamiben sikerrel járt: gyanút ébresztett bennem.

– Hogyan működik ez egész pontosan?

– Leegyszerűsítve arról van szó, hogy velem együtt dimenziókon utazol keresztül, és végül megérkezünk az általam választott helyre.

– Azt mondtad, bele kell egyeznem… Ez minden egyes ilyen utazásnál szükséges?

– Amint beleegyezel, örökre szól az engedély.

Bár a nyakunkba lihegett a veszély, mégis aggasztott valami, amire nem legyinthettem csak úgy. Inkább szembeszállok a zsoldosokkal, mint hogy örökre szóló egyezséget kössek.

– És még?

Harag habozott, ami felettébb nyugtalanítónak bizonyult.

– Gyakorlatilag olyan érzés lenne keresztülvágni időn és téren, mintha felégetnének. De csak egy-két másodpercig tart.

Rámeredtem. A boszorkányoknak nagyjából annyira jó barátja a tűz, mint a démonoknak az angyalok. Ennyit erről. Inkább szerencsét próbálok az orgyilkosokkal.

– Biztosan van valami más…

– Futás, Emilia!

Megpördült, és jó erősen belerúgott valamibe, ami csakis egy umbradémon lehetett. Nem láttam, hogy hátrarepül, de különös hangot hallottam. Nem értettem, Haragnak hogyan sikerült hozzáérnie, ha testetlen. Újabb és újabb démonokra sújtott le. Csak akkor értettem meg, amikor összeestek. Harag levágta a fejüket a démontőrével. Talán ilyen fegyverrel a kezében érintkezhet velük.

A halálukkor elvesztették a láthatatlanságukat. Menekülni akartam, de képtelen voltam megmozdulni. A démonok holtfehér arcára meredtem, a beesett szemük alatt húzódó tintafekete karikákra, a rothadó fekete ínyből kiálló, tűhegyesre reszelt fogakra. Olyanok voltak, akár a hullák, és nagyjából ugyanúgy bűzlöttek is.

Nem tudtam eldönteni, jobb-e így, hogy tudom, valójában milyen az arcuk.

– Fogd a szarvat, és menj!

Harag előreszökkenve kitért a támadója elől, lesújtott, mire fejek gurultak. Maga volt a testet öltött erőszak. Egyik démonra támadott a másik után, megcsonkította őket, legyőzhetetlennek tűnt. Szúrt, hárított, rúgott, és újabb fejek hullottak porba. Testrészek szálltak a levegőben. Sötét vér fröccsent. Semmi sem állhatta útját.

Irigység lépett elő a legsötétebb árnyékok közül, a szeme smaragdként ragyogott.

– Fogjátok el!

Csettintett, és épp ki tudtam venni az umbradémonok árnyalakjait, veszedelmes darazsakként röppentek előre. Harag küzdött, hadakozott, még néhánnyal végzett, de hiába. Még egy olyan erős lény sem képes visszatartani a láthatatlan testek áradatát, mint a háború démona. Ahhoz szabadon kellett volna eresztenie a teljes erejét.

Meglepő módon a démonok felém sem szagoltak.

Végül lefogták Haragot. Az ereje végigmorajlott a járatokon, elárasztotta őket, de Irigység csak nevetett a felülről érkező kőzápor közepette. Épp sikerült elugranom egy nagyobb szikladarab elől, mielőtt becsapódott volna épp ott, ahol korábban álltam.

– Gyerünk! Használd csak az erődet, testvérem! Eltemeted a boszorkányodat. – Megszűnt a morajlás a föld mélyén. Irigység mosolyogva felém pillantott. – Ne aggódj! Ennek az egésznek semmi köze az érzelmeihez, kedvesem. Hiszen csak eszköz vagy a céljai elérésében. Nem igaz, testvérem?

– Saját magadat is kárhozatra ítéled. – Hiába fogták le, hiába vette körbe az ellenség, nem úgy tűnt, mintha Harag meghunyászkodott volna. – Tényleg ezt akarod?

– Talán élvezem a kárhozatot. – Irigység láthatatlan koszt söpört le a hajtókájáról. – Talán nem ártana felidézned, milyen érzés, amikor elvesznek valamit, amire igazán vágysz, drága testvérem. Nagy kár, hogy elfelejtetted, tőlem is érdemes félni. Hadd emlékeztesselek rá!

Ha nem hallatszott volna az a gyomorforgató, nyirkos csattanás és Harag fojtott nyögése, talán észre sem vettem volna, hogy valami nincs rendben – leszámítva persze azt, hogy körbevettek minket a láthatatlan zsoldos démonok. Némán, rettegve figyeltem, ahogy Irigység tőre Harag ágyékába mélyed, majd a démon végighúzza a pengét a fivére testén, csípőtől csípőig felnyitja. Belsőségek ömlöttek ki, Harag tágra nyílt szemmel kétrét görnyedt.

– Menj már! – köhögte.

Vér pöttyözte az ajkát.

Pislogás nélkül meredtem rá. Azt hiszem, felsikítottam.

A körülöttem lévő hangokat felváltotta egy magas, sivító hang a fejemben. Az arcom felforrósodott, majd teljesen elhűlt. Irigység felmetszette Harag hasát. A démonherceg az egyik pillanatban még állt, küzdött, aztán… aztán… minden csupa vér lett. Térdre rogytam, elhánytam magamat.

Irigység nevetése visszhangot vert a falon.

– Egy örökkévalóság óta vágytam már erre, testvérem. Elmondani nem tudom, milyen jó érzés végignézni, ahogy elvérzel. – Rám pillantott, felhúzta a felső ajkát. – Jól figyelj, kedvesem! Így bánok a családommal. Sejtheted, mit teszek az ellenségeimmel. Ne hidd, hogy megbocsátottam azt, amit a nagyanyáddal műveltetek!

Megforgatta a tőrt, mire Harag sötét vért köhögött fel. Nehezemre esett, de nem szakítottam el róla a tekintetemet, felálltam. Nem zuhanhattam magamba. Az umbradémonok nyilván elereszthették, mert Harag az iszonyú sebet figyelve a földre csúszott.

Irigység ismét felemelte a tőrét, de nem bírtam tovább.

– Elég!

Fuldokoltam a feltörő sikítástól, ahogy Irigység a könyörgésemre ügyet sem vetve, a rend kedvéért még egyszer leszúrta Haragot. Hátralépett, hogy szemügyre vegye a pusztítást. Harag próbált felém nézni, de nem járt teljesen sikerrel. Pedig ő sosem küszködik. Nem olyan a természete.

– Kérlek… Emilia! Csak…

Reszelősen, nehézkesen levegőért kapott. Haldoklott. Tényleg haldoklott.

Felébredt bennem valami.

Odarohantam mellé, és ügyetlen mozdulatokkal próbáltam elállítani a vérzést.

– Minden rendben. Minden rendben lesz. Meg kell gyógyítanod magadat.

Ezúttal sem tudtam olyan varázsigével, olyan mágiával előrukkolni, ami összeforraszthatta volna a sebét. Túlságosan felzaklattak a történtek ahhoz, hogy tiszta fejjel gondolkozzak. Csak a két kezem volt, és a bennem égő remény, hogy Harag képes elég gyorsan meggyógyítani magát. Lassan felém fordult, de még mielőtt a pillantása találkozhatott volna könyörgő tekintetemmel, kihunyt a fény a szemében. Nem lehet! Szükségem van rá!

– Ne! – Ha máskor nem is, most aztán igazán fel kell tápászkodnia, rendbe kell jönnie. Megráztam egy kicsit. Természetellenesen merev volt, a pupillái mozdulatlanok. Tudtam, mit jelent ez, de… Nem halhatott meg. Hiszen ez az ostoba, arrogáns démon halhatatlan! – Kelj fel!

Meg kell gyógyulnia. Csak időre van szüksége. Még tartom pár percig a sebet. Csak ennyire van szükség. Még pár percre. Erre képes vagyok. Itt maradok, amíg össze nem szedi magát.

Véres kézzel térdeltem előtte, ahogy a teste eltűnt a világomból.

A tenyeremet fedő mocsokra néztem. Nagyon sok vér borított. Túl sok. Halandó egy ilyen sérülést nem élhet túl. Harag korábban nyilván azonnal meggyógyult.

Csak megsérült, de nem halt meg.

Ugyanaz történt vele, mint Bujasággal, amikor Harag leszúrta őt a tőrével. Nem halhatott meg. Hiszen pont ezt jelenti a halhatatlanság. De… Láttam, ahogy kihunyt a fény a démon szemében. Bujaság nem így festett. Még lélegzett, amikor eltűnt, és visszatért a pokolba. Hirtelen levegőt sem kaptam. Harag nélkül…

Kinyújtottam a kezemet. Reszketett. Lepillantottam, és mintha távoli szemlélőként, különös módon láttam volna, hogy egész testemben vadul remegek. Vittoria megcsonkított holtteste iszonyatos látvány volt, de végignézni, ahogy valakit kibeleznek… A szoknyámba töröltem a kezemet, de nem jött le róla a vér. Egyre csak dörgöltem, dörgöltem…

– Elég legyen! – Irigység hosszú ujjai a csuklómra kulcsolódtak, a csontjaimat ropogtatta. Ha még erősebben szorít, biztos, hogy eltöri a kezemet. – Ezt az egész kellemetlen jelenetet elkerülhettük volna, ha megteszed, amire kérlek. Egyedül magadat okolhatod.

– É-életben… é-életben m-marad?

Irigység letérdelt mellém, és az állam aljához nyomta a tőr Harag vérétől iszamós pengéjének a lapját.

– Imádkozz az istennődhöz, hogy ne maradjon! Most pedig add ide Hádész szarvát, és akkor talán megfontolom, hogy gyorsan végzek veled!

Elszakítottam a tekintetemet arról a véres pontról, ahová Harag lerogyott. Megküzdött értem. A rám támadó fivére útjába állt, és megfizetett érte. Hirtelen elöntött a düh, félresöpörte az elmémből a gyászt. Irigységre meredve a szoknyám zsebébe dugtam a kezemet. Gyorsan a nyakamba akasztottam Vittoria amulettjét is, összeérintve Hádész két szarvát.

Ostorcsapásszerű csattanás hasította ketté a csendet, ahogy az ördög szarvai ismét egyesültek. Erő ömlött végig rajtam.

– Takarodj innen! Takarodj innen, mielőtt én hajítalak ki!

– Iszonyú hibát követsz el. – Irigység nem riadt hátra, nem eredt futásnak, de engedelmeskedett. – Nem fogom egyhamar elfelejteni, hogy így ellenszegültél nekem, kedvesem. Jobb, ha te sem teszed. Komoly dolog, ha valaki az ellenségei közt tudhatja a pokol egyik hercegét. Gyerünk!

Összeszedte a láthatatlan orgyilkosokat, és távozott a véres járatból. Megvártam, míg eltűnik, majd a földre rogytam. Képtelen voltam mozgásra bírni a tagjaimat egy ilyen erődemonstráció után. A mellkasomhoz húztam a térdemet. Borzalmasan félresiklottak a dolgok, és ezúttal fogalmam sem volt, hogyan tovább. Harag eltűnt. A családom elrejtőzött, és még lehetetlenebb küldetésnek tűnt egyedül legyőzni a pokol hercegeit, mint eddig bármikor. Kikészített, hogy végig kellett néznem, ahogy Haragot csípőtől csípőig felnyitják. Azt hittem, legyőzhetetlen. Mennyi esélyem van akkor nekem?

Bátor akartam lenni, merész és okos, olyan, aki fortéllyal törli el az ellenségeit a föld színéről. Beismerni azt, hogy még rengeteget kell tanulnom, felért a kudarccal. A mágiám és Hádész szarva is a rendelkezésemre állt, de nem maradt időm sötétebb technikákat elsajátítani, hogy kiegyenlítsem az esélyeket. Nonna azt mondta, megpróbálja lelassítani a pokol kapujának a gyengülését, de ki tudja, sikerrel jár-e.

Az, hogy logikusan láttam a dolgokat, persze még nem jelentette, hogy belenyugodtam a vereségbe. Talán tényleg jobb lesz, ha nem küzdök tovább, és megvárom, eljön-e értem az ördög.

Vagy talán most, hogy nálam van a szarva, meg kellene idéznem, hogy én magam ajánljak alkut neki, és elejét vegyem a további pusztításnak. Visszanéztem oda, ahol Harag a földre rogyott. Úgy éreztem, tudom, mit tenne. És azt is tudtam, Vittoria mit választott. Arról viszont fogalmam sem volt, hogy én mit akarok.

Úgyhogy csak ültem ott, a legádázabb ellenségem száradó vére mellett, és sírtam.

NEGYVENNÉGY

A feltámasztóvarázslatok egyszerre számítanak fekete és tiltott mágiának, ugyanis szembemennek a természet rendjével. Ha megpróbálsz valakit orvul visszahozni az élők sorába, a halál máshol fog lesújtani, hogy egyensúlyt teremtsen. Ahogy fent, úgy lent.

– Feljegyzés a di Carlo grimoárból

Egy órával később a romos palota előtt találtam magamat. Máshol nem lettem volna biztonságban, és reménykedtem benne, hogy Harag mágiája még mindig védi az épületet. Beléptem a földszintre, és amikor becsuktam az ajtót, egy pillanatra mintha valami hűvös nyomódott volna a nyakamhoz. Először nem törődtem vele, de aztán hirtelen beugrott, hogy nonna szerint megjelölt a pokol egyik hercege.

Éppen ezért megidézhetem Haragot.

Felszaladtam a lépcsőn, és előhúztam a napokkal korábban összepakolt táskámat. Fekete gyertyák, pár állatcsont az étteremből, a saját grimoárom és…

Vér és csont! Harag tőre nélkül nem volt nálam arany, pedig az a legfontosabb, ha meg akarunk idézni egy olyan démont, ami a Harag házához tartozik. Szitkozódva fel-alá járkáltam a szobában.

Bár könnyen menne valami, csak egyetlen átkozott pillanatig!

Félresöpörtem a gyertyákat, és az ágyra roskadtam, úgy kellett visszapislognom a könnyeimet. Annyira dühös voltam Haragra a csókunk után, annyira kétségbe ejtett, hogy elhallgatta a valódi célját, hogy én is bántani akartam őt – de nem így.

Nem egyszerű végignézni, ahogy valaki, akit ismersz, meghal, még akkor sem, ha egy olyan személyről van szó, akit nem lenne szabad kedvelned. Ehhez hozzájött Irigység fenyegetése, a családom elvesztése… Fogalmam sem volt, merre tovább. Lefeküdtem, és a mennyezeten futó vékony vonalakat figyeltem, arra gondoltam, hogy épp olyanok, mint az életemet milliónyi darabra zúzó hajszálrepedések. Mindegyik vonal egy újabb utat jelképezett, egy újabb döntést, egy újabb próbálkozást, hogy mindent helyrehozzak. Végiggondoltam az elmúlt pár hét eseményeit, próbáltam rájönni, hol hibázhattam.

Nem jutottam egyértelmű válaszra, úgyhogy feladtam, és inkább az oldalamra fordultam. Az ágy melletti kis komód tetején egy üveg prosecco állt két pohárral. Mellette egy kis tálban csokoládéval bevont narancsszeleteket találtam. Korábban egyiket sem láttam, lehet, hogy Harag akkor hozta őket, amikor scopáztunk.

Fogalmam sem volt, mire véljem ezt az egészet, úgyhogy inkább elhessegettem a gondolatot, és kihúztam a dugót, figyeltem, ahogy a poharamba kerülő buborékok pezsegnek és halkan pukkannak. Ha már közeleg az általam ismert világ vége, legalább egy italt megérdemlek, mielőtt alkut kötök az ördöggel. Az ajkamhoz emeltem a poharat, de hirtelen megdermedtem. Harag korábban azt mondta, ha unatkozom, nézzek be a komódba. Nem unatkoztam ugyan, a kíváncsiságomat viszont nagyon felkorbácsolta az emlék.

Letettem a poharat, és kihúztam a legfelső fiókot.

Egy olajágakat mintázó gyűrűt találtam törtbársony ágyon.

Egyszerű volt, mégis gyönyörű. Felkaptam, és a mutatóujjamra húztam. Tökéletesen illett rá.

Elfacsarodott a szívem. Pontosan tudtam, miért hagyta ezt itt nekem. Az ókori Rómában, ha egy ellenség olajágat nyújtott, az a béke jele volt. Könnycsepp gördült végig az arcomon, mert eszembe jutott, hogy korábban a bizalom gallyának nevezte. Valószínűleg sejtette, hogy nekem nincs aranyam, ezért megajándékozott a megidézéséhez szükséges utolsó dologgal. Mindenre felkészült. Ízig-vérig stratéga volt.

Időtlen idők óta most először remény költözött a szívembe. Körbeállítottam a gyertyákat, meggyújtottam őket, letettem a frissen vágott páfrányleveleket és a csontokat, majd elkezdtem az idézést. A saját véremet ajánlottam fel, a körbe csepegtettem valamennyit.

– Földdel, vérrel és csonttal megidézlek. Jöjj, lépj be az emberek birodalmába! Csatlakozz hozzám! Kössön ez a kör, míg vissza nem küldelek!

A földön térdelve vártam a Harag felbukkanását megelőző füstöt. Teltek a másodpercek. Elfojtottam a reményt. Legutóbb pillanatokkal azután, hogy befejeztem a kántálást, már fel is tűntek az érkezésének előjelei. Talán most, hogy így megsebesült, ennél több áldozatra volt szüksége. Több vért csepegtettem a körbe. Semmi sem történt.

– Gyere már, démon!

Elölről kezdtem a rituálét. Úgy igazgattam a páfrányokat, a csontokat és a gyertyákat, hogy tökéletes kört alkossanak. Beletettem a gyűrűt, majd ismét rácsepegtettem a vért.

– Földdel, vérrel és csonttal megidézlek. Jöjj, lépj be az emberek birodalmába! Csatlakozz hozzám! Kössön ez a kör, míg vissza nem küldelek!

A latin szöveget ezúttal is kihagytam, hiszen legutóbb is egy nem tervezett eljegyzés lett a vége, és Harag azt mondta, nem szükséges. Csend kongott, ezért harmadszorra is megpróbáltam, ugyanazt a szöveget mondtam fel, ami szentségtelen házasság kötelékébe von minket, amennyiben Harag beleegyezik.

– Földdel, vérrel és csonttal megidézlek. Jöjj, lépj be az emberek birodalmába! Csatlakozz hozzám! Kössön ez a kör, míg vissza nem küldelek! Aevitas ligati in aeternus protego.

Széllökés oltotta el az egyik gyertyát. Lélegzet-visszafojtva vártam, hogy a háború nagy hatalmú démona megjelenjen. Hiszen halhatatlan. Nyilván dühös lesz. Lélegzetelállító. Már vártam az elkerülhetetlen kiselőadást. Teltek-múltak a pillanatok, de nem gomolygott füst, nem jelezte semmi, hogy megidéztem valamit. Vártam, egyre csak vártam. Odakint a madarak már egymást hívogatták, hajnalodott. És a Haragot idehívó varázslat csak éjszaka működik.

Ennek ellenére ismét megpróbálkoztam vele, reméltem, hogy most végre beválik.

Végül teljesen kihunyt bennem a remény. Nonna azt mondta, amíg Harag életben van, eljön. Rettegéssel töltött el, hogy nem jelent meg. Visszagondoltam a kezdetekre, amikor a halál és a düh istennőjéhez imádkoztam, és most önkéntelenül is az jutott eszembe, hogy végül csak lesújtott Haragra, pedig már nem akartam bosszút állni rajta.

A gyertyák meg-megremegő fényét figyeltem, azt kívántam, bár lángra kapna az ágynemű és vele együtt az egész palota. Hiszen minden más tervem is füstbe ment. Harag valóban, végérvényesen odaveszett. És magával vitte az utolsó reménysugaramat is.

Hádész szarva az én birtokomba került ugyan, de nem tudtam, hogyan zárhatnám be vele a pokol kapuját. A családom elmenekült, Antonio Irigység fogságába esett, a legjobb barátnőm pedig beszorult a világok közé. Umbradémonok szállták meg a várost, és fogalmam sem volt, hogyan szabadulhatnék meg tőlük.

Egyesével elfújtam az idézőgyertyákat, míg végül nem maradt más, csak a teljes sötétség.

NEGYVENÖT

Mire a nap első sugarai végigfutottak a tengeren, már csatához öltözve álltam a tükör előtt. A hajam felét koronába fontam a fejemen, a többi hullámos tincs a hátamra omlott. A felső részt két óriási, gyémánttal díszített, olajágat mintázó csattal rögzítettem, az ékköveket leszámítva tökéletesen illettek az új gyűrűmhöz. Az ajkamat borszínűre, a szemhéjamat feketére festettem.

Hátraléptem, és szemügyre vettem a munkám gyümölcsét. Veszedelmesnek tűntem. Rövid ujjú ruhám sötét bogyószínű volt, a vállrészét mintha aranypikkelyek alkották volna. Elég sötét volt ahhoz, hogy ne látsszon rajta a vér, de nem öltöztem tetőtől talpig feketébe. Azt sem bántam, hogy nem emlékeztet túlzottan a gyászra.

És eleget szomorkodtam már.

Harag azt mondta, lehetek áldozat vagy győztes, a döntés az én kezemben van. És bármennyire nem fűlött hozzá a fogam, hogy elismerjem, igaza volt. Mindig lesz valaki, aki megpróbál eltaposni, aki meg akarja mondani, ki vagyok én, milyennek kellene lennem. A szavakat gyakran fegyverré kovácsolják, de csak akkor hatásosak, ha jelentőséget tulajdonítok nekik ahelyett, hogy saját magamba vetném a bizalmamat.

Ha az ellenségeim kételyeket akarnak elültetni bennem, hát még jobban fogok hinni a saját képességeimben. Még akkor is, ha kénytelen vagyok addig színlelni, hogy erős vagyok, míg valóban annak nem érzem magamat.

Magam mögött hagytam a Zisát, és megindultam a város szívének mélyére.

Végigvonultam az óváros mentén, és a Ballarò piac felé vettem az irányt, ahol ételárusító standokat állítottak fel a királyi palota körül. Nem lepett meg, hogy a Nucciknál már áll a sor az aranciniért és a panelléért. Mind a sült rizsgolyók, mind pedig a sózott, sült csicseriborsó-szeletek népszerű ételnek számítottak.

Az idősebb Domenico megtörölgette a homlokát egy kendővel, és kiadott egy zacskó ételt. Örültem, hogy elszabadult Kapzsiság játékbarlangjából. Így egy fokkal könnyebben véghez vihettem a tervemet.

Megvártam, míg a sor megritkul, és a vevők elsétálnak az étellel teli zacskóikkal. Korgott a gyomrom a látványtól és az illatoktól, és rájöttem, ha veszek valamit, könnyebben szóba elegyedhetek Domenicóval. Egyébként is ennem kellett valamit.

– Buongiorno, signorina di Carlo! Mit adhatok?

– Panellét szeretnék citrommal!

Az idősebb Nucci tökéletesre sütötte a szeleteket, megszórta őket tengeri sóval, majd a citromdarabbal együtt egy papírzacskóba csúsztatta. Átadtam az érméket, és félrehúzódtam a ponyva árnyékában.

– Hogy van az ifjabb Domenico?

– Bajt kevert?

Nem tudtam, mit feleljek erre, úgyhogy Harag kedvenc trükkjét alkalmazva tudomást sem vettem a kérdésről.

– A testvérem említette őt, és úgy hallottam, gyakran ellátogat a monostorba. Biztosan nehéz lehet, hogy elveszített valakit, aki fontos volt a számára.

Az idősebb Domenico pillantása a sorban mögöttem következő vásárlóra siklott, hogy átadjon egy zacskó arancinit, egy újabb adagot pedig a sütőkosárba tegyen.

– Jól van. Elment Calabriába ma reggel, hogy segítsen az unokatestvérének.

Felhagytam az evéssel. Különös, hogy az ifjabb Domenico pont most utazott el. Taktikát váltottam.

– Járt mostanában abban a játékbarlangban? – kérdeztem, azt remélve, hogy nem vagyok túl udvariatlan. – Amint lehet, szeretnék odamenni.

Domenico megrázta a fejét.

– Ebben sajnos nem tudok segíteni. Úgy hallottam, a tulajdonos elment.

Legszívesebben sikítottam volna, átkoztam az elszalasztott lehetőségek istennőjét. Már épp menni készültem, amikor felfigyeltem a különös tetoválásra Domenico alkarján. Egy mancs volt, ami mintha egy édesköményszárat szorongatott volna. A büfékocsijára siklott a pillantásom, az oldalán ugyanez a jel díszelgett. Tévedtem. Nem Vittoria naplójában láttam korábban. Hanem azon a napon, amikor Haraggal Giulia Santorini halála ügyében nyomoztunk, és próbáltunk közelebb férkőzni a gyilkosság helyszínéhez. Elakadt a lélegzetem, ahogy végre összeállt a kép. Signore Nucci alakváltó.

Nagyot nyeltem, és lassan felnéztem. Az idősebb Domenicónak feltűnt, hogy a tetoválását nézem, és bár meleg napunk volt, gyorsan lehajtotta az ingujját.

Megkondult a vészharang a fejemben.

Felidéztem, mit láttam Vittoria naplójában. Csak annyi állt benne, hogy Domenico Nucci. Arról nem volt szó, hogy ifjabb vagy idősebb…

– Ön az! – Elejtettem a panellés zacskót. – Vittoria az ön nevét írta a naplójába. Nem az ifjabb Domenicóról volt szó. Bántotta őt? Rájött, mi maga?

– Nem… Ne vádaskodj így mindenki füle hallatára! Egy pillanat!

Domenico átfordította a stand tábláját, hogy jelezze, ZÁRVA az üzlet, és intett, hogy kövessem őt a sarokra, ahol kevesebben jártak. A tömeg közelében akartam maradni, és úgy tűnt, ezt ő is tudja. Olyan helyen állt meg, ahol, bár jártak körülöttünk, nem hallhatták, miről beszélünk.

– Az ikertestvéred italt szolgált fel Kapzsiság játékbarlangjában.

Vadul dobogott a szívem. Végre, ennyi idő után újabb nyomra bukkantam azzal kapcsolatban, mit csinált Vittoria a halála előtt.

– És? Rájött, mi ön? – kérdeztem. Domenico bólintott. – Látta őt valaha Kapzsisággal?

– Igen. Egy nap felkereste valamilyen ötlettel. Egy olyan terven dolgoztak, ami mindkettejük számára előnyös lehetett.

– Ön hogyan keveredett bele ebbe az egészbe? – Úgy tűnt, nem akar válaszolni, úgyhogy előhúztam a ruhaderekamból az odarejtett kést, és hagytam, hogy a nap fénye megcsillanjon a pengén. Rengeteget tanultam a háború démonától. – Így vagy úgy, de kiderítem a válaszokat, signore. A hogyan egyedül önön múlik.

– Jól van, jól van! – Nagyot nyelt, és körbenézett. – Gondolom, hallottál a benandantékről.

Bólintottam. Mindenki hallott róluk.

– Mondhatni, alakváltók – közöltem. – A lelkük évente négy alkalommal állati formában járja az asztrális síkot. Ők vívják az éjcsatákat.

– Igen, ezt kell tudni a benandantékről. Mi mások vagyunk, de mivel kölcsönvették a jelünket, gyakran összekevernek velük. Mi tényleg kedvünkre át tudunk változni. Zsarátfarkasok vagyunk. A benandanték emberek, mi viszont nem. Legalábbis nem teljesen. A többség vérfarkasnak nevezne minket.

– Vérfarkasnak – ismételtem. – Szó szerint farkassá tudnak változni?

Az idősebb Domenico bólintott.

Beletelt egy pillanatba, mire összeszedtem magamat. Még sosem hallottam zsarátfarkasokról, vérfarkasokról viszont rengeteget. A fáma szerint a farkasok falkákba tömörülnek, és egyedül egymáshoz hűségesek. Nem értettem, Domenico hogyan vagy miért került démoni szövetségbe.

– Mit keresett Kapzsiságnál?

Lesütötte a szemét.

– Alkut kötöttünk.

Felrémlett előttem, amikor zsetontornyok közepette láttam őt. Rossz érzésem támadt, sejtettem, hová fogunk kilyukadni.

– Megígérte, hogy elengedi a tartozásait, amennyiben segít neki?

Domenico bólintott.

– Azt hittem, rossz alkut kötött. Aztán kiderült, hogy valójában nem is az ő fejéből pattant ki a dolog. Azt mondta, annyit kér, hogy amikor eljön az idő, a farkasok az ördög oldalán szálljanak harcba. Közel két évtizede nem változtunk át, ezért nem hittem, hogy bármi haszna származna a megállapodásunkból.

– Miért nem változtak át?

Vállat vont.

– Senki sem érti pontosan. Egyik nap még képesek voltunk rá, a következőn már nem.

– De ez nemrégiben megváltozott, igaz? – kérdeztem. – Valakinek sikerült átváltoznia?

– A fiúk általában a huszadik születésnapjukon változnak át először.

Mérget vettem volna rá, hogy Domenicónak nemrég volt a születésnapja, és nagyon meglepődött, amikor farkassá alakult.

– Nem mondta el a fiának, hogy minek született?

Lassan megrázta a fejét.

– Annyi idő eltelt… Azt hittem, többé nem történik meg. Amikor Dom átváltozott, rádöbbentem, hogy bajban vagyunk. Elmondtam neki, miféle ígéretet tettem. – Letörölt egy könnycseppet az arcáról. – Végem volt, amikor megláttam a fiam szemében a csalódottságot. Amikor rádöbbentem, miféle szégyent hoztam a származásunkra, a családunkra. A farkasok csakis a falkáért küzdenek. Dom azóta a monostorban imádkozik értem és saját magáért is, reméli, hogy mindenki megbocsátja majd a bűnömet.

– Hogy jött rá Vittoria, hogy ön farkas?

Ezen elgondolkozott.

– Nem tudom pontosan. De ő mondta Kapzsiságnak, hogy kössön velem egyezséget. Amikor megállapodtunk, a lelkemre kötötte, hogy meg kell tartanom a démonnak adott szavamat.

– Vittoria találta ki, hogy miféle alkut kössön Kapzsisággal? – kérdeztem dübörgő szívvel. – Biztos, hogy ez a testvérem ötlete volt, nem a démonhercegé?

– Teljesen – válaszolta signore Nucci. – Ez is része volt a tervének, amibe engem nem avatott be, úgyhogy ebben sajnos nem tudok segíteni. Nekem csak annyit mondtak, hogy álljunk készen, amikor hívnak minket.

Lassan kifújtam a levegőt. Vittoria elérte, hogy az ellenségek egymás mellé álljanak. Hogy egyként küzdjenek a valódi ellenséggel szemben. Amiről még mindig nem tudtam, micsoda. Alaposan végiggondoltam ezt az új információt. Az ikertestvérem hitt Kapzsiságban. Én hiszek Haragban. És bár továbbra is Irigység tűnt a leggyanúsabbnak… nem kérkedett vele, hogy kitépte bárkinek a szívét, és nem volt nála az amulettem sem. Ami azt jelentette, hogy a gyilkosunk egy ismeretlen személy, és továbbra is szabadlábon garázdálkodik.

– Domenico nem utazott el a kontinensre, ugye?

– Nem – vallotta be signore Nucci szipogva. – A monostorban van.

Minden út a monostorba vezetett. És már nem hittem a véletlenekben.

Ott találtam rá Vittoria testére.

Ott siklott félre ilyen rémesen Claudia jövendölése.

Ott imádkozik Domenico napi szinten, de Claudia szerint a barátokkal is szokott beszélgetni. Fogadni mertem volna rá, hogy olyasvalakivel osztotta meg a problémáit, akivel nem lett volna szabad, főleg azok után, ahogy a testvériség azon az éjszakán viselkedett, amikor rátaláltam Claudiára.

Elköszöntem signore Nuccitól, és az új nyomot követve továbbsiettem.

Még mielőtt Vittoriát meggyilkolták, és pokollá vált körülöttem a világ, nonna azt mondta, boszorkányvadászok járják a szigetet. Miután megidéztem Haragot, és kiderült, hogy három másik pokolbéli herceg is átjött a világunkba, kihúztam őket a listáról. De talán elhamarkodottan ítéltem.

Ha valaki boszorkányokat gyilkol, a szent testvériség a leggyanúsabb. Ki más akarná megtisztítani a világot, mint azok, akiket Isten eleve erre rendelt el?

Felidéztem azt az estét, amikor rátaláltam Claudiára, és eszembe jutott a gyilkos csillogás Carmine barát szemében. Előrelépett, vérre szomjazott. Régóta tudom, hogy megveti a boszorkányokat, és már évek óta egyetlen rosszindulatú beszédet sem tartott a piacon. El tudtam képzelni, mennyire szeretett volna megint hordószónoknak állva gyűlöletet szítani.

A mágiahasználók elleni nyílt utálata első helyre repítette őt a lehetséges boszorkányvadászok listáján.

Így vagy úgy, de ma mindenképpen kiderítem, miféle titkokat őriz a szent testvériség.

NEGYVENHAT

Csuhás alakok gyűltek össze az udvaron. A feszültség a hőséggel vetekedve tombolt a testvériség körében. Az egyik tagjuk eltűnt, és jó néhány fiatal nő meghalt. Nem csodálkoztam, hogy az ördögöt hibáztatják. Elrejtőztem a főépület közelében, és a tömeget kémleltem, azt a barátot keresve, akiről tudtam, hogy úgysem találom meg.

Carmine barát állt a csoportosulás közepén, öklét minden egyes szenvedélyes szavával az ég felé emelte. A jelek szerint most ért el a beszéde csúcspontjához.

– A mi Istenünk erős, nem tűri a gonoszt – jelentette ki. – Az ő példájával kell elöl járnunk az ilyen sötét, nehéz időkben. Eljött a végítélet ideje. Meg kell állítanunk az ördögöt, még mielőtt elhinti a gonoszsága magvait! Menjünk, hirdessük az igét felebarátainknak! Vezessük őket a megváltás felé!

– Ámen! – kiáltották egyként.

A csapat szétszéledt, megindultak a város felé, hogy megmentsék az emberek lelkét. Araszolva megkerültem az épület sarkát, és fellélegeztem. Carmine barát nem arról beszélt ugyan, hogy az ördög meg akarja törni az átkot, amivel sújtották, mégis aggasztóan pontosnak bizonyultak a szavai. Most az egyszer valóban veszélyben forgott az emberek lelke. És ettől csak még gyanúsabbá vált a barát a szememben. Ha titokzatos boszorkányvadász-csapat alakult, nagyon-nagyon valószínű, hogy sikerült rájuk bukkannom. Azon tanakodtam, kövessem-e őket, vagy se, amikor mágikus hívó szót éreztem a monostorból. Ugyanolyan volt, mint azon az éjszakán, amikor megtaláltam Vittoria holttestét.

Sőt, még annál is erősebb.

Vagy talán csak ügyesebben érzékeltem már. De az is lehet, hogy azért éreztem intenzívebben, mert már a teljes szarv a birtokomban volt. Előhúztam a testvérem cornicellóját a ruhám alól, ahová korábban rejtettem, és feltartottam. Még egy nem ember boszorkány számára is szentségtörőnek tűnt az ördög szarvát viselni egy ilyen szent helyen. De védelem nélkül semmiképpen sem teszem be oda a lábamat. A nyakamba akasztottam a cornicellót a sajátom mellé, és éreztem, hogy mágia éled az ereimben.

Mielőtt bementem volna, még egyszer körbenéztem. Csend honolt. A testvériség már elment. Átvágtam a kis udvaron, és kinyitottam az ajtót. Miközben végigsiettem a múmiákat leszámítva üres folyosón, úgy éreztem, hogy… valami figyel.

Körbefordultam, végignéztem a folyosón, amitől régebben a torkomban dobogott a szívem, és remegett a kezem. Ezúttal viszont nem azért ugrott meg a pulzusom, mert féltem, mit találok. Vágytam rá, hogy valaki rám támadjon.

– Mutasd magad!

Vittoria imádott regényeivel ellentétben itt nem ugrott elő a gonosztevő baljós nevetéssel, hogy aztán hosszasan szónokoljon a gazdája aljas terveiről. Senki sem lépett elő. Teljesen egyedül voltam. Lehunytam a szememet, megragadtam Hádész szarvát, nagy levegőt vettem, és összpontosítottam. Amikor ismét végignéztem a holtak üresnek tűnő folyosóján, halk suttogás ütötte meg a fülemet.

Nem ebből a világból származott.

Kizártam minden mást, egyedül a fojtott hangokra koncentráltam. Követtem őket, egyre mélyebbre hatoltam a katakombában. Megjegyeztem, merre fordulok, melyik folyosóra lépek be, reméltem, hogy így könnyen visszatalálok, ha menekülnöm kell. Most először jártam ilyen mélyen a monostorban, fogalmam sem volt, hogy labirintust idéző folyosóhálózat fut itt, hogy tekeregnek, egyre mélyebbre és mélyebbre vezetnek a föld középpontja felé.

Nesztelenül haladtam előre, a hangok egyre erősödtek. Pattanásig feszültek az idegeim. Valami mágikus volt a közelben. Valami erős. Szívesen figyelmen kívül hagytam volna, hogy elmenekülhessek. De túl sok minden forgott kockán. Úgyhogy mentem tovább, erőt vettem magamon, és szembenéztem a félelmeimmel.

Jó néhány perccel később egy mészkőből faragott dohos folyosón torpantam meg, amit egyetlen fali tartóba állított fáklya világított meg. A láng vészjóslóan villódzott, olyan volt, akár egy dühödt macska farka. Nem kellett az istennő jeleire hagyatkoznom ahhoz, hogy tudjam, veszély leselkedik a közelben. Fogalmam sem volt, hogy az idegességtől vagy az izgatottságtól rándult úgy össze a gyomrom. Bárhogy volt is, biztosra vettem, hogy hamarosan történni fog valami.

A folyosó végi ajtó résnyire nyitva állt, hívogatott. Megtettem az odáig vezető utolsó néhány lépést, és megálltam mellette. Akár csapda is lehetett. A hangok most már vadul sürgettek.

Ki kellett derítenem, mi van odabent. Közelebb araszoltam, egy kicsit szélesebbre tártam az ajtót. Kintről üresnek tűnt a terem. De a látszat gyakran csal. Még mielőtt beléptem, körbekémleltem, hogy nem vár-e kelepce. Porszemek kavarogtak körbe-körbe. Csend uralkodott. A káprázatok egyszerű varázslatok, könnyen megtévesztenek – gyakran azt mutatják, amire az ember számít.

Ennél több eszem is lehetett volna.

NEGYVENHÉT

Amint átléptem a küszöböt, rádöbbentem, hogy hibát követtem el. A levegő béklyóként megfeszült, megragadott, és nem engedett. Az ajtó felé mozdultam, de hiába. Addig nem mehetek el innen, míg a helyiségre kötővarázslatot bocsátó illető úgy nem dönt, hogy szabadon ereszt.

A suttogásokból hangos csevej lett. Rengeteg hang, rengeteg beszélgetés csendült, a saját gondolataimat alig hallottam tőlük.

– Itt van.

– Megjött.

– Oldd fel a kötést!

– Ereszd szabadon!

Befogtam a fülemet, kiutat kerestem, valamit, amivel megtörhetem a varázslatot. Azt akartam, hogy csend legyen. Most azonnal! Az igézet, mintha csak hozzá lenne kötve a vágyaimhoz, hirtelen szertefoszlott. Körbenéztem a valódi helyiségben. A falakat latin szöveg borította, kisebb-nagyobb betűkkel rótt mondatok a padlótól a plafonig. Valaki sok időt áldozott rá. Még sosem láttam ilyesfajta mágiahasználatot.

A betűk halványan fénylettek, lüktettek, mintha egy élő, lélegző lényhez tartoztak volna. Legszívesebben térdre rogytam volna. Egy ilyen erős varázslatot nem könnyű megtörni. De azért még nem adtam fel. Lesben várakozó támadót kerestem, de egyedül voltam, csak egy könyvet láttam.

Lelassult a szívverésem. Csakis erről írhatott Vittoria a naplójában.

Amikor a könyvre fordítottam a figyelmemet, a hangok ismét megszólaltak, ezúttal halkabban, csábítóbban. Óvatosan leeresztettem a kezemet a fülemtől. Alig kaptam levegőt. A testvérem az életét adta ezért a titokért. A csontjaimban éreztem, hogy így történt.

Egyetlen fénysugár világította meg a csukott, régi bőrkötéses könyvet, ami egy tömör obszidiánból faragott oszlop tetején hevert. Még sosem láttam ekkora féldrágakövet. Óvatosan előrearaszoltam a titokzatos kötet felé. A hangok elcsendesedtek.

A fedél ónötvözetből készült, háromholdas szimbólum díszítette, a tartalmát nem jelezte cím. Amennyi erő a lapokról áradt, határozottan mágikus holmi volt. Halvány levendulaszínű fény vette körbe. Az embereket övező luccicaréra emlékeztetett, és ugyanolyan árnyalatban játszott, mint a tetoválásom. Nem értettem, mit jelent ez, de sejtettem, hogy mi lehet – az első varázskönyv. Lehetetlennek tűnt, de Vittoria tényleg megtalálta a la prima grimoárját.

Annyira egyszerű volt, annyira dísztelen. Az ikertestvérem mégis hatalmas árat fizetett érte.

Elkapott a vágy, hogy elégessem.

Akkora volt, mint bármilyen másik régi könyv, de még sosem éreztem ilyen erőt, ami belőle sugárzott. A fedél megkopott ott, ahol milliószor kinyitották és becsukták.

Ugyanolyan néma, sürgető erő húzta a testemet, mint azon az éjszakán, amikor rátaláltam az ikertestvérem holttestére. Ezúttal azért könyörgött, hogy nyissam ki a könyvet, pillantsak rá a varázsigékre, amik mintha már így is ömlöttek volna kifelé belőle. Lassan odanyújtottam a kezemet, és kinyitottam ott, ahol a szalaggal megjelölték.

Ismerős, a széleken arany gyökerekkel díszített fekete papír köszöntött. Végigfutottam a szöveget a lapon, a hajnalcsillag megidézésére szolgáló varázsige szerepelt rajta. Becsuktam a könyvet, és elléptem tőle.

Valaki megidézte az ördögöt. Vagy legalábbis meg akarta.

Hogy lenyugodjak, nagyokat lélegeztem, a gondolataim egymást kergették. Ez volt a titokzatos grimoár, amiből Vittoria kitépte a lapokat. A mágiája valahogy elvezette őt az első varázskönyvhöz, aztán kiszakította belőle a démonidézéshez szükséges varázsigét. Biztos voltam benne, hogy nem osont be magával a könyvvel a kis szobánkba, hiszen amint behozta volna a házba, nonnával mindketten megérezzük, tehát itt rejthette el. De miért gondolta, hogy a testvériség falai közt biztonságban lesz…? Van itt valami összefüggés, csak végig kell gondolnom.

– Végre!

Hátraugrottam, ahogy egy csuklyás alak lépett be a helyiségbe, és a holdfényben áldott krétámért nyúltam. Nyilván neki adhatta tovább a hírnök a titkokat. Fogadni mertem volna, hogy Carmine barát az. Milyen ironikus, hogy egy boszorkányvadász mágiával állít csapdát. A jövevény hátratolta a kámzsáját, én pedig dermedten vártam, hogy a boszorkánygyűlölő barát rám támadjon. Helyette Antonio állt előttem, lehetetlenül gyorsan mozdult, úgy verte ki a krétát a kezemből, mintha attól félne, hogy karmokat növeszt, és fájdalmat okoz nekem. Végignéztem, ahogy a földre zuhan, és összetörik, majd hirtelen észbe kaptam. Elöntött a megkönnyebbülés.

– Antonio! Életben vagy! Azt hittem… – Felnéztem rá, és észrevettem, milyen képet vág. Nem aggodalom ült ki az arcára. Hanem gyűlölet. Dübörgő szívvel hátrébb léptem. – M-mi történt? Irigység bántott?

– Isten angyalai sosem bántanának. – Mosolyra húzta a száját, de a legkevésbé sem tűnt olyan kedvesnek és szégyenlősnek, mint amilyenre emlékeztem. – Veled ellentétben.

Levegőt alig kaptam, ahogy végre összeállt a kép. Irigység nem ártott neki, nem is ejtette fogságba. Pont ellenkezőleg. Hiszen Antonio önszántából átadta Claudiát az ellenségemnek. Tudta, hogy boszorkány, és…

– Te voltál az. Te ölted meg Vittoriát! – Remegett a hangom. – Miért?

– Ilyen hihetetlen? Hogy én, Isten szolgája meg akarom tisztítani a világot a gonosztól?

– Mintha csak Carminét hallanám. – Ökölbe szorítottam a kezemet, a tenyerembe kellett vájnom a körmeimet, nehogy Antonióra támadjak. – Ártatlan nőket gyilkolni nem gonoszság talán?

– Isten legkiválóbb angyalai maguk is ádáz harcosok, Emilia. Néha ahhoz, hogy valóban jót tegyünk, előbb az igazság pengéjévé kell válnunk, keresztül kell hasítanunk az ellenségeinken. De te ezt úgysem értenéd. Ilyesmire te képtelen lennél, boszorkány.

Így is alig tudtam türtőztetni magamat, de most elszakadt a cérna.

– Fogalmad sincs, mire vagyok képes!

– Előfordulhat. De ha most mágiával rám támadsz, azzal csak bizonyítod az igazamat. – Állal az összeérő amulettek felé bökött. Fényesen izzottak. – Minden boszorkány gonosznak születik.

Indulat és fájdalom kavargott bennem. Előreléptem, kieresztettem a felgyülemlett dühöt, amibe az ikertestvérem halála óta kapaszkodtam.

– Tévedsz! Nem születünk gonosznak. De van, hogy azzá válunk. A gyűlölet teszi.

A tincseim emelkedni kezdtek, mintha váratlanul szél kapott volna beléjük. Vihar készülődött, és bizony nem e világi volt. A világító szavak gyorsabban lüktettek körülöttünk. Mágia perzselte a levegőt, korábban nem ismert varázsigék kavarogtak a fejemben. Talán az ördög szarva vezérelt, vagy az első varázskönyv súgta meg az igézeteit.

De az is lehet, hogy előtört a bennem élő sötétség. Nem érdekelt, melyik az igazság.

Megragadtam Hádész szarvát, és egy olyan gyalázatos varázsigét suttogtam el, hogy a szavak égették az ajkamat. Felemeltem a karomat, majd ívben lesújtottam vele. Láthatatlan karmok cafatokra szaggatták Antonio csuháját.

Ezúttal megkíméltem a testét.

Félelem költözött a tekintetébe. Lassan, feltett kézzel elhátrált. Mintha azzal megállíthatna.

– Félsz? – Közelebb léptem. – Jól teszed. Ez még csak a kezdet.

Felemeltem a karomat, mire riadtan elhúzódott. Remegett a hangja.

– I-irgalmazz, Emilia! K-kérlek!

– Irgalomra vágysz? – Színtiszta harag izzott a lelkemben. – Mondd csak, Vittoria is könyörgött?

Felrémlett előttem az ikertestvérem mellkasa, a tátongó lyuk ott, ahol korábban a szíve dobogott. Antonio tette ezt vele. A barátunk. A levegőbe lendítettem a karomat, majd végigszántottam Antonio mellkasán. Szemet szemért. Igazságot akartam szolgáltatni! A sebekhez nyomta az ujjait, meglátta a vért, és hátratántorodott. Karcolások voltak csupán.

Hajtott tovább a düh.

– Te irgalmaztál Vittoriának, amikor ő az életéért könyörgött? Vagy Valentinának? Hány nő könyörgött neked, hogy kegyelmezz meg nekik? Irgalmas voltál talán?

Antonio térdre rogyott, imádkozni kezdett. Vártam, de Isten nem jelent meg, csak a halál és a düh istennője. Villámokat szóró szemmel letérdeltem, és kényszerítettem Antoniót, hogy nézzen rám. Azt akartam, hogy a testvérem arcát lássa maga előtt. Könnyek csorogtak az orcáján. Legszívesebben a földbe vertem volna a fejét, hogy végignézhessem, ahogy elszivárog az élet gyűlölettel teli szeméből.

Szívességet tettem volna neki ezzel. És nem éreztem magamat éppenséggel szívélyesnek.

– Amikor végül megöllek, könyörögni fogsz a halál megváltó öleléséért, Antonio. – Az ujjamra pillantottam, elképzeltem, hogy egy láthatatlan penge felsérti. Apró rubint idéző vércsepp jelent meg rajta. – A véremre esküszöm, soha többé nem érzel majd valódi boldogságot. Megátkozlak, hogy a szíved összetörjön, valahányszor elfeledkezel az elkövetett bűneidről. És amikor csak nevetsz, ott leszek, várni foglak, hogy emlékeztesselek.

Már épp meg akartam pecsételni az eskümet egy csepp vérrel, amikor húgyszag töltötte meg a levegőt, és előhívott egy emléket. Úgy ráijesztettem Antonióra, hogy összevizelte magát. Harag ugyanezt tette, amikor információt akart kicsikarni… Hátrarándultam, leeresztettem a kezemet.

Harag, a pokol egyik hercege megkegyelmezett.

Tekintve, hogy miféle hatalommal bír, elképzelni sem tudtam, hogyan sikerült visszafognia magát. És azt kívántam, bár egy kicsit jobban hasonlítanék rá. De nem olyan vagyok, mint ő.

– Új játékszabályok lépnek életbe. Minden kérdésemre őszintén válaszolsz, és amennyiben így teszel, hajlandó vagyok fontolóra venni, hogy megkíméljem-e az életedet. Világos?

– I-igen. – Jó néhány alkalommal biccentett, majd mély levegőt vett. – M-mit szeretnél t-tudni?

– Valami kiváltotta belőled ezt a változást, még mielőtt megismerkedtél ezzel a halál angyalával. Mondd el, mi torzult el így a lelkedben! Honnan ered ez az ocsmányság?

– N-nem… – Megrázta a fejét. – J-jól van. Egy héttel azelőtt, hogy anyám meghalt, elvittem őt egy nőhöz, akiről úgy hittem, csak népi mágiát és imát használ a gyógyításhoz. Kiderült, hogy valódi boszorkány. – Üresen csengő nevetést hallatott. Hűvös pillantást vetettem rá, mire elfojtotta. – Ő okozta anyám halálát. Akkor és ott megesküdtem, hogy kiengesztelem Istent. Megfogadtam, hogy ha még egy boszorkánnyal összehoz a sors, egyenesen a pokol bugyraiba küldöm. Végül az imáim meghallgattatásra leltek.

– Hogyan?

– Egy angyal jelent meg előttem nem sokkal később, elmesélte, miféle átokkal sújtották az ördögöt. Azt mondta, ahhoz, hogy megtörjék, az ördögnek boszorkányt kell feleségül vennie. Az angyal szerint ez nem történhet meg, másképp az ördög kiszabadul. Megígérte, hogy elárulja nekem a lehetséges arák nevét, és csupán annyi a dolgom, hogy megöljem a boszorkányokat, így megszabadulunk a valódi gonosztól.

Az első varázskönyvre siklott a pillantásom. Megint eszembe jutott az ikertestvérem.

– Ez az angyal adta meg neked Vittoria nevét is?

Antonio lesütötte a szemét.

– Vittoria halála… Nem akartam… Még meg is kértem az angyalt, hogy kíméljük meg az életét, de azt mondta, ha akár csak írmagja is marad a gonosznak, akkor az növekedésnek fog indulni. Egy darabig küzdöttem ellene. Még azt is mondtam, hogy nem is boszorkány, csak annak hiszik. Aztán… – Nem nézett a szemembe. – Aztán a testvéred az ördög megidézéséről beszélt aznap este a monostorban, és onnantól már nem tagadhattam az igazat. Meg kellett állítani.

Elfojtottam a dühömet. Vittoria mindig az ördög megidézésével tréfálkozott, meg azzal, hogy megigéz valakit, rengeteg efféle ostobaságot mondott az emberek előtt. Általában csak nevettek rajta, azt gondolták, hogy viccel. Sokszor aggódtam, hogy valakiben egyszer komolyabb kérdések merülnek majd fel ezzel kapcsolatban. Nem gondoltam, hogy egy hozzánk ennyire közel álló személyről lesz szó.

– Elárultad őt. Engem.

– Mert te nem tetted ugyanezt velem? – kérdezte. Éllel csendült a hangja, de gyorsan észbe kapott. – Szerelmi varázslatot bocsátottál rám. Mindennap a szemembe hazudtál, eltitkoltad, mi vagy valójában. – Hiába demonstráltam korábban az erőmet, düh torzította az arcát. – A pokolban a helyed a többi átkozott, kárhozott lélekkel együtt! Nem is vagy ember. Undorodom tőled.

– Nem bocsátottam rád szerelmi varázslatot.

– Képes vagy őszintén a szemembe nézni és azt mondani, hogy a ma esti előtt sosem használtál rajtam semmilyen varázslatot a beleegyezésem nélkül? Te lennél a kivétel, aki erősíti a szabályt?

– Persze hogy nem, miért… – Elhallgattam. Hiszen használtam rajta a tiltott igazságvarázslatot, amikor még gyerekek voltunk. Elvettem tőle a szabad akaratát. Helytelenül cselekedtem, de ez még nem jogosítja fel arra, hogy bosszúból nőket gyilkoljon. – Hogyan akartad megelőzni, hogy az ördög egy másik városban keressen magának arát?

– Meg akartam idézni.

– Te, Isten szolgája, aki állítólagos angyalok parancsát teljesíted, meg akarod idézni az ördögöt?

– Jaj, dehogy akarom, Emilia! De megteszem, amit kell. Azt akarom, hogy végignézze, ahogyan elpusztítom a szarvát.

Az amulettemhez kaptam a kezemet.

– Honnan tudod, hogy…

– Honnan tudom, hogy tényleg az ördög szarvát viseled? – kérdezte gúnyosan. – A halál angyalától. A terv az, hogy először elpusztítunk minden egyes boszorkányt. Aztán megidézzük az ördögöt, és leszúrjuk.

– Hogy hívják ezt az angyalt?

Antonio megrándította a vállát.

– Nem árulta el. De annyira… erősnek tűnt. Tudtam, hogy nem hazudik. Aki ennyi dicsőségre késztet, csakis a mennyekből érkezhetett.

A lelkemet tettem volna rá, hogy akár tisztában van vele, akár nem, Antonio a pokol egyik hercegének a befolyása alatt áll. És sejtettem, melyikük mozgathatja a szálakat a háttérből: Irigység. Az áruló démon. Már csak bizonyítanom kell, aztán elpusztíthatom.

– Mire kellettek a szívek?

Antonio különös pillantást vetett rám.

– A szívek?

Mintha nem tudná! Úgy tűnt, már nincs kedve együttműködni velem. Vagy talán voltak olyan részei a rémséges tetteinek, amikkel képtelen volt szembenézni. Nem törődtem vele tovább, inkább azon töprengtem, hogyan tovább. Vittoriára gondoltam, arra, hogy ő is meg akarta idézni az ördögöt. Alkut akart kötni vele.

Talán tudta, hogy Irigység vagy a pokol valamelyik másik hercege alakította így az eseményeket, és csakis úgy állíthatja meg, ha segít Kevélységnek megtörni az átkot. Ami azt is megmagyarázta, miért akarta, hogy a vérfarkasok összefogjanak Kapzsisággal. Bármi volt is rá az oka, úgy gondolta, az lesz a legjobb, ha alászáll az alvilágba. Végül Antonio oltotta ki az életét, és bár az ifjú barát maga döntött úgy, hogy ilyen szörnyűségeket követ el, nem egyedül tette, amit tett.

Ki akartam deríteni, ki segített neki meggyilkolni az ikertestvéremet.

Őrült, vad ötletem támadt. Ha Antoniónak tényleg sikerül megidéznie most az ördögöt, előnyömre fordíthatom a helyzetet. Vittoria úgy hitte, az lesz a legjobb, ha uralkodik a pokolban.

Talán számomra is ez a legbölcsebb döntés.

– Ha annyira meg akarod idézni az ördögöt, miért vártál vele?

– Te fogod megidézni. – Antonio elmosolyodott. – Én pedig megölöm.

Azt megnézném! A félig kész idézőkörre mutattam, és megragadtam az amuletteket.

– Gyújtsd meg a gyertyákat!

Antonio engedelmeskedett, gyorsan bezárta a kört. Állati csontok helyett virágzó farkasfüvet fektetett a gyertyák közé. A sisakot mintázó sötétlila és kék szirmokra meredtem. Nem gondoltam volna, hogy ilyesmivel kell megidézni Kevélységet.

Amikor az utolsó farkasfű is a helyére került, Antonio hátralépett, és elmormolt egy latin idézőszöveget, hogy ismételjem utána. Az „angyala” jól kitanította.

Ahogyan Harag megidézésekor, most is füst töltötte meg a kört. Villámok cikáztak, úgy sistergett a levegő, mintha iszonyú vihar tombolna körülöttünk. Arra számítottam, hogy egy gyönyörű férfi jelenik majd meg előttünk, nem arra, hogy csak Antoniót fogom magam előtt látni. A szeme ezüstös kék tónak tetszett, egyedül ez jelezte, hogy nem azzal a fiatalemberrel van dolgom, akivel felnőttem.

Nem teljesen tűntek természetesnek a mozdulatai, ahogy körbenézett. Megvetettem a lábamat, eltűrtem, hogy végigmér. Kevélység megszállta Antonio testét. Még mielőtt unott arckifejezést kényszeríthettem volna magamra, közelebb lépett. Levegőért kaptam. A démon pillantása a hajamban lévő gyémántos csatokra siklott.

– Megajándékoználak, stella strega.

Gyönyörű volt a hangja. Azok után, ami az utóbbi időben a jóról és a gonoszról kiderült, nem tudom, miért hittem, hogy disszonáns, visító hangon csendülnek majd a szavai.

– És mibe kerül majd nekem ez az ajándék?

A legkevésbé sem bizonyult kedvesnek a mosolya.

– Csak a lelkedbe, természetesen.

Visszamosolyogtam az új vőlegényemre. Fogalma sem volt róla, hogy hamarosan vihar fog készülődni a pokolban.

– Figyelek, Kevélység. Nyűgözz le!

Lassan végignézett rajtam, és csettintett. Mágia vibrált a levegőben. Egy ruha jelent meg sercegő hang kíséretében.

A levegőben lebegett, a szoknyája fodrozódott. A fémmídert teljes egészében tüskés indák borították. A csípőrésznél több réteg fekete anyag gyűlt össze, tajtékos éjsötét hullámokban omlottak alá. Minden második rétegbe apró, füstös ékköveket varrtak, mintha zúzott hematit lett volna. Deréktájt csillogó fekete kígyók fonódtak össze különleges csomókban, egyfajta övet alkottak.

Ennél kevésbé drámai öltözék nem is illene a pokol jövendőbeli királynéjához.

Örültem, hogy sikerül megvalósítani a tervemet, ugyanakkor rettegtem is. Most már nem volt visszaút.

A ruha magától lengett, pörgött-forgott, mintha egy testetlen lény viselte volna, ami egyre közelebb és közelebb lebegett hozzám. Mozdulatlanul vártam. Végigsimított rajtam, körbetáncolt, olyan vadul forgott, hogy végül kénytelen voltam szorosan lehunyni a szememet. Nagyon emlékeztetett Bujaság láthatatlan összejövetelére, és ez a legkevésbé sem tetszett. Ami azt illeti, gyűlöltem az egészet.

Hirtelen megdermedt a világ. Lepillantottam, és döbbenten nyugtáztam, hogy a bogyószínű ruhám nyomtalanul odaveszett, helyette a sötét szépség öleli a testem íveit.

Levegőért kaptam, ahogy szorosabban rám fonódott.

Az ördög fejet hajtott.

– Éljen az új hitvesem!

Zakatolt a szívem.

– Koronát még nem kaptam.

– Ó, természetesen fogsz! – Előrántott egy üvöltő oroszlánfejet mintázó tőrt a semmiből, és a saját, vagyis Antonio szívéhez irányította. – Hallottam, hogy bosszúra áhítozol. Fogadd el ezt az emberi áldozatot a Kevélység házától, felség!

– Ne!

Ez az egyetlen szó különös, több szólamú hangon bukott ki belőlem, ami egyszerre volt az enyém és teljességgel idegen. A penge Antonio bőréhez ért, de nem szakította fel azt.

Reszketegen beszívtam a levegőt.

– Szeretnék találkozni veled vagy a képviselőddel egy óra múlva abban a barlangban, ahol először megidéztem Haragot! Van még egy elintéznivalóm, mielőtt végső döntésre jutok.

Az ördög rám nézett.

– Rendben.

– Somnus! – suttogtam, mágikus álmot bocsátva Antonio testére.

Ha valaki bosszút áll rajta, az én leszek, saját kezűleg mérek rá büntetést.

Zakatoló szívvel az első varázskönyvre pillantottam. Szerettem volna pár percet, hogy átolvassam, majd elrejtsem a Gonoszok elől, de a könyv eltűnt.

Nem számít. Majd másképp védekezem akkor. Nem néztem hátra, az ördög szarvát és az új, sötét ruhámat viselve kivonultam a teremből. A pulzusom minden egyes lépéssel gyorsult. Még az éjszaka folyamán alkut kötök Kevélységgel, és ezzel remélhetőleg sikerül lesújtani a birodalmára.

Néma fogadalmat tettem az ikertestvéremnek, hogy addig nem nyugszom, amíg mindenkit, akinek köze volt a halálához, utol nem ér a végzet.

NEGYVENNYOLC

Az ördög nem tűzokádó paripán vagy heves vihar közepette érkezett. Ami azt illeti, nem is a démonok királya jött el értem.

Harag lépett be a villódzó fénybe, zordnak és veszedelmesnek tűnt. Ösztönösen megindultam felé, de hirtelen megdermedtem. Mély morgás söpört végig a barlangon. Nem belőle tört ki, hanem valamiféle állatból, ami az árnyékok mélyén rejtőzött. Nyilván az egyik istennő figyelmeztetése lehetett.

Valami nagyon nem stimmelt.

Biztos távolságból szemügyre vettem Haragot. Az égvilágon semmi sem tűnt ismerősnek ebben a démonban. Lerítt róla, hol uralkodik. Látszott, hogy ő a leggonoszabb malvagio.

A lelkem egy áruló része megkönnyebbült, hogy életben van. Bár tudtam, hogy halhatatlan, mégsem hittem benne teljesen, hogy túlélte Irigység kegyetlen támadását. A lelkem egy másik, bölcsebb része nem akarta elhinni, hogy pont ő jött el a lelkemért. Úgy éreztem, elárultak.

Nem is értem, miért számítottam bármi másra egy aljas pokolbéli hercegtől.

Dühödt könnyek szúrták a szememet. Nonnának mindenben igaza volt. A Gonoszok mesterien hazudnak. Haragnak határozottan sikerült megtévesztenie. Elhitette velem, hogy meghalt. És hogy érdeklem. Nyilván elképesztően szórakoztatónak találta, hogy a bűvkörébe vonhatott. Egy naiv, magányos boszorkányt, aki annyira kétségbeesett, hogy hajlandó volt az ősellenségétől segítséget kérni…

És a csókunk. Azt hittem, szenvedélyt érzek benne, izzó vágyat. Az is csak az ellenségem keltette káprázat volt.

A borzongás kerülgetett, ahogy végignézett rajtam. Korábban tűz lobogott a szemében, most viszont jegesnek tetszett a pillantása. Képtelenség volt kiolvasni belőle a gondolatait. Nem úgy tűnt, mintha nagy hatással lenne rá a gondolat, hogy a királynéja leszek. Kétségbeesetten szerettem volna hinni, hogy ez az egész puszta színjáték, hogy ennyire nem lehet rideg és kegyetlen. Nem szólalt meg, semmit sem lehetett leolvasni az arcáról. Irigység, Kapzsiság és Bujaság egészen emberinek tűnt az előttem álló idegenhez képest.

Hercegi rangjához méltó öltönyt viselt, két kezét hanyagul zsebre tette. A fején fekete korona ült, a tüskék rubinban végződtek. Ha fejjel lefelé fordítjuk, úgy tűnt volna, hogy vér csöpög róla. A ruháját arannyal hímzett, sötétszürke és obszidián rétegek alkották. Csupa selyem és bársony. Ha csak futólag pillantok rá, inkább tűnt volna angyalnak, mint a sötétség hercegének.

Felszegtem az államat, hogy jól lássa a nyakamban lógó amuletteket.

– Démon!

– Boszorkány!

– Azt hittem, meghaltál.

– Elnézést, hogy csalódást okozom.

A varázskörre siklott a pillantása, amiben Antonio lebegett. A mennyezeten futó árnyékok karmokat növesztettek. Már-már hallottam, ahogy csikorogva végighúzzák őket a sziklán. Harag arckifejezése továbbra sem árult el semmit, de úgy sejtettem, nem számított rá, hogy egy mágikusan bebörtönzött embert talál majd itt. Meg sem próbáltam elfojtani a gúnyos mosolyomat. Hadd lássa csak, mire vagyok képes!

Hűvös pillantást vetett rám.

– Készen állsz rá, hogy eladd a lelkedet?

Egy pillanatig csak meredtem rá, próbáltam felfogni, mennyire megváltozott. Észre sem vettem, hányszor nézett rám perzselő tekintettel, míg a tűz helyét fel nem váltotta a jeges közöny. Bárki állt is előttem, nem az a démon volt, akit megismertem. Szerettem volna elhátrálni tőle, elmenekülni előle.

– Nos? – Pattogósan beszélt. Ennek a démonnak a szemében diadal ült. Nem csillant frusztráció, nem villant benne vágy, nem látszott a nehezen kivívott tisztelet. Eszköz voltam csupán számára. Egy újabb lehetséges boszorkány királyné azoknak a listáján, akiket lemészároltak, még mielőtt eljuthattak volna az oltárig. Igyekeztem nem törődni vele, milyen bizonytalan jövő áll előttem. Megfogadtam, hogy még ha csak mások bosszantása végett is, de életben maradok, nem számít, ki vagy mi akarja a szívemet, akkor is túlélem. Kétség sem férhetett hozzá, hogy veszélyben az életem. Harag megmondta, hogy a szörnyetegek eljönnek értem, és ezt el is hittem neki. Hiszen most is állt egy előttem. – Döntöttél?

– Majdnem.

Enyhén összevont szemöldökkel végigmért. Talán csalódott, hogy nem húzom be fülemet-farkamat ő hercegi felsége és tekintélye előtt. Eljátszani sem akartam, hogy megértem, hogyan érzi magát, vagy mire vágyik. Nem voltam olyan ostoba, hogy azt higgyem, belém szeretett, de esküdni mertem volna, hogy a hűvös ellenségeskedésből valamelyest szívélyesebbé vált a kapcsolatunk. Megragadtam Hádész szarvát, és végiggondoltam a lehetőségeimet. A mágia búgása megnyugtatott, olyan volt, mint a nagymamám ölelése. Ha itt maradok, a pokol kapuja meggyengül és kitárul, és elpusztul minden, amit szeretek. Már így is összefutottam umbra- és aperdémonokkal, a kígyószerű viperidával és a hét rettegett pokolbéli herceg közül néggyel.

Óriási szerencsém volt, hogy megúsztam ezeket a találkozókat, pedig engem nehezebb megölni, mint másokat. Az emberi világ nem áll készen arra a pusztításra, amit a démonhordák magukkal hoznak, ha kinyílik a kapu. Elképzeltem, ahogy nonna ismét a vér rubin nyakláncát viseli, a szeme opálossá válik, kihuny benne a fény. Magam előtt láttam az éttermünkben meggyilkolt anyámat és apámat. Minden egyes ember rothadó halmokban heverne, bűzlenének a tűző napsütésben.

A testvéremet már elvesztettem, mást nem fogok!

– Beleegyezem. Két feltétellel.

Harag szemében újfajta fény csillant. A dühön túl intelligenciát és ravaszságot láttam benne.

– Jól van. Halljuk az ajánlatodat!

Büszke voltam magamra, hogy nem remeg a hangom.

– Mostantól kezdve egyetlen boszorkányt sem vadásznak le, egyetlen emberre sem támadnak rá. Azt akarom, hogy a pokol egyetlen hercege se tegye be a lábát ebbe a világba. És Antonio a foglyom marad, azt csinálok vele, amit csak akarok. Másképpen nem fogok csatlakozni a Kevélység házához.

– Mintha egy valódi pokolbéli hercegnőt hallanék. – Harag mosolya pengeéles volt. Önteltnek tűnt, mintha valamit titkolna. – Biztos vagy benne, hogy ezt akarod? Hogy ezt választod? – Bólintottam. Harag egy hosszú pillanatig rám meredt, mintha próbálna ott helyben felégetni. – Rendben.

Pergamentekercs jelent meg előttem hollótollal, a vége inkább tűnt késnek, mint tollnak. Tintatartó nem volt, és azonnal rájöttem, miért. Vadul dobolt a szívem. Ha most nem menekülök el, tényleg nincs visszaút. Bizonyos kötelékeket nem lehet elvágni.

Gondosan végigolvastam a szöveget.

Emilia Maria di Carlo

önszántából beleegyezik, hogy csatlakozik a

Kevélység házához.

Itt írd alá, hogy eladod a lelkedet:

............................................................

Egyszerű volt. Nem tűnt úgy, mintha át akarnának verni. Amit aggasztónak találtam. Nem lenne szabad ilyen egyszerűen eladni a lelkünket. Még a piacon is többet kell alkudozni az árusokkal egy ruháért! Szívesen felnevettem volna, de távolról sem uralkodott derűs hangulat a barlangban.

Még mielőtt sikítva menekülőre fogtam volna, megszúrtam az ujjamat, és vérrel aláírtam, hogy eladom a lelkemet, tudván, hogy a mágia örökké az ördöghöz fog kötni. Amint végeztem, a pergamentekercs füstpamacs kíséretében eltűnt. A rám törő kétségbeeséssel küszködve addig meredtem utána, míg a kén szaga is eloszlott.

– Még valami? – kérdeztem.

Különös érzés lett úrrá rajtam, köpenyként borult rám. Harag a két amulettre biccentett. Hát persze. Az ördög vissza akarja kapni a szarvát. Lekaptam őket a nyakamból, és lehajítottam a földre. Az elvesztésük azonnal különös kínként gyötört.

Eltűntek.

Nagy levegőt vettem. Már nem kell rejtőzködnöm a malvagiók elől, hiszen a Gonoszok rám találtak. De semmi gond, mert én is megtaláltam őket. És reméltem, hogy megbánják még azt a napot, amikor eljöttek értem és a szeretteimért. Hamarosan már a birodalmuk mélyén járok majd, és tökéletes helyen leszek ahhoz, hogy kiderítsem, ki áll a gyilkosságok mögött, és mit akar valójában.

Aztán elpusztítom. Már ha nem végez velem előbb.

Elnyomakodtam Harag mellett, a barlang szájához mentem, és lepillantottam. Lehet, hogy most látom utoljára ezt a világot, szerettem volna az emlékezetembe vésni. Dühödt hullám csapódott a sziklának, durva suttogásként szórta a vízpermetet. Próbáltam csitítani felgyorsult pulzusomat. A tintaszín hullámokat figyeltem, ezüstpengeként villantak a holdfényben. Nonna azt állítaná, hogy ez azt jelzi, alattomos dolgok közelítenek. Ezúttal egyetértenék vele.

Hirtelen megremegett a föld, a kavicsok szerteszét futottak, denevérek özönlöttek ki a barlangból. Megvetettem a lábamat a váratlan mágialöket közepette, attól féltem, be fog omlani a járat.

Megpördültem, Antoniót kerestem, de csak a hűlt helyét találtam. Vittoria gyilkosa eltűnt. Harag ereje lengedezett óriási kígyófarokként a helyén. A démonherceg elmosolyodott, egy pillanatra elővillantak a fogai. Már nem kötött minket össze semmi, és az ereje megsemmisítőnek tűnt, végtelennek. Nem mutattam ki a félelmemet.

A démon arcáról lehervadt a vigyor, és némán a kezét nyújtotta.

– Velem jössz?

Tudtam, hogy csak a démoni illemszabályok miatt kérdez rá ilyen udvariasan. Nem akartam beleegyezni, nem akartam, hogy még egyszer hozzám érjen, de tudtam, hogy a sötét mágiája nélkül képtelen lennék eljutni az alvilágba.

– Igen.

Még mielőtt az érzéseim árulón a felszínre törhettek volna, megragadtam az ujjait. Mágia sercegett, ahogy egymáshoz értünk. Apró villámok cikáztak a bőrünkön. Még mielőtt elgondolkozhattam volna ezen, füstfelleg burkolt be minket. Perzselő fájdalom követte. Úgy éreztem, mintha az egész testem lángra lobbant volna. A torkomra forrt a kiáltás, fuldokoltam. Harag erősebben szorított. Nem volt többé föld, semmi sem fűzött már a természetes világhoz, nem maradt semmi tapintható, egyedül abba a hercegbe kapaszkodhattam, akit most már az összes többinél jobban gyűlöltem.

A fájdalom egy pillanatig tartott csupán, aztán egy újabb érzés következett, olyan, ami még nagyobb rettegést váltott ki belőlem. Ismét szilárd talajt éreztem a lábam alatt. Ami azt jelentette, hogy…

Szent istennő, alig kaptam levegőt! Össze akartam szorítani a szememet, soha többé ki nem nyitni.

Helyette egyenesen előremeredtem, és kihúztam magamat, úgy vártam, hogy felszálljon a füst.

Reméltem, a gonoszok királysága készen áll egy bosszúálló királyné érkezésére.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Ahhoz, hogy egy könyv megszülessen, egy egész boszorkánykörnyi tehetségre van szükség, és Emiliához hasonlóan én is az istennő áldását élvezem, amiért az alább felsorolt személyek erős varázslataikat bevetve segítették ezt a sorozatot:

Stephanie Garber – elképesztően szerencsés vagyok, hogy a barátom vagy! Ez a könyv teljesen más lenne, ha nem támogatsz végig, ha nem ötletelsz velem együtt, és nem hívhatlak fel, hogy megvitassuk a legapróbb részleteket is. Az, hogy hetente beszélgettünk a könyveinkről (és a kedvenc tévéműsorainkról), igazán élvezetessé tette az írást, és nagyon örülök, hogy legközelebb is így csináljuk majd!

Barbara Poelle, különleges ügynökistennő, egyszerűen lenyűgöz, mennyi szerepet el tudsz játszani: ügynök, barát, szenvedélyes üzlettárs, bitmojikirálynő és ötletbajnok is vagy! Köszönöm, hogy elültetted a pokol hercegeinek az ötletét a fejemben, most már el sem tudnám képzelni ezt a történetet a bűnös, körmönfont démonok nélkül!

Maggie Kane és az egész Irene Goodman Literary Agency-csapat, Heather Baror-Shapiro (Baror International) és Sean Berard (Grandview): mind-mind fáradhatatlanul dolgoztok a színfalak mögött, hogy eljuttassátok a munkámat a különféle lenyűgöző országokba és Hollywoodba. Elmondhatatlanul hálás vagyok mindannyiótoknak.

Zseniális szerkesztőm, Laura Schreiber: megörökölted ezt a könyvet (és engem!), és rendíthetetlen lelkesedéssel vetetted bele magadat a munkába, hogy segíts megtalálni azt a történetet, ami a fejemben élt. Nagyon elégedett vagyok a kemény munkáddal, és alig várom, hogy a következő részen ismét együtt dolgozhassunk!

Liam Donnelly, a borító és a könyvben található grafikák láttán sötét szívem dalra kél. Milliónyi köszönöm illet a kígyókért, virágokért és koponyákért, az egész, úgy, ahogy van, igazán príma!

Dan Denning, Joshua Johns, Jordan Mondell, Caitlyn Averett, T.S. Ferguson, Erinn McGrath, Charlotte Lamontagne, Maggie Cannon, Ned Rust, Tracy Shaw, Flo Yue, Blue Guess, Alexis Lassiter, a Hachette értékesítési osztálya, Barbara Blasucci és a különleges értékesítési osztály, Linda Arends, Virginia Lawther és a produkciós csapat, és mindenki a JIMMY Patterson Booksnál és a Little, Brownnál: a kemény munkátok, az elkötelezettségetek, a kreativitásotok és a tehetségetek egyszerűen nem ismer határokat. Mindannyian Harag-szintű mágiával segítettétek elő, hogy ez a regény egy világméretű járvány közepette megjelenhessen. Köszönöm mindazt, amit a színfalak mögött tesztek!

James Patterson folyamatos támogatása nélkül mindez nem valósulhatott volna meg. Milliószor is köszönöm!

Az én csodás egyesült királyságbeli brigádom a Hodder & Stoughtonnál: Molly Powell, Kate Keehan, Maddy Marshall, Oliver Johnson és az egész csapat – még mindig meg kell csípnem magamat, mert alig hiszem el, hogy ilyen levelet kaptam tőletek az elején, amikor lecsaptatok a könyvre, és hogy mind ennyire lelkesek voltatok. Teljesen lenyűgöz az a könyvváltozat, amivel előrukkoltatok.

Jenny Bak, otthont találtál ennek a könyvnek, mielőtt új kalandokba vágtál, és örökké hálás leszek neked ezért és a barátságodért is. Mindig nagyon szeretni foglak!

Julie Guacci, azaz „Julie mama”, köszönöm a remek marketingötleteket, amikkel előrukkoltál, még mielőtt új vizekre eveztél.

Anissa de Gomery – nagyra értékelem a barátságunkat, és nem tudom elégszer megköszönni, hogy mindig felvidítottál, ha épp rossz passzban voltam. Szuper volt együtt dolgozni a FairyLoot-féle különleges kiadáson. Gyönyörűek ezek az alkotások, és az, hogy végignézhettem, ahogyan az utolsó apróság is a helyére kerül, maga volt a megelevenedett mágia.

Anyukám és apukám, Kelli és Ben, valamint az egész családom – jobban szeretlek titeket, mintsem hogy azt szavakba tudnám önteni. Köszönöm, hogy mindig meghallgattok, amikor a szereplőimről meg a cselekmény főbb fordulatairól beszélek, hogy ennyi jó tanácsot adtok, és hogy mindig éppolyan lelkesek vagytok, mint én.

A nővérek közti kapcsolat páratlan, úgyhogy szeretném külön kiemelni a testvéremet, aki nem elég, hogy a legjobb barátom, még azt is hagyta, hogy Kingdom of the Wicked – Gonoszok királysága- és Stalking Jack the Ripper-cuccokat tervezzek az üzletébe, a Dog-wood Lane Boutique-ba. Szeretlek, Kel!

Könyves bloggerek, bookstagrammerek, könyvtárosok, tanárok, könyvárusok, The Bookish Box, Beacon Book Box és FairyLoot – valóra vált álom, hogy ennyire lelkesedtetek a könyvért. Köszönöm mindannyiótoknak a támogatást!

És köszönöm neked is, kedves olvasó! Nélküled mindez nem válhatott volna valóra. Remélem, pár órára elrepített a történet egy elképesztő új világba, és azt is, hogy izgatottan várod Emilia és Harag újabb pokoli kalandját. :)

A szerzőről

KERRI MANISCALCO New York City közelében, egy félig kísértetjárta házban nőtt fel, ezért is rajong annyira a gótikus háttérvilágokért. Szabadidejében bármit elolvas, ami csak a kezébe kerül, különféle ételeket főz a családjával és a barátaival, és túl sok tea kíséretében megvitatja az élet nagy kérdéseit a macskáival. Az első regénye, a Stalking Jack the Ripper első helyen nyitott a New York Times bestsellerlistáján, és a Hunting Prince Dracula, az Escaping From Houdini, valamint a Capturing the Devil mind felkerült a New York Times és a USA Today bestsellerlistájára. Mindig szívesen beszélget rajongásig szeretett kitalált szereplőkről az Instagramon, @KerriManiscalco felhasználónév alatt. A legfrissebb hírekért és újdonságokért keresd fel a kerrimaniscalco.com honlapot!

CSAK EBBEN
A KIADÁSBAN!

A SZERZŐ,

KERRI MANISCALCO
a színfalak mögé kalauzol:
Lapozz tovább Kerri kézzel
írott jegyzeteiért, amiket a

KINGDOM
OF THE
WICKED

GONOSZOK
KIRÁLYSÁGA

számára legkedvesebb
fejezetéhez készített!

TIZENEGY

(FÖLDDEL, VÉRREL ÉS CSONTTAL
meghívlak, hogy bepillantást nyerhess az extra tartalomba!)

(Először vámpírokról akartam írni (egy olyan kéziratot fejlesztettem volna tovább, amit még 2015-ben kezd-
tem el), de az ügynökömmel előrukkoltunk a "pokol hercegei" témával, és annyira örülök, hogy így történt!)

A pokol hercegei sosem árulják el a valódi nevüket az ellenségeiknek. Egyedül egy olyan tárggyal lehet megidézni őket, ami az övék, (Az idézés "szabályainak" nagyját valódi okkult szövegek ihlették. Ezt pont nem :) ) és azzal is csak akkor, ha elég erős érzelem vezérli az idézőt. Az erejük ahhoz a bűnhöz kapcsolódik, amit képviselnek. Vigyázz, mert önző lények, akik kihasználnak a saját céljaik elérése érdekében!

– Feljegyzés a di Carlo grimoárból

(A grimoárbejegyzéseket a világépítős jegyzeteimből emeltem ki, amiket még a történet megírása előtt körmöltem le.)

– Harag?

Meg sem próbáltam leplezni a hangomban csendülő hitetlenkedést. Félretettem a melodrámába hajló „egy nap halálnak nevezel majd” megjegyzését. Már nem tartottam amolyan „nem lehet ennyire kegyetlen a sors” módon nevetségesnek ezt az egész utálatos éjszakát. Először is, korábban biztosra vettem, hogy a gyilkos boszorkányvadász, és ezért ölte meg Vittoriát, de rá kellett jönnöm, hogy egy olyan lény, ami elől egész életünkben bujkáltunk. Most pedig itt áll az ikertestvérem életét kioltó démon előttem, de nem árthatok neki…

Nagyon felbosszanthattam valamelyik istennőt, hogy ilyen szörnyű büntetéssel sújtott. A démon neve meg az ostoba titulusai érdekeltek a legkevésbé, de míg nevettem, olyan heves indulat áradt belőle, hogy szívesen kínoztam ezzel.

– Ez röhejes! Nem foglak egy érzelem nevének szólítani. Hogy hívnak valójában?

Hűvösen meredt rám, miközben magamhoz vettem a tőrét.

– A valódi nevem nem tartozik rád. Nevezz a házam szerint! De persze szólíthatsz őfelsége az Ellenállhatatlan Vágy Urának is. Az is elfogadható. Azt sem bánom, ha meghajolsz előttem. Sokra mennél vele, ha térdre borulnál a lábamnál. Még talán meg is könyörülnék rajtad, és gondoskodnék róla, hogy gyors legyen a halálod.

(HARAG IGAZI SEGGFEJ ITT, DE EMILIA SOSEM HAGYJA MAGÁT)

Önkéntelenül is felfelé görbült a szám széle.

– Biztos vagy benne, hogy a Harag házához tartozol? Nem inkább az Önimádó ház bárgyú, félmeztelen seregének tábornoka vagy?

(Laura - a szerkesztőm - javasolta ezt a mondatot, az egyik kedvencem az egész könyvben!)

A démon arckifejezése a legkevésbé sem tűnt barátságosnak.

– Milyen hízelgő! Ha ennyire taszítalak, miért nem eresztesz szabadon?

– Soha!

– Veszélyes szó. A helyedben nem fogalmaznék végletekben. Hogy úgy mondjam, sosem bizonyul tartósnak az ilyesmi.

Igyekeztem nyugodtan lélegezni. Korábban, még mielőtt felismertem volna, válaszokat akartam. Most szívem szerint ezernyi véres darabra szabdaltam volna, hogy aztán odaszórjam a cápáknak.

– Miért gyilkoltad meg az ikertestvéremet?

Lassan körbesétált az idézőkörben, valószínűleg az erejét próbálgatta.

– Ezt feltételezed? Hogy kitéptem a testvéred szívét?

– Ott álltál a holtteste felett, lenyaltad a vérét az ujjaidról, te visszataszító szörnyeteg! (ANNYIRA SZERETEM EMILIÁT) – Dühödten nagy levegőt vettem, és árgus szemmel figyeltem a démont, persze teljességgel hiábavalóan. Természetfeletti közöny ült az arcán. Egyetlen érzelem sem árulta el, mi jár a fejében. Gondolkozás nélkül felemeltem a kezemet, hogy ismét megszorítsam a cornicellómat. – Miért gyilkoltad meg az ikertestvéremet?

(EZ VOLT AZ EGYIK ELSŐ FEJEZET, AMIT MEGÍRTAM, HOGY RÁÉREZZEK A KETTEJÜK KÖZÖTTI DINAMIKÁRA, ÉS NEM SOK MINDEN VÁLTOZOTT AZ ELSŐ VERZIÓHOZ KÉPEST.)

– Nem én voltam.

– Ugyan miért higgyek neked?

(Izgalmas volt felfedezőútra indulni Emilia hitetlenségével kapcsolatban, főleg, hogy ő maga nem ember.)

– Igazán zavaró fordulat volt a halála.

– Zavaró? – Megszorítottam a tőre markolatát, (Annyira jól szórakoztam, amikor ezt a jelenetet írtam! Megalapozza az ezt követő találkozókat, és jelzi, hogy nem lesz egyszerű dolguk egymással.) azon gondolkoztam, vajon a szívébe tudnám-e döfni a pengét, még mielőtt visszaüt. Nem mintha eddig megtette volna. Ami azt illeti, egy ujjal sem nyúlt hozzám, míg rugdostam és ütlegeltem. Különös reakció ez a háború démonától. Megráztam a fejemet. A védelmező igézetem az oka, nem a lelkiismerete. – Igen, nyilván rémesen kellemetlen lehetett számodra, amikor megtaláltad a meggyilkolt ikertestvéremet. Mit kerestél a monostorban?

Gyűlölet izzott a szemében.

(Odáig meg vissza vagyok az ellenségekből szeretők toposzért, a kettejük közötti feszültség aljas módon örömet szerez!)

– A testvéredért mentem.

– Mit akartál tőle?

Ekkor ismét elmosolyodott, de inkább a bosszú ígéreteként, mintsem derűvel.

– Alkut kötött a fivéremmel. (Az első verzióban azt írtam, hogy "Kevélységgel".) Azért jöttem, hogy behajtsam a tartozást.

Gyorsan elfordultam, hátha úgy elrejthetem, mennyire megleptek a szavai. Sejtettem, hogy Vittoria alkut kötött egy démonnal a naplója lezárására, de az fel sem ötlött bennem, hogy megidézte az egyik Gonoszt. A magammal hozott kosárra fordítottam a tekintetemet. Az ikertestvérem naplója néhány lépésre volt tőlem. Carolina azt mondta, vonzza a malvagiókat, és kíváncsi lettem volna, vajon Harag is érzi-e. Bármi állt is benne, nem akartam, hogy rátegye a démonmancsát, ezért úgy döntöttem, nem kérem tőle, hogy törje meg a varázslatot. Visszafordultam.

– Pontosan milyen feltételekkel kötötték meg az alkut?

– Nem tudom pontosan.

Összehúztam a szememet. Egyértelmű volt, hogy hazudik, de nem tudtam hogyan kicsikarni belőle az igazat. Legfeljebb akkor, ha az egyik tiltott varázslatot használom. És ez már túl sok fekete mágiának tűnt egy éjszakára. (A FEKETE MÁGIA + A SZABÁLYAI AZ EGYIK KEDVENC KUTATÁSI TÉMÁM VOLT, NAGYON SZERETTEM VELE JÁTSZANI.) Ennél jobban nem akartam megkísérteni a sorsot.

– Mit csináltál a szívével?

– Semmit. – A fogát csikorgatta. – Már halott volt, amikor odaértem.

Megrándult az arcom. Bár nem volt semmi kegyetlen abban, ahogy fogalmazott, mégis fájt az, hogy ilyen hűvös közönnyel beszél az ikertestvérem haláláról.

– Miért érdekelt annyira, hogy szó szerint hogyan fogalmaztam a varázslatnál?

(Szegény Emilia... Fogalma sincs, mit művelt!)

Ezúttal sokkal lassabban érkezett a válasz, mintha nagyon gondosan megválogatta volna a szavait. Végül így felelt:

– Ahhoz, hogy pontosan betarthassam a szabályait, teljes mértékben értenem kell ezt a védelmet biztosító varázslatot, ahogyan te nevezted. (Imádom, hogy Harag aljas démon módjára köntörfalazik!) Ha tudom, pontosan hogyan fogalmaztál, gondoskodhatok róla, hogy mások is tartsák magukat hozzá. A Hét körben szigorú szabályok uralkodnak, és súlyos büntetés jár a megszegésükért.

– A „mások” alatt rám célzol? – Harag megrázta a fejét. – Akkor kire?

– A fivéreimre.

Tudtam, hogy hét démonherceg van, de nem gondoltam, hogy rokonok. Nyugtalanító volt a gondolat, hogy a démonoknak családja van.

– Az összes démonnak be kell tartania ezeket a szabályokat, vagy csak a pokol hercegeinek?

– Ha már így megosztjuk egymással a titkainkat, akkor szeretném tudni, hány boszorkány él ezen a szigeten, és hogy ki vezeti az egyes városok boszorkánykörét. Aztán elárulhatnád, hol az első boszorkány grimoárja, úgy már kvittek leszünk. – Undorodó arckifejezésem láttán elvigyorodott. – Sejtettem. De azért továbbra is szeretném tudni, milyen latin szavakat használtál ma este a varázslatnál.

Mérlegeltem, miféle előnyökkel és hátrányokkal jár az, ha elárulom neki a védővarázslat ("Védővarázslat" a javából :) ) részleteit. Nem árthat nekem, ez teljesen biztos. És nem mintha képes lenne megtörni a varázslatot, ezt egyedül én tehetem meg.

– Aevitas ligati in aeternus protego.

(Szentségtelen HÁZASSÁG kötelékében összekötve... ÖRÖKKÉ)

Egy pillanatra mintha felhagyott volna a lélegzéssel. Már-már szörnyülködve nézett rám. (Harag legrosszabb rémálma) Hatalmas elégedettség töltött el. Nem mindennap képes így ráijeszteni egy boszorkány egy démonhercegre, főleg a háború nagy hatalmú démonára.

(Szeretem, ha egy szereplő hibázik, vagy valami balul sül el, főleg, ha nagyon alaposan utánajárt előtte a dolognak, és bebiztosította magát. Vagy legalábbis úgy hiszi...)

– Hol maradnak a gúnyos megjegyzések? – kérdeztem, meg sem próbálva leplezni az önelégültségemet. – Semmi gond. Tudom, hogy lenyűgöző.

– Valóban lenyűgöző, hogy mekkorát tévedtél. – Összefonta a karját, az arcáról ismét gondosan eltüntetett minden érzelmet. – Eltekintek attól, hogy milyen primitív próbálkozás volt ez a fekete mágia gyakorlására, és hajlandó vagyok alkut ajánlani. A hosszáról egyezkedhetünk, a megkötés módjáról nem.

Felhevült az arcom. Nonna azt mondta, a malvagiók alkuit szinte mindig csókkal kell megpecsételni, és amint az ajkuk összeér valakiével, az illető teljességgel elveszíti az eszét. Egyre többet akar, még a lelkét is képes felajánlani, csak hogy ismét megízlelhesse azt az alattomos bűnt, ami rabul ejtette. (Nonna történetei - nagyrészt - igazak) Nem tudtam, valóban így van-e, de nem voltam hajlandó kipróbálni. (Egyelőre legalábbis...)

– Inkább halnék meg, mintsem hogy megcsókoljalak, démon!

Nem sok derű játszott az arcán, miközben végigmért. Szándékosan lassan nézett végig minden egyes porcikámon, felmérte a testtartásomat, azt, ahogyan a szívéhez szegezem a saját tőrét. Ha észre is vette a kifehérített csontokat körülöttünk, legfeljebb csak futó pillantást vetett rájuk. Amikor ismét az arcomra emelte a tekintetét, valami sötét bujkált a szemében, a pokol bugyrainak mélyéről származott. (Egészen egyértelmű emlékeztetője annak, hogy bár remek társaság, azért érdemes vigyázni Haraggal.)

Végigfutott a hátamon a hideg, figyelmeztetően bizsergetett. Ez a herceg nem olyan, mint amilyenek a tündérmesékben szerepelnek. Sötét haján nem ül aranykorona, izmos, tetovált karja nem ígér biztonságot. Csupa halál, düh, tűz, és ha valaki olyan ostoba, hogy erről elfelejtkezik, azt biztosan felemésztik a pokolbéli lángjai.

– Egy nap talán még könyörögni fogsz, hogy csókoljalak meg. (Harag ezt még itt nem tudja, de határozottan nem utálta a csókjukat a 40. fejezetben.) – Olyan közel lépett, hogy akár le is szúrhattam volna. Áradt belőle a meleg. Körbevett. Izzadságcsepp indult meg lefelé a vállaim között, végiggördült a gerincemen. Megborzongtam. Harag illata mentára és meleg nyári napokra emlékeztetett, éles ellentétben állt a luccicaréja sötétségével. – Talán utálni fogod. Talán imádni. De vágy perzseli majd mágikus ereidet, felemészti a józan eszedet. Azt akarod majd, hogy mentselek meg ettől az örök kíntól azáltal, hogy megadok neked mindent, amit úgy szeretsz és gyűlölsz. És amikor megteszem, még többre fogsz szomjazni. (VÁMPÍROS HATÁS)

Magam előtt láttam, ahogy a falhoz szorít, a kő éles karmokként a hátamba váj, és Harag ajkai puhán, mégis követelőzően megízlelnek. Hirtelen olyan száraz lett a szám, akár az idézőkör csontjai. Előbb adnám el a lelkemet, mint hogy vele legyek!

(Írás közben szeretek olyan helyeket keresni, ahová beszúrhatok némi romantikus feszültséget anélkül, hogy "valóban" egymáshoz érnének a szereplők.)

– Ne aggódj! – suttogta, és az ajka végigsimított a nyakam érzékeny bőrén. Megdermedtem. Olyan gyorsan mozdult, hogy észre sem vettem, mikor lépett előre. – Legfeljebb akkor vágynék rád, ha te lennél az utolsó lény az összes létező világban, boszorkány. (Az ellenségekből (valószínűsíthetően?) szeretők a legjobb!!) Talán még akkor sem kívánnálak meg. Nem ezt ajánlom, hanem egy véralkut.

Méltatások

„Sötét, varázslatos fantasy szerelemről, veszteségről és bosszúról.”

– Gillian, Goodreads

„Bele lehet szeretni egy könyvbe? Mert szerintem én ebbe fülig beleszerettem.”

– Paige , Goodreads

„Azonnal magával ragadott, képtelen voltam letenni!”

– Dana S, Amazon

„Sötét, rejtélyes és érdekfeszítő.”

– lmerk, Amazon

„Ez volt az első regényem Kerri Maniscalcótól, és nem kellett csalódnom! Azonnal magával ragadott az általa teremtett varázslatos világ."

– Kelly Sutherland, Amazon

„Remek olvasmány a Vérből és hamuból, a Tüskék és rózsák udvara és a Kígyó & Galamb rajongói számára!”

–