Kandi Steiner

Weightless

Súlyok nélkül

Első kiadás

Könyvmolyképző Kiadó,

Szeged, 2021

Írta: Kandi Steiner

A mű eredeti címe: Weightless

Copyright © 2016 Kandi Steiner

All rights reserved.

Cover Design by Kandi Steiner

Fordította: Barcza Gerda Adrienne

A szöveget gondozta: Kozma Réka

ISSN 2064-7174

ISBN EPUB 978-963-561-565-0

ISBN MOBI 978-963-561-566-7

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2021-ben Cím: 6701 Szeged, Pf. 784

Tel.: (62) 551-132, Fax: (62) 551-139

E-mail: info@konyvmolykepzo.hu

www.konyvmolykepzo.hu

Felelős kiadó: Katona Ildikó

Műszaki szerkesztő: Szegedi Marinka

Korrektorok: Réti Attila, Gera Zsuzsa

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

AJÁNLÁS

Stacinak és Beccának,

amiért hittek bennem, még akkor is,

amikor én magam nem.

A Tribecycle-nak ajánlom e könyvet.

ELŐSZÓ

Emlékszem a fényekre.

Emlékszem, le akartam fényképezni, ahogy vörösen és kéken villództak rideg, szenvtelen arcán. De tudtam, hiába lennék képes elmozdulni onnan, ahol a lábam földbe gyökerezett…hiába szaladnék a fényképezőgépemért, akkor se tudnám megörökíteni a pillanatot. Nincs zársebesség, lencse vagy fénytechnika, ami hűen visszaadhatná mindazt, amit éreztem, ahogy a szemébe néztem.

Bíztam benne, szerettem, és bár a testem megváltozott azon a nyáron, ő biztosított a segítségéről: hogy megmaradjak annak, aki belül vagyok, függetlenül attól, hogy a külsőm átalakult.

De aztán minden megváltozott.

Ellopta az ártatlanságomat. Megsebezte a szívemet. Elvette mindazt, amit úgy hittem, az életemről tudok, hirtelen kihajította az ablakon, és közben darabokra törte a világomat összetartó üveget.

Emlékszem a fényekre.

A szenvedélyesen, kétségbeesetten, tüzesen felizzó piros csíkokra. Az éles, könyörtelen, rideg kék sugarakra.

Jelképei voltak mindannak, amit azon a nyáron el kellett szenvednem.

És mindannak, amivel nem akarok szembenézni soha többé.

1.

FEJEZET

Anyám és mostohaapám azt hitte, nem hallom, ahogy a konyhában az én hogylétemről pusmognak, miközben az Eltűntek ötödik epizódját néztem, ám minden egyes szót jól értettem. Ahogy megindultak a kanapé felé, nagyot sóhajtottam, és felhangosítottam a tévét.

Még mindig pizsamában voltam, és tudtam, legalább egy sortot és egy pólót felvehettem volna, hogy azt gondolhassák, felkeltem, és már csináltam valamit aznap. Igazság szerint azonban semmit nem csináltam azon kívül, hogy azt az igencsak zavaros műsort néztem, pedig a második Little Debbie süti után már elvesztettem az érdeklődésem.

– Szeretem ezt a sorozatot – közölte Dale, ahogy kényelmesen letelepedett az elemes barna bőrkanapénk karfájára. Elhúztam a lábam, hogy anyám leülhessen mellé. – Utáltam a végét, de mégis.

– Le ne lődd, Dale!

Dale égnek emelte a kezét, mintha megadná magát.

– Csak mondom. Azt fogod majd kívánni, bárcsak ne vesztegetted volna rá az időd.

Anyám szemügyre vette a tréningnadrágomat, tekintete kissé elidőzött az elrongyolódott szegélyeken, amiket végighúztam a földön. Jillian Poxton sosem viselt tréningnadrágot, és úgy gondolta, hogy egyetlen nőnek vagy lánynak sem kellene.

Választása mindig egy ruhára, vagy egy szépen vasalt szoknyára esett, amit a tökéletesen hozzáillő felsőrésszel párosított. Még ezen a vasárnap délutánon is, órákkal azután, hogy visszaért a templomból, egy derekát kihangsúlyozó, térdig érő, ragyogó nyárkék ruhában üldögélt, kezét az ölében nyugtatva, karcsú bokáit keresztezve.

– Drágám – sóhajtotta, és kinyújtotta a kezét, hogy finoman megszorítsa a lábam.

– Anya, kérlek. – Felegyenesedve elhúzódtam az érintésétől, miközben a szemem továbbra is a tévére szegeződött. – Ne!

– Drágám, nem gondolod, hogy ideje kidugnod az orrod ebből a házból? Hagytam, hogy egész héten itthon maradj, de a mai már a második alkalom volt, hogy elmulasztottad az istentiszteletet… és tudod, hogy pletykálnak az emberek.

A számat harapdáltam, mert bármennyire is szerettem volna vitatkozni, anyámnak igaza volt. Mert az emberek valóban pletykáltak itt, a dél-karolinai Poxton Beachen. És az a tény sem segített, hogy mostohaapám, Dale Poxton birtokolt gyakorlatilag mindent a kis turisztikai célponton. Ősei alapították ezt a hangulatos tengerparti várost, és meglepő módon a család soha nem számolta fel a gyökereit, és nem költözött el innen. Dale egész életében itt élt, és tudta, hogy itt is fog meghalni, sírja a szülei mellett lesz.

De gyűlöltem, hogy anyám szigorúan bánik velem.

Figyelembe véve a körülményeket, nem gondoltam, hogy olyan nagy ügy, ha egy kicsit tovább dagonyázom az önsajnálatban, zebrasüteményekkel körülvéve. Anya azonban szemlátomást a türelme végére ért. Lehet, hogy az anyám volt, ugyanakkor azonban Dale Poxton felesége is, ami azt jelentette, hogy neki is meg kellett küzdenie a rá irányuló figyelemmel. A kérdésekkel.

Viszont én még nem álltam készen, hogy elfogadjam az új valóságom kellemetlen következményeit.

Mindössze egy héttel korábban fejeztem be ugyanis a középiskolát, és ugyanazon az estén a barátom, akivel már két éve együtt voltam, összetörte a szívem.

– Persze. Nagyon is jól tudom, hogy pletykál a város. Ezért is nem igyekszem most elhagyni a kanapét – feleltem dacosan, és azzal próbáltam véget vetni a beszélgetésnek, hogy hangosabbra állítottam a tévét.

– Figyelj, Natalie – szólt közbe Dale, és megragadta a mellettem heverő távirányítót. Megnyomta a szünet gombot, én pedig nagyot sóhajtottam. – Anyád és én megértjük, min mész most keresztül. Hiszed vagy sem, valamikor mi is voltunk fiatalok, és szerelmesek is. De nem vesztegetheted el a nyarad azzal, hogy csak fekszel itt, és… – Elhallgatott, de tekintete a mahagóni dohányzóasztalon összegyűlt sütipapírhalomra esett.

– …kajába fojtom a bánatomat?

Dale aggódó pillantást váltott anyámmal, én pedig a kanapépárnák alá akartam bújni, és meghalni. Utáltam, hogy így néznek rám, utáltam, hogy bírálnak, és épp az a két ember, akikben a leginkább bíztam, és akiket a legjobban szerettem.

Testesebb voltam, mint a legtöbb korombeli lány – a pokolba is, mint a legtöbb lány, ennyi. Úszógumim volt, ami kilógott a farmeromból, és a karom kétszer akkorának tűnt, mint a legjobb barátnőm, Willow karja. Az arcom pufók volt, a combom mindenhol összeért, ha összezártam a bokám, és egyetlen alkalomra sem emlékszem, amikor L-es méretnél kisebb ruhát vettem volna, ha vásárolni mentem a barátaimmal.

Mindig is „nagy lány” voltam, de addig a pillanatig soha nem gondoltam úgy, hogy szégyenkeznem kellene miatta. Csak pénteken, az érettségi bulimon jöttem rá, mennyire bizonytalan is voltam, csak soha nem vallottam be magamnak. Nem lassan ért a felismerés. Letarolt, mint egy gyorsvonat. Mert Mason nem csak úgy egyszerűen szakított velem azon az estén, és nem azért, amivel megindokolta. Azt mondta, hogy eltávolodtunk egymástól, hogy neki vannak tervei, nekem pedig nincsenek, és hogy el kell kezdenie gondolkodni a jövőjén. Ám amikor alig két nappal később randizni kezdett egy kis barna csajjal, ráébredtem, miért hagyott el. Még azt sem tudtam, ki az a lány, de aztán megláttam róluk egy képet egy közösségi oldalon, és megértettem mindent. A lány vékony volt. És gyönyörű.

Minden volt, ami én nem.

– Beszélhetnék vele egy percig négyszemközt, Dale? – kérdezte most anyám, mintha én nem is lettem volna a szobában. Vagy mintha tizenkét éves lettem volna, nem tizennyolc.

Mostohaapám bólintott, mosolygott, és összeborzolta a hajam, aztán udvariasan kimentve magát, távozott. Ismét késztetést éreztem, hogy az arcuk elé toljam a bizonyítványomat, és emlékeztessem őket az életkoromra.

Miután mostohaapám kiment, anyám visszafordult hozzám.

– Vissza akarod szerezni Masont?

Elsápadtam.

– Jól hallottad. Vissza akarod szerezni?

– Nem igazán hiszem, hogy lenne rá esélyem, anya – motyogtam, miközben lekapargattam a már amúgy is lepattogzott aranyszínű lakkot a hüvelykujjam körméről. Örökre le akartam hámozni magamról annak a középiskolának minden egyes részét, beleértve az erdőzöld-és aranyszínt is, amikkel oly lelkesen kérkedtem minden egyes évben. – Ő… – Szünetet tartottam, és összefontam a karomat. – Ő már nem elérhető többé.

Anyám tekintete ellágyult, közelebb hajolt hozzám, majd kinyújtotta a kezét, hogy ismét a lábamra tegye. Ezúttal nem húzódtam el.

– Ó, drágám, túl könnyen feladod. Ha akarod őt, harcolj érte.

Megráztam a fejem.

– Nem olyan könnyű, anya. Ez nem egy szappanopera.

– Komolyan mondom – bizonygatta anyám, aztán lejjebb hajtotta a fejét, és kényszerített, hogy ragyogó kék szemébe nézzek, ami igencsak különbözött az én csokoládébarna szememtől. Feltételeztem, hogy apámét örököltem, de nem voltam biztos benne. Mindössze úgy tíz hónapot töltött az életemben, és egyetlenegy képet sem láttam róla. Nem mintha bármikor is látni akartam volna – úgy éreztem, Dale az apám, ő az, akire szükségem van. – Tudod, mi a legjobb bosszú egy szakítás után, ugye?

Felvontam a szemöldököm, mert nyilvánvalóan nem voltak tapasztalataim a témát illetően. Egyáltalán nem. Mason volt az egyetlen, akivel valaha is jártam. Az első szakításomon, az első szívfájdalmamon mentem keresztül, és csak annyit tudtam, hogy pokolian fáj, és kétségkívül a kanapén való habzsolás a legtökéletesebb módja a nyaram eltöltésének – különösen a középiskola befejezését követő nyárnak. Csak két és fél hónapot kellett még itt túlélnem, aztán amúgy is elköltözöm.

Talán.

Vagyis, ha addig eldöntöm, mit akarok kezdeni az életemmel.

De lehet, hogy még akkor is itt leszek ezen a kanapén, és vaníliakrémes zabpelyhes kekszet majszolok.

Anyám felállt, és felhúzott magával engem is, hogy megadja a választ a kérdésére:

– Észbontóan, csodásan kell kinézned, amikor legközelebb találkozik veled. És ha sikerül magad köré gyűjtened néhány vonzó külsejű férfiút, az is segít.

Kacsintott, én pedig gúnyolódni kezdtem.

– Nos, nem hiszem, hogy a terv az én esetemben működni fog – jegyeztem meg, és nyitott kézzel magamra mutattam. Persze, dús, hosszú szőke hajam volt, a bőröm könnyen lebarnult a délvidéki napon, de XXL-es mérettel rendelkeztem. A baráti körömben azonban mindenkinek, beleértve Mason új… izékéjét is, S-es, vagy annál is kisebb volt a mérete. Nem mintha valaha is tökéletesen magabiztos lettem voltam, de a középiskola befejezése előtt nem foglalkoztam különösebben a méretemmel – legalábbis, nem annyit, hogy érdekeljen. Akár Dale pénze, akár a tekintélye miatt, de mindig is része voltam a „szűk” elitnek, és soha nem kellett másnak mutatnom magam, mint ami voltam. Félénk és csendes voltam, de szórakoztató is, ha megnyíltam. Legalábbis szerettem volna ezt hinni.

– Nos, van egy ötletem, ami talán megváltoztatja a véleményed. De meg kell ígérned, hogy végighallgatsz, mielőtt igent vagy nemet mondasz.

Megint összefontam a karomat.

– Ez nem hangzik túl jól.

– Csak figyelj! – erősködött anyám, és kinyújtotta a kezét.

Már eleve kétkedve fogadtam, mivel anyám ötletei között rendszerint a vásárlásterápia vagy az utazás szerepelt. Nem voltam abban a hangulatban, hogy abban a pillanatban bármelyik is érdekeljen.

– Van ez a személyi edző a countryklubban. Teljesen átalakított már vagy egy tucat nővendéget. Esküszöm, ennek a pasasnak van érzéke hozzá. És tudom, ha adnál neki egy esélyt, képes lenne segíteni neked, hogy elképesztően nézz ki, és úgy is érezd magad.

– Egy edző? Tényleg, anya? – ráztam meg a fejem, és a hálószobám felé indultam. Mindent megtettem, hogy bosszúsnak látszódjak, ám igazság szerint egy kicsit szíven szúrt, hogy anyám ezzel voltaképpen azt mondta, edzőterembe kellene járnom. – Nem fog megtörténni.

– Csak próbáld ki – esdekelt mögöttem. – Csak egy-két hétig. Ha nem tetszik, abbahagyhatod.

– Talán szeretem, hogy kövér vagyok – vetettem oda a vállam fölött, továbbra is a szobám felé igyekezve. – Erre még nem gondoltál? – Tudtam, hogy drámázom, de még mindig a kamaszkoromba kapaszkodtam, és ürügyként használtam, hogy olyan kétségbeesetten viselkedhessek, mint ahogy éreztem magam.

– Legalább ígérd meg, hogy gondolkodsz rajta, Natalie – sóhajtott anyám, megint csak esedezve. – Nem vagy kövér, és jól tudod, hogy nem is gondollak annak. Csak próbálok segíteni, hogy a legjobb formádban legyél, külsőleg és belsőleg is.

Megálltam a lépcső aljában, és visszanéztem az én gyönyörű anyámra. Fényes szőke haj, karcsú alak, magas arccsont. Mindig is káprázatosan nézett ki, mindig is könnyű volt neki, és talán egy részem neheztelt is rá emiatt. Talán féltékeny voltam. Talán becsaptam önmagam, amikor azt gondoltam, a súlyom nem számít. Talán csak halálosan rettegtem attól, hogy kudarcot vallok. Ennek ellenére bólintottam, és megígértem, hogy gondolkodni fogok rajta, de tudtam, hogy be nem teszem a lábam a Poxton Beach Country Club edzőtermébe.

Anyám, úgy tűnt, megelégedett az ígéretemmel.

Elmosolyodott, és újra összekulcsolta a kezét.

– Mason nagyszerű fiú. Jó családból származik, és vélhetően sikeres lesz. Ne mondj le róla olyan könnyen.

Nem volt lehetőségem válaszolni, mert Willow lépett be a bejárati ajtón, és egy csillogó lila bőröndöt vonszolt maga után.

– Rendben, hol van?

Felnyögtem, a jobb kezemmel a homlokomra csaptam, aztán végighúztam az arcomon. Anyám kuncogott.

Willow-val már óvodáskorunk óta a legjobb barátok voltunk, és ő amolyan gondoskodó fajta barátnőnek bizonyult. Első szakításomat szenvedtem el tizenhárom éve tartó barátságunk alatt, és ő azonnal akcióba lépett. Ha a szüleimet nem tudtam rávenni, hogy ne bosszantsanak tovább, amiért lánc-sütizésssel töltöm a nyaram, az kizárt volt, hogy Willow elől meg tudjak szökni.

Mélybarna szeme megtalált a lépcső aljában, és elmosolyodott, vakító fehér fogai éles kontrasztot alkottak sötét bőrével.

– Hát itt vagy! Rendben, a terv a következő... – Felráncigálta a bőröndjét az első lépcsőfokra, ahol én álltam, majd továbbvonszolta, és közben erőlködve lihegett. – Tetőtől talpig kicsinosítunk. – Újabb lépcsőfok. – Megcsinálom a hajad, meg a sminked – zihálta, még mindig rángatva a bőröndjét. – Ma este elmegyünk a Hay Stacksbe, és meg fogod mutatni Masonnak, hogy mit veszít.

– Ez egy borzalmas ötletnek hangzik – állapítottam meg, miközben nekidőltem a lépcsőkorlátnak, és a küszködését figyeltem. Vicces volt, ahogy a törékeny alkatával a nála szinte kétszer nagyobb, csillogó poggyászt cibálta. – Amúgy mi van benne?

– Csak az elengedhetetlen kellékek. Most pedig gyere, elő kell keresned a legdögösebb csizmádat.

Fintorogtam, de anyám finoman a vállamra tette a kezét, biztatóan.

– Igaza van, drágám. Csípd csak ki magad, és menj szórakozni.

– Mason közelében lenni éppenséggel nem tűnik túl szórakoztatónak. – Willow meg anyám egyszerre sóhajtottak, amitől kuncognom kellett, aztán égnek emeltem a kezem. – Jól van! Rendben. De ha a ma este befuccsol, akkor az egész vasárnapot azon a kanapén töltöm, Josh Hollowayt bámulva a képernyőn. – Először Willow-ra mutattam, majd visszafordultam anyám felé. – Áll az alku?

– Áll az alku – vágta rá Willow a lépcső tetejéről, miközben előrehajolva a térdét fogta, és levegő után kapkodott.

Felvont szemöldökkel anyámra néztem, aki a száját harapdálta, ám aztán bólintott.

– Rendben. A ma este nagyszerű lesz, így nincs miért aggódnom.

– Hm.

Felvánszorogtam a lépcsőn, és követtem Willow-t a szobámba. Ő addigra már kinyitotta a bőröndöt az ágyamon, tartalma beborította a fehér-szürke ágytakarót. Arccal rávetettem magam a tűzött pehelypaplanra, felsóhajtottam, és hagytam, hogy forró leheletem felmelegítse a hűvös kelmét.

– Tíz perced van duzzogni, aztán elkezdem begöndöríteni a hajad – közölte Willow, majd a fürdőszobámba ment, hogy bedugja a konnektorba a hajsütő vasát. Hozott magával egy kis sminktükröt is, ami okos dolog volt tőle, mert tudta, hogy semmi ilyesmim nincs a szobámban vagy a fürdőszobámban.

Soha nem rajongtam a tükrökért. Nem szerettem különösebben magamat bámulni, főleg, mert így végignézhettem a testemen, és láthattam az egészet.

Willow leült mellém, összefogta a haját a válla fölött, majd kezét az enyémre tette.

– Ki vele!

Ismét sóhajtottam.

– Anyám csalódott, hogy elvesztettem Masont.

Ami akármennyire is fájt, mégis érthető volt. Végtére is, Mason családja egyike volt a legtehetősebbeknek Poxton Beachen, a miénken kívül. Mason néhány hónap múlva jogi egyetemre megy, hogy aztán ügyvédként az apja nyomdokaiba lépjen. A diploma megszerzését követően pedig azonnal vissza akart térni Poxton Beachre, hogy itt éljen egészen halála napjáig. Anyámnak ez ideális helyzetet jelentett jövőbeli házasságomat illetően.

Engem azonban nem ez érdekelt.

Engem az érdekelt, hogy Mason nem csókol meg többé. Nem fogja meg többé a kezem, miközben a strandon sétálunk a barátainkkal. Nem simítja a hajam a fülem mögé, és nem birkózik velem a távirányítóért egy pénteki filmnézős estén a kanapénkon. Lehet, hogy abban nem értettem egyet anyámmal, hogy miért kellene Masonnal lennem, de amúgy mindketten ugyanazt éreztük. Más voltam Mason nélkül – ezt már a szakításunk után egy héttel is éreztem. Most először ki kellett találnom, ki vagyok én, Natalie Poxton, önálló személyként, a barátom, Mason Carter nélkül. De nem sikerült.

– Anyukád nem csalódott, Natalie, hanem szomorú miattad. Mind azok vagyunk. Ezért foglak most állatira kicsinosítani, és elvinni magammal, hogy megmutasd Masonnak, miről mondott le.

– Azt hiszem, tudja.

Willow sóhajtott.

– Tényleg nem akarsz elmenni?

A számat harapdáltam, miközben erősen törtem a fejem a kérdésén. Szeretném látni Masont? Persze. Mégis, akárhányszor erre gondoltam, úgy éreztem, mintha Hulk ökle szorítaná össze a gyomrom. Mert ha meglátnám Masont, akarnám őt, és két év óta először nem tartozik hozzám.

De nem tölthettem az egész nyaram azzal, hogy a kapcsolatunkat gyászolom, még ha könnyű is lett volna ezt tenni. Valamikor csak szembe kellett néznem vele, és ha meglát, talán rájön, hogy hibázott.

– Van nálad valamilyen varázssmink, amitől jobban nézek majd ki, mint az új barátnője?

Willow vigyorgott, és csak legyintett rám.

– Ó, kérlek! Mintha bárki is képes volna túltenni rajtam sminkelésben.

Kacsintott, megragadta a kezem, felhúzott az ágyról, és kituszkolt a fürdőszobába. Ahogy Willow kikészített mindent a pultra, én a néhány évvel korábban, a családi hawaii vakáción készített fényképeimet nézegettem. A szalmakunyhók, a sötét tengerparton égő tüzek látványa mindig megnyugtatott.

A fotózás volt a szenvedélyem. Régebb óta, mint ahogy vissza tudok emlékezni. A középiskola alatt végig én maradtam az évkönyv főfényképésze, és több digitális fájlom volt a barátaimról meg a szülővárosomról a számítógépemen, mint tárolásra alkalmas merevlemez-területem. Ez tűnt az egyetlen dolognak, amitől jól, amitől biztonságban éreztem magam.

Masonon kívül.

Aki már nem volt az enyém többé.

– Ma este elvihetem a fényképezőgépemet?

Willow felrakta az alapozót a szemem alá.

– Ha akarod. Bár már legalább egymillió Hay Stacksben készült képed van mindnyájunkról.

– Tudom. Csak egyszerűen jobban érzem magam, ha nálam van.

Willow kuncogott.

– Olyan furcsa vagy, Nat. De én így is szeretlek.

– Én is szeretlek. És kösz ezt is – mondtam, és a sminkarzenáljára böktem. – Tudom, hogy igazatok van. Félek, de tudom, hogy nem bújhatok el örökre.

Willow elmosolyodott, és egy világos ceruzával kihúzta a szemöldökömet.

– Ne aggódj. Minden rendben lesz.

Igyekeztem viszonozni a mosolyát, ám sikertelenül, és pillantásom inkább a Mauna Loa1 fotójára esett.

Ez volt az első pillanat, amikor éreztem a változást.

Volt valami azon a nyáron, ami megváltoztatott, már elkezdődött, és egy részem tudta is. Olyan volt, mintha a sötétben botorkáltam volna egy távoli fény felé, de nem tudtam elég gyorsan lépegetni, hogy rájöjjek, mi is az. Csakis arra tudtam gondolni azon az estén, hogy egy helyen leszek azzal a fiúval, aki épp csak egy héttel korábban törte össze a szívem.

Felkészült akartam lenni, magabiztos akartam lenni, jól akartam lenni, de igazság szerint egyik sem voltam.

A legkevésbé sem voltam jól.

Két órával később a farmerem durva szövetébe töröltem nyirkos tenyerem, amikor Willow meg én a hétvégi tömegen átfurakodva a Hay Stacks felé tartottunk. Soha nem kedveltem a zsúfoltságot, de azon az estén különösen nyugtalannak éreztem magam, és ezt Willow is érzékelte. Kinyújtotta a karját, én belékaroltam, és ahogy a bár felé közeledtünk, úgy kapaszkodtam belé, akár egy mentőkötélbe.

A The Crawl klubok, bárok és éttermek kis sora volt a Poxton Beach sétány közelében, és csaknem az egyetlen bulizóhely egy harmincmérföldes sugarú körön belül. Errefelé mindig nyüzsögtek a turisták, de szép számmal akadtak helyiek is.

Poxton Beach a második legjobb turisztikai célponttá vált Dél-Karolinában, közvetlenül a Myrtle Beach mögött, és a The Crawl maradt szinte az egyetlen központ, ami a felnőtteknek kínált szórakozási lehetőségeket. Az összes többi családközpontú volt, épp, ahogy Dale ősei akarták.

Annak ellenére, hogy csak novemberben töltöttem be a tizennyolcat, többször jártam a The Crawlon, mint meg tudnám számolni. A Hay Stackst és néhány más bárt is tizennyolc évesek vagy afölöttiek látogatták, így a baráti köröm kedvelt találkozóhelyévé vált a hétvégéken. Amikor nem a The Crawlon voltunk, házibulikat szerveztünk, vagy tábortüzeket gyújtottunk a strandon.

Mégis, azon az estén liftezett a gyomrom, amikor feltűnt előttem a Hay Stacks neon fényreklámja. Ez volt az egyetlen countrybár a The Crawlon, és jóllehet szerettem a countryzenét, az izgatottságnak épp az ellenkezőjét éreztem amiatt, hogy ott voltam. Tudtam, hogy Mason odabent lesz, alighanem ugyanabban a bárban, ahol a bankettet követő estén megcsókolt, és erős volt a gyanúm, hogy nincs egyedül. Willow próbált ugyan megnyugtatni az ő véget nem érő bölcs szóáradatával, közhelyeivel, de semmi olyat nem mondhatott, ami miatt kevésbé vágyakoztam volna a kanapém után.

– Ha továbbra is így szorítasz, nem marad karom, amire rátehetnék a karszalagot – közölte Willow, amikor az ajtóhoz értünk. A vibráló zene hangjai kiszűrődtek az utcára, és megesküdtem volna, hogy Mason nevetését hallom ki a zajból.

– Sajnálom – mormoltam, és levettem a kezem Willow karjáról, majd kinyújtottam az ujjaimat, miközben Willow azt a pontot dörzsölgette, ahol megmarkoltam. Ideges kezeim aztán a fényképezőgépemet tapogatták, és miután kényelmesen elhelyezkedtek a két sima oldalán, azonnal éreztem, hogy lágy nyugalom áraszt el. Hüvelykujjaimmal szórakozottan simogattam a hűvös fémet. – Nem hiszem, hogy menni fog, Lo.

Mindenki engem fog bámulni.

– Próbálnál csak meg egyike lenni a város mindössze három fekete bőrű lányának, Nat. Higgy nekem, hamar hozzászoksz! – Willow kacsintott, én pedig megráztam a fejem, és alig láthatóan elmosolyodtam. Természetesen túlzott, de nem nagyon. Poxton Beach nyilvánvalóan nem a sokféleségéről volt híres, és Willow kitűnt a tömegből bőrszínével és személyiségével egyaránt. Magabiztos volt, pokolian okos, és ő volt a buli lelke.

Szóval alapvetően az én totális ellentétem.

Mégis, jobban bíztam benne, mint bárki másban. Sok barátságomat megkérdőjeleztem Poxton Beachen, de az övét soha. Már azelőtt szeretett, hogy elég idősek lettünk ahhoz, hogy rájöjjünk, a pénz jelent valamit a világban. Nem mintha azt gondoltam volna, hogy a kapcsolataim hamisak, de amikor befejeztem a középiskolát, és a barátaim nem hívtak fel, hogy megkérdezzék, hogy vagyok, azon tűnődtem, vajon az emberek, akik igényt tartottak a barátságomra, valóban akarták is azt?

Talán csak azt a kiváltságot akarták, ami együtt járt vele.

Bárcsak mindent tudtak volna, ami együtt járt vele. A Poxton név mindenhol ott virított a városban, a helyi gyógyszertártól a bankig, mindenütt. Még egy kisboltba sem sétálhattam be egy csomag rágóért úgy, hogy ne tudta volna mindenki, ki vagyok.

Szüntelen árgus szemek figyeltek, és mindez legtöbbször nagyobb nyomással nehezedett rám, mint amekkorával képes voltam megbirkózni. Nem születtem Poxtonnak, hanem anyám házassága révén lettem azzá – és néha úgy éreztem, mintha csalódást okoznék Dale-nek.

Mint ahogy e pillanatban is, amikor még egy ostoba szakítással sem tudtam megbirkózni.

Ahogy harapdálni kezdtem a számat, és a fényképezőgépem exponálógombjába kapaszkodtam, Willow rádöbbent, hogy pánikba estem. Mély levegőt vett, és az épület oldalához húzott, távol a bebocsátásra váró tömegtől.

– Figyelj, Natalie! – fogta meg a vállam, és a szemembe nézett.

– Mason hatalmas hibát követett el, hogy elengedett téged, és tudom, hogy ő is rájön majd egy nap. Nem fogok hazudni neked, és nem mondom, hogy ez ma este történik meg, mert valószínűleg nem így lesz. Ha fogadnom kellene, azt mondanám, az az új barna Barbie fog lógni a karján, és valószínűleg úgy tesz majd, mintha te nem is léteznél, mintha soha semmi nem történt volna kettőtök között, és minden a legnagyobb rendben lenne. Akárhogy is lesz, ne hagyd, hogy felbosszantson. Emeld fel az állad, és úgy sétálj be a bárba, mintha a legkevésbé sem zavarna a helyzet. Kortyolj az illegális dugipiából a legjobb barátnőddel, és addig táncolj, amíg ez a dögös piros csizmád cafatokra nem szakad – biztatott Willow, magasba emelve kedvenc, fényes fekete flaskáját, és ahogy mosolygott, a sötét bőrétől élesen elütő hófehér fogai megcsillantak a bár neonfényében. Hosszú haja az egyik oldalra volt fonva, ami az arcát még oválisabbnak mutatta, és eszembe juttatta, hogy mennyire tökéletes is az én legjobb barátnőm.

Ugyanabba a kategóriába soroltam, mint anyámat: azok közé, akiknek nem kellett erőfeszítést tenniük, hogy szépek legyenek.

– Egyszerűen csak félek, Willow. Mason volt a legjobb barátom. Ő volt a mindenem. – Ahogy hangosan kimondtam a szavakat, belésajdult a szívem.

Willow átkarolta a vállam, és visszakormányzott a Hay Stacks felé.

– Tudom, cica. És talán ez is volt a baj, tudod? Ha mindened odaadod valaki másnak, rájössz, hogy egy nap meg kell változtatnod mindazt, amit önmagadról tudsz.

Játékosan oldalba böktem.

– Te és a te bölcs szavaid.

Willow vállat vont.

– Mit mondhatnék? Ez adottság. Most pedig öltsd magadra a boldog ábrázatodat, aztán gyerünk. És kérlek, ne bújj a lencséd mögé egész este – tette hozzá, a fényképezőgépemre pillantva.

Sóhajtottam, és úgy néztem körül az egybegyűlt tömegen, mintha ott valaki birtokában lenne annak a mentális erőnek, amelyre szükségem volt, és egy pillantással el tudnám lopni tőle. Egyenesen a kidobóemberhez mentünk, kikerülve a már kialakult rövid sort. Ránk mosolygott, és megemelte a kalapját Willow előtt, ahogy félrehúzódott, hogy beengedjen minket, miközben én még mindig a nyakamban lévő fényképezőgépet szorongattam. Hallottam némi felhorkanást a turisták részéről, de a helyieknek szeme sem rebbent. Natalie Poxton voltam. És ez azt jelentette, hogy nem kell várnom.

Bárcsak olyan erős lettem volna belül is, mint amilyennek a nekem adományozott nevem bizonyult.

Nagyot sóhajtottam, és kezem még görcsösebben szorította a fényképezőgépemet. Nagyobb biztonságban éreztem magam, hogy ott lógott a nyakamban, és ujjaimmal a vakun játszadoztam, le-fel kattintgattam, ahogy a hátsó bár felé tartottunk, ahol vélhetően a barátaink összegyűltek.

Rögtön észrevettem Masont.

Félig-meddig azt reméltem, nem fog megjelenni, de ott volt.

Amint megpillantottam, és megláttam jellegzetes, széles mosolyát, szinte összecsuklott a térdem. A szokásosnál is jóképűbbnek látszott, ha ez egyáltalán lehetséges volt, amitől teljesen kikészültem. Megszokásból beharaptam az alsó ajkam, és egy kicsit közelebbről követtem Willow-t.

– Lo! – sikította túl Stephanie a zenét, és átkarolta Willow nyakát, amikor a csapathoz értünk. – Rendben, ez most már hivatalos. Elkezdődhet a parti.

– Megérkeztem! – kiáltotta Willow válaszképpen, és a csapat felnevetett. Éreztem, hogy perzselő szemek égetnek lyukakat belém, miközben még szorosabban markoltam a fényképezőt, és vártam, hogy végre megszólítson valaki. Próbáltam magabiztosnak látszani, ahogy Willow tanította, de biztosra vettem, hogy szánalmas kudarcot vallottam.

– Örülök, hogy látlak, Natalie – fordult hozzám Dustin elsőként, kedves mosoly kíséretében. Dustin Mason legjobb barátja volt, és abból, amit az előző héten a szakításunk után mondott nekem, kiderült, hogy nem egészen értett egyet Mason döntésével. Visszamosolyogtam rá, aztán levettem a kezem a gépemről, és igyekeztem ellazulni.

– Én is örülök, hogy látlak, Dustin. – Mivel már leharapdáltam az összes ajakbalzsamot, amit idefelé jövet a kocsiban a számra simítottam, most elővettem egy kis tubust a táskámból, és megszokásból újra felkentem, hogy kicsit megnyugodjak, közben Dustin egyfolytában csak mosolygott rám.

Dustin és Mason gyakorlatilag ikreknek látszottak, bár Mason arcvonásai tökéletesen szimmetrikusnak tűntek, ami némi előnyt jelentett számára Dustinnal szemben. Mindkettőjüknek kócos, barna haja, és hozzáillő csokoládészínű szeme volt.

Mason bőre mindig lebarnult a napon a szülei földjén végzett munkától, Dustin világos bőrét pedig szeplők tarkították. Bár Mason is magas volt, és széles vállú, Dustin legalább tizenöt centivel magasabb volt nála, és alakja szikárnak érződött mellette.

Visszadugtam az ajakbalzsamot a táskámba, ahogy a tekintetem Masonra vándorolt, aki nyíltan engem bámult, a többiekkel egyetemben.

– Szia, Mase!

Mason egy pillanatig hallgatott, mintha nem tudta volna, mit mondjon nekem, amitől a gyomrom görcsbe rándult. Nyeltem egyet, de továbbra is a lehető legnyugodtabbnak igyekeztem mutatkozni, miközben Willow szavai egyre csak ott visszhangoztak az agyamban. Mást sem akartam, mint hogy Mason a karjába zárjon, és azt mondja, minden csak egy vicc volt, de tudtam, ez nem fog megtörténni. Tehát legalább úgy kellett tennem, mintha jól lennék. A város szerette a pletykákat, és nem akartam, hogy a szegény, elhagyott Natalie Poxton legyen a következő fő témájuk.

– Szia, Nat! – Mason megint elhallgatott, aztán kissé lehalkítva a hangját, közelebb hajolt. – Jól vagy?

Szavaitól ismét görcsbe rándult a gyomrom, de a háta mögött Willow összehúzott szeme emlékeztetett, hogy összeszedettnek kell mutatkoznom. Még ha távolról sem voltam az.

Vállat vontam.

– Miért ne lennék?

Néhányan erre felvonták a szemöldöküket, és suttogni kezdtek, Willow pedig helyeslően felemelte a hüvelykujját, de én rettenetesen éreztem magam. Soha nem hazudtam Masonnak, és jól tudtam, látja, hogy blöffölök. De nem tette szóvá. Csak mosolygott, bólintott, és visszafordult Dustinhoz.

Olyan volt, mintha Mason figyelme össze lett volna kötve a többiekével, ugyanis ahogy Dustinnal elkezdtek a baseballról beszélni, mindenki más is visszatért a megkezdett témáihoz.

Stephanie megragadta a kezem, és a mosdó felé kezdett húzni, Willow-val együtt.

– Igyunk! – rángatott végig minket vidáman mosolyogva, szökdécselve a tömegen.

Stephanie volt a legszebb lány az osztályunkban, bár Willow minden tekintetben felvette vele a versenyt. Mindketten magasak és karcsúak voltak, de Stephanie hosszú aranybarna haja magától gyönyörű fürtökbe göndörödött. Ha mosolygott, arcán gödröcskék jelentek meg, ami a fiúkat megőrjítette.

Mindig kedvesen viselkedett velem, de sosem lógtunk együtt, csak akkor, ha Willow is jött. Igazság szerint egyedül Willow és Mason volt az a két ember, akivel a baráti körünkből kettesben is időt töltöttem.

Miután Mason dobott, már csak egy maradt.

Ahogy mind bezsúfolódtunk az akadálymentes vécébe, Stephanie és Willow nagyokat kortyolgattak a flaskájukból, de én elutasítóan intettem, amikor átnyújtották nekem. Az alkohol valószínűleg kisimította volna a felborzolódott idegeimet, de féltem, hogy kábultan könnyekben török ki, így amikor visszatértünk a bárhoz, inkább a víz mellett döntöttem.

A víz szürcsölése közben ellazulhattam kissé, és minél többet ittak a többiek, én annál jobban éreztem magam. Valamilyen oknál fogva könnyebben álltam a spicces tekinteteket, mint a józan pillantásokat.

A bár hátsó részét támasztottuk, még mindig ugyanabban a társaságban, mint Mason és Dustin, de elég hely volt közöttünk, hogy külön tudjunk beszélgetni. Willow és Stephanie az Appalachian State-en lévő kollégiumi szobabeosztásukról társalogtak, én pedig úgy tettem, mintha hallgattam volna őket.

Ami engem illetett, az az egyetem csak a középiskola folytatása lett volna. Emellett, Mason barátnője épp akkor lépett be, és onnantól az kötött le, hogy magamat kínozva az ő kettősüket figyeljem. A csaj belibbent, és rögtön Mason karjaiba vetette magát, miközben mindenki mosolygott körülöttük. Mason köréje fonta a karját, egészen szorosan magához húzta, és úgy csókolta meg a száját, ahogy egy héttel korábban még az enyémet, de közben rájöttem, hogy engem sosem ért így körbe a karja.

– Mi a helyzet veled, Nat? – kérdezte Stephanie, és lopva kortyolt még egyet a flaskából, mielőtt beleöntötte volna a felét az akkor rendelt üdítőbe. – Hol fogsz lakni? Meglepett, hogy te és Willow nem együtt vagytok.

Vállat vontam, aztán megdöntöttem a műanyag poharat, amíg egy jégkocka be nem csúszott a fogaim közé. Hangosan ropogtattam, miközben egy pillanatra sem vettem le a szemem Masonról.

– Még nem döntöttem, hogy az Appalachian State-re megyek-e.

Stephanie elsápadt, Willow pedig elhúzta a száját. Ő tudta, hogy még fontolgatom a lehetőségeimet, de Stephanie és ebben a városban mindenki más számára is gyakorlatilag bűn volt nem oda menni. Erre az egyetemre jelentkezett mindenki Poxton Beachről. Mi „összetartunk”, ahogy Dale szerette mondani, és a legtöbbünk aztán hamarosan ebben a városban is készült kikötni.

Ahogy mondtam: a középiskola folytatása.

De én? Egyetlen lépést sem tettem az egyetem irányába, azon kívül, hogy megírtam a központi felvételi tesztet.

– Hogy érted? Úgy, hogy nem ebben a félévben? – forgatta bőszen Stephanie az italában lévő kis fekete szívószálat, és a válaszomat várta.

Zavaromban égni kezdett az arcom, bár nem tudtam, hogy az ő helytelenítő kérdése miatt, vagy azért, mert mielőtt visszanézhettem volna Stephanie-ra, Mason elkapta a tekintetem. Utáltam, hogy meg kell magyaráznom a döntéseimet, különösen, hogy nem is voltam egészen biztos benne, miért hoztam meg őket. Egy dolgot biztosan tudtam: nem akarok csak azért egyetemre menni, mert mindenki más azt teszi.

– Úgy, hogy talán egyáltalán nem. Nem tudom, még nem döntöttem.

– De nem kellene szobát szerezned? És felvenni a kurzusokat?

Megint vállat vontam.

– Most nem igazán aggódom emiatt.

Ami nem volt teljesen igaz, de nem volt egészen hazugság sem. Mert igenis aggódtam – a döntés miatt, amit meg kellett hoznom, és amiatt, hogy nincs olyan tiszta jövőképem, mint a többi osztálytársamnak. De leginkább, legalábbis abban a pillanatban, valódi aggodalmam tárgya az lett, hogy Mason félig ledugta a nyelvét egy másik lány torkán.

Willow követte a pillantásomat, majd megrázta a fejét, és miután lopva kortyolt egyet a flaskájából, megragadta a karomat.

– Nem, szó sem lehet róla. Nem fogsz itt üldögélni, és egész este kínozni magad. Menjünk táncolni!

Ám mielőtt alkalma lehetett volna elvonszolnia onnan, Mason barátnője megindult felénk. Először Stephanie-ra mosolygott, és végignézett az öltözékén.

– Egészen odavagyok ezért a cipőért! Hol szerezted?

Stephanie viszonozta a mosolyát, jólesett neki a megjegyzés, és nyilvánvalóan nem volt tudatában a vergődésemnek.

– A városi cipőboltban. Nekik vannak a legjobb színű és stílusú cipőik. El kell jönnöd velem egyszer.

– Örömmel! – felelte a csaj őszinte lelkesedéssel, aztán a tekintete rám vándorolt. Rögtön barátságtalanabb lett. – Te vagy Natalie, ugye?

A torkom túlságosan kiszáradt, hogy nyelni tudjak, ami azt jelentette, hogy képtelen voltam bármit is válaszolni, ezért csak bólintottam.

A lány szája szegletében mosoly bujkált.

– Örülök, hogy megismerhetlek. Sokat hallottam rólad Masontól.

E szavak hallatán a szívem szaporán kezdett verni, és összeugrott a gyomrom. Hallott rólam Masontól? Ez jót vagy rosszat jelent?

– Shay vagyok – mondta végül a lány, de nem nyújtott kezet. – Figyelj, remélem, nem lesz kínos köztünk a szitu. Úgy értem, amiért Mason dobott téged, hogy velem randizzon, meg minden. Fiatalok vagyunk, nem igaz? Előfordul az ilyesmi.

Ezúttal nyeltem egyet, és elkapott a rosszullét. Ő és Stephanie engem néztek, és a válaszomat várták. Mit kellett volna mondanom?

Willow összehúzta a szemét, és ismét megrántotta a karomat.

– Gyerünk, nem kell belemenned ebbe a játékba. – Shay felé fordult. – Talán vissza kellene térned a barátodhoz.

Shay vállat vont, majd karon fogta Stephanie-t, ahogy Willow is engem.

– Valószínűleg igazad van. Gyerünk, Stephanie vagy, ugye? Szeretnék többet tudni erről a cipőboltról.

Stephanie felragyogott, és élénk csacsogásba kezdett, miközben Shay visszahúzta oda, ahol Mason és Dustin álldogált, akik persze nem tudták, mi történt köztünk a bár másik végében.

Mielőtt felocsúdtam volna, Willow magával vonszolt a hatalmas fa táncparkettre, és még épp találtunk két helyet a sortáncban, hogy kettőt dobbantsuk és forduljunk, mielőtt a tánc elkezdődött volna újra.

– Ne hagyd, hogy felbosszantson – kiabálta túl Willow a zenét, miközben felsorakoztunk a többi táncos mellett. Nem mondanám, hogy félénk voltam, de az a fajta sem, aki igyekszik felhívni magára a figyelmet, ezért is kedveltem a sortáncot. Volt valami abban, ahogy az ember mozog a zenére, anélkül, hogy ki kellene tűnnie a többiek közül, ami vonzott.

– Ez kicsit nehéz, Lo. Láttad a barátnőjét?

– Igen. És? Semmi különös, Nat. – Willow átvetette a vállán a fonatát, ahogy megint fordultunk.

Magamban összevontam a szemöldököm, amikor észrevettem a barna lány karcsú alakját, és telt… kebleit. Farmersortot viselt, amit mintha a gyerekosztályon vásárolt volna, és mosolya szinte túl tökéletesnek látszott. Ha ő a „semmi különös”, akkor mi a fene voltam én?

– Ki ő egyébként? – tudakoltam, ahogy új zeneszám kezdődött, és felsorakoztunk a következő tánchoz.

– Új lány. Harmadikos – vagyis, hát, azt hiszem, már végzős. Lee Countyban élt, de nemrégiben ideköltözött az utolsó évére. Úgy tudom, az apja itt kapott munkát.

– Micsoda? – torpantam meg, de azért figyeltem arra, hogy a többi táncos ne botoljon belém. – Hol?

Willow feszengett.

– Ő az új alelnök a banknál.

A homlokomra csaptam. Hát persze. Teljesen érthető, hogy az exem új barátnője azért költözött a városba, mert az én apám munkát adott az övének. Remek.

Megfordultam, hogy elhagyjam a parkettet, mert ennyi elég volt a táncból, de aztán, mielőtt felfoghattam volna, mi történik, Colleen Mastersonba ütköztem és feldöntöttem.

– Ó, istenem, jól vagy? – hajoltam le hozzá gyorsan, Willow pedig megfogta a másik oldalról, hogy felsegítsük. Colleen néhány évvel idősebb volt nálunk, és a legkisebb lány volt, akit ismertem. Mindössze 155 centis magasságával, és alig 50 kilós súlyával tökéletes méretűnek bizonyult, hogy végig a középiskolai a pomponlánycsapat legjobb flyer tagja legyen.

Colleen bólintott, és talpra kászálódott; Willow meg én segítettünk neki. Zaklatottnak tűnt, és én komplett idiótának éreztem magam. Hirtelen hangos nevetés harsant Willow mögött. Felnéztem, és a körénk gyűlt, szünetet tartó táncosok között átpillantva Shayt láttam meg, ahogy felénk mutat.

Mindenki nevetett körülötte, kivéve Masont, aki szemöldökét aggódón összevonva felénk tartott. Dustin csatlakozott hozzá, ám előtte még a válla fölött vetett egy helytelenítő pillantást Shay felé.

– Hé, jól vagy? – érdeklődött Mason, és nem Colleent kérdezte, hanem engem. Nem válaszoltam, mert még mindig Shayt figyeltem, aki minden bizonnyal rajtam élcelődött. Nem hallottam, hogy mit mondott, de egyértelműen engem bámult, és Stephanie együtt nevetett vele. Nyeltem egyet, a vér az arcomba szökött, miközben Willow megfordult, hogy ő is hátranézzen – épp időben, hogy hallja, ahogy Shay „kétballábas tehén”-nek nevez engem.

És ezt már meghallottam én is.

– Sajnálom, Colleen – motyogtam, miközben gyorsan felegyenesedtem, majd az ajtó felé menekültem. Willow a nyomomba eredt, a nevemet kiáltozta, és kért, hogy várjak, de nem álltam meg. Könnyek szurkálták a szemem, miközben keresztülfurakodtam a tömegen, a szükségesnél nagyobb erővel. Utáltam, hogy képtelen vagyok uralkodni magamon.

Még akkor sem sírtam, amikor Mason szakított velem, akkor most mi a francért kerülgetett a sírás valami miatt, amit olyasvalaki mondott, aki még csak nem is érdekel?

Mert Masont érdekelte, azért.

Hogyan juthatott Mason odáig, hogy egy magamfajta után egy olyannal randizzon, mint Shay? Az a lány szörnyű. Mason jobbat érdemelt, jobbat kellett volna akarnia.

Engem kellett volna akarnia.

Moses szinte abban a pillanatban megérkezett Dale Range Roverjével, ahogy SMS-t küldtem neki, én pedig villámgyorsan becsusszantam a hátsó ülésre, majd úgy csuktam be magam mögött az ajtót, mintha az pajzsként védene a könyörtelen valóságtól, amivel az imént kellett szembenéznem.

– Vigyél haza, Moses – kértem, ahogy a könnyek egyre csak gyűltek a szememben. Igyekeztem mély levegőt venni, ám hasztalanul. Szorított a mellkasom. A tüdőm nem tudott eléggé kitágulni.

Moses nem tétovázott, egyetlen kérdést sem tett fel, hanem csak sebességbe tette a Rovert, és szélsebesen elhajtott a The Crawltól, mintha ő is ugyanazt a kényszert érezte volna.

Moses valamikor a Dale család komornyikja volt, de mire mi anyámmal a Poxtonok közé kerültünk, már leginkább a család barátjává vált. A hatvanas éveiben járt, bár kopasz feje és sötét bőre miatt inkább egy negyvenes évei végén lévő motorosnak látszott. Alig voltak ráncai, és megesküdtem, hogy egyszer kiderítem, mi a titka. Egy darabig fürkészően méregetett a visszapillantó tükörből, aztán egyenesen előrenézett. Vártam a kérdéseket, de szerencsére egy sem jött.

Ahogy a The Crawl fényei elhalványultak mögöttünk, a telefonom rögtön megszólalt. Willow neve és ragyogó mosolya villant fel a képernyőn, ám én sietve megnyomtam a piros elutasítás gombot, majd ki is kapcsoltam a telefont. Tudtam, hogy segíteni akar, de már túl voltam azon a ponton, hogy visszatartsanak Willow „Bölcs Szavai”. Minden egyes mérfölddel közelebb értünk az otthonomhoz, és távolabb a klubtól, mégis éreztem, hogy a szívem továbbra is hevesen ver.

Szorosan lehunytam a szemem, és láttam az arcukat, hallottam a nevetésüket, éreztem a szégyent. Soha nem voltam a barátaim vicceinek céltáblája – amennyire tudtam legalábbis. Hogy lehet, hogy Mason új barátnője büntetlenül gúnyt űzhetett belőlem?

Miért nem állt ki mellettem senki?

Azonban valóban hibáztathattam Shayt a kínos helyzetemért? Nem ő volt az, aki egyfolytában evett, hanem én.

Nem ő volt, aki tétlenül figyelte, ahogy az évek során egyre több kilót szedtem fel. Nem ő volt, aki felborította Colleent egy zsúfolt bár kellős közepén. Csak magamat hibáztathattam, és a legszomorúbb igazság az volt, hogy még csak nem is tettem semmit, hogy változtassak azon, ahogy kinéztem. Vagy azon, amit éreztem.

Talán elérkezett az idő, hogy elkezdjem.

A Range Rover hátsó ülésén villogó vészjelzésként hasított belém a megannyi kis pillanat, amiken korábban el sem gondolkoztam. Felrémlett előttem, ahogy takargatom magam a strandon, miközben a barátaim kétrészesben feszítettek.

Emlékeztem, hogy másik üzletben kellett megvásárolnom végül a báli ruhámat, mert az eladó közölte velem és Willow-val, hogy nem kapható náluk semmi nagy méret felett. Eszembe jutott, hogy extra méretű talárt kellett rendelnem az érettségire, pedig azok amúgy is szellősek és bővek voltak. Most hirtelen, váratlanul felötlött bennem mindez – minden riasztó részlet.

Életemben először rájöttem, hogy nem éreztem jól magam a bőrömben.

Miközben megálltunk a Dale házához vezető kocsifelhajtó végén, agyamban még mindig az a bárban hallott nevetés visszhangzott. Mason nem csatlakozott ugyan hozzá, de nem is vetett véget neki. Ám megkérdezte, hogy jól vagyok-e, és erre a reménysugárra volt most szükségem, hogy elhiggyem, talán van esélyem, hogy visszaszerezzem.

De még mielőtt megpróbálnám visszacsábítani, előbb rendbe kell tennem az életemet, magam miatt.

– Köszönöm, Mo – suttogtam feszült hangon. Moses lágyan rám mosolygott, és csak bólintott válaszul. Ismét hálát éreztem, hogy ebben a városban Moses volt a kevesek egyike, akik nem akarták kikutatni egy kellemetlen helyzet minden részletét.

Még éjfél sem volt, amikor a bejárati ajtón át a hatalmas előcsarnokunkba léptem. Hallottam, hogy anyám és Dale a konyhában beszélgetnek, és hagytam, hogy a lábam arra vigyen, anélkül, hogy végiggondoltam volna, mit is fogok mondani. Amikor odaértem, a konyhaszigetnél találtam őket, Dale éppen evett, és anyám nevetett, előttük egy nagy tál fagylalt volt.

Dale elejtette a kanalát, amikor megpillantott, anyám pedig hirtelen megfordult, és abbahagyta a nevetést. Ahogy meglátta az arcom, rögtön hozzám szaladt, és én engedtem, hogy magához húzzon. Törékeny nő létére erősen szorított.

– Ó, drágám, mi történt? – kérdezte Dale, ahogy közelebb lépett hozzánk. Kiszabadítottam magam anyám karjából, aztán tekintetem a földre szegezve megráztam a fejem.

– Azt hiszem, meggondoltam magam – közöltem halkan, és nem tudtam, hogy valóban azt akartam-e, amit mondani készültem, vagy csak a pillanat heve vezetett. Akárhogy is, a szavak már kicsúsztak. – A személyi edzővel kapcsolatban.

Anyám Dale-re nézett, aki összefonta a karját, és arcán gondterhelt kifejezés tükröződött.

– Biztos vagy benne?

Bólintottam, bár a szemem továbbra is lesütöttem.

– Ne csináld egy fiú kedvéért, Natalie!

– Nem miatta. – Vagyis nem egészen. Megköszörültem a torkom, és felemeltem a fejem, hogy ránézzek. – Szükségem van erre. Magam miatt.

Anyám megint magához húzott, és átölelt.

– Ó, drágám, minden rendben lesz. Nagyon erős vagy. Tudom, hogy képes leszel rá. Mason meg verheti a fejét a falba, hogy valaha is elengedett.

Egy vállrándítással kibújtam anyám öleléséből, és Dale-t utánozva összefontam a karom. Ez a tartás biztonságot adott.

– Holnap kezdhetem?

Anyám szelíden elmosolyodott és bólintott.

– Reggel első dolgom lesz, hogy felhívom a klubot.

Éreztem, hogy megint könnyek szurkálják a szemem, de valahogy sikerült visszatartanom őket.

– Kösz, anya. Dale. Tényleg. – Megráztam a fejem, és megint a földet bámultam. – Sajnálom.

Dale összevonta a szemöldökét.

– Mi a csudát sajnálsz, drágám?

Vállat vontam.

– Ma este feldöntöttem egy lányt. Annyira kövér vagyok, én…– A zokogás végül feltört a torkomból, és a kezemet a szám elé kaptam. Még mindig a fejemet ráztam, ahogy felém mozdultak, hogy megnyugtassanak, és az addig elfojtott könnyek immár szabadon peregtek le az arcomon. – Nem akarom ezt érezni soha többé.

Ahogy hangosan kiejtettem e szavakat, rádöbbentem, mennyire nem törődtem magammal. Bármennyire is mást mutattam a múltban, a méretem mindig is zavart – csak épp nem eléggé ahhoz, hogy érdekeljen a változtatás. De az az éjszaka fordulópontot jelentett. Tudtam, hogy az előttem álló út nem lesz könnyű, de nem volt más választásom.

Mason legyengített. És azon az éjszakán a barátnője bevégezte az általa elkezdett munkát azzal, hogy sikeresen darabokra tört. A szilánkok ott feküdtek körülöttem a földön, és tudtam, eljött az ideje, hogy felvegyem őket, és belefogjak az újjáépítésbe.

Reméltem, hogy egy jobb változatot építhetek önmagamból.

Erősebbet.

És kétségtelenül: karcsúbbat.

---

1 Mauna Loa: A Hawaii Vulkánok Nemzeti Park pajzsvulkánja.

2.

FEJEZET

Másnap nem sokkal kettő után besétáltam a Poxton Beach Country Clubba. A klub, egy hatalmas, tekintélyes épület, a város nyugati szélén helyezkedett el, közvetlenül az egyetlen golfpályánk előtt. Korábban csak Dale társasági összejövetelei vagy a vasárnapi villásreggelik miatt jártam a klubban, és soha, egyetlenegyszer sem voltam arra kíváncsi, van-e edzőtermük is, nem beszélve arról, hogy megkérjek valakit, hadd nézhessem meg. Ahogy most követtem egy klubtagot a tágas előcsarnokon keresztül az épület végébe, megbántam a szüleimhez intézett szóáradatomat. Igen, feldúlt voltam. Igen, változtatni akartam dolgokon – de valóban egy edző volt a legjobb módja ennek?

Amikor átsétáltunk a jókora üvegajtókon, és egy teremben találtam magam, amit vékony, izmos, szép emberek töltöttek meg, biztos voltam benne, hogy kínomban egy őrült döntést hoztam.

Nyilvánvalóan nem illettem abba a terembe.

– Az edződ most fejezi be az utolsó vendégével – közölte az idősebb nő. Fejét egy kis edzőterem felé fordította a futópadok mögött. – Rajta, menj csak hátra oda! Az edződ hamarosan végez. – Szünetet tartott, még mindig ragyogó mosollyal figyelt.

Úgy gondoltam, talán a harmincas évei végén járhat, és PBCC feliratú pólója alatt egy olyan páros domborodott, amiket biztosan nem az anyatermészetnek köszönhetett.

Csak elmosolyodtam, és zavartan bólintottam, ő pedig indulni készült, de még hozzátette:

– És érezd jól magad. Ő itt a legjobb edző. – Kacsintott, és én éreztem, hogy elpirulok, bár magam sem tudtam, miért.

Elindultam a kis terem felé, amire a nő utalt, összefontam a karomat magam előtt, ahogy elhaladtam a feszes tornaruhájú klubtagok mellett. Én jóganadrágot viseltem, meg egy Poxton Beach High School feliratú pólót, amit a két évvel korábbi diákbálom alkalmával kaptam, dús hajamat pedig a fejem búbján kontyba fogtam. Slamposnak látszottam, és tisztában is voltam vele, de nem igazán tudtam, hogy ezzel a testtel hogyan nézhetnék ki másképp.

Amikor a privát fitnesztermet az edzőteremtől elválasztó üvegablakokhoz értem, megálltam, és a bent lévő két embert figyeltem. Egy férfi térdelt a földön, szaggatott, mély karkivágású, fekete atlétatrikója látni engedte az izmos hátát.

Abból a szögből annyit tudtam megállapítani, hogy egy nő van előtte egy fekete szivacsszőnyegen.

A nő négykézláb helyezkedett el, de csak azt láttam, hogy a jobb lábát a mennyezet felé nyújtotta feszített lábfejjel, miközben a férfi finoman irányította a térdét. Észrevettem, hogy a férfi karján megfeszültek az izmok, hullámoztak minden egyes emeléssel és leengedéssel. Soha nem láttam még ilyen izmokat – nem olyan közelről, legalábbis. A hátát ugyan csak félig-meddig láttam, de már ennyitől is szorosabban fontam magam köré a karom, és azt kívántam, bárcsak legalább megpróbáltam volna ne úgy kinézni, mint egy trampli.

A következő percben a nő leengedte a lábát, és hátradőlve a sarkaira ült, majd pacsizott az edzővel, és olyan széles mosolyt villantott rá, hogy az én arcom is belésajdult. Amikor azonban a férfi felegyenesedett és megfordult, már tökéletesen értettem, miért tette.

Hirtelen alig kaptam levegőt.

A férfi kis fehér törülközőt vetett át sötét, nedves haja fölött, és lassan végighúzta az arcán, hogy letörölje a verítéket. Elölről a karizmai még lenyűgözőbbnek tűntek, bicepszei kezének minden mozdulatára megfeszültek. Ahogy lehúzta a törülközőt, majd a nyaka köré kerítette, észrevettem erős, feszes állkapcsát, amit épp csak egy kevés borosta borított. Csillogó zöld szemével figyelmesen nézte a nőt, és miközben folytatta a lassú fizikai támadást azzal a nyavalyás fehér törülközővel, a nő különböző kérdéseket tett fel neki. A férfi morcos képet vágott, mintha a törülköző vérig sértette volna, vagy épp egy világméretű problémán tűnődött volna, és valamilyen oknál fogva attól a fintortól olyan forróság öntötte el a testem, amilyet addig még nem éreztem.

Az edzőm ugyanis nem más volt, mint Rhodes – Poxton Beachen ő számított a helyi rosszfiúnak. Nem sokat tudtam róla azon kívül, hogy ő végzős volt, amikor én még csak elsőéves, és egészen ijesztőnek tűnt. Mindössze egy évig kószáltunk ugyanazokon a folyosókon a középiskolában, ennek ellenére már akkor is tudtam, jobb, ha megtartom tőle a kellő távolságot.

Rhodes rejtélynek számított a városban, és a tudat, hogy pár percen belül ez a srác meghitt kapcsolatba kerül a testemmel, csak még feszültebbé tett. Ahogy közelről figyeltem, mintha egy piros „veszély” jelzés villant volna fel újra és újra előttem, és ugyanazt a félelmet kezdtem érezni, mint annak idején az iskolában. A lábam mégsem mozdult.

Amikor a nő intett búcsúzóul, és kisétált az ajtón, jobbra tőlem, én még mindig csak álltam ott, és bámultam az üvegen át, mint egy idióta. Rhodes még egyszer végigsimított arcán a törülközővel, aztán felhúzta a trikóját, felfedve napbarnított bőrének egy részét, majd a bosszantó fehér szövet egyik sarkát a sortja övszegélyébe dugta. Ekkor rám pillantott, és immár másodszor éreztem huszonnégy óra leforgása alatt, hogy a világom kissé kibillen. Rhodes összehúzta a szemöldökét, és szemügyre vett az üvegen keresztül, amely az egyetlen védelmet jelentette számomra az ismeretlen érzéssel szemben.

Aztán kiballagott az ajtón, nekidőlt az ajtófélfának, és összefonta a karját.

– Natalie?

Még mindig biztonságos távolságra álltam tőle, az üveg felé fordulva. Bólintottam, aztán sikerült végre megszólalnom:

– Igen. Igen, hm, igen, Natalie vagyok. Natalie Poxton. – Kezet nyújtottam neki, de ő csak felvonta a szemöldökét, ahogy odanézett, aztán megint vissza a szemembe, közben megfeszült az állkapcsa. Hirtelen nagyon ostobán éreztem magam, és leengedtem a kezem.

– Értem. Rhodes vagyok, én leszek az edződ. Gyerünk – mondta, aztán elengedte az ajtófélfát, és kiegyenesedett. – Mérjük meg a súlyodat.

Megpróbáltam nem elemezni, hogy mit jelent az „értem”, ahogy követtem hátra egy kis irodába, a súlyzókkal megtöltött rész mögé. A hely parányi volt, de elegáns, mintha csak egy Poxton Beach-i iroda lett volna. Egy asztalt láttam benne, meg egy hozzáillő könyvespolcot, ahol leginkább az aktákat tartották. Az íróasztalon nem volt más, csupán egy fehér, fényes számítógép, meg egy zöld jegyzettömb, amit Rhodes felemelt, amikor beléptünk. Egy nagy üvegmérleg felé mutatott a könyvespolc mellett.

– Állj rá!

Odakaptam a fejem, de Rhodes már a jegyzettömbjébe írogatott, és rá se hederített a könyörgő tekintetemre, ami aztán az előttem lévő mérlegre esett. A mérleg azonban nem tűnt együttérzőnek. Nyeltem egyet, feszélyezetten. Tudtam, hogy ez része a folyamatnak. Tudtam. Azt azonban nem, hogy Rhodes lesz az edzőm.

Remek az élet. Remek.

Amikor nem mozdultam, Rhodes felnézett a jegyzettömbjéről, és a kezében lévő tollal az üvegszörnyre mutatott. Sóhajtottam, próbáltam lenyugtatni magam, és felléptem. Elborzasztott a digitális kijelzőn megjelenő szám, de az még inkább, amikor Rhodes hozzálátott, hogy kiszámítsa a testzsírszázalékomat.

Amikor egy hosszú, kék mérőszalaggal lemérte a derekamat, a csípőmet, a combomat, a karomat, a lábamat és a nyakamat, biztosra vettem, hogy lángoló arcomon akár egy tojást is meg lehetne sütni. Ahogy Rhodes végzett az összes bökdöséssel meg tapogatással, leült az asztalhoz, és megkért, hogy foglaljak helyet vele szemben a sötétkék párnázott kis széken.

– Szóval, mi a célod? – kérdezte, és előhúzott egy új mappát az adataim tárolásához. A karja még mindig verítéktől csillogott, és akaratlanul is egyre csak azt bámultam, miközben gondolkodni próbáltam a válaszon.

Hogy visszaszerezzem a barátomat.

Hát igen, ez hirtelen már elég bénán hangzott.

Idegesen mocorogtam, nem tudtam, mit mondhatnék.

– Nem tudom, gondolom, ugyanazért vagyok itt, mint mindenki más – feleltem aztán, és reméltem, hogy Rhodes csak bólint és folytatja. Ám ő nem így tett. Rám emelte a tekintetét, szúrós zöld szeme elkapta a pillantásomat, miközben tüzetesen tanulmányozott. Kisvártatva felsóhajtott, majd hátradőlt, és a jegyzettömböt a térdén egyensúlyozta.

– Rendben, ki ő? Ki az a srác?

Elsápadtam.

– Micsoda?

– Az a srác. Akit próbálsz visszaszerezni, vagy elfelejteni, vagy ilyesmi. – A hangja dübörgött, de a belőle kihallatszó karcosság valahogy meglágyította.

Védekezően összefontam a karomat.

– Nincs srác. – Nem mintha tudnod kellene róla egyébként. – Azért vagyok itt, mert én így akarom.

Rhodes vállat vont, a legkevésbé sem izgatva magát a válaszom miatt, amiről pedig én úgy éreztem, hogy nyertem egy menetet vele szemben.

– Rendben. Akkor mi a célod?

Az alsó ajkam harapdáltam, balról jobbra, és megint vissza.

Ideges szokás volt ez egész életemben, és bőséges mennyiségű ajakbalzsamot kellett magammal hordanom, hogy pótolni tudjam. Rhodes tekintete az ajkaimra vándorolt, és én hirtelen becsuktam a számat. Egy pillanatig azt figyelte, majd ismét a szemembe nézett. El is felejtettem, hogy feltett egy kérdést, amíg várakozóan fel nem húzta a szemöldökét.

Mi a célom?

– Csak csinos akarok lenni – feleltem végül, és a hangom alig volt több suttogásnál. Szemem a földre szegeztem, éppen úgy, ahogy előző este a szüleimnél, és amikor újra az edzőre emeltem, már kissé meg is bántam a választ. Rhodes összevont szemöldökkel a fejét csóválta, aztán csendben irkálni kezdett az átkozott jegyzettömbjébe.

Elképzeltem, hogy valami hasonlót írhat, mint: „Semmi esélye. Soha nem történik meg. Szegény lány.”

– Rendben. – Felállt, én pedig követtem, bár nem tudtam, mi dolgunk van még. – Menjünk, kezdjük el az első edzésedet. Ez csak egy húszperces bemelegítés lesz ma, aztán egy húszperces kardiót csináltatok veled. Ez lesz a legkönnyebb napod. Két órát fogsz edzeni velem mindennap, a szerda és a szombat kivételével. Elkezdem összeállítani az étrendedet, és a holnapi edzésre elkészülök vele. Addig is megadom a fitneszalkalmazás nevét, hogy letölthesd a telefonodra, és elkezdhesd feljegyezni az étkezéseidet. Jegyezz fel mindent, még ha rossz is. Őszintének kell lenned, hogy ez az egész hatékony legyen. – Lázasan bólogattam, csüngtem minden szaván.

– Hetente egyszer mérlegre állsz, és háromhetente egyszer mértéket veszünk rólad. Tessék. – Egy névjegykártyát húzott elő egy kis halomból a számítógép mögül. – Rajta van a mobilszámom. Bármikor hívhatsz, éjjel-nappal, ha kérdésed van azzal kapcsolatban, hogy mit egyél, vagy bármi más miatt is, ami az edzésre vonatkozik.

Átvettem a kártyát, összerezzentem, ahogy a kezünk összeért, aztán Rhodes már meg is indult.

– A lábakkal kezdjük. Tudod, hogyan kell helyesen guggolni?

És én nem tudtam. Halvány fogalmam sem volt róla, hogyan kell helyesen guggolni, kitörést végezni, vádlit emelni, és bármi mást sem, amit Rhodes mutatott abban az intenzív húszperces edzésszakaszban, aminek aznap alávetett. De ahogy rám nézett, ahogy furcsán méregetett, amikor azt hitte, nem veszem észre, elgondolkodtatott, vajon tényleg a tartásomra kell-e leginkább figyelnem.

Mindig is titok lappangott Rhodes tekintetében, már akkor észrevettem ezt, amikor iskolába jártunk. Veszély volt benne.

Hidegség. De azon a napon egy másik elem is felbukkant, amit soha nem vártam volna.

Kíváncsiság.

Csak nem tudtam rájönni, miért.

Azt hittem, tudom, mi a fájdalom, pedig fogalmam sem volt róla. Az izmaim, amikről azt sem tudtam, hogy léteznek, sajogtak, és minden alkalommal nyögtem, amikor fel kellett állnom. Vagy leülnöm. Vagy igazából bármilyen irányba mozdulnom. Még csak három napja edzettem Rhodesszal, de máris úgy éreztem, mintha lassú, izomkínzó halállal haldokoltam volna. Még a szerdai szabadnapot követően sem tudtam járni, és ami a legrosszabb volt: egy órával később el kellett indulnom az edzőterembe.

Akár el is kezdhettem volna megírni a gyászjelentésemet.

A konyhába botorkáltam, kihúztam egy kis csomag zellert a hűtőszekrényből, és megragadtam a zsírmentes mogyoróvajas üveget, amit hozzá vásároltam. Nem mintha bármelyiket különösebben kívántam volna, de eltökéltem, hogy ragaszkodom a Rhodes által összeállított étrendemhez. Még elmentem vásárolni is, és én állítottam össze magamnak az étkezéseimet, ahelyett, hogy hagytam volna, hogy saját séfünk, Christina gondoskodjon róluk. Az étkezések összeállítása új kalandot jelentett számomra, bár Rhodes próbálta megkönnyíteni a helyzetem, és Christina is segített, ha megkértem. Pólyáskorom óta ő főzött rám, és azt hiszem, szinte sértésnek vette, hogy magam akartam csinálni. Mégis, támogatott. A következő évben valamikor – vagyis talán – egyetemre szerettem volna menni, és addigra meg akartam tanulni ellátni magam nélküle is. Tudtam, nem lesz könnyű, de volt rá egy egész nyári szünetem, hogy azokra a szokásokra összpontosítsak, amiket életformává kellett tennem.

Így magyarázta Rhodes nekem – életformává. Továbbra is azt mondogatta, hogy ez nem diéta, és nem is valamiféle fogyókúrás gyorsmegoldás. Az volt a célja, hogy segítsen változtatni az életformámon, hogy megtanítson, hogyan éljek egészségesebb életet. És bár tudtam, az én fő célom az, hogy lássam Mason és Shay arckifejezését a végzős búcsúpartin, amikor majd meglátják, milyen fantasztikusan mutatok fürdőruhában, azért érdekelt Rhodes nagyobb terve is. Végtére is, nem minden Masonról szólt. Rólam szólt. Az életemről, a jövőmről.

Ahogy beleharaptam a negyedik zellerszáramba, Dale lépett a konyhába. Felvonta a szemöldökét, amikor észrevette a tányéromat, majd fintorgott.

– Ne mondj semmit, Dale!

Dale égnek emelte a kezét, és felnevetett.

– Nem szólok egy szót sem. Ki vagyok én, hogy megítéljem, ha te növényeket akarsz enni?

Kinyújtottam a nyelvem, és megint haraptam egyet, a zeller és a mogyoróvaj a fogaim között ropogott, Dale pedig a hűtőhöz ment egy sörért. Kinyitotta, aztán a pultnak dőlt. Dale magas volt, a haja koromfekete, és a szeme is szinte ugyanolyan színűnek látszott. Amikor az én halovány bőrű, szőke hajú anyám mellett állt, világosan látszott a kontraszt kettőjük között.

– Egészen komolyan mondom, hogy rendkívül büszke vagyok rád, Nat.

– Köszönöm – mormoltam, és a tányéromat bámultam. – Nem érzem úgy, mintha valami különlegeset tettem volna. Semmi sem változik.

Dale mosolygott.

– Még egy hét sem telt el. Adj neki időt. – Húzott egyet az üvegből, aztán mosolya elhalványult, ahogy komolyabban szemügyre vett. – Tudod, hogy szép vagy, ugye, Natalie? – Forgattam a szemem, és arra gondoltam, hogy hozzávágok egy zellert, de türtőztettem magam. Mielőtt bármit is mondhattam volna, Dale a sörösüveget a pultra tette, és összefonta a karját. – Komolyan mondom. Gyönyörű lány vagy. Mason egy idióta, és mostanra már rá kellett volna jönnie erre, az edzőtől függetlenül.

Dale szuper apa volt, annak ellenére, hogy nem kellett annak lennie. Mégis, biztosra vettem, hogy nem kezelte könnyebben első szakításomat, mint én magam. Dale és én ugyan közel álltunk egymáshoz, de soha nem beszéltünk efféle lányos témákról. Tudtam, hogy bizonytalan vagyok, tudtam, hogy drámai a viselkedésem, de mindig anyám volt az, aki átsegített a középiskolás őrültségeken – nem Dale. Most figyelmesen nézte, ahogy végzek az utolsó zellerszárammal is, és én nem tudtam, mit válaszoljak neki.

– Hát, azt hiszem, én nem így látom.

Dale megint elmosolyodott, hogy oldja egy kicsit a feszültséget.

– Még nem. De látni fogod. – Megfogta az üveget, és tósztra emelte: – Jó szórakozást az edzőteremben.

Felnyögtem, izmaim már csak a szó hallatán is lázadoztak.

Dale vigyorgott, és visszament a nappaliba, én pedig felkaptam a vizespalackomat, bedugtam a sporttáskámba, aztán elindultam kifelé.

Gyönyörű május délután volt, a nap magasan fent ragyogott az égen, a keleti part felől gyenge szellő lengedezett. Biztosra vettem, hogy a strand zsúfolásig telt. Letekertem az ablakot Dale Range Roverjében, megpróbáltam élvezni az időjárást, és ellazítani magam a klubhoz tartó rövid, tizenöt perces autózás közben. Amikor leparkoltam, Rhodes már kint várt rám, karját összefonva, bokáit keresztezve az egyik elülső oszlopnak dőlt.

Sötét napszemüveget viselt, de a szemöldökét továbbra is összehúzta, ahogy hunyorogva nézte, amint kiszállok a SUV-ból.

Amikor odaértem hozzá, kiegyenesedett, leeresztette a karját, ami lehetővé tette, hogy megcsodálhassam a mellizmait a feszülős tengerészkék felsőjében. Szerencsére, én is napszemüveget viseltem.

– Ma kint edzünk. Hoztál törülközőt?

Belenyúltam a sporttáskám első zsebébe, és előhúztam a becsomagolt törülközőt, majd körbelengettem, akár a megadás fehér zászlaját.

– Helyes – állapította meg Rhodes, ahogy az épület hátsó része felé sétált, anélkül, hogy ellenőrizte volna, követem-e. – Szükséged lesz rá. Vedd le a napszemüveged!

Nyeltem egyet, de szaporán lépkedtem a nyomában, és hozzá hasonlóan aztán én is levettem a napszemüvegem, majd a táskámba dugtam. Ez volt a negyedik napom Rhodes társaságában, de még mindig nem mondott nekem néhány szónál többet. Olykor megpróbáltam beszédbe elegyedni vele, ám hiábavalóan. Hűvösen, tartózkodóan viselkedett, és a legkevésbé sem érdekelte, hogy barátok legyünk.

Nem mintha igazából hibáztattam volna érte.

Rhodes gyönyörű volt. Őrült? Talán. Megfélemlítő?

Határozottan. De mégis gyönyörű. És a magafajta szépfiúk nem barátkoztak olyan lányokkal, akik úgy néztek ki, mint én.

Mégis, ő volt az edzőm. A szüleim fizettek neki a szolgálatáért.

Az lett volna a legkevesebb, hogy néha megereszt közben egy mosolyt, nem?

Az edzést egy hárommérföldes kocogással kezdtük, körbe a klub területén. Fel-le futottunk a golfpálya lankáin, át a kerten, a teniszpályák körül, majd egy sprinttel fejeztük be, fel az esküvők és különböző rendezvények helyszínéül szolgáló rész erkélyéhez vezető lépcsőn. Legalább tízszer meg kellett állnom útközben, de Rhodes minden alkalommal rám kiáltott, hogy folytassam, és azzal fenyegetett, hogy növeli a távot. Az odafelé vezető autóúton csodált napfény az edzés felétől inkább már mintha a személyes poklomként perzselt volna. Mire a lépcső tetejére értünk, teljesen kimerültem.

– Szép munka – jegyezte meg Rhodes szűkszavúan, miközben a verítéket törölgette az arcáról, én pedig nagy kortyokban ittam a vizespalackomból. Rhodes egy pillanatra kihajolt a korláton, tekintete a golfpálya fölött a messzeségbe révedt.

Annyira lihegtem, hogy minden egyes korty között kis szünetet kellett tartanom. Úgy éreztem, nem tudok elég gyorsan inni, Rhodes pedig csak állt ott, nyugodtan, összeszedetten, mintha csak egy filmet néztünk volna, és nem a karolinai hőségben futottunk volna csaknem egy órán át.

– Ne igyál túl sokat! – figyelmeztetett higgadtan, ahogy ellökte magát a korláttól. – Tartsunk néhány perc szünetet, és ha készen állsz, találkozzunk a lépcső aljában. – E szavakkal megfordult, és leszaladt a lépcsőn, amin alig néhány perce futottunk fel. Néztem, ahogy a hátán domborodó izmok szinkronban mozognak, míg el nem tűnt szem elől.

Nem szoktam káromkodni, de bizony legalább hét szitokszó eszembe jutott, amit abban a pillanatban legszívesebben kikiabáltam volna az egész klubnak. Ehelyett azonban inkább a légzésemre összpontosítottam, és vizet kortyolgattam, amíg egy kicsit nyugodtabban éreztem már magam, aztán lesétáltam a lépcsőn, hogy csatlakozzam Rhodeshoz. Épp valamiféle akadálypályát állított fel gumiabroncsokból, kötelekből, dobozokból és sorompókból.

Jóságos ég!

Nem mintha nem lett volna már részem erőgyakorlatokban a Rhodesszal való edzés előtt is, de soha nem tapasztaltam még az ő módszereihez foghatót. Ekkor jöttem rá, hogy középiskolai tornaóráim teljesen hasznavehetetlenek voltak. Még az anyám társaságában eltöltött, kimerítő zumbaóráim is elhalványultak Rhodes edzései mellett. Rhodes könyörtelen volt. Nyilvánvalóan meghatározott célja volt velem, még akkor is, ha nekem magamnak nem volt.

– Hogy csinálod, hogy nem halsz bele közben? – kérdeztem, fejemmel a nemrégiben végigfutott út felé bökve.

Vállat vont, miközben egy valamivel magasabb dobozt rakott le az előző mellé.

– Csak csinálom.

Idegesen babráltam a pólóm aljával, ahogy kielégítőbb magyarázatra vártam, ám az nem érkezett. Sóhajtottam, és újra próbálkoztam.

– Hetente hányszor edzel?

– Hétszer.

– Szóval nincs egyetlen szabadnapod sem?

– Nincs.

– Ez őrület. – Rhodes nem válaszolt. – Miért kezdett érdekelni a fitnesz?

Rhodes szünetet tartott, miután egy tárcsasúlyt tett a magasabb dobozra, és összefonta a karját. Lassan felém fordult, rám szegezte a tekintetét, és a szája keskeny vonallá vékonyodott. Apró verítékcseppek gyöngyöztek végig az orra és az álla szélén, én pedig megbűvölten figyeltem, és azt kívántam, bárcsak nálam lenne a fényképezőgépem, hogy egy lenyűgöző fekete-fehér monokróm felvételen megörökíthessem.

– Sokat kérdezel.

– Négyet kérdeztem.

– Az sok.

Hiába gúnyolódtam, ő nem adott esélyt a további vitára.

– Kezdjük itt. Fogd meg ezeket a köteleket!

Két sűrű szövésű kötélre mutatott, amik a nemrég megmászott lépcső aljában lévő vastag oszlophoz voltak rögzítve. Szembehelyezkedtem velük, majd lassan lehajoltam, és felemeltem őket, mindkét kezemben tartva egyet-egyet.

Nehezebbek voltak, mint gondoltam, és hirtelen aggódni kezdtem, hogy miféle edzésnek nézek én elébe.

Rhodes mellém lépett, kinyújtotta a karját, és ő is felvette azt a pozíciót, ahogy a köteleket tartottam.

– Ezek battle rope kötelek. Sokféle izmot fognak megdolgoztatni egyidejűleg, és általános edzést nyújtanak. Csak tíz percig fogjuk csinálni, de óráknak fogod érezni.

Nyeltem egyet, és kicsit erősebben szorítottam a kötelet.

– Így kezdd – utasított Rhodes, ahogy vállszélességű terpeszbe állt, enyhén behajlította a térdét, és erővel megemelte, majd leengedte mindkét kezét. – Ez egy egyszerű dupla hullám. Csak emeld fel a köteleket mindkét kezeddel, aztán lendítsd vissza, amilyen keményen csak tudod, és közben hullámoztasd.

Olyan magasra emeltem a kötelet, amennyire tőlem telt, majd összeszedve minden erőmet lecsaptam, és jóváhagyásért Rhodes felé fordultam. Bólintott, a szemöldökét abba a csodálatos ívbe húzva, amelyről már kezdtem gyanítani, hogy egy jellegzetes arckifejezése lehet, én pedig folytattam.

Hamarosan észleltem, hogy már égnek a karjaim, de minél tovább edzettünk, az égő érzés annál inkább szétáradt az egész testemben. Rhodes percenként különféle pozíciókat cseréltetett velem, kezdve egy váltott hullámmal, vállkörzési gyakorlat gyanánt, ahol a karok ellentétes mozgást végeztek, ahogy a neve is mutatta. Közben a kötelek súlya miatt úgy égett a hátam felső része és a vállam, mintha tüzet gyújtottak volna rajtuk.

– A kígyókkal fejezzük be – közölte Rhodes egy idő után, ami vélhetően úgy kilenc perc lehetett, de kilenc napnak éreztem. – Helyezkedj guggolóállásba – rendelkezett, és bemutatta a pozíciót. – Tárd szét a karjaidat, majd zárd össze őket, de ne keresztezzék egymást, és hullámoztasd kígyószerűen a köteleket a földön.

Felvonta a szemöldökét, azt tudakolva, értem-e, és én bólintottam, majd visszafordultam a horgony felé. Első kísérletem kudarca láttán hangosan felnevettem. Amikor Rhodesra néztem, a szemei csillogtak, a homlokráncai pedig kisimultak. Ha nem tudtam volna, hogy ez képtelenség, megesküdtem volna, hogy már-már mosolyog.

– Tessék – mondta, mögém lépve. Elszorult a lélegzetem, amikor erős keze a derekamhoz ért, valahogy kicsinek éreztem magam, ahogy segített guggolóállásba helyezkednem. Lassan felcsúsztatta a karját az enyém alá, és megmarkolta a köteleket, nem sokkal afölött, ahol az én kezeim szorították őket. Kemény mellkasa a hátamnak feszült, a testünk kissé összeért, és éreztem forró leheletét a nyakamon. – Így. – Széttárta a karjainkat, aztán közelítette őket egymáshoz, én pedig figyeltem, ahogy a kötelek egy kígyó mozdulatait utánozzák, és iparkodtam bármi másra koncentrálni, mint a bizsergésre, ami Rhodes közelségének hatására futott végig rajtam. Éreztem, hogy nyel egyet, miközben izmai megfeszültek, ahogy várta, hogy vele együtt végezzem a mozdulatot.

Amikor megbizonyosodott róla, hogy megértettem, hátralépett, és kiegyenesedett, ahogy megcsináltam. Hamarosan közölte, hogy befejezhetem, én pedig eldobtam a köteleket, és csak álltam ott, a lábaimat rázogatva. Lihegve szedtem a levegőt, bár nem egészen voltam biztos benne, hogy a kötélgyakorlat okozta-e. Rhodesra pillantottam, szemében ugyanaz a kíváncsiság vibrált. Úgy éreztem, mintha kérdezni akarna tőlem valamit, és én azért esedeztem, hogy feltegye nekem – vagy mondjon bármit is.

A köztünk lévő levegő megmagyarázhatatlan energiával telítődött, és azon tűnődtem, vajon ő is érzi-e.

De Rhodes csak megköszörülte a torkát, és a korábban lerakott dobozok felé intett.

– Ha szükséges, igyál vizet. A következő gyakorlat a dobozugrás.

Szemem a földre szegeztem, és újra összekötöttem a fejem búbján lévő összekócolódott kontyot, miközben az arcom lángolt. Lemondtam a vízről, és követtem Rhodest a dobozokhoz, amik viszont kifogtak rajtam. Féltem, hogy az arcomra esem, és úgy éreztem, mintha a lábam a földhöz ragadt volna, valahányszor Rhodes utasított, hogy ugorjak. Aztán rögtönzött akadálypályája következő állomásához mentünk, és addig folytattuk, amíg világos narancssárga pólóm már csuromvizes lett a verítéktől, és testem összes görbületéhez hozzátapadt. Rhodes akkor megpaskolta a hátam, akár egy futballjátékos, majd azt tanácsolta, vegyek jeges fürdőt, aztán megfordult, és a kis edzőterem felé tartva eltűnt a klubban.

Aznap este valóban kipróbáltam életem első jeges fürdőjét, előbb azonban még megittam azt a förtelmes poralapú edzés utáni shake-et, amelynek megvásárlását Rhodes javasolta.

Belecsusszantam a jeges vízbe, a jégkockák megreszkettek és összekoccantak, ahogy elmerültem benne, én pedig reméltem, hogy sokkal többet is lehűt, mint a sajgó izmaimat.

3.

FEJEZET

Ha a csütörtöki edzés kemény volt, a pénteki egyszerűen brutálisnak bizonyult. Rhodes valami miatt ingerültnek látszott, és nyilvánvalóan az tűnt a kedvenc időtöltésének, hogy a kliensein tölti ki a mérgét. Így tehát, amikor elérkezett a szombat, túlcsorduló hálát éreztem, hogy egy napra mentesültem az edzés alól. Másra sem vágytam, mint hogy Willow társaságában töltsem az estét, bár nem voltam biztos benne, hogy ki tudok-e kecmeregni a bokszból az éjszaka végén.

A vízipipa nem igazán volt az én világom, de szerettem a Rookba járni Willow-val. Egy apró kis bár volt, plüss, gesztenyeszín kanapékkal és akusztikus zenével – olykor élőzenét is játszottak. Volt valami a hangulatban, ami segített ellazulnom, a bent kavargó füst ellenére is. Amikor Willow hívott, hogy szórakozni akar menni, a legkevésbé sem lelkesedtem, de biztosított róla, hogy kettesben leszünk. Lányos estét ígért. És ez volt az egyetlen kikapcsolódás, amit pillanatnyilag el tudtam viselni. Emellett magyarázattal tartoztam neki, amiért nem fogadtam a telefonhívását a Hay Stacksben történt incidens után. Egyszóval, beleegyeztem, és miután bocsánatot kértem, hogy csak úgy faképnél hagytam, és túl voltunk a nehezén, végre megnyugodhattam és jól érezhettem magam.

Mikor a pincérnő kihozta a második vízipipánkat, Willow még mindig arról a programról beszélt, amelyre az Appalachian State-en jelentkezett, Már elfogadták a jelentkezését őszre, de most arról az előfelvételi programról várta a visszajelzést, ami beindítaná egyetemi pályafutását, és ahol a legjobb professzorok tanítanák kisebb létszámú, meghittebb tanulócsoportokban. Ráadásul, teljes körű ösztöndíjat kapna, ha felveszik. Ő azt mondta, ha, én pedig azt, hogy amikor. Willow túl okos volt ahhoz, hogy ne vegyék fel. Igazság szerint az ország bármelyik egyetemén ösztöndíjat kapott volna, de – akár a többi átlagos diák Poxton Beachen – ő is az Appalachian State-re akart menni. Egy részem ugyancsak menni akart, már csak azért is, hogy legyen még legalább négy évem a legjobb barátnőmmel.

– Csak annyira ideges vagyok – jegyezte meg Willow immár ötvenedszerre, miközben beszívta az első slukkot az előttünk lévő kis faasztalra tett új vízipipából. – Jobban szeretném, mint bármi mást egész életemben, Nat. Mi van, ha nem kapom meg?

Megráztam a fejem, és azt kívántam, bárcsak hozzá hasonlóan én is rendelkeznék olyan bölcs és mély mondások tárházával, ahonnan előhúzhatnék most egyet, ahogy ő is mindig szokta. Meg akartam nyugtatni, de csak nevetni tudtam.

– Be fogsz kerülni. Tudom, és te is tudod, mindenki tudja. Hónapokkal korábban kaptad meg a felvételi értesítést az Appalachian State-re, mint a többiek, és te voltál az eminens diák, aki a tanévzárón búcsúbeszédet mondhatott. A nyári egyetemi program bizottsága bolond lenne, ha nem fogadná el a jelentkezésed. És amikor majd bejutsz, napokig sírni fogok, és azon tűnődöm, vajon hogy a francba vészelem át a nyár hátralévő részét nélküled.

Willow lágyan elmosolyodott, és átnyúlva megsimogatta a lábam, aztán szippantott egyet a hosszú vízipipacsőből.

Őszibarack és vanília keverékű füstöt fújt ki, amitől összefutott a nyál a számban. Nem mintha nem élveztem volna az ízét, vagy nem próbáltam volna ki korábban, egyszerűen csak nem voltam a szenvedélyek rabja. Ittam, ha akartam, ám ritkán tettem. Dohányoztam, ha kedvem támadt hozzá, de szinte soha nem éreztem rá késztetést. Összességében, nem sok mindenre volt szükségem, hogy jól szórakozzak, csak a barátaimra. És Masonra.

Összeszorult a gyomrom, és odébb csúszva a kanapén, felhúztam a lábam a mellkasomhoz. Willow észrevette védekező testtartásomat, és összehúzta a szemét, miközben füstfelhőt eregetett telt ajkai közül. Hosszú haját begöndörítette aznap estére, én pedig kiegyenesítettem sötétszőke tincseimet.

Willow még szakadt farmerben és egy Fall Out Boy pólóban is tökéletesen festett. Én azonban átlagon alulinak éreztem magam – még akkor is, ha a sminkem felvitele közel húsz percembe került.

– Jobban teszed, ha nem gondolsz Masonra – figyelmeztetett Willow, és átnyújtotta nekem a csövet, hogy vizet igyon. Furcsa rögeszméje volt, hogy nem engedte, hogy a vízipipa működése közben a tömlő érintse az asztalt.

– Csak egyszerűen még mindig nem hiszem el, ami a hétvégén történt – vallottam be, sóhajtva. – Mason volt a legjobb barátom.

Úgy értem, olyan sokat azért nem változhatott az elmúlt két hét alatt, amióta szakítottunk. Hogy képes egy ilyen lánnyal járni? – Megráztam a fejem. – Talán Mason is együtt nevetett vele.

Willow gúnyolódva forgatta a szemét, és kortyolt egyet a vízből.

– Egy gyenge ember inkább együtt nevet a hiénákkal, mintsem hogy vállalja a kockázatot, hogy alulmarad a futásban az oroszlánokkal.

Felvontam a szemöldököm.

– Ez meg mi a francot jelent?

Willow nevetett.

– Azt jelenti, hogy Mason csak egy követő, nem vezető, Nat. Az új barátnője eléri nála, hogy epekedjen a figyelméért, és Mason mindent megtesz, amit a lány akar. Egy igazi férfi kiáll az igaza mellett, és nem fél szembemenni a tömeggel. Mason csak egy fiú.

Sóhajtottam, és a műanyag szipkát babráltam a vízipipatömlőn.

– Igen, de az én fiúm volt.

Willow kikapta a tömlőt a kezemből, szívott egy slukkot, és újra hátradőlt a kanapén.

– Tudni akarod, mi az, amit meg én nem hiszek el még mindig? – kérdezte, témát váltva. – Hogy te azzal az istenverte Rhodesszal edzel.

Elvörösödtem. Az elején még haboztam beszámolni Willow-nak a privát edzésemről, de ő volt a legjobb barátnőm, és amúgy is rájött volna. Azonban titoktartást fogadtattam vele.

Azt szerettem volna ugyanis a legkevésbé, hogy Mason vagy Shay megtudja, hogy a nyilvános megszégyenítésemet követő napon beiratkoztam a klubba.

– Ijesztő, nem igaz?

– Enyhén szólva. Emlékszel, amikor ő végzős volt, mi pedig akkor kezdtük a középiskolát? Rémisztő volt a srác. Abban az évben több időt töltött a javítóintézetben, mint én a tornateremben.

Kuncogtam.

– Nem emlékszem, hogy mi miatt került mindig bajba.

– Mi miatt nem került bajba? Ő, meg az a csapat diák, akikkel együtt lógott, mindig mesterkedett valamiben. Lopás, bulizás, ittas vezetés, nyilvános meztelenkedés. Bármit mondhatsz, mindet elkövették.

– Épp erről van szó. Nem emlékszem, hogy sok barátja lett volna. Mindig olyan magának való ember volt, nem?

Willow hosszú, fehér füstfelhőt fújt ki.

– Igen, azt hiszem. De azok, akikkel tényleg együtt lógott, ugyanolyan durvák voltak, mint ő.

Megköszörültem a torkom, majd felhúztam a lábam, és törökülésben helyezkedtem el.

– Rhodes most már másmilyen.

– Ó, valóban? És milyen szempontból másmilyen, Natalie Poxton? – vonta fel Willow a szemöldökét.

Még jobban elvörösödtem.

– Nem tudom, egyszerűen csak másmilyen.

Nem tudtam pontosan, mi volt az, ami miatt ezt gondoltam.

Továbbra sem beszélt velem, még mindig félelmetesen erős volt, és folyton olyan szúrósan nézett, hogy attól egy felnőtt férfi is fejvesztve menekült volna. Nem tudhattam, hogy drogozik-e, gengszterekkel partizik-e, vagy ellopja-e idős hölgyek pénztárcáját. Akár csinálhatta bármelyiket, vagy még ennél is többet. De volt benne valami, ami miatt azt gondoltam, nem olyan ijesztő, mint amilyennek látszik.

– Belezúgtál a személyi edződbe, Nat? – ugratott Willow, és a szemöldökét emelgetve megint átadta nekem a tömlőt, hogy a vízért nyúljon. Összehúztam a szemem, hogy haragos tekintetet vessek rá, ő pedig hangosan felnevetett, aztán a szájához emelte az üveget. Hirtelen azonban elkerekedett a szeme, és szinte fulladozni kezdett a víztől. – Jóságos ég! Ez nem ő?

Forgattam a szemem.

– Haha, Willow. Nagyon vicces.

– Nem. – Willow lenyelte a vizet, és visszacsavarta az üveg tetejét. – Komolyan. Nézd!

Megfordultam, követve a pillantását, majd igyekeztem megőrizni az önuralmam, amikor ráébredtem, hogy igaza van.

Tényleg Rhodes volt, és egyenesen az asztalunk felé tartott.

Karja egy idősebb nő vállán nyugodott. Egy nagyon, nagyon csinos idősebb nő vállán.

– És az pedig ott Mrs. Landers? – kérdezte Willow, és hangja egy oktávot ugrott. Ahogy e szavak elhagyták a barátnőm száját, Rhodes tekintete találkozott az enyémmel. A Rook sápadt fényei között egészen sötétnek látszott a szeme, mégis érzékeltem átható pillantását. Sötét farmert viselt, hozzá rövid ujjú, világosszürke inget, ami kiemelte napbarnított, izmos alkarját.

Ahogy meglátott, összehúzta a szemöldökét, én pedig, akár egy idióta, alig észrevehetően, bizonytalanul intettem neki.

Rhodes tekintete azonban csak még keményebb lett, egy szó nélkül vonult el közvetlenül az asztalunk mellett, majd közelebb húzta magához Mrs. Landerst, és a haját elsimítva a nyakából, a fülébe suttogott valamit. A nő kuncogott, kezét Rhodes hasára tette, ahogy az kinyitotta az ajtót, és kivezette őt az éjszakába.

Még mindig tátott szájjal bámultam utána, amikor Willow csettintett egyet az arcom előtt, és kivette a kezemből a tömlőt.

– Hahó! Ott vagy, Nat? – nevetett, és megrázta a fejét. – Mi a franc volt ez? Úgy viselkedett, mintha nem is ismerne téged. És miért van az anatómiatanárunkkal? Talán a nő tanít neki egy-két dolgot. Vagy fordítva – vigyorgott Willow a saját viccén, én pedig végre becsuktam a szám, és összefontam a karomat.

– Talán indulnunk kellene. Istentisztelet van reggel.

– Jaj, ne is emlékeztess rá – nyögött fel Willow, és még egy utolsót szippantott a tömlőből. – Szeretem Jézust, de az egy másik dolog, hogy milyen ez a város vasárnap.

Felnevettem, de a gyomrom még akkor is görcsben volt, amikor kisétáltunk a Roverhez, és miközben a városon áthajtva hazafelé tartottunk. Rhodes nyilvánvalóan figyelemre sem   méltatott, ami, azt hiszem, nemigen különbözött attól, ahogy az edzések során viszonyult hozzám, mégis zavart. Muszáj mindig olyan ridegen viselkednie velem? És miért bújt olyan szorosan Mrs. Landershez?

Az agyamban egymást kergették a lehetséges válaszok, miközben aznap éjjel az ágyban forgolódtam. Amikor végül elaludtam, azt álmodtam, hogy bolti lopáson kaptak Rhodesszal, és letartóztattak minket. De valamilyen oknál fogva nem sírtam, nem sikoltoztam, amikor ránk tették a bilincset, és a rendőrautó hátsó ülésére löktek. Inkább nevettem, és első ízben Rhodes is velem nevetett.

Dühösen ébredtem vasárnap reggel. Azt hittem, a templomi imádkozás és éneklés lenyugtat majd, ám nem így történt. Azon kaptam magam ugyanis, hogy nem figyelek Mike lelkészre, hanem Rhodesra és Mrs. Landersre gondolok. Meggyőztem magam, hogy nem az dúlt fel, hogy azzal a nővel volt, hanem, hogy még csak tudomást sem vett a létezésemről. Addig a pillanatig azt hittem, egyszerűen csak nem szeret sokat beszélni, de amikor egy nyilvános helyen úgy tett, mintha nem ismerne, új gondolat fogalmazódott meg bennem. Az jutott eszembe, hogy talán szégyell engem. Az edzőm volt, nem a barátom – és ezt tudtam is, de nem tetszett, hogy úgy bánik velem, mintha nem számítanék. Talán nem voltam olyan szép és fitt, mint a többi nő, akiket edzett, de megérdemeltem volna, hogy fizető kliensként kezeljen.

Nem tartozott nekem semmivel. Nem kellett a barátomnak lennie. De képtelen voltam megérteni, miért ragaszkodott hozzá, hogy mindig olyan seggfej legyen. Edzés közben kitért a kérdéseim elől, inkább a csendet választotta, és átnézett rajtam azon egyetlen és egyszeri alkalommal, amikor egymásba botlottunk az edzőtermen kívül. Nem akart a barátom lenni?

Rendben. De a kliense voltam, és legalábbis kedvesnek kellett volna lennie hozzám.

Az istentisztelet után villámgyorsan átöltöztem, és sietve elhagytam a házat, hogy elinduljak az edzésre. A kocsiban egyre csak füstölögtem magamban, ahogy végiggondoltam, mit fogok mondani, amikor végül szembekerülök Rhodesszal. Mi a bajod?

Tényleg annyira visszataszító vagyok, hogy még köszönni sem tudsz nekem? Mi a francot csináltál te ott Mrs. Landersszel?

Természetesen, ahogy aztán beléptem az edzőterembe, és a metsző zöld szemek kereszttüzébe kerültem, minden mondandóm szertefoszlott, csak összefontam a karomat, és csak topogtam az edzőterem szivacsos padlóján, mint egy idióta.

Rhodes felvonta a szemöldökét, bár a szája csak egy vékony vonal maradt.

– Késtél. Menj a futópadra. Állítsd négyesre a dőlésszöget, a sebességet pedig ötösre.

Rhodesra meredtem, szólásra akartam nyitni a szám, és szerettem volna úgy elmondani az elpróbált szöveget, mintha egy filmben lettünk volna. De minden igyekezetem hiábavalónak bizonyult, és mivel már képtelen voltam tovább állni a parázsló tekintetét, mérgesen felléptem a futópadra, és csináltam, amit mondott.

Rhodes nem könnyítette meg számomra azt a napot.

A futópadon töltött negyvenöt perc után hárompercenként változtatta a dőlésszöget meg a sebességet, én pedig már fulladoztam, és ájulás környékezett. Nem tudtam elég gyorsan inni a vizet. Aztán a gépekre mentünk. Lábnap volt, ami újdonságot jelentett számomra, ám hamar rájöttem, hogy a lábnap nehéz ügy. De dühös voltam, így mindent megtettem, amire utasított.

Próbáltam minden feltoluló kérdésemet üzemanyagként hasznosítani, hogy gyorsabban végezzem a gyakorlatokat.

Rhodes előző esti közönyös viselkedése miatt érzett zavarodottságomra és haragomra összpontosítottam, és csalódottságomat arra használtam föl, hogy többet emeljek, és tovább kitartsak. Mindent elkövettem, hogy ne foglalkozzam azzal, amit érzek, és csak arra figyeljek, amit a testem csinál.

Rhodes szinte mintha tudta volna, hogy küzdök valamivel, mert keményebben dolgoztatott, mint egész héten.

Megismételtette velem a gyakorlatokat, amikor már azt hittem, végeztem, kiabált, hogy fussak gyorsabban, ha csak egy kicsit is lassítottam, és szembeszegült velem, amikor azt mormoltam, hogy képtelen vagyok megcsinálni még egy sorozatot. Tudta, hogy zaklatott vagyok, de nem kérdezett semmit. Fokozatosan leküzdette velem. És ez még inkább bosszantott.

Amikor két óra elteltével közölte, hogy menjek a taposógépre, már elegem lett. Próbáltam csinálni, de két perc múlva úgy éreztem, a reggelim visszakívánkozik.

– Teljesen kész vagyok – jelentettem ki levegő után kapkodva, és megnyomtam a stop gombot a gépen. A lépcső leállt, és én a legfelsőn pihegtem, fejem verítéktől síkos karomra fektettem, miközben a cipőmet bámultam. Rhodes keze hirtelen megragadta a kapaszkodót, és rám nézett.

Az álla annyira erősnek és makacsnak látszott – már attól is nyugtalannak éreztem magam, hogy mindössze néhány centire volt tőlem. Amikor megszólalt, hangja halknak, ám eltökéltnek tűnt, és borzongás futott végig tőle a nyakamon.

– Nem, még nem vagy.

– De igen. – Felemeltem a fejem, és a homlokomról lecsorgó verejtéket törölgettem a törülközőmmel. – Teljesen kész vagyok.

– Ne hagyd abba! Mondd az agyadnak, hogy álljon félre az útból, és hagyja dolgozni a testedet!

– Már eleget dolgoztam! – kiabáltam. Meglepődtem, hogy milyen hangnemben beszélek vele, de nem bántam. Elfáradtam.

Dühös voltam. És nyilvánvalóan végső határaimhoz értem.

– És még mindig dolgozol. Még nem vagy kész. Gyerünk! – Megnyomta a zöld gombot, és hatosra állította a sebességet, kényszerítve, hogy sétáljak. Ellöktem a kezét, és ismét megállítottam a gépet.

– Hányni fogok.

Rhodes sóhajtott.

– Nem, nem fogsz. Egyszerűen csak pszichésen kikészíted magad.

– Én ezt nem tudom megcsinálni! – kiáltottam teli tüdőből, és a mellkasom kitágult, ahogy leugrottam a lépcsőről. Az emberek bámultak minket, de nem érdekelt. Rhodeshoz léptem, egészen közel. Rémület töltött el, de nem mertem kimutatni. – Csak kiabálsz velem, egyfolytában csak hajtasz, és úgy érzem, mintha semmi más nem történne azon kívül, hogy úgy érzem, meg akarok halni esténként, amikor elmegyek innen. Soha nem engedsz lélegzethez jutni, soha nem mosolyogsz, soha nem beszélsz hozzám, tegnap este is úgy tettél, mintha nem is ismernél. Nem tudom, hogy szégyelled-e, hogy velem látnak, vagy mi, de elfogadhatatlannak tartom. Lehet, hogy te vagy az edzőm, Rhodes, de ez nem jogosít fel arra, hogy egy seggfej legyél.

Rhodes tekintete perzselt, ahogy hátralépett, összefonta a karját, és tűrte verbális ostorcsapásaimat. Úgy tűnt, eleinte szórakoztatja, de tekintete minden egyes szóval egy kicsit komorabb lett.

Döbbent arckifejezése láttán elégedetten a vállamra csaptam a törülközőmet, felkaptam a sporttáskám a földről, és elindultam a Rover felé.

Reszkettem, ahogy bekötöttem a biztonsági övet, fizikai bizonyítékaként annak, hogy bár a szavaim határozottaknak és magabiztosaknak tűntek, én magam távolról sem voltam egyik sem. Gyorsan beindítottam az autót, és elindultam a klubtól, anélkül, hogy visszanéztem volna, hogy Rhodes próbál-e megállítani. Még mindig nehezen vettem a levegőt, és a szívem a bordáim között kalapált, ahogy hazaértem.

A ház csendes volt, amikor ledobtam a táskám az ajtónál.

Hallottam, hogy anyám a hallban telefonál, de először a konyhába indultam, és kivettem egy Gatorade sportitalt a hűtőből. Egy hajtásra kiittam a felét, aztán arrafelé mentem, ahonnan anyám hangja hallatszott. Már nem voltam benne biztos, hogy ez az egész edzés dolog nekem való-e, de mielőtt bármilyen döntést hoztam volna, tanácsot akartam kérni tőle.

A kezem már felemeltem, hogy kopogjak az ajtókereten, amikor meghallottam a nevem. Megálltam, leeresztettem a karom, nekitámaszkodtam a falnak, és feszültem füleltem.

– Büszke vagyok rá, és remélem, hogy kitart mellette. Te és én mindketten tisztában vagyunk vele, hogy az egyetemen a diákok nem lesznek olyan kedvesek, mint itt, Poxton Beachen. Ott senki nem tudja, ki ő, vagy ki az apja. A külseje alapján fogják megítélni. Azt hiszem, ezt ő is tudja. Örülök, hogy végre ő is tesz érte valamit.

Elszorult a szívem, és a torkomat olyasvalami szorította, amit nem tudtam lenyelni. Lecsendesítettem a légzésemet, amennyire csak tudtam, hogy tisztábban halljam anyám lágy hangját, de a szívem helikopterként dübörgött a fülemben.

– Igen, pontosan. Natalie mindig is csinos volt, de alig várom, hogy lássam, milyen lesz, miután ez az edző befejezte vele a munkát. És sokkal jobban fogja érezni magát, ha nem cipel akkora súlyt.

Fájdalom hasított a szívembe, miközben anyám szünetet tartott, hogy a másik személyt hallgassa a telefon túlsó végén.

– Ó, nem, én, hm… azt hiszem, Dale már jobban van. Semmi hasonló nem volt mostanában. Ő is csak egy férfi, nem hibáztathatom semmiért.

Anyám már valami másra tért át, valamire, amiről fogalmam sem volt. De a korábbi beszélgetést határozottan megértettem.

Ismerős égető érzés csípte az orrom, szipogtam, majd gyorsan megtöröltem, aztán olyan gyorsan és halkan, ahogy csak tudtam, visszasurrantam a nappaliba. Felkaptam a fényképezőgépemet a dohányzóasztalról, és kiosontam az ajtón, szinte hangtalanul csukva be magam mögött.

Immár még hevesebb reszketés rázott, kétszer is elejtettem a Range Rover kulcsát, aztán végül bekászálódtam, és óvatosan letettem a fényképezőgépemet az első ülésre, magam mellé.

Megfogtam a kormányt, és erősen szorítottam, miközben a szívem a fülemben lüktetett, és levegő után kapkodtam. Amikor megnyomtam a START gombot, és felbúgott a motor, olyan volt, mintha egyfajta zsibbadtság telepedett volna rám. Az izmaim egyre jobban emlékeztek arra a pokolra, aminek aznap délután tettem ki őket, miközben az agyam megpróbálta feldolgozni a nem sokkal korábban hallottakat.

Anyámnak igaza volt. Jól tudtam, hogy az egyetem más lesz, ha úgy döntök, hogy megyek. Tudtam, hogy senki nem tudná, ki vagyok, és hogy aki vagyok, annak köze van ahhoz, hogy milyen barátaim vannak itt, Poxton Beachen. De kiborított, hogy mindezt anyám szájából hallom. Anyám ezek szerint mindig is úgy gondolta, hogy túlsúlyos vagyok? Mindig azt kívánta, bárcsak tennék valamit ezzel kapcsolatban? Hát ő is szégyell engem?

Forgott velem a világ, ahogy a strand felé autóztam. Éreztem, hogy könnyek szurkálják a szemem, de nem buggyantak ki.

Leállítottam az autót a Dale-nek fenntartott parkolóhelyen a móló közelében, a nyakam köré kanyarítottam a fényképezőgépem szíját, aztán levettem a cipőmet meg a zoknimat, és kisétáltam a strandra.

Ahogy lábujjaim a homokot érintették, bekapcsoltam a fényképezőgépet, a keresőt a bal szememhez emeltem, és elkészítettem az első fényképet.

Katt.

Elég volt hallanom a lágy, ismerős hangot, és máris könnyebben szedtem a levegőt.

Fényképeztem, amit csak láttam. A vizet, a homokot, egy tengeri moszatba ragadt kagylót, egy férfit és a lányát, ahogy a parton lejjebb homokvárat építettek, a régi, düledező épületet a móló túloldalán. Egyre csak kattintgattam, amíg a karom el nem zsibbadt a fényképezőgépet tartva, és az arcom el nem zsibbadt az észrevétlenül záporozni kezdő könnyeimtől.

Ez volt az első alkalom életemben, amikor beismertem magamnak, hogy nem vagyok boldog.

Nem voltam elégedett azzal, aki vagyok. És azzal sem, ahogy kinézek. Vagy azzal, amit érzek. Amióta csak vissza tudtam emlékezni, mindig is ételfüggő voltam – ahhoz fordultam idegesség, öröm vagy gyász esetén. És most, hogy végül kezdtem átvenni az irányítást, és tettem valamit ezzel az egésszel kapcsolatban, nem éreztem, hogy bárki is támogatott volna a környezetemben – kivéve Willow-t, aki pár hét múlva valószínűleg elmegy.

Még az edzőm sem hitt bennem.

Olyan volt, mintha mindenki csak szánakozott volna rajtam.

Szegény Natalie Poxton. De én már nem akartam az a lány lenni többé. Ha az életem egy regény lenne, hát én akarnám vezetni a tollat. Ki akartam cserélni a papírt, összegyűrni mindazt, ami addig írva volt rá, és újat kezdeni.

És csak remélhettem, hogy valóban meg tudom csinálni.

Nem tudtam biztosan, hogy még mindig sírok-e, amikor a nap már lemenőben volt, csak azt, hogy már nem érdekelt. Egészen átadtam magam annak, hogy a rózsaszín és lila csíkokat fényképeztem a karolinai égbolton. Akkor és ott tudtam, azon a meleg vasárnap estén, amikor lábam a homokba süppedt az óceán partján, hogy ez a nyár lesz a legnehezebb életemben.

Vagy jobbá tesz, vagy összezúz.

De talán össze kellett törnöm, teljesen darabokra kellett hullanom, hogy egyszer valóban egész lehessek.

4.

FEJEZET

Tépelődtem rajta, hogy egyáltalán megjelenjek-e a másnapi edzésen, ám aztán akaratom ellenére mégis elvonszoltam magam az edzőterembe. Tudtam, hogy szembe kell néznem Rhodesszal, miután úgy lerohantam, de reméltem, hogy egyszerűen csak elengedi az egészet. Erre készültem. Az előző éjszaka új elhatározást hozott számomra, és kész voltam munkához látni. Még akkor is, ha nem segítene senki, akkor is harcolni fogok egy új önmagamért. A középiskolát követő nyárnak a változásról, a mozgásról, a fejlődésről kellett szólnia.

Eltökéltem, hogy javítok az életemen, és nem akartam egyetlen másodpercet sem elvesztegetni egy olyan seggfej miatt, aki mindig is egy seggfej volt. Rhodes nem hitte, hogy képes vagyok megcsinálni? Remek.

Be fogom bizonyítani, hogy tévedett.

Ahogy Masonnak is, és rá fog jönni, hogy hiba volt szakítania velem. Aztán visszatérek a karjába, a takarója alá esős vasárnapokon – vissza, ahová tartozom.

Új elhatározásom ellenére sem tudtam Rhodes szemébe nézni, amikor beléptem az edzőterem ajtaján. Egyenesen a futópadhoz sétáltam, és megnyomva a „gyorsindítás” gombot, sétálni kezdtem rajta, miközben kibámultam a golfpályára néző ablakon. Egy perc múltán Rhodes odalépett, és megállt a gép előtt. Áthajolva megnyomta a szünet gombot, kezét a kijelző két oldalára tette, és kényszerített, hogy ráemeljem a tekintetem.

Amikor aztán a szemébe néztem, vonásai ellágyultak.

Igyekeztem nem észrevenni, ahogy a haja a homlokába hullott, miközben ráncolta a szemöldökét.

– Sajnálom, Natalie – mondta.

Kissé megborzongtam, amikor kiejtette a nevem, de nem tudtam, miért. Talán azért, mert bár úgy mondta, mint egy hétköznapi ember, mégis, valamilyen oknál fogva, a három szótag végiggördülve a nyelvén egyenesen a combom között landolt.

– Nem azt sajnálom, hogy hajtottalak, hanem, hogy felzaklattalak. – Egy pillanatra összeszorította a száját, aztán folytatta: – És nem szégyellek téged – nézett mélyen a szemembe. Még akkor is, amikor megpróbáltam a földre szegezni a tekintetem, ő lehajtva a fejét az arcomba nézett, amíg újra rá nem pillantottam. – Igazából, épp ellenkezőleg. Keményen dolgozol. Látom, hogy, akármi legyen is az oka, de akarod ezt az egészet. Ezért hajtalak. Tudom, hogy képes vagy keményebben dolgozni, gyorsabban futni, többet emelni. Büszke vagyok, hogy a kliensem vagy.

A szombat éjjel érzett düh újra felszínre tört, és felhorkantam.

– Ó, valóban? Hát ezért nem vettél tudomást rólam a Rookban, amikor megláttalak a… – Szünetet tartottam, mert nem tudtam, minek nevezzem Mrs. Landerst. – …a barátnőddel?

Rhodes szája keskeny vonallá vékonyodott.

– Ő egy kliens, Natalie.

– Ez igaz? Hát a fenébe is, minden kliensednek csókolgatod a nyakát? Engem itt átvertek! – Nem hittem el, hogy tényleg kimondtam ezeket a szavakat, rögtön égni kezdett az arcom, de egyenesen álltam, és le nem vettem a szemem Rhodesról.

Rhodes csak bámult rám egy darabig, rezzenetlen tekintete előtt már-már megtörtem, ám továbbra is rendíthetetlenül gúnyos maradtam.

– Nem kellene dohányoznod.

Csak forgattam a szemem, ahogy megpróbált témát váltani.

– Nem dohányoztam. Ha nem rohantál volna el, mintha leprás lennék, és inkább szóba álltál volna velem, akkor tudnád.

– Újfent meglepődtem a szavaimon. Sokkal magabiztosabbnak érződtek, mint a lány volt, aki kimondta őket. – Csak a barátnőmnek tartottam a tömlőt. Nem szereti, ha a vízipipa működése közben a tömlő érinti az asztalt. – Legyintettem. – Valamiféle furcsa babona, vagy ilyesmi.

Rhodes le nem vette a szemét rólam, mintha rajta akarna kapni egy olyan hazugságon, ami nem létezett. Végül bólintott.

– Rendben – közölte, és kinyújtotta a kezét.

Egy pillanatig csak bámultam rá, aztán megfogtam a kezét, és engedtem, hogy lesegítsen a gépről.

– Meg kell mérnünk a súlyod. Egy hete mértük utoljára. Gyerünk – mondta, és az iroda felé bökött a fejével. – Essünk túl rajta, mielőtt meginnál egy csomó vizet.

Miközben követtem Rhodest az irodába, a kezem még mindig bizsergett ott, ahol érintette az övét. Nem tudtam eldönteni, hogy még mindig dühös vagyok-e rá, vagy sem, így rendületlenül ráncoltam a szemöldököm, csak a biztonság kedvéért. Mivel Rhodes mindig mogorva arcot vágott, talán nekem is ezt kellett tennem.

Amikor az irodához értünk, Rhodes a magas üvegmérlegre mutatott, miközben az íróasztalán kutatott a mappám után.

Csendesen figyeltem, és azon tűnődtem, vajon kérdésekkel akarom-e elárasztani, vagy inkább újra ráüvöltenék. Már bocsánatot kért azért, hogy felzaklatott, és azt mondta, hisz bennem – és épp erre volt szükségem pillanatnyilag, nem?

Rhodes „büszke, hogy a kliense vagyok”, ezért hajt engem.

Talán nincs is rá szükségem barátként, ha a támaszom is lehet.

Túl sok mindent kellett hirtelen végiggondolnom, így felsóhajtottam, felléptem a mérlegre, és behunyt szemmel vártam, hogy lejegyezze valószínűleg tök ugyanazt azt a számot, mint az előző héten.

– Lement öt kiló – állapította meg Rhodes, és a szemem tágra nyílt. – Szép munka.

Rámeredtem a digitális kijelzőre, és eltátottam a szám. Ez. Lehetetlen.

Rhodes hagyott egy ideig ámuldozni, és, szerencsére, nem nevetett ki. Amikor végül felfogtam, hogy öt kilóval kevesebb vagyok, mint egy héttel korábban, lassan leléptem a mérlegről, és közben megvonaglottam a fájdalomtól, amit az előző napi edzésnek köszönhetően még mindig éreztem a lábamban.

Az egész éjszakai homokban való sétálás vélhetően nem volt a legjobb módja annak, hogy kipihenjem a lábnapot.

Rhodes bizonyára észrevehette az arckifejezésem.

– Hogy érzik magukat az izmaid?

– Feszülten – feleltem, miközben egyik karommal nekitámaszkodtam a falnak, és a derekamhoz húztam a lábam, hogy megnyújtsam a combizmomat. Már az is kikészített, ha felemeltem a lábam. Amikor a testem felé húztam, feljajdultam, és visszatettem a földre.

Rhodes összehúzta a szemöldökét.

– Gyere velem!

Visszamentünk az edzőterembe, és arra számítottam, hogy Rhodes majd azt mondja, menjek vissza a futópadra, ehelyett azonban megfogott egy jógamatracot meg egy teniszlabdát, majd kivitt oda, ahol az első kültéri edzésünk történt. Menet közben figyeltem a hátát, ahogy az izmai megfeszültek szaggatott, kék atlétatrikójának vékony szövete alatt. Bőre most sötétebbnek látszott, és azon tűnődtem, vajon ő is a strandon töltötte-e az előző napot.

Rhodes talált egy árnyas helyet a fűben egy spanyol tölgyfa alatt, és lefektette a fekete szőnyeget. Forrón tűzött a nap, de enyhe szellő lengedezett, ráadásul árnyékban voltam, így örültem, hogy kimentünk a szabadba.

– Feküdj le! – utasított Rhodes, és én ismét megborzongtam.

A szemét egy pillanatra sem vette le rólam, miközben letelepedett mellém a teniszlabdával a kezében.

– Kimasszírozom az izmaidat. Ezt otthon is végezheted, akár egy masszázshengerrel, akár egy teniszlabdával, vagy egyszerűen csak a kezeddel.

Bólintottam, ő pedig a jobb kezét óvatosan a jobb oldali combizmomra tette. Ahogy megéreztem az érintését a tornanadrágom vékony anyagán keresztül, elakadt a lélegzetem, és nem tudtam, hogyan engedjem ki. Rhodes ujjaival lágyan masszírozva végignyomkodta az izmaimat.

Aztán rátalált egy pontra, amitől végigbizsergett a lábam egészen a csípőmig, megvonaglottam, majd felnyögtem a fájdalomtól és a jóleső érzéstől.

A szeme rám villant, ahogy felnyögtem, de nem szólt semmit.

Ehelyett inkább odatette a labdát, ahol eddig a keze volt, le-fel gördítette a combizmomon. Igyekeztem nem hallatni semmilyen hangot, de valahányszor ahhoz a ponthoz ért, önkéntelenül felnyögtem ismét, lehunytam a szemem, és hagytam, hogy az ismeretlen érzések árja elborítson, miközben a szőnyeg szélét szorongattam. Pokolian fájt, de közben meg isteni érzés volt. Egészen összezavarodtam.

– Ez egy trigger pont – jegyezte meg végül Rhodes. – Olyan, mint egy csomó, és az izomban alakul ki. A masszírozás feloldja, és lehetővé teszi, hogy újra rendesen tudj mozogni a most érzett fájdalom nélkül.

Bólintottam, de abban a pillanatban egy szavát sem értettem.

Rhodes aztán áttért a másik lábamra, és a folyamat újrakezdődött. Először elviselhetetlenül fájdalmasnak éreztem, ám ugyanakkor élveztem is, és amikor abbahagytam a nyögést, Rhodes a testem egy másik részét kezdte masszírozni.

Aprólékos gonddal dolgozott, én pedig időnként résnyire nyitottam a szemem, hogy rápillantsak, és figyeljem, ahogy tekintete végigsiklik a testemen masszírozás közben.

Amikor a hasamhoz ért, összerezzentem, és odatettem a kezem, hogy eltakarjam a hájam. Ekkor jöttem rá, mennyire kiszolgáltatott vagyok ebben a helyzetben.

Rhodes megállt a labdával, épp a köldököm fölött.

– Minden rendben, Natalie – mondta halkan, majd megragadta a kezem, és visszatette az oldalamra. – Ma hasizomgyakorlatokat kell végezned, és nem lesz hatékony, ha itt fáj neked.

A szám belsejét harapdáltam, de félénken visszahajtottam a fejem, és a fáról lelógó spanyol mohát néztem, ahogy hömpölygött a szélben. Könnyedén szálldosott, és a nap fényét hullámozva vetítette Rhodes arcára, miközben ő gyengéden görgette a labdát a felső hasizmom körül. Amikor hüvelykujja a sportmelltartóm alját érintette, a fogam közé kellett szorítanom az ajkam, és erősen beleharapnom, hogy elfojtsam a nyögést, aminek ezúttal köze sem volt a fájdalomhoz. Mi a fene van velem? Rhodes óvatosan rám nézett, de nem tett megjegyzést.

– A Poxton gimibe jártál – közölte aztán. Vártam, hogy mond még valamit, de beérte ennyivel.

– Igen, elsős voltam, amikor te végzős. – Egy kicsit hangosabban nyögtem fel, ahogy a mellkasom felső részéhez ért. Mérhetetlen fájdalmat éreztem azon a részen az emelések és a négyütemű fekvőtámaszok miatt.

– Poxton gimi – tűnődött Rhodes. – A nevének nincs véletlenül köze a vezetéknevedhez?

Felnevettem.

– A mostohaapámhoz. Voltaképpen az övé, hát, szinte minden ebben a városban. Beleértve a középiskolát is.

Rhodes bólintott, de nem fűzött hozzá megjegyzést.

– És te elsős voltál, amikor én végzős?

Ezúttal bólintottam, de a labdát immár a bicepszemre gördítette, és arra összpontosítottam, hogy ne hallassak megint olyan hangokat, amelyekbe belepirulnék.

– Fordulj meg! – utasított ekkor Rhodes. Ahogy megtettem, észrevettem, a nagy összpontosításban összevonja a szemöldökét, még akkor is, amikor nem görgeti a labdát. Nem tudtam, miért kezdett hirtelen beszélni hozzám. Talán az előző napi kirohanásom miatt. Bármi volt is az oka, nem akartam megkérdezni. Már azért is hálát éreztem, hogy nem csendben munkálkodunk. Mert bármilyen furcsán hangzik is, annak a labdának az izmaimon való görgetése munkának tűnt számomra.

– Csak nem értem – jegyezte meg Rhodes, és a labdát a vádlimon kezdte görgetni. Hangosan felnyögtem, rájöttem, hogy azt a területet ellepik a trigger pontok, ahogy ő nevezte őket.

– Mit nem értesz? – tudakoltam, még mindig visszatartva a lélegzetem, amikor áttért a másik vádlimra. Felkönyököltem, és felé fordítottam a fejem.

Rhodes szünetet tartott, megállította a labdát, és viszonozta a pillantásomat.

– Hogy lehet az, hogy soha nem vettelek észre korábban?

Nyeltem egyet, és már-már jobban tartottam a szemében fellobbanó gyengédségtől, mint az addig tapasztalt keménységtől.

Vállat vontam.

– Engem könnyű nem észrevenni – feleltem aztán alig hallhatóan.

Egy ideig még álltam a pillantását, aztán visszaereszkedtem a földre, és fejemet a karomra hajtottam. Rhodes a térdinamon kezdte görgetni a labdát, és szorosan behunytam a szemem. Úgy éreztem, menten szétrobbanok a testemet megrengető fájdalomtól, majd a jóleső érzéstől. Néhány perc múlva Rhodes ismét megszólalt.

– Talán csak nem figyeltem.

A szemem tágra nyílt, de nem válaszoltam.

Rhodes aztán befejezte az izmaim nyújtását, és egyetlen szó nélkül visszatértünk az edzőterembe. Nem dolgoztatott kevésbé, mint az előző napokon, de türelmesebbnek mutatkozott, időt szánt arra, hogy elmagyarázza a gyakorlatokat, és figyelt, hogy eleget pihenjek az egyes szakaszok között. Azért keményen hajtott, és miközben aznap este lehúzott ablakokkal hajtottam hazafelé, patakokban folyt rólam a veríték, végigcsorgott az arcomon, bele a szemembe.

A sós cseppek irritálták ugyan a kontaktlencsémet, de nem töröltem le őket. Igazság szerint a legkevésbé sem érdekelt.

Agyamat túlságosan lekötötték a Rhodes által mondottak, hogy bármi másra is figyeljek. Újra és újra ott cikáztak bennem, mígnem aztán már biztosra vettem, hogy erről fogok álmodni éjszaka. 

Talán csak nem figyeltem.

Akárhányszor is ismételtem el magamban a szavakat, nem tudtam rájönni, mit jelentenek. És aztán igazam is lett. Annyit törtem a fejem az egészen, hogy aznap éjjel Rhodesról álmodtam, már másodszorra.

És jól tudtam, nem ez lesz az utolsó alkalom.

Másnap reggel beszámoltam anyámnak és Dale-nek a súlyellenőrzésről, és mindketten szinte magukon kívül voltak az örömtől. Anyám izgatottan felpattant a bárszékéből, és csontropogtató ölelésébe vont, Dale pedig megpaskolta a hátam.

Keze aztán ott is maradt, miközben elmeséltem, miként zajlottak az edzéseim. Dale azzal viccelődött, hogy elvisz fagylaltozni minket, hogy megünnepeljük, én azonban leráztam magamról a kezét, és rámeredtem. Ő ekkor felnevetett, és én csatlakoztam hozzá. Boldog voltam. Jó kezdetnek ígérkezett, egy reményeim szerint sorsfordító nyár jó kezdetének.

Aznapi edzésemet Rhodesszal áttolták este hatra, és mire nyolckor végül befejeztük, már szabályosan éheztem. Újabb nagyszerű edzést tudhattunk magunk mögött, és úgy éreztem, kellemes összhangba kerültünk egymással. Ő kicsit többet beszélt hozzám, ami boldoggá tett, én pedig megtanultam, hogy ne piszkáljam, amikor abbahagyja a beszédet, és inkább a munkára összpontosít. Talán végül mégis kiismertük egymást.

Ahogy levezető sétát tettünk a golfpálya körül, a gyomrom akkorát mordult, hogy tisztán hallható volt. Rhodes kuncogott, ami szokatlan hangnak számított tőle.

– Éhes vagy? – kérdezte, miközben mögöttünk az aranyló égbolt lassan sápadt kékké fakult. Érdekes kontrasztot alkottak Rhodes kemény vonásai a lágy háttérrel. Rajtunk kívül már egy teremtett lelket sem lehetett látni a pályán, és az útjelző lámpák meg a rovarok zümmögésétől eltekintve csend honolt mindenütt. Örömmel fogadtam ezt a békét.

– El sem tudod képzelni, mennyire – feleltem aztán, a hasamat dörzsölgetve. – Ezek a nyúlkaják teljesen kikészítenek.

– Nyúlkaják? – húzta fel Rhodes a szemöldökét. – Mindig ilyen éhes vagy? – Bólintottam, ő pedig megcsóválta a fejét. – Nem kellene annak lenned, ha elég fehérjét eszel. Van terved estére?

Megtorpantam, és úgy bámultam Rhodesra, mintha azt kérte volna, hogy vessem le az alsóneműmet, de ő teljes lelki nyugalommal várta a válaszom.

– Hm, nincsenek.

– Helyes. Gyere át hozzám ma este, és vacsorát főzök, hogy megmutassam, a nyúlkaja nem is olyan rossz, ha tudod, hogyan kell megfelelően elkészíteni.

Ezzel Rhodes folytatta a sétát, nekem azonban szükségem volt egy percre, mire újra meg tudtam mozdítani a lábam. Rhodes egyszerűen csak meghívott magához? És komolyan azt mondta, hogy főzni fog nekem?

Ugyanaz a srác, aki addig nemigen beszélt hozzám két szónál többet, most arra kért, hogy menjek el hozzá vacsorára. A teljes figyelmen kívül hagyástól eljutott odáig, hogy megkérjen, lógjak együtt vele, mintha barátok lennénk.

Elmosolyodtam ezen a lehetőségen.

– Csak gyorsan be kell zárnom az irodát.

Bólintottam, és ahogy ő elkocogott, én előhúztam a kedvenc eper-limonádé ajakbalzsamomat, és többször is végigcsúsztattam a tubust a számon, miközben Rhodesra vártam. Számoltam a kilégzéseimet, és megpróbáltam nem túlgondolni a dolgot.

Mindössze arról van szó, hogy az edzőm egészséges ételt készít nekem. Ez minden.

Rhodes a klub bejáratához vitt, miután bezárta az irodát.

Az ajakbalzsamomat a slusszkulcsomra cseréltem, Rhodes pedig felült egy csillogó fekete sportmotorra. Ahogy a nyeregben ült, az még jobban kihangsúlyozta határozott kar-és lábizmait, és én nem tudtam megállni, hogy ne bámuljam, amint felemeli a motorhoz illő fekete sisakot.

– Nem lakom túl messze innen – magyarázta, és fejével az utca felé bökött. – Csak kövess, és villogj, ha túl gyorsan megyek. Oké?

– Oké – feleltem, bár alig tudtam kinyögni. Mosolyogtam, hogy megpróbáljam palástolni erőtlen hangomat. Egy pillanatig azt hittem, Rhodes halványan elmosolyodott, de ő aztán felhúzta a sisakot, és így már nem lehettem biztos benne.

A táskámat a csomagtartómba dobtam, majd becsusszantam a vezetőülésre, és olyan erővel szorítottam meg a kormányt, hogy az ujjaim elfehéredtek. Rhodes lakására fogok menni. Az ő lakására. Igyekeztem egyenletesen lélegezni, de biztosra vettem, hogy úgy lihegek, mint egy ló.

Mély levegő, Natalie. Mély levegő.

Igen. Könnyebb mondani, mint csinálni.

5.

FEJEZET

Alig tíz perc múlva egy kisebb lakóparkhoz értünk. Rhodes lakása épp ellenkező irányba esett a klubtól, mint a mi házunk, és bár csak félórányira voltam az otthonomtól, úgy tűnt, mintha egy másik országba csöppentem volna.

Kiszálltam a Roverből, bezártam az ajtót, és csak bámultam a málladozó kék festéket a faborítású épületen. A felső lakások kis erkéllyel rendelkeztek, és láttam, hogy néhány lakó kint ül. Úgy meredtek rám, mintha én nem tartoznék oda, a tekintetük kemény volt, és rideg. Összefont karral Rhodeshoz sétáltam, amikor leugrott a motorjáról. Meglepő módon elkezdte tolni a járdán az épület felé.

– Nem parkolod le valahol?

– Azt teszem – felelte Rhodes egyszerűen. Csak akkor értettem meg, amikor kinyitotta a földszinti lakás ajtaját az épület jobb oldalának hátuljában, betolta a motort, és a parányi előszobában rádöntötte a kitámasztóra, egylépésnyire a bejárattól. Végül is leparkolta – csak nem odakint.

Sötét volt a lakásban, és amikor Rhodes lámpát gyújtott, hunyorogtam, amíg a szemem hozzá nem szokott a fényhez.

A hely aprócskának tűnt, azt meg kell hagyni, de a kinézete meglepett. Patyolattiszta volt, és takaros. Szerény – de szép. Ott álltunk a kicsiny előszobában, az egyszerű fehér járólappal borított padlón. Innen a nappaliba vezetett az utunk, aminek közepén egy bézs színű berber szőnyeg terült el, és egy sötétbarna bőrkanapé nézett szembe a szemközti falra szerelt síkképernyős tévével. Volt egy szakácskönyvekkel meg filmekkel teli médiaszekrény, valamint egy egyszerű dohányzóasztal – fából készült, üveglappal. Nem voltak fotók, festmények, szöveges dekorációk, csak üres, fehér fal, némi bútor meg a tévé.

Miután Rhodes betette a sisakját az előszobaszekrénybe, követtem beljebb a szobába, és megpillantottam a konyhát. Elég nagy volt a lakás méretéhez képest, és úgy nézett ki, mintha Rhodes felújította volna az eredeti berendezést. A konyhapult új gránitnak tűnt, és Rhodes egy felfüggesztett polcot rakott a tűzhely fölé a fazekaknak, serpenyőknek és háztartási eszközöknek. A mosogatónak olyan menő csaptelepe volt, amit Christina is szívesen fogadott volna a mi konyhánkban.

A háztartási gépek mind sötétszürkék voltak, és teljesen újnak látszottak, a hűtőszekrény fölé pedig egy szekrényt szereltek fel, amelynek az ajtóit eltávolították. A polcokat legalább még egytucatnyi szakácskönyv töltötte meg. És egy kötény árválkodott egy kis kampón, közvetlenül a kamra mellett.

Rhodes ujjaival végigszántott még mindig nedves haján, és közben figyelte, ahogy körülnézek.

– Kérsz inni valamit?

A szemem az övét kereste, ám aztán kicsit lejjebb vándorolt, ahogy észrevettem, hogy az inge még mindig a hasfalához tapad.

– Csak vizet.

Rhodes bólintott, majd a konyhába ment, hogy fogjon egy poharat, és megtöltse jéggel meg vízzel a hűtőből. Aztán letette elém a pultra, felemelte a hüvelykujját, és a helyiségre bökött maga mögött a hallon túl.

– Csak gyorsan lezuhanyozom. Te is lezuhanyozhatsz, ha akarsz.

Nyeltem egy nagyot, a szemem majd kiesett a koponyámból.

És ekkor először, amióta ismertem, Rhodes felnevetett.

Vagyis, inkább kuncogott.

– Úgy értettem, ha végeztem, Natalie.

– Tudom – feleltem gyorsan. Egyáltalán nem tudtam. – Le fogok. Ha végeztél. Van váltóruhám.

Ezt meg most miért mondtam?

Rhodes összehúzta a szemöldökét.

– Azt hiszem, akkor ma nem foglak meztelenül látni.

Azt gondoltam, viccelődik, de nem tudtam biztosan, mert ennyiben hagyta, majd egy újabb mosoly kíséretében megfordult, és eltűnt az előszoba felé.

Gyorsan felhajtottam a kirakott vizet, és újra töltöttem. Le kellett hűlnöm. Nagyon is. Ez volt az első alkalom, amikor Rhodest mosolyogni láttam, az első alkalom, amikor nevetni hallottam. Azt hittem, furcsa lesz így látnom, ám épp ellenkezőleg. Úgy tűnt, kellemesebben érzi magát egy mosollyal az arcán, legyen az bármily röpke is.

Rhodes tíz perccel később egy laza szürke tréningnadrágban meg egy sima, ujjatlan, fekete pólóban jelent meg. A haja nedves és kócos volt, bőrén még ott csillogott a víz. Egyenesen a konyhába ment, és elkezdte előszedni az élelmiszereket.

– A törülközőket a vécé fölött találod, és nem sokáig van meleg vized, úgyhogy légy gyors. Használhatod a szappanomat és bármi mást is, amire szükséged van. – Nem fordult meg beszéd közben, én pedig nagyot nyeltem, a gondolat, hogy ugyanott állok majd, ahol nemrég még ő állt meztelenül, jobban felkavart, mint ahogy azt be mertem volna ismerni.

Végül azonban elindultam, felkaptam a sporttáskámat, és végigsétáltam az előszobán. Amikor beléptem az ajtón, meglepődtem, hogy Rhodes hálószobájában találom magam.

A fürdőszoba egyenesen előre volt, de ennek a helyiségnek jobb oldalát a hálószobája foglalta el, ami ugyanolyan tisztának és egyszerűnek látszott, mint a nappalija. Egy fejtámla nélküli, nagy méretű franciaágyat láttam benne, sötétkék steppelt ágytakaróval, fehér falakat meg egy régi tévét egy sötétbarna komódon. Egy bekeretezett fénykép állt a komódhoz passzoló kis éjjeliszekrényen. Úrrá lett rajtam a kíváncsiság, így odamentem, és felemeltem az ezüstkeretet, hogy közelebbről megvizsgáljam a képet.

Egy fiatal lány volt látható rajta, ahogy sötétzöld szekrényeknek támaszkodik. Úgy tippeltem, hogy úgy tizenhat éves lehetett, amikor a fotó készült. Hosszú, barna haja és olajbarna bőre volt. Először azt hittem, talán Rhodes barátnője, ám amikor közelebbről szemügyre vettem, és felfedeztem az ismerős zöld szempárt, rájöttem, hogy az ikertestvére, Lana.

Nem sokat tudtam róla, mindössze annyit, hogy Rhodes húga.

Amikor ők végzősök voltak, én pedig elsőéves, mindig visszahúzódónak találtam a lányt. Tulajdonképpen kicsit szomorú volt, hogy Rhodes ennyire háttérbe szorította – az összes lány Rhodest akarta, és az összes fiú félt tőle. Lanának csak másodhegedűs szerep jutott… azaz csak addig, amíg el nem lepte a neve címlapokat.

A konyhából hallatszó hangos csörömpölés riasztott meg, gyorsan visszatettem hát a fotót, és a fürdőszobába siettem a táskámmal. Bezárva az ajtót magam mögött, nekitámasztottam a táskát, hogy szemrevételezzem a terepet. A helyiség kicsinek tűnt, viszont tisztának. Zuhany volt benne csupán, kád nem.

Fürgén levetkőztem, előhúztam egy törülközőt, és felakasztottam Rhodes imént használt törülközője mellé, aztán beléptem a zuhanyzóba.

A meleg vizet meglepően kellemesnek éreztem frissen átmasszírozott izmaimon. Bár fájt, amikor Rhodes végiggörgette a labdát a lábamon meg a hátamon, a sajgás majdnem teljesen elillant, és a feszülés is megszűnt. Mégis, biztosra vettem, hogy másnap visszatér. Rhodes tenni fog róla.

Megmosakodtam Rhodes tusfürdőjével, megmostam a hajamat is, és nem tudtam megállni, hogy ne szagolgassam magam még azután is, hogy a hajamat kócos kontyba fogtam, és felöltöztem. Csatlakoztam Rhodeshoz a konyhában, útközben pedig ledobtam a táskám a földre a motorja mellé. Korábban is mindig ingerlően csiklandozta az orrom ez a földszerű, fenyőre emlékeztető illat, amikor Rhodes a közelemben volt az edzőteremben, de ez most felerősödött, és semmi nem tudta elfojtani. Reméltem, hogy sosem tűnik el a bőrömről.

– Csirkét szeretnél inkább, vagy lazacot? – kérdezte Rhodes, miközben valami hirtelensült egyveleget készített egy serpenyőben. Karja minden egyes keverésnél megfeszült, és én nem tehettem mást, mint hogy megbűvölten figyeltem.

A konyhában már ínycsiklandó illatok terjengtek, és megkordult a gyomrom.

– Csirkét. Utálom a halat.

Rhodes szünetet tartott, megfordult, és rezzenéstelen arccal pillantott rám.

– Egy tengerparti városban élsz, és nem szereted a halat?

Vállat vontam. Rhodes megcsóválta a fejét, aztán visszafordult addigi elfoglaltságához, én pedig kihúztam az egyik bárszéket, és leültem. Rhodes néhány pillanatig csendben főzött, elővette a csirkét meg a zöldséget, egy vágódeszkán felvágta, majd a serpenyőbe tette őket. Az ujjai gyorsan, módszeresen dolgoztak, mintha a főzés az lett volna neki, ami nekem a légzés – erőlködést nem igénylő, könnyű tevékenység.

A csend nem volt kellemetlen, miközben figyeltem őt, ám még mindig fúrta az oldalamat az, amit a hálószobában láttam.

– Az a húgod képe az ágyadnál?

Rhodes megdermedt a kérdésem hallatán, és egy pillanatra abbahagyta a kevergetést. Amikor újra nekilátott, úgy válaszolt, hogy nem nézett rám:

– Igen.

– Szép.

– Szép volt.

Nem ejtette akadozva a szavakat, de észrevettem, hogy múlt időt használt. Eszembe jutott, amikor végzős évük vége felé bejelentették Lana eltűnését, és az iskolára lassan rátelepedő szomorúság, ahogy napok múltán sem került elő. Egy idő után aztán elhalványult eltűnésének híre. Ahogy ott ültem Rhodes konyhaszigeténél, rádöbbentem, hogy nem hallottam, hogy valaha is megtalálták volna, bár most, hogy Rhodes múlt időben említette, azt gondoltam, talán nem is akarom tudni.

Érzékeltem Rhodes zavarát, így témát váltottam.

– Tetszik a lakásod.

Rhodes vállat vont, megfordult, hogy kezet mosson a mosogatóban a konyhapult előtt, ahol ültem, majd visszafordult a szekrény felé, és felnyúlt néhány fűszerért.

– Semmi különös.

– Mióta laksz itt?

Rhodes megállt, karja még mindig kinyújtva, ahogy a fűszerek között kutatott, miközben bőrének egy része kilátszott bokszeralsójának teteje és fekete pólójának szegélye között.

Ismét rám nézett, és szeme megvillant a konyhalámpa sápadt fényében.

– Már megint kezded a kérdéseidet.

Elvörösödtem.

– Sajnálom – motyogtam.

A szemét még mindig rajtam tartotta, de fejével a táskám felé bökött.

– Miért van nálad mindig az a fényképezőgép?

Követtem a tekintetét a fényképezőgépem irányába, ami a táskám oldalzsebébe volt dugva, és a nyakszíja kilógott egy kicsit. A kisebbik fényképezőgépem volt, nem a jobb darabom ugyan, de mindig magammal hordtam, szükség esetére.

– Tudod, hogy te megőrülsz mindenért, ami a fitnesszel kapcsolatos?

Rhodes mogorva képet vágott.

– Nem őrülök meg érte.

Elfojtottam egy nevetést.

– Rendben, nos, azt próbáltam volna elmagyarázni, hogy így vagyok én a fotózással. Azt hiszem, ez az én világom. Mindig is érdekelt, és egyetemre akarok menni, hogy hivatásszerűen űzhessem. – A vallomásom után szünetet tartottam. – Vagyis inkább talán. Nem is tudom, valahogy mindig van nálam fényképezőgép.

Rhodes bólintott, és a kezében lévő fakanállal végzett minden egyes mozdulatára megfeszültek karizmai. Az orrcimpáim tomboltak, a számban pedig már összefutott a nyál, amióta csak kijöttem a zuhany alól.

– Az Appalachian State-re mész ősszel?

Sóhajtottam.

– Nem tudom. Valószínűleg oda kellene, de nem igazán akarok.

– Nahát – felelte, miközben egy üvegfedőt tett a serpenyőre.

Aztán nekidőlt a tűzhelynek, és összefonta a karját. – A Poxton hercegkisasszony nem akar a családja nyomdokába lépni, és azt tenni, amit az összes többi PB középiskolás gyerek? Mekkora tragédia.

Szúrósan akartam ránézni, és megmondani neki, hogy ne nevezzen így, ám mindössze csak feszélyezetten elhúzódtam pillantása kereszttüzében. Nehéz volt szembeszállnom a számomra legfélelmetesebb emberrel. Szerencsére azonban megmentett a telefonom csengése, mielőtt lehetőségem nyílt volna válaszolni. Willow hívott.

– Bocsánat, egy pillanat.

Rhodes tekintete ugyanolyan szenvtelen maradt. Csak visszafordult a tűzhely felé, és újra nekilátott a munkának.

– Szia, Lo.

– Szia! Mit csinálsz szerdán?

– Hm. – Szerdán nem volt edzés, de nem voltam benne biztos, hogy lenne kedvem bármihez is, amit a fejében forgat. Ám nem jutott eszembe semmilyen kifogás, így sóhajtottam. – Semmit. Mi a helyzet?

– Tökéletes. Kimegyünk a vásárba a csapattal. Most pedig, mielőtt nemet mondanál azért, mert Mason is ott lesz, hadd emlékeztesselek, hogy az utóbbi időben szuperszexin nézel ki, és büszkén kellene járnod-kelned előtte és Shay előtt, és megmutatnod nekik, hogy nem félsz tőlük. És elmehetnénk venni valami szupercsini ruhát, amit felvehetnél. – Megpróbáltam félbeszakítani, de Willow egyszerűen túlharsogott. – És ez az egyetem előtti utolsó együtt töltött nyarunk, és túl sok emléket kell még szereznünk, hogy hagyjuk, hogy ez a szarzsák tönkretegye.

Nevettem a kifejezésén, de nem tudtam nem észrevenni Rhodes pillantását Mason nevének említésekor. Talán hallja Willow-t?

– Nem hiszem, hogy ez jó ötlet, Willow.

– Ó, ugyan már, Nat, nem számít. Ez egy kis gyökér, ahogy az új Barbie babája is. Kérlek, gyere velem! Én megvédelek, és megverek mindenkit, aki megpróbál ártani a legjobb barátnőmnek.

Sóhajtottam, de önkéntelenül elnevettem magam. Tisztában voltam vele, hogy Willow komolyan gondolja.

– Nem is tudom…

– Gondolkozz rajta. Kapcsolatban kell maradnod vele, mindent tudnod kell róla, ha a játék célja az, hogy visszaszerezd, nem?

A számat harapdáltam. Igaza volt. Nem tudtam biztosan, hogy készen állok-e már rá, hogy viszontlássam Masont, hisz csak másfél hete edzettem, de ahogy a mondás tartja – nem látni, és elfelejteni. Nem akartam, hogy Mason elfelejtsen, mialatt Shay teljesen behálózza.

– Veszek neked tölcsérfánkot – zengte Willow a kagylóba, és én megint elnevettem magam.

– Hát, mondasz valamit.

– Igen! – visította Willow. – Felveszlek a keddi edzésed után. Szeretlek, Nat!

Megcsóváltam a fejem, majd a beszélgetés végeztével visszadugtam a telefont a táskámba, és visszaültem a bárszékre.

Rhodes egyre csak engem méregetett, miközben az ételünket tálalta. A csirke tökéletesen volt fűszerezve, mellé zöldségeket és barnarizst készített – ezek egyike sem hangzott volna jól számomra egy héttel korábban, ám e pillanatban összefutott tőlük a nyál a számban.

– Gnat, mi? Mint a szúnyog?

Megdörzsöltem az orrom, és tekintetem az ínycsiklandó ételpornóról feléje fordítottam.

– Micsoda?

– Ez a beceneved?

– Ó, dehogy – ráztam meg a fejem. – Nat. A Natalie rövidítése.

– Vagy úgy – felelte, és átnyújtotta a tányéromat. Fejével a kanapé felé bökött, én pedig követtem. – Azt hiszem, jobban tetszik a Bogár.

Összehúztam a szemöldököm, és azon tűnődtem, vajon hogy értheti, de Rhodes nem fűzött további megjegyzést hozzá.

Bekapcsolta a tévét, leült a kanapéra, és lábát a dohányzóasztalnak támasztotta. Én belesüppedtem a szemközti karosszékbe, keresztbe tettem a lábam, egyik kezemmel a tányért egyensúlyoztam, a másikkal pedig az első falatot emeltem a számhoz. Amikor megkóstoltam, önkéntelenül felnyögtem.

– Ó, istenem, ez csodálatos!

Rhodes elmosolyodott, amitől még inkább elcsuklott a hangom, még akkor is, ha már láttam mosolyogni aznap este.

Annyira ritka, elképesztő dolognak számított nála.

– Semmiség. Egyszerű. Csak csirke.

– Hát ez jobb, mint bármelyik csirke, amit én készítek. Vagy készítettem. Bármikor is. – Csak úgy faltam az ételt beszéd közben, és még csak bűntudatot sem éreztem. – Mindig így főzöl?

Rhodes vállat vont.

– Azt mondtad, odavagyok a fitneszért, de azt hiszem, a megfelelőbb összehasonlítás a főzéssel lett volna. Sok főzőműsort nézek, szakácskönyveket olvasok, fejlesztem a konyhám, amikor anyagi lehetőségeim megengedik. Van abban valami, ha az ember egészséges ételt alkot, aminek jó az íze is.

Nehéz megcsinálni. Kihívást jelent, tudod?

Bólintottam, bár a legkevésbé sem tudtam, de ez volt az első alkalom, amikor Rhodes valamilyen szenvedélyéről beszélt, és nagyszerű volt hallgatni.

Rhodes kuncogott.

– Legközelebb egészen le foglak nyűgözni.

Várjunk csak egy percig.

Azt mondta, hogy legközelebb?

Lenyeltem az épp rágott falatot, és nagyot kortyoltam a vízből. Rhodes rám pillantott a tányérja fölött, miközben a tévé sportcsatornája betöltötte a csendet.

– Miért egyeztél bele, hogy elmész a vásárba, ha nem akartál?

Összevontam a szemöldököm, és azon tűnődtem, vajon mennyit hallhatott a Willow-val folytatott beszélgetésemből.

– Nem tudom. Willow akarta. Ő a legjobb barátnőm. Nekem meg mindegy. – Újabb darab csirkét szúrtam a villámra. – Amúgy pedig minden évben megyünk. Furcsa lenne, ha nem jelennék meg.

Rhodes rám nézett, aztán bekapott egy falatot, és visszafordult a tévé felé.

– Annyira kedves vagy, hogy melletted a többi kedves ember seggfejnek tűnik.

Vigyorogtam, és megint kortyoltam a hideg vízből, hogy lehűtsem az arcom.

Rhodes a szeme sarkából figyelt, miközben összehúzta a szemöldökét, és halványan elmosolyodott.

A vacsora többi részét csendben fogyasztottuk el, majd segítettem a mosogatásban, bár Rhodes ellenkezni próbált.

A konyhájában az egyetlen hiányzó háztartási készülék ugyanis a mosogatógép volt, így én súroltam az edényeket, ő pedig törölgetett. Közben kioktatott, milyen ételeket egyek, hogy kordában tartsam az étvágyamat, és én úgy tettem, mintha figyelnék, pedig inkább arra figyeltem, ahogy az alkarján mozogtak az izmok a tányérok törölgetésekor.

És beszélgettünk.

Hallgatott, amikor beszéltem, és nem büntetett azzal, hogy egy árva szót sem szólt. Ő is beszélt. A klubról meg a konyháját illető további terveiről, és mire befejeztük, és Rhodes az autómhoz kísért, többet láttam mosolyogni, mint amennyit valaha is addigi ismeretségünk alatt.

Csendben vezettem haza, még a rádiót sem kapcsoltam be.

Minden szót, minden nevetést, minden részletet lejátszottam a fejemben. És a felsőmből még mindig Rhodes tusfürdőjének illata áradt, összekeveredve az általa sütött csirke aromájával.

Nem vettem le, amikor bebújtam az ágyba, és hagytam, hogy a nap kimerültsége egybeolvadjon gyomrom jóllakottságával, zsibbadt kábulatba ringatva. Anyám valamikor bekukkantott, hogy ellenőrizzen, de alvást színleltem, így kiment. Ahogy már-már valóban álomba szenderültem, a telefonom üzenetet jelzett. Az éles fény elvakított, amikor a kijelzőre pillantottam, ám aztán tágra nyílt a szemem, ahogy kirajzolódtak előttem a szavak.

Szia. Ébren vagy?

Mason volt.

6.

FEJEZET

A következő nap nyomorúságosan szürke és nedves volt az időnként átvonuló zivatarok miatt. Tökéletesen illeszkedett a hangulatomhoz, és azon kaptam magam, hogy azt kívánom, bárcsak ne sütne ki egyáltalán a nap. Dale-nek a városba kellett mennie valamilyen bankettre, így felajánlotta, hogy bevisz autóval az edzésemre. Kibámultam az ablakon, és a Masonnal folytatott előző esti telefonbeszélgetésemre gondoltam.

Csak azért hívott, hogy megtudja, minden rendben van-e, de ez volt az első alkalom, hogy valóban beszélgettünk a szakításunk óta. Azt hiszem, már-már elfelejtettem, mennyire összetört engem, míg nem hallottam, hogy ugyanazon a hangon mondja a nevem, mint korábban. Aztán Shay nevét is pontosan ugyanúgy mondta. Kiborított, hogy hallottam beszélni róla, még akkor is, ha tudtam, hogy Mason úgy gondolja, azt teszi, ami szerinte helyes. Együttérző és nagyvonalú próbált lenni velem, de nekem nem volt rá szükségem. A Rhodesszal végzett edzés megvastagította a bőröm, és elzsibbasztotta az elmém. Tetszett a zsibbadtság. A zsibbadtság nem fájt.

Sóhajtottam, és homlokomat az ablaknak támasztottam Dale Corvette-jében. Esett az eső, így fogalmam sem volt, Dale miért azt az autót választotta az úthoz. Nem mintha le akarta volna ereszteni a vászontetőt. De Dale ilyen volt – szerette mutogatni a játékait.

– Hallottam, hogy telefonáltál tegnap este – szólalt meg, kizökkentve gondolataimból. Rápillantottam, és láttam, hogy figyelmesen tanulmányoz engem. Újra csak sóhajtottam, és visszahajtottam a fejem az ablakra. – Mason volt?

– Igen.

Dale szünetet tartott, és egy kicsit erősebben markolta a kormányt.

– És?

– És beszélt nekem az új barátnőjéről.

Odakaptam a fejem, hogy ránézzek, remélvén, hogy a tekintetem elárulja, nem akarok róla beszélni. Igazság szerint fájt, és a Masonnal folytatott telefonbeszélgetés alatt rájöttem, hogy jobban vissza szeretném kapni, mint hittem. Nem akartam hallani, hogy Shayről beszél, mert én akartam lenni az egyetlen lány a világában.

Dale összevonta a szemöldökét, de bólintott.

– Hogy halad az edzés? – tudakolta, témát váltva.

A gyomrom kissé összerándult, ahogy eszembe jutott Rhodes, és az előző este. A vacsora, hozzávéve Masont, érdekes éjszakát szerzett nekem.

– Jól – feleltem mosolyogva.

Dale óvatosan méregetett.

– Tudod, már látom a különbséget – jegyezte meg aztán. – Tudom, hogy alig egy hét telt el, de máris látszik rajtad. Azon, ahogy viselkedsz.

– Ezt hogy érted?

Dale vigyorgott, és megrázta a fejét.

– Nem is tudom, nehéz elmagyarázni. – Megint rám nézett. – Mindig is szép voltál, Natalie, de az a magabiztosság, ami sugárzik belőled, amióta edzel, egy magasabb szintre emel.

Elmosolyodtam, igyekeztem bókként felfogni, de nem igazán ment. Kevés volt az önbizalmam, és bár Dale nyilvánvalóan mindig a legjobbat látta bennem, én egyszerűen nem láttam magamban. Rávigyorogtam, miközben megigazítottam a kusza kontyomat.

– Reménykedjünk, hogy a magasabb szint nem jelent magasabb szintet a futópadon is, mert nem hiszem, hogy azzal képes lennék megbirkózni.

Dale nevetett, ahogy bekanyarodtunk a klub parkolójába.

Rhodes kint várt, az eresz alá húzódott az eső elől. Karját összefonva a téglafalnak támaszkodott. Annyira jellemző volt rá ez a testtartás. Magamba szívtam a látványát, és még akkor sem vettem le róla a szemem, miközben kikapcsoltam a biztonsági övet.

– Gyere ide – mondta Dale, miután leparkolta az autót. Hosszú ölelésébe vont, erősen szorított, és amikor elhúzódott, mélyen a szemembe nézett. – Csodálatos lány vagy, Natalie. Ezt soha ne feledd. Bármit megtehetsz, amit akarsz. Masonnal beszélni most még ugyan fájdalmas, de egy nap majd felébredsz, és fikarcnyit sem fog érdekelni, amit mond vagy gondol, mert te már továbbléptél.

– Anyámnak nem az az elképzelése, hogy újra összehoz vele?

Dale csak legyintett.

– Anyád és én nem mindenben értünk egyet.

Vigyorogtam, aztán áthajoltam a konzolon, és felkaptam a sporttáskám a keskeny hátsó ülésről.

– Köszönöm az atyai tanácsot, Dale.

– Szívesen máskor is.

– Ne felejtsd, hogy ma este Willow-nál leszek. Értem jön az edzés után – tettem hozzá.

– Értettem. Érezd jól magad este. Megérdemled.

Újabb széles mosolyt küldött felém, amikor kiszálltam az autóból, és kinyitottam jókora  buborékesernyőmet.

Visszamosolyogtam rá, és egy kicsivel több erőt éreztem ahhoz, hogy végigcsináljam az edzést. Integettem neki, és Rhodes felé fordultam.

Elindultam volna, de a lábaim nem engedelmeskedtek.

Rhodes ugyanis mereven bámulta a parkolóból kikanyarodó Corvette-et, zöld szeme lézersugárként hatolt át az esőfüggönyön. Hátrapillantottam, és észrevettem, hogy Dale is ugyanolyan ellenségesen méregeti Rhodest.

Amikor visszanéztem Rhodesra, ő azonnal felém fordult, de tekintete továbbra is zord maradt, ahogy közeledtem felé.

– Ki volt ez?

– A mostohaapám – feleltem vonakodva. – Miért?

– Ez Dale Poxton?

Bólintottam. A városban a legtöbb ember tudta, ki Dale, de jóformán senki nem tudta, hogy néz ki – hacsak nem tartoztak a köréhez. Dale szerette tartani magát egy bizonyos típusú társasághoz.

Rhodes még mindig nem mozdult. A tekintete egy pillanatra még keményebb lett, aztán csak megrázta a fejét, ellökte magát a faltól, és elindult az edzőterem felé.

– Menjünk be.

– Várj! – kiáltottam, és kicsit kocogtam, hogy utolérjem. – Miért? Miért kérdezted, hogy ki ő?

– Nincs semmi különösebb oka. Csak furcsán nézett rád, és nem voltam biztos benne… – A hangja halk mormogásba fulladt, és újra megrázta a fejét. – Semmi. Tévedtem. Milyenek ma az izmaid? Még mindig feszülnek?

Lopva szemügyre vettem Rhodest, de hagytam, hogy témát váltson. Én is készen álltam a munkára.

– Sokkal jobban érzem magam. Egy kicsit még feszülnek, de tudok mozogni.

– Helyes – felelte, és megérintette a futópadot, amikor beléptünk az edzőterembe. – Ugorj fel, állítsd hatosra a dőlésszöget, a sebességet pedig négyesre.

Felnyögtem, de a sarokba dobtam a táskám, és tettem, amit mondott.

Több mint egy órán át szinte csendben dolgoztunk, ahogy körbehaladtunk az edzőtermen. Rhodes az előző héthez hasonlóan felállított egy akadálypályát, kötelekkel és minden egyébbel kiegészítve. Ahogy guggolóállásba helyezkedtem, hogy kígyószerűen hullámoztassam a köteleket a földön, megremegtem, mert eszembe jutott, amikor karja átfonta a derekam, hogy megmutassa, hogyan kell csinálni.

– Szóval, mi a programod holnap estére? – kérdeztem, ahogy kitöréseket végezve haladtam körbe az edzőtermen, egy-egy tárcsasúllyal a kezeimben. A lábizmomat erősebbnek, szilárdabbnak éreztem, távolról sem olyan roskadozó összevisszaságnak, mint amikor először végeztem a gyakorlatot.

– Holnap nem edzünk, szabadnapod van – felelte Rhodes egyszerűen, fejét lehajtva, tekintetét a mappájára szegezve.

Felhorkantam, nekifeszülve a combizmomban érzett fájdalomnak.

– Tudom. Szóval, mit csinálsz? Szeretnél eljönni a vásárba velem és a barátaimmal?

– Nem.

Ledobtam a súlyokat, és kezemet a csípőmre téve feléje fordultam.

– Miért nem?

– Vedd fel a súlyokat, még nem fejezted be – figyelmeztetett Rhodes kiegyenesedve, aztán lecsapta a mappáját, és összefonta a karját. Utánoztam a testtartását, és máris keményebbnek éreztem magam.

– Addig nem, amíg meg nem mondod, miért nem akarsz jönni holnap este.

Honnan vettem a bátorságot, hogy arra kérjem, lógjon velem?

Rhodes sóhajtott, ujjaival végigszántott verítéktől nedves haján.

– Natalie, tegnap este csak megmutattam, hogyan kell megfőzni egy tisztességes ételt, rendben? Az edzésprogramodról szólt. A kliensem vagy. Az edzőteremben van kapcsolat köztünk, de azon kívül nincs.

Nyeltem egyet, de mintha a torkomban megakadt volna egy dörzspapírba csomagolt parafa dugó, végül felvettem a súlyokat. Rhodesnak természetesen igaza volt, és ezt tudtam is.

De barátságosan viselkedett velem előző este, jól éreztük magunkat. Valahogy reménykedtem, hogy nem csak egyszeri dolog lesz belőle.

Ami butaság volt tőlem.

Mert Rhodes mégiscsak Rhodes volt, én pedig én. Azzal lóghatott, akivel akart, beleértve a gyönyörű nőket is, akiket edzett, és akik társaságát nyilvánvalóan kereste. Ugyan mi a fenéért akart volna velem lógni?

– Rendben. Sajnálom.

Rhodes bólintott, és figyelmesen nézett rám.

– Még három sorozat. Ügyelj a hátadra, túlságosan előrehajolsz.

Alig hallhatóan dünnyögtem valamit, de tekintetem előreszegeztem, és folytattam a kört a teremben, kitöréseket végezve. Az alsó ajkamat harapdálva egyre csak az előző este járt a fejemben, és azon tűnődtem, vajon túl sokat láttam-e bele.

Rhodes barátként viselkedett, vagy tényleg csak azt mutatta meg, hogyan lehet egészségesen táplálkozni? Nem emlékszem, hogy olyan sokat beszéltünk volna ételről, kivéve, amikor elmosogattunk, de még akkor is érintettünk más témákat is.

Sóhajtottam, és megráztam a fejem. Mindegy. Az a lényeg, hogy még mindig az edzőm, és nekem erre volt szükségem.

Tudta, hogyan segíthet elérni a célom, és ez elég volt számomra.

Minden egyes kitörés jobban égetett, mint az előző, és tudtam, hamarosan végső határaimhoz érek. Amikor a terem másik oldalába kerültem, és megfordultam, a bal kezemben lévő súllyal eltaláltam valamit.

– Ó!

Odafordultam, hogy megnézzem, mit ütöttem meg, azt gondolván, hogy majd bocsánatot kérek valamelyik falatnyi sortba, sportmelltartóba bújt vézna klubtagtól, ám amikor Masonnal kerültem szembe, hátrahőkölve megbotlottam, és elejtettem mindkét súlyt. Az egyik súly a lábamra esett, és feljajdulva a fájdalomtól, a földre huppantam.

Rhodes szitkozódva futott felém, Mason pedig lehajolt hozzám.

– Ó, istenem, Natalie! Jól vagy?

Már mozdult, hogy megérintse a lábam, de Rhodes megelőzte, és mellém guggolva felemelte a lábfejem, lehúzta a tornacipőm, hogy megvizsgálja, mi történt. Hüvelykujjával végigtapogatta bokám érzékeny bőrét, én pedig felszisszentem a fájdalomtól, és borzongás futott végig a lábamon, egyenesen a combjaim közé.

Rhodes figyelte, ahogy megremegek, és a szemembe nézett.

Elvörösödtem, és elfordítottam a fejem.

Így viszont Masonnal kerültem szemtől szembe.

Mason Rhodest figyelte, majd vágott egy grimaszt, és felém fordulva újra megkérdezte:

– Jól vagy? Mit csinálsz itt?

Rhodes óvatosan letette a lábam, és anélkül, hogy visszahúzta volna a tornacipőm, felsegített. Mason is felállt velünk.

A szemét egy pillanatra sem vette le rólam, én pedig Rhodesra támaszkodva nagyon lassan megpróbáltam ránehezedni a lábamra. Nem történt bajom, de fájt a mozdulat.

– Én itt edzek. – Nyeltem egyet. Nem egészen álltam még készen rá, hogy tudomást szerezzen róla, de azt hiszem, nem volt választásom.

– Ó! – mondta Mason egyszerűen. Ezúttal Rhodesra nézett, majd vissza, rám, aztán folytatta: – Nem vettem észre, hogy odavagy a fitneszért.

Vállat vontam.

– Ez egy, hm, új hobbi.

Mason bólintott.

– Nagyszerű. Nos, nem is akarom félbeszakítani az edzést, vagy mit. Csak egy jótékonysági csomagot hoztam anyámtól a hétvégi adománygyűjtésre, és megláttalak az ablakon keresztül. Pusztán köszönni szerettem volna.

Elmosolyodtam, még ha kényszeredetten is.

– Szia!

Mason vigyorgott, és egy pillanatig úgy ragyogtak csokoládébarna szemei, ahogy régen, amikor rám nézett.

Amikor még az övé voltam. Belereszketett a gyomrom, ám utána a legszívesebben öklendeztem volna, ahogy egy túlságosan jól ismert fájdalom nyilallt a szívembe.

– Jó volt veled beszélgetni tegnap este. Már hiányoltam a késő esti telefonhívásainkat. – Elhúzódott. – Nem furcsa?

A testemben minden izom pattanásig feszült, de csak megráztam a fejem.

– Nem. Értem.

Halovány mosoly jelent meg Mason szája szegletében.

– Holnap mész a vásárba?

Rhodesra pillantottam. Még mindig fogta az alkaromat, és erősen tartott, bár gyakorlatilag már egész súlyommal újra a lábamra nehezedtem.

– Igen, Willow el akar vonszolni – feleltem, és továbbra sem vettem le a szemem Rhodesról. Amikor ismét Masonra néztem, láttam, hogy kedvesen mosolyog rám.

– Remek. Akkor holnap találkozunk.

Tekintete ismét Rhodeson állapodott meg, alaposan végigmérte, és odamorgott neki valamit. Vártam, hogy a karját nyújtva kezet fog vele, vagy legalábbis bemutatkozik, de egyiket sem tette.

Nem voltam benne biztos, hogy túléli Rhodes ellenséges pillantását.

Kisvártatva ismét biccentett felém, mosolya visszatért, aztán kiment az edzőteremből, és én megint egyedül maradtam Rhodesszal.

– Köszönöm – mondtam, ahogy kiszabadítottam magam a szorításából, megforgattam a bokám, aztán lehajoltam, hogy felhúzzam az edzőcipőmet, és újra felvegyem a súlyokat. – Már jól vagyok. Akarod, hogy még egy kört tegyek?

Rhodes merev arccal bámult rám.

– Nem egy srác miatt, mi?

Nyeltem egyet, és hirtelen túl nehéznek éreztem a súlyokat.

Visszaraktam őket az állványra, és Rhodes felé fordultam. Nem mozdult.

– Ő az exem.

– Igen, kitaláltam, miután rádobtad a súlyt a lábadra, ahogy megláttad.

Elvörösödtem.

– Igazság szerint nemigen láttam azóta, hogy szakítottunk. Váratlanul ért.

Rhodes összefonta a karját.

– Azt mondtad, ez az egész nem egy srác miatt van.

– Nem is – próbálkoztam, ő pedig egy gúnyos pillantás után az edzőterem végébe indult. Követtem. – Tényleg nem, esküszöm. Ez rólam szól. Igaz, eleinte valóban miatta volt. – És bizonyos fokig még most is. – De magam miatt is akarom.

Rhodes megtorpant, megfordult, és rám meredt. Arcom a mellkasával volt egy magasságban, így hátra kellett billentenem a fejem, hogy a szemébe nézhessek.

– Vissza akarod szerezni?

Az alsó ajkamat harapdáltam, mert nem tudtam, mit válaszoljak. Rhodes azt figyelte, ahogy fogaim a szám érzékeny bőrébe mélyednek, én pedig azt, ahogy megfeszülnek állizmai, aztán újra a szemembe nézett.

– Gondoltam. Ez róla szól.

– Nem csak róla.

Nyelt egyet, de nem vitatkozott. Inkább sóhajtott, és ahogy mellkasa leereszkedett, hátralépett, hogy nagyobb távolságot csaljon közénk.

– Rendben. Így most már valóban van értelme.

– Minek?

Megrázta a fejét.

– Semminek. Segítek visszaszerezni a barátod, Natalie. – Az ellipszistrénerre mutatott. – A kardiógyakorlattal fejezd be, amit a napokban csináltunk. Az intervall edzéssel. Végezd harminc percig.

Előhúzta a zsebéből a fehér törülközőt, letörölte a homlokát, aztán elfordult.

– Várj – próbálkoztam, de Rhodes nem állt meg. – Hová mész?

– Van egy másik kliensem is. Mára végeztünk a súlyokkal, úgyhogy fejezd be a kardióval, és mehetsz. Csütörtökön találkozunk.

Már rám sem nézett, ahogy mindezt közölte. Csak odavetette a válla fölött, és hagyta, hogy az ajtó becsukódjon mögötte, ahogy kilépett az edzőteremből. Egy pillanatig csak álltam ott, és bámultam az ajtót, mintha újra kinyílhatna, ám nem történt így. Sóhajtva felmásztam az ellipszistrénerre, nagyot húztam a vizespalackomból, aztán elkezdtem az edzést.

Rhodes ugyan azt mondta, hogy harminc percig csináljam, de egy órán át végeztem a gyakorlatot. Amikor kész lettem, SMS-t küldtem Willow-nak, hogy pezsgőfürdőt veszek, de ő közben elindulhat értem. Willow-nak éppen akkor ért véget a heti slam estje a kávézóban, ami úgy félórányira volt a klubtól, így tökéletesen alakult a dolog.

Gyorsan belebújtam az egyrészes fürdőruhába, felkaptam egy törülközőt az öltözőben, aztán elindultam a medence felé.

Az eső elállt, de a járda még mindig vizesnek tűnt, ahogy átvágtam a kis kerten, oda, ahol a medence és a pezsgőfürdő bújt meg. Telihold volt, és fénye visszatükröződött a medence bársonyos kék vizében, hűvös ragyogásba vonva a túloldalon sorakozó összecsukható székeket. Épp csak ledobtam az egyikre a táskámat és a törülközőmet a medence sekély végének közelében, amikor könnyed nevetést hallottam.

A hangot követve a medence túlsó végén lévő pezsgőfürdő irányába néztem, és felsóhajtottam, ahogy észrevettem, hogy nem üres. Vélhetően két öreg, részeg Poxton Beach Country Club tag lehet az, akik isten tudja, mit csinálnak. Akkor ennyit arról, hogy kigőzölöm a feszülő izmaimat. Megragadtam a törülközőmet, újra magam köré csavartam, bár izmaim tiltakozva feljajdultak. Kizárt volt, hogy csatlakozzam hozzájuk, bármilyen társaság gyűlt is ott egybe. Vállamra emeltem a sporttáskám, ám ahogy megfordultam, hogy befelé induljak, még egy pillantást vetettem a pezsgőfürdős medencére.

És ekkor láttam meg a vad zöld szempárt.

Rhodes mereven bámult, leengedett szemöldökkel, keskeny vonallá vékonyodó szájjal. Egy számomra ismeretlen idősebb nő csókolgatta a nyakát. Aztán a szájába vette Rhodes fülcimpáját, majd az állát hosszú, gondosan manikűrözött körmű kezébe fogva magához húzta.

Nyeltem egyet, ám nem néztem másfelé. Rhodes engem figyelt, ő sem fordította el a fejét. Amikor a nő keze a víz alá merült, összeugrott a gyomrom, és úgy éreztem, valamiféle hullám söpör végig rajtam. Émelygés? Féltékenység? Nem tudtam biztosan, de ennyi elég is volt. Elkaptam a tekintetem, szorosabbra húztam magamon a törülközőt, majd ahelyett, hogy visszamentem volna a klubba, egyenesen a bejárat felé tartottam.

Azt hittem, Rhodes talán majd utánam jön. Azt hittem, talán majd azt mondja, ne aggódjam, ez a nő csak egy kliens, blablabla. De nem jött. Aztán ráébredtem, hogy ugyan miért tenné? Rhodes nem tartozott nekem semmivel – a legkevésbé magyarázattal arra, hogy miért volt egy nő keze a fürdőnadrágjában. Próbáltam kitalálni, miért is zavar annyira, ám hiába forgott velem a világ tizenöt percig, választ nem találtam rá. Willow riasztott fel a kábulatból, ahogy megérkezett cseresznyepiros Jeepjével.

– Húha, nahát! – füttyentett, amikor megállt. – El sem hiszem, hogy egy egész éjszakát tölthetek ezzel a szexi bestiával! És csentem egy kis bort a szüleim titkos készletéből? Ó, igen, ma durva esténk lesz. – Kacsintott, én pedig a hátsó ülésre dobtam a táskám, aztán becsusszantam mellé, és bekötöttem a biztonsági övet. Amikor válaszul nem mosolyogtam rá, és nem viccelődtem vele, összehúzta a szemöldökét, de nem kérdezte, hogy mi a baj. Csak elindult az autóval, és felhangosította a rádiót.

Tudtam, hogy ki fog faggatni a részletekről, ha megérkezünk hozzá. Ez most itt csak átmeneti nyugalomnak ígérkezett. És tudtam, hogy el kell majd mondanom neki, amit érzek. El kell majd mondanom neki, hogy mi a helyzet Masonnal és Rhodesszal.

A problémát csak az jelentette, hogy én magam sem voltam biztos benne, hogy tudom.

7.

FEJEZET

A május végén Poxton Beachre érkező vásár nem hasonlított a Dél-Karolinán minden októberben végigvonuló állami rendezvényhez, de olyan esemény volt, amely odacsalogatta a helyi lakosokat, valamint az átutazó turistákat is. A kukorica témájára épült, mivel az aratási idény kellős közepén tartották, és volt ott ételverseny, Future Farmers Of America bemutató, meg vidámpark is, az ígéretes éjszakai szórakozás kellékeként.

Mindig izgalomba hozott, ám ezúttal Willow-nak gyakorlatilag ki kellett vonszolnia a házából.

– Ígérem, hogy jól fogunk mulatni, Natalie – mondta már hetedszerre, miközben átvágtunk a piszkos parkolón a bejárat felé. Küszködtem, ahogy iparkodtam egyensúlyozni, és némiképp kecsesen járni bézs színű, pántos, teletalpú cipőmben, amit Willow erőltetett rám. – Egyszerűen csak ne végy tudomást Masonról és Shayről. Ők valószínűleg úgyis a saját szórakozásukkal lesznek elfoglalva.

– Álmodj csak.

Willow rám nézett, miközben újabb réteg szájfényt kent fel.

– Rendben – sóhajtottam. – Megpróbálom. Érted, és csakis érted, Lo. – Elhallgattam, és a lábamra figyeltem menet közben.

– Igazad van, nem sok időnk van már. És egy vidám nyarat szeretnék veled tölteni, tőlük függetlenül. Különösen, mert alighanem úgyis hamar itt hagysz. Mind tudjuk, hogy bejutsz az előfelvételi programba.

Willow vékony karjával magához szorított.

– Szeretlek! De most ne búslakodj miattam. A ma este a szórakozásról szól. – Csillogó lila üveget húzott elő. – És ez a szórakozás most kezdődik – kacsintott, nagyot húzott az italból, majd átnyújtotta nekem.

Mosolyogtam, elvettem az üveget, és én is kortyoltam egyet.

Amikor legutóbb szórakozni mentünk, elkövettem azt a hibát, hogy visszautasítottam az alkoholt. Ezúttal nem akartam ilyen ostoba lenni. Bármiben benne voltam, ami el tudta zsibbasztani a bensőmből felbugyogó érzéseket.

– Bárcsak engedted volna, hogy edzőcipőt vegyek fel – panaszkodtam. – Ez egy vásár. Leginkább csak por meg mocskos, vásári kajával beborított beton. Miért kellett ennyire kiöltöznünk?

– Mert valószínűleg Mason is itt lesz, és ha vissza akarod szerezni, akkor állati szexin kell kinézned, valahányszor találkoztok. Minél inkább azt látja, hogy jól vagy, annál hamarabb rádöbben, hogy elszúrta.

– Én nem változtam – jelentettem ki, miközben átkeltünk a kavicsos parkolón, és intett nekünk egy sofőr, hogy átengedjen minket az autója előtt. – Még nem. Még mindig ugyanaz a lány vagyok, akit Mason alig három hete dobott. Ráadásul, tegnap is látott, amikor leginkább úgy néztem ki, mint egy izzadt rozmár.

Willow nevetett, de a bejárat előtt megállított.

– Igenis változtál, Natalie. Már magasabbra emelt állal lépkedsz, és hiszed vagy sem, de bármibe lefogadom, hogy fogytál. Különösen az arcodról.

– Még két hét sem telt el, Willow.

– Nos, akkor Rhodes bizonnyal csodát művel. – Ránéztem, és hiába igyekeztem, mégis elpirultam. Rhodesnak határozottan lehetett valamilyen varázsitala. – Ezenfelül, azt mesélted, hogy Mason tegnap azt mondta, hiányzol neki.

– Azt mondta, hogy hiányolta a telefonhívásainkat.

– Pontosan. Gondolj bele, előző nap az éjszaka közepén hívott téged. Nem hiszem, hogy olyan nehéz lesz visszaszerezned, mint hiszed. Különösen, miután meglát ebben a ruhában – mosolygott.

Ideges voltam, egyik sajgó lábamról a másikra álltam.

Valahányszor meghallottam Mason nevét, éreztem, hogy összeszorul a gyomrom. De nem voltam benne biztos, hogy ugyanolyan okból-e, mint addig.

– Tudod, hogy szeretem Masont, Lo. És én is tudom. De ez rólam is szól. Arról, hogy visszaszerezzem önmagam. Vagyis inkább, hogy egy új ént építsek önmagamból. Olyat, ami korábban nem létezett. Egy jobbat.

Willow elmosolyodott, belém karolt, és a bejárathoz irányított.

– Minden sorsfordító döntés látszólag apró, értelmetlen változtatásokból fakad – kacsintott, miközben leolvasták a belépőjegyünket, én pedig csak csóváltam a fejem. A legjobb barátnőm egy flúgos.

A csapat előzetesen megbeszélt találkozóhelye felé menet elhaladtunk Dale és anyám mellett. Benne voltak a kukoricakenyér-sütő verseny zsűrijében, ám biztosra vettem, hogy anyám akarata ellenére. Utált bármilyen szénhidrátot enni, jobban szerette inni. Sok szerencsét kívántunk nekik, majd továbbsétáltunk, és menet közben lopva kortyolgattunk Willow becsomagolt üvegéből.

Imádtam a vásári hangulatot, és minden egyes lépéssel egyre inkább ellazultam. Lehet, hogy az alkohol tette, lehet, hogy a ragyogó fények, a hangos rágógumi zene, vagy akár a körülöttünk terjengő illatok árja. A néhány síró gyerektől eltekintve, mindenki jókedvűnek tűnt a vásárban – nehéz volt nem annak lenni. És bár a gyomrom még mindig görcsbe rándult a fejemben kavargó zavaros gondolatoktól, mindent elkövettem, hogy elhessegessem őket, és a szórakozásra összpontosítsak.

Amikor találkoztunk a csapattal a Himalayánál, Mason és Shay már velük voltak. Shay forgatta a szemét, amikor meglátott, átdobta a vállán hosszú, barna haját, aztán suttogott valamit egy számomra ismeretlen lány fülébe. Platinaszőke haja volt, és ugyanolyan hosszú, napbarnított lába, mint Shaynek. Valóban úgy néztek ki, mint a sétáló Barbie babák.

Dustin magához szorított, amikor meglátott, és én viszonoztam az ölelését, hálásan, hogy még mindig része az életemnek, függetlenül attól, ami velem és Masonnal történt.

– Hallottam, hogy a klubban edzel – mondta, amikor elhúzódott. – Ez nagyszerű.

Shay gúnyolódni kezdett.

– Pénzkidobás, ha engem kérdezel. Semmilyen edzés nem segít, ha az ember a saját súlyának megfelelő mennyiségű zsíros kaját meg Twinkiest képes befalni.

A vér az arcomba szökött, és úgy éreztem, gyomron szúrtak, ahogy Shay meg a barátnője vihogni kezdett. Masonra néztem, azt vártam, hogy majd alaposan helyre teszi a lányt, ám Dustin volt az, aki megcsóválta a fejét.

– Állítsd le magad, Shay. Ez nem vicces.

Shay vállat vont, és úgy nézte a körmeit, mintha koncentrált lézersugárral ráspolyozná őket. Még mindig mosolygott.

– Talán neked nem.

Némán, egy halvány mosollyal köszöntem meg Dustinnak, ő pedig csak biccentett, és összevont szemöldökkel Shayre pillantott.

Willow kihagyta a közjátékot, ugyanis szélsebesen a közeli mosdóba kellett száguldania, ám amikor visszatért, érzékelte a feszültséget. Mason kicsit feszélyezettnek tűnt, de továbbra is szorosan magához ölelte Shayt, és miközben Willow mindkettőjüket szemügyre vette, hozzám fordult:

– Mi történt?

Sóhajtottam, mert nem akartam tönkretenni az esténket az első öt percben.

– Semmi. Üljünk fel valamire.

– Valamire vagy valakire?

Felvonta a szemöldökét, és játékosan megpaskolta a karomat, aztán a csapat többi részével egy pörgő-forgó, nagy sebességű hullámvasút felé indultunk, amelyről meg voltam győződve, hogy nem biztonságos.

Amikor beálltunk a sorba, Willow átnyújtotta az üveget, hogy igyam ki a maradékot, és a lila csillám egy kicsit hozzáragadt a kezemhez, ahogy lopva egy utolsót kortyoltam belőle. Alighogy a táskámba dugtam, Mason jelent meg mellettem.

– Szia! – mondta halkan, és barna szeme melegen csillogott a vásár fényeiben. Úgy tűnt, mintha ivott volna, és Shay nélkül a karján majdnem úgy nézett ki, mint régen. Barna haját összeborzolta a hullámvasút menetszele, és ugyanaz az ismerős vigyor ült ki az arcára.

Amitől megfájdult a gyomrom.

– Szia! – mosolyogtam rá válaszul, de nem tudtam, mit érezzek. Mason előző nap kedves volt a klubban, de aztán csak hagyta, hogy Shay azt mondja, amit mondott, anélkül, hogy akár csak egy helytelenítő pillantást is vetett volna rá. Képtelen voltam kiigazodni rajta.

– Nagyon csinos vagy ma este. Ez új ruha?

Hiába igyekeztem, az arcom lángba borult, és bólintottam. Új ruha volt – térdig érő, krémszínű, és elszórtan rózsaszín rózsák díszítették.

Willow meg én aznap vettük a bevásárlóközpontban, és Willow majdnem eldobta az agyát, amikor meglátta, mennyire kihangsúlyozza a dekoltázsomat, és karcsúbbnak mutatja a derekamat. Sajgott a szívem, ahogy most rádöbbentem, hogy Mason az egyetlen az életemben, aki olyasmit is észrevesz, mint egy új ruha. Senki más nem figyelt így rám.

– Nos, tetszik – vigyorodott el, és zsebre dugta a kezét. – Szóval, Rhodesszal edzel?

A számat harapdáltam, miközben a válaszon tűnődtem. Nem szerettem volna, hogy tudomást szerezzen az edzésemről, és most, hogy már tisztában volt vele, még mindig nem tudtam biztosan, mit akarok elmondani neki róla. Már azt is gondolja, hogy miatta csinálom?

Ám nem volt lehetőségem válaszolni. Shay ugyanis Mason mellé csusszant, átölelte a derekát, és addig fészkelődött, amíg Mason karja át nem fonta a vállát, aztán éles mogyoróbarna szemét úgy szegezte rám, mintha egy eltaposni való bogár volnék.

– Miről beszélgetsz vele, bébi? – tudakolta, de a tekintetét továbbra sem vette le rólam.

Mason elmosolyodott, és homlokon csókolta. E pillanatban összetört bennem valami.

– Csak dumálunk. Készen állsz? – kérdezte, ahogy elindult a sor, és be kellett vonulnunk a halálos masinába. Shay kuncogott, megfogta a kezét, magával húzta, és közben még egy utolsó rosszalló pillantást lövellt felém. Amikor elfordult, Mason bocsánatkérően nézett vissza rám.

Csak sóhajtottam.

Eltekintve attól, hogy Shay metsző tekintetével és gonosz megjegyzéseivel igyekezett tönkretenni az estét, Willow ígérete beigazolódott. Pompásan szórakoztunk. Sorra felültünk az attrakciókra, és vicces képeket készítettünk a fényképezőgépemmel. Még Shayről és Masonról is csináltam néhány fotót, bár kiborultam tőle. Talán Rhodes igazat mondott.

Talán túl kedves voltam.

Nem csak Willow hozott magával alkoholt. Egész éjjel körbejártak az üvegek a csapat tagjai között, és amikor kifogytak, találtunk egy helyi karneválost, aki ismert engem.

Alkohollal megtöltött Coca-Cola poharakat kaptunk tőle, így aztán kellően el voltunk látva. Senki nem kérdőjelezte meg a piros poharakat, és tizenegyre a legtöbbünk már alaposan lerészegedett.

Egész éjjel nem ettem, igyekeztem tartani magam a Rhodes által előírt étrendhez, ám utolért az ivászat közben fellépő éhség. Amikor a társaság az óriáskerék felé indult, azt mondtam Willow-nak, hogy pisilnem kell, és elosontam a mosdóba, hogy megegyem a táskámba csomagolt proteinszeletet. Kissé furcsának tűnt ugyan a vécében enni, de még mindig jobb volt ott, mint Shay előtt. El tudtam képzelni, milyen megjegyzéseket tett volna, hogy egy fehérjeszeletet majszolok.

Ahogy befejeztem, engedélyeztem magamnak az ivászat alatti első pisilést, amitől általában csak még részegebbnek éreztem magam, amint felálltam. Kézmosás közben Rhodes és a pezsgőfürdő emléke kúszott az agyamba, de nem volt időm hosszabban eltűnődni rajta, mert miközben megtöröltem a kezem egy durva, barna papírtörlőben, nyílt a női mosdó ajtaja, és Shay lépett be, oldalán a barátnőjével.

Felgyorsult a szívverésem.

– Ó, szia, Natalie! – turbékolta Shay édesen, de elállta a kijáratot, és tudtam, hogy az édességbe mérget kevertek. – Örülök, hogy itt találkozunk.

– Nem akarok bajt, Shay – mondtam, miközben a használt papírtörlőt a szemetesbe dobtam. – Csak menjünk vissza a többiekhez, és töltsük el velük az estét. Mindketten elég érettek vagyunk, hogy ezt tegyük, nem igaz? – Még akkor is remegtem, amikor a szavak elhagyták a számat. Ugyanúgy nem voltam biztos a saját érettségemben, ahogy az övében sem.

Shay durván felkacagott, ami túl harsánynak tűnt a testméretéhez képest.

– Ó, Natalie. Édes, naiv Natalie. Hát nem érted? – Szünetet tartott, és úgy szorította össze a száját, mintha én egy szegény gyermek volnék az út szélén, ő pedig grillezett sajtot kínálna nekem. – Már nem tartozol ide.

Szavai keményen arcul csaptak, de felemeltem az állam.

Eltökéltem, hogy büszkén kihúzom magam. Úgy tűnt, Shay észrevette, mert közelebb lépett, és a szeme egy vonalba került az enyémmel. Ahhoz képest, milyen apró termetű, ijesztő volt a tekintete.

– Senki nem törődik veled, Natalie. Hát nem veszed észre? – Az ajtó felé mutatott. – Abban a csapatban csak azért foglalkoznak veled, mert tudsz nekik szerezni dolgokat. A mostohaapádé a város, és vannak kiváltságaid. Hasznos vagy. De senki nem törődik veled. Talán Willow, számomra érthetetlen okokból, de senki más. Stephanie sem törődik veled, Dustin sem törődik veled, és Mason sem, soha nem is tette. Mindannyian sajnálnak téged, Natalie. Te vagy a gazdag, kövér lány, akit jó kéznél tartani az anyagi lehetőségei miatt. Mindössze ennyit jelentesz. És mindig is ennyit fogsz jelenteni nekik.

Elszántságom megingott, a vállam leereszkedett, és könnyek szurkálták a szemem. Próbáltam visszatartani őket, de a könnyek egyre csak gyűltek a szemhéjam alatt, és elhomályosították a látásom.

– Nézd csak, Tawnya! Sír. – Kuncogtak, én pedig a könnyeimet törölgetve átfurakodtam közöttük. Ahogy kijutottam, és megcsapott a fülledt, meleg levegő, Masont vettem észre mindössze néhány lépésnyire a mosdó ajtajától. A többiek távolabb álldogáltak, épp nevettek, és nézegettek valamit Willow telefonján, de Mason túl közel volt ahhoz, hogy úgy tegyen, mintha nem hallotta volna, ami történt. Tudtam, hogy igenis hallott mindent, így vártam. Vártam, hogy a védelmébe vesz, hogy alaposan helyre teszi Shayt, ám amikor Shay még mindig nevetve kijött mögöttem, és a kezét Mason kezébe csúsztatta, ő megfogta.

Összeomlottam, ahogy tekintetem felemeltem egybekulcsolódó kezükről, és tátott szájjal Masonra meredtem.

Mason továbbra is bocsánatkérően nézett rám, de nem szólt semmit. Ekkor hirtelen mindent megértettem.

Ő már nem az én Masonom volt.

– Ki vagy te? – kérdeztem, és a hangom megbicsaklott.

Megráztam a fejem, miközben a könnyek egyre csak folytak forró arcomon. Aztán, mielőtt végképp nevetségessé tettem volna magam, utat törtem a barátaim között – vagyis azok között, akiket a barátaimnak hittem –, és nyílegyenesen a parkoló felé indultam. Willow utánam eredt.

– Natalie! Natalie, hova mész?

– Elmegyek, Willow. Én erre képtelen vagyok! – kiáltottam vissza a vállam fölött, tekintetem előreszegezve.

– Mit? Miről beszélsz? Mi történt? Azt hittem, jól szórakozunk – mentegetőzött, ahogy utolért. Arca zavarodottnak tűnt, és összetörten arra gondoltam, talán visszahúztam őt az előző években. A kövér, lúzer lány barátja volt.

– Te talán jól szórakozol – helyesbítettem, ahogy megtorpanva szembefordultam vele. – Én nyomorultul érzem magam.

Onnantól kezdve, hogy idejöttünk. Shay egyszerűen letámadott a mosdóban, először szörnyen dühös lettem rá, de most szinte meg akarom köszönni neki – ismertem be, és kitört belőlem egy apró nevetés. – Mert igaza van, Willow. Nem tartozom ide. Sem ehhez a csapathoz, sem ebbe a vásárba. – A körülöttünk lévő játékok felé böktem, majd az oldalamhoz csapódott a kezem. Beharaptam az alsó ajkam, és megráztam a fejem. – Sem ehhez a városhoz.

– Natalie – nyúlt felém Willow, hogy megérintsen, de leráztam magamról.

– Holnap hívlak. Kérlek, ne gyere utánam!

Ezzel sarkon fordultam, és olyan gyorsan, ahogy csak tudtam az ostoba cipőimben, otthagytam a csapatot. Fogalmam sem volt, hogy hallották-e, amit Willow-nak mondtam. Egy részem azt remélte, hogy nem, egy másik részemet azonban nem érdekelte. Igyekeztem összeszedni magam, ahogy átvergődtem a tömegen, de minél távolabbra értem, annál inkább úgy éreztem magam, mint egy marionettbábu, aminek elszakították a zsinórjait. Zihálva szedtem a levegőt, könnyek gyűltek a szemembe, és folytak végig az arcomon, és olyan fájdalmat éreztem a mellkasomban, mint korábban soha.

Nem számítottam semmit. Nem tartoztam senkihez.

Már majdnem a kijárathoz értem, amikor beálltam a sorba egy sülteket árusító bódénál. Tisztában voltam vele, hogy nem kellene, de nem tudtam megállni. Az evés volt a válaszom mindenre. Amikor fájt valami, ételbe fojtottam. És abban a pillanatban nem maradt bennem a küzdeni akarás, hogy visszafogjam magam.

– Mit szeretne, kisasszony? – kérdezte a férfi, amikor a sor elejére kerültem. Sötét, cserzett bőrszerű arcbőre volt, és a ráncai arról tanúskodtak, hogy az egész életét végigdolgozta.

Fürkészően figyelt, és rádöbbentem, hogy a sminkem vélhetően teljesen szétmaszatolódhatott. A számat harapdáltam, mert valami bennem még mindig megpróbált harcolni az ellen, amit tenni készültem.

– Kisasszony? – kérdezte újra a férfi.

Elfojtottam egy zokogást, mert megint úrrá lett rajtam az elkeseredettség, amikor hirtelen meleg karok fontak körbe. Azt sem tudtam, kihez tartoznak, mégis valahogy megéreztem. Nem ellenkeztem, nekidőltem az izmos, kemény testnek, hagytam, hogy erősen tartson.

– A kisasszony meggondolta magát.

Megfordulva Rhodes átható pillantásának kereszttüzébe kerültem, aki aztán magához húzott, és szorosan átölelt. Valami megváltozott abban a pillanatban, valami parányi dolog, már-már túl kicsi ahhoz, hogy felismerhető legyen. Olyan volt, mintha a világ mindössze egy hajszálnyira tért volna le a pályájáról, mégis úgy éreztem, egész bensőm megremegett.

– Kisasszony? – kérdezte ismét a férfi. Szemlátomást megrémült attól, ahogy Rhodes bámult rám. De nem csak ő volt így vele.

Megráztam a fejem, és tekintetem Rhodesról a férfira vándorolt.

– Sajnálom, minden rendben. Nem vagyok annyira éhes, mint gondoltam.

A férfi tüzetesen szemügyre vett mindkettőnket, majd megcsóválta a fejét.

– Jó éjszakát, gyerekek!

– Köszönjük – feleltem halkan, amikor Rhodes elvonszolt a standtól, épp ellenkező irányba attól, amerre addig tartottam.

Többet nem szólt, és ekkor ráébredtem, hogy fogja a kezem.

– Éhes vagy? – vetette oda a kérdést a válla fölött séta közben.

– Őszintén.

– Igen.

Összehúzta a szemöldökét, ahogy újra rám pillantott.

– Sírtál.

Nyeltem egyet, tekintetem a földre szegeztem, miközben kényszeredetten elmosolyodtam, és vállat vontam. Rhodes megszorította a kezem.

– Gyerünk. Készítek neked valamit.

– Már majdnem éjfél van.

– Akkor reggelit.

Már-már kuncognom kellett, de nem volt erőm hozzá. Rhodes a déli kijárat felé húzott, ellenkező irányba, mint amerre én igyekeztem távozni. Imádkoztam, hogy ne fussunk bele a csapatba, de szerencsére nem találkoztunk egyikükkel sem.

A legkevésbé sem álltam készen, hogy szembenézzek velük. És nem voltam benne biztos, hogy valaha is képes leszek rá.

– Miért vagy mégis itt? – kérdeztem Rhodestól séta közben. – Azt hittem, nem érsz rá.

Rhodes nyelt egyet.

– Az egyik kliensem akart itt találkozni velem. Épp őt kerestem, amikor megláttalak.

Különös gyengeség fogott el.

– Miért akartál itt találkozni egy klienssel?

Rhodes nem válaszolt, és felrémlett előttem, ahogy ott ült előző este a pezsgőfürdőben. Még többet akartam volna megtudni, de nem volt erőm a kérdésekhez, így annyiban hagytam a dolgot. Elvégre, nem tartozott rám, ahogy azt Rhodes előző nap egyértelműen a tudtomra adta.

Amikor a kapuhoz értünk, egy hatalmas konfettiágyút lőttek ki, ami a záró tűzijátékot jelezte. Színes papírdarabkák kezdtek záporozni ránk, és elengedtem Rhodes kezét, hogy elővegyem a fényképezőgépemet a táskámból.

Rhodes felém fordult, és figyelmesen nézte, ahogy beállítom a lencsét meg a fókuszt, majd felvételeket készítek a tarkabarka papíresőről.

– Mit csinálsz? – kérdezte egy pillanat múltán.

Mosolyogtam.

– Keresek valami szépet a káoszban.

Rhodes nem viszonozta a mosolyom, ám nem is húzódott el tőlem. Csak állt ott, és hagyta, hogy fényképezzek, mígnem szinte az összes papírdarabka lehullott, és a tűzijáték is véget ért. Amikor visszanéztem a képeket a kijelzőn, megráztam a fejem.

Van néhány látvány az életben, néhány apró pillanat, ami soha nem mutatkozik olyan szépnek a fényképen, mint a valóságban. Nem tudtam megragadni a mélységet – és itt nem a mélységélességre gondolok –, mint például a sötét éjszakai égboltét, amely háttérfüggönyül szolgált a tűzijáték ragyogó fényében hulldogáló szivárványszínű papírdarabkákhoz. Nem tudtam megörökíteni, hogy milyen érzés volt, ahogy a puha papír zsebkendő könnyáztatta arcomhoz ért. És azt sem, ahogy elnehezült a mellkasom minden egyes felvétel elkészítésekor, tudván, hogy Rhodes figyel közben. Lélegzetelállító pillanat volt, amit egy jelentéktelen fénykép rögzített.

De mindig emlékezni fogok rá.

8.

FEJEZET

Rhodes motorjának hátsó ülésén utaztam a lakásáig, mivel Willow vitt el autóval a vásárba, és nem a Roverrel mentem.

A motorozás félelmetes és felvillanyozó volt, én pedig már erősen zavarodott, így mindent intenzívebben éltem át – ahogy a szél átfújt a sisakból kilógó hajamon. Rhodes nem hozott magával pótsisakot, mert nem számított arra, hogy belém botlik, így az övét vettem fel, ő pedig sisak nélkül vezetett, bár próbáltam lebeszélni. Ő tökéletesen nyugodtnak tűnt, miközben átöleltem a derekát, én azonban, ahogy éreztem még nem látott feszes hasizmát az inge alatt, nehezebben vettem a levegőt.

Amikor a lakásához értünk, Rhodes betolta a motorját az előszobába, majd felkapcsolt néhány lámpát, és bement a hálószobájába. Egy darabig a konyhaszigetnél álltam, és körülnézve eltűnődtem, lehet, hogy megint nála találom magam. Egy pillanat múltán a lábam egy belenyilalló fájdalommal emlékeztetett, mennyire elege van már, így lassan kioldottam teletalpú cipőmet. Megkönnyebbülten felnyögtem, ahogy levettem és a padlóra dobtam, majd megmozgattam a lábujjaimat. Rhodes ismét megjelent, a fejét csóválva figyelt, aztán egyenesen a konyhába ment, és előmelegítette a sütőt.

– Mi a fenének vetted fel ezt a cipőt a vásárba? – Felvonta a szemöldökét, és a pultnak támaszkodva összefonta a karját.

Most lazább öltözéket viselt, mint amikor elhozott a vásárból, egy egyszerű fekete kosárlabdasortba bújt, és egy hangaszürke pólóba, elején sötétzöld betűkkel a PBHS Súlyemelés felirat volt olvasható. Egy baseballsapkát is felvett, amit még soha nem láttam rajta. Egyfajta keretet adott az arcának, amitől határozott állkapcsa csak még erősebbnek tűnt – férfiasan szögletesnek, tökéletesen szimmetrikusnak.

Amikor nem válaszoltam a kérdésére, felismerés villant a szemében, és bólintott:

– Ó. Már értem. Az exed miatt vetted fel, ugye?

Összerezzentem.

– Willow ötlete volt.

– Aha – mormogta Rhodes. Azon az estén tüzetesebben vett szemügyre, mint máskor, ki nem mondott kérdések bújtak meg tekintetében. Körülölelt minket lakásának csendje, és Rhodes pillantása végigsiklott rajtam, ruhám szegélyétől egészen fel a számig. Meg akartam törni a csendet, megkérdezni tőle, miért bámul így rám, ám hirtelen elfordult, és elkezdte kiszedegetni az alapanyagokat a hűtőből. – Mi a kedvenc vásári ételed, Bogár?

Megdörzsöltem az orrom.

– Nem tudom, valószínűleg a corn dog. És ne hívj Bogárnak.

– Miért ne? – kérdezte Rhodes, miközben jókora adag élelmiszert és fűszert dobott elém a pultra. – A barátaid Szúnyognak hívnak. Ez majdnem ugyanaz.

Vigyorogtam.

– Távolról sem ugyanaz.

– Pedig hasonlít – erősködött, és a fiókból kivett villával felém mutatott. – És elmosolyodtál rajta, úgyhogy biztosra veheted, hogy még fogom mondani.

Ragyogott a szeme, és én egyszerűen képtelen voltam kiigazodni rajta. Előző este dühös lett rám, és egy idősebb nőt ölelgetett a pezsgőfürdőben. Nem mintha ez kizárta volna azt, hogy barátságos legyen velem, de akkor is. Akkor másmilyen volt – mérges, tartózkodó. Most pedig vigyorgott és viccelődött.

És főzött nekem. Ismét.

Azt mondta, köztünk csak edző-kliens kapcsolat van, de immár másodszor hívott el a lakásába. És azért tette, mert sírtam, és fel akart vidítani. Ez pedig olyasvalaminek tűnt, amit egy barát szokott tenni.

Kapkodnom kellett a fejem, hogy követni tudjam a változásait, és ha így folytatja, szükségem lesz egy csontkovácsra.

Rhodes munkába kezdett, bármivel foglalatoskodott is, és egy pillanat múltán fűszerek illata töltötte be a levegőt, amitől összefutott a nyál a számban. Még mindig kissé spicces voltam, és ez csak még éhesebbé tett. Rhodes aztán összedobott valamit, amik parányi muffinoknak látszódtak, a sütőbe tette őket, tíz percre beállította az időzítőt, aztán a kanapéhoz mentünk.

Ő leült az egyik végébe, én pedig a karosszékbe telepedtem, mintha féltem volna hozzáérni, jóllehet úton a lakása felé végig átölelve kapaszkodtam belé.

– Hogy van a lábad? – biccentett felém, ahogy még mindig a lábujjaimat nyújtóztattam. Mindkét lábfejemen vörös benyomódások látszottak a pántoktól, a szélei élesen kirajzolódtak a piszoktól.

Vállat vontam.

– Már jobban, az biztos.

– Ide vele! – utasított, és előrehajolva az ölébe vette a jobb lábamat.

Ösztönösen elrántottam.

– Hú, semmi esetre sem. Ne érj a lábamhoz, főleg miután egész éjjel a teletalpúmban sétálgattam a piszokban.

Rhodes kuncogott, és olyan mosolyt villantott, amit korábban még nem láttam az arcán. Pajkos, kíváncsi és pokolian szexi mosolyt.

– Nyugi, Bogár. Sokkal piszkosabb lábbal is volt már dolgom, mint a tiéd.

Éles, fürkésző szeme felcsillant a megjegyzés közben, és továbbra is mosolygott. Vonakodva bár, de engedtem, hogy újra megfogja a lábam. Abban a pillanatban, ahogy erős kezei dolgozni kezdtek a talpam párnás részén, beleolvadtam a kanapéba.

– Ó – nyögtem, feszengve az érintése alatt. Rhodes egy alig érzékelhető pillanatig szünetet tartott, majd folytatta a lassú támadást. Figyelmesen néztem a kezét, de éreztem, hogy a szeme rám szegeződik, és nem arra, amit csinál.

– Ma este ittál.

Ez nem kérdésnek hangzott, inkább dorgálásnak.

– Innom kellett, Rhodes.

Abbahagyta, és áttért a bal lábamra.

– Értem én, de az alkohol nem fog segíteni a célod elérésében – magyarázta aztán komolyan. – Nem azt mondom, hogy soha nem ihatsz, de nem kellene gyakran. És amikor csinálod, próbálj alacsony kalóriatartalmú vodkát inni vízzel. Nem olyan jó ízű, mégis ugyanúgy hat, de nem teszi tönkre az étrendedet arra a napra.

Bólintottam.

– Rendben, főnök.

Rhodes ugyan elvigyorodott, de széles mosolya aztán éppolyan gyorsan el is tűnt, mint ahogy jött.

– Miért kellett ma este innod? Mi történt?

Fájdalom hasított a gyomromba, és ösztönösen magamhoz húztam a lábam. Rhodes nem próbálta újra megfogni. Hagyta, hogy elhúzódjam, és a jobb bokáját a bal térdén pihentetve várta a magyarázatomat.

– Nos, az exem új barátnője alapvetően közölte velem, hogy nem tartozom többé hozzájuk, és hogy egyik barátom sem törődik velem, soha nem is tették. Én vagyok a „gazdag, kövér lány” – ömlött belőlem a szó. – Ő mondta így, nem én. Bár nem igazán tudok vitatkozni vele.

Rhodes keze ökölbe szorult, de hallgatott. A szemét egy pillanatra sem vette le rólam, várt.

– Willow, a legjobb barátnőm nem hallotta, amikor ezt mondta. De Mason igen. És nem csinált semmit. – Elszorult a gyomrom, ahogy bevallottam, éreztem, hogy könnyek szurkálják a szemem, de visszatartottam őket. – Szóval eljöttem. Én csak jól akartam érezni magam, azt akartam, hogy valami boldoggá tegyen, így elmentem ételt szerezni. Ahogy mindig. Bár tudtam, hogy bánni fogom. És… – halkult el a hangom – …a többit már tudod.

Úgy tűnt, mintha Rhodes eltűnődött volna a hallottakon, állkapcsa megfeszült sima arcbőre alatt. Épp csak egy kevés borosta borította, ami sapkájának árnyékával együtt keretet adott az állának a sápadt fényben.

– Nem kellene olyanokkal lógnod, akik így viselkednek veled, Natalie.

Vállat vontam, majd kinyújtva a lábam inkább törökülésben helyezkedtem el.

– Nem a barátaim viselkedtek így. Csak Shay.

– De ahogy mondtad, Mason nem fékezte meg. És valaki más megtette?

Hallgattam.

– Épp erről van szó. Ne hagyd, hogy ezek az emberek ezt éreztessék veled, Bogár. Sem ők, és senki más sem. Tudom, most úgy tűnik, mintha számítana, hogy mit gondolnak rólad, pedig nem. – Egy kicsit lejjebb hajolt, és igyekezett elkapni a tekintetemet. – Emlékszel, mit mondtam neked az edzőteremben, miután alaposan kiosztottál?

– Hé! Én nem osztottalak ki. Csak kiabáltam veled. És megérdemelted.

Rhodes halkan, rekedten kuncogott.

– A lényeg, hogy azért hajtalak, mert hiszek benned. Tehát, amikor ezek az emberek bántanak, mindig gondolj erre. Talán itt lenne az ideje, hogy te is hinni kezdj önmagadban.

Éreztem mentaillatú leheletét a bőrömön, és az izgalom hulláma söpört végig rajtam. Nem tudtam, mit mondjak még magamról, így témát váltva rá tereltem a szót.

– Tegnap este az a barátnőd volt?

Rhodes sóhajtott, hátradőlve végigsimított az arcán, és közben megszólalt a sütő időzítője.

– Ne, Natalie.

Felvontam a szemöldököm, ahogy Rhodes felkelt a kanapéról, és a konyha felé tartott.

– Micsoda? Nem kérdezhetek?

– Nem, ha tudod a választ.

A szám belsejét harapdáltam, miközben felálltam, és a konyhasziget túloldalára mentem, így figyelhettem, amint Rhodes befejezi a vacsorakészítést. Vagy a reggelikészítést. Vagy ahogy az emberek nevezik az éjfél utáni étkezést.

– De épp erről van szó – helyesbítettem. – Hogy nem tudom. Nem igazán.

Rhodes óvatosan kivette a serpenyőt a sütőből, és a tűzhelyre tette.

– Nem a barátnőm, Bogár. Egyikük sem az. Ők mind a klienseim.

Megráztam a fejem, a kliens szó ismerősen, mégis nyugtalanul vibrált a mellkasomban.

– Micsoda? A platina csomagért fizettek, hogy megkapják ezt az extra szolgáltatást? – gúnyolódtam. – Emlékeztess rá, hogy módosítsam a klubtagságomat a következő edzésünk előtt. Nem szeretnék lemaradni a bónuszokról.

Elborzadtam kissé a saját szavaimon, nem hittem el, hogy ezt mondtam.

Rhodes épp az ételünket tálalta, de ennek hallatán megtorpant, és erősen megmarkolta a sütő fogantyúját.

Figyeltem, ahogy az ujjpercei elfehérednek, és alig láthatóan megrázza a fejét. Már majdnem megszólaltam újra, de ő hangosan a pultra csapott, ezzel megállította a piszkálódásomat.

Az erőteljes mozdulat megremegtette a tányérjainkat, Rhodes pedig sietve hozzám lépett, és mielőtt felfoghattam volna, mi történik, csípőjével a pulthoz szegezett. Erősen odaszorított, és úgy szántott végig ujjaival szélfútta hajamon, mintha az övé volnék.

– Hát ezt akarod, Natalie? – Megnyalta az alsó ajkát, majd a fogát a szája érzékeny bőrébe mélyesztette. Elakadó lélegzettel, lenyűgözve bámultam. – Azt akarod, hogy megcsókoljalak a pezsgőfürdőben? Hogy megérintselek a szaunában? – A hangja halk, de nyers volt, és minden egyes kérdést olyan érzéki vágy töltött meg, amilyet addig még nem tapasztaltam. Rhodes nekem döntötte a csípőjét, és én levegő után kapkodtam. – Hogy megdugjalak a futópadon?

Nem válaszoltam. Képtelen voltam még lélegezni is, nemhogy beszélni. Rhodes ott maradt egy darabig, teste immár határozottan a combom közé került, keze még mindig a nyakamat fogta. Nyelt egyet, izzó tekintete egy pillanatig még a számon időzött, aztán elengedett, és hátralépett.

Ekkor lélegzethez jutottam, és hirtelen elárasztott az oxigén.

Úgy éreztem, mintha első és utolsó lélegzetem is lenne egyben.

– Mi van, ha szeretném ezeket a dolgokat? – mormoltam, jobban meglepve magam, mint őt, annyi szent. – Ez nem számít, igaz? Nem vagyok elég szexi. Nem vagyok elég vékony… – halkult el a hangom. – Nem vagyok olyan, mint ők.

– Miért nem érted? – morogta Rhodes nyersen, ahogy a tűzhely fölötti szekrénybe nyúlt, majd becsapta az ajtaját. Felém fordult, és a szeme az enyémbe fúródott, vékony pengeként hatolva át törékeny védekezésemen. Hirtelen, és életemben először kicsinek éreztem magam.

– Igazad van. Nem vagy olyan, mint a többi kliensem. Rájuk vagy kíváncsi? – Az ajtó felé bökött, és felemelte a hangját. – Nekik nincsenek céljaik. Ők önzőek, mohók, és úgy érzik, mindenhez joguk van. Beiratkoztak edzésre hozzám, így szilárd alibijük van, amikor el akarnak szökni a gazdag seggfej férjeiktől, hogy velem dugjanak. – Rhodes nyelt egyet. Tudta, hogy felzaklat vele, de folytatta: – Nem vagyok rendes ember, érted? Azokkal edzem és fekszem le, akik éppen olyan szar alakok, mint amilyen én vagyok. – Közelebb lépett, a tenyerét a pultra támasztotta, így a szeme egy vonalba került az enyémmel. – Ezért volt, hogy amikor besétáltál az edzőterembe, nem tudtam rájönni, miért jöttél.

Kapkodva vettem a levegőt.

– Miért? Mert én vagyok az egyetlen, aki tényleg kövér? – suttogtam. Nyilvánvalóan testesebb voltam, mint azok a nők, akikkel láttam. Vártam, hogy leszid, vagy forgatja a szemét, vagy sóhajt, de csak nézett rám. Tanulmányozott. És ekkor a tekintete hirtelen ellágyult.

– Nem vagy az, Natalie. Te… – Szünetet tartott, felemelte a sapkáját, hogy ujjaival végigszántson a haján, majd visszatette.

– …súlyok nélküli. A világ még nem érintett meg. Még nem nehezedik rád a fájdalom, a bűntudat vagy az önzés súlya. – Megrázta a fejét, és ugyanúgy harapott az alsó ajkába, mint amitől néhány perccel korábban az arcom felforrósodott. – Könnyű vagy. Soha ne hagyd ezt elveszni. Ne hagyd, hogy a világ súlya lehúzzon, ahogy őket. – Hátrébb lépett, és elfordította a fejét. – Ahogy engem.

Ezzel visszafordult a tűzhelyhez, és befejezte a vacsora tálalását, nyilvánvalóan véget vetve a beszélgetésnek, szavai azonban továbbra is ott kavarogtak a fejemben. Aztán visszamentünk a kanapéhoz, és én újra a karosszékben találtam magam. Nagyon sok kérdés motoszkált bennem. Milyen súly nehezedik rá? Miért gondolja, hogy számára ez az egyetlen járható út az életben? Hány nővel feküdt már le? Élvezte ezeket a kalandokat? Ám tudtam, hogy nem akar már beszélni róla, így újra témát váltottam.

– Te muffint készítettél nekünk? – érdeklődtem, amikor Rhodes bekapcsolta a tévét.

– Corn dog muffint. Darabonként nyolcvan kalória.

Elmosolyodtam a figyelmességén, ő pedig vállat vont, miközben a tévé villogó fénye táncolt az arcán.

– Vásári ételt akartál, ezért ezt adok neked. Csak változtattam rajta.

Még szélesebben mosolyogtam, bár tudtam, hogy valószínűleg egy idiótának tűnök. Amikor észrevettem, hogy Rhodes légzése megváltozik, a mosolyom szertefoszlott.

Tekintete épp a számra vándorolt, de oly gyorsan másfelé nézett, hogy már-már kétségbe vontam, hogy jól láttam-e.

– Köszönöm, Rhodes. A ma estét. Meg… mindent, tényleg.

Rhodes elhúzódott.

– Nem sok mindent tettem.

– Számomra sokat.

Észrevettem, hogy ádámcsutkája fel-le jár, de csak bólintott.

A sportcsatornát néztük, ahová Rhodes kapcsolt, és közben csendben elköltöttük az éjféli vacsora-reggelit. Ínycsiklandóan ízletes volt, és nehezemre esett nem fogyasztani ötszáz kalóriányi mennyiséget azokból az alacsony kalóriatartalmú muffinokból. Ezt legalább nyolcszor elmondtam neki, mielőtt kisétáltunk a motorjához. Hajnali két óra felé járt már az idő, de tökéletesen éber voltam.

Rhodes lassabban vezetett a lakásunk felé, mint előzőleg az övéhez. Az éjszakai levegő meleg volt, de hűvös szél fújt, és a hold elég fényesen sütött, hogy a motor fényszórója nélkül is bevilágítsa az utat. Nem tudtam, mit gondoljak arról, amit Rhodes előzőleg mondott nekem, vagy tett értem, így próbáltam nem hosszan tűnődni rajta, ám agyam akkora sebességgel pörgött, mint a motorkerékpár. A szívem hevesen vert, a szám kiszáradt, és éreztem, hogy egyre közelebb kerülök a szakadék széléhez, de nem voltam benne biztos, hogy készen állok a mélybe vetni magam.

Amikor a bekötőúthoz értünk, Rhodes a végében leállította a motort, és rádöntötte a kitámasztóra. A szüleim ugyan nem számítottak rám késő estig, arra viszont egész biztosan nem számítottak, hogy egy motorkerékpár hátsó ülésén érkezem, így megkértem Rhodest, hogy a tégla postaládánknál parkoljon le.

Rhodes lehúzta a sisakomat, és kuncogott, ahogy igyekeztem megzabolázni a hajam. Sóhajtva feladtam, ő pedig továbbra is vigyorgott.

– Kérdezhetek még valamit, mielőtt elmész?

Rhodes hátradőlt, és a motor szélére ülve átölelte a sisakot.

Szeme most egészen másnak látszott a hold fényében.

Sötétebbnek tűnt; de zöld színe ragyogott az éjszakában.

– Te és a kérdéseid.

Elvörösödtem, de mégis megkérdeztem:

– A húgod… – Rhodes megdermedt, és én majdnem fel sem tettem a kérdést, de már nem tudtam visszatartani a szavakat. – Azt mondtad, hogy csinos volt. Ő… őt soha… mit jelentsen ez?

Rhodes állkapcsa megfeszült.

– Lana meghalt.

Két szó. Oly hidegen ejtette ki őket, mintha nem is lett volna akkora súlyuk, mint valójában. Tudtam, hogy valószínűleg azt kellett volna mondanom, hogy részvétem a vesztesége miatt, de úgy tűnt, Rhodes nem akarja hallani. Személytelen és őszintétlen lett volna – a szavak nem jelentettek volna semmit, így nem is fárasztottam velük. Inkább újabb kérdést tettem fel neki.

– Mi történt? – Megráztam a fejem. – Úgy értem, tudom, többé-kevésbé. Emlékszem, amikor ő… amikor bejelentették az eltűnését.

Rhodes nem nézett rám. Az égboltot nézte, balra előre az utat, az edzőcipőjét – de egy pillanatra sem engem.

– Egyszerűen eltűnt. Együtt mentünk iskolába, ebédnél még találkoztam vele, aztán a súlyemelőedzés előtt is, de haza már nem jött aznap este.

Nyeltem egyet.

– Hát a szüleid? Ők próbálták megkeresni?

– Nincsenek szüleim, Bogár. Egy otthonban éltünk.

Meghasadt a szívem. Kezdett minden értelmet nyerni.

– Tudom, hogy eltűnt, de honnan veszed, hogy meghalt? Megtalálták a…? – Már a kérdéstől is rosszul éreztem magam, képtelen voltam hozzátenni a holttestét szót a végéhez.

– Soha nem találták meg. – Rhodes zihálva vette a levegőt. – Nem tudom biztosan, hogy halott-e, de azt kell hinnem, hogy igen.

– Miért?

Rhodes vállat vont, és a tekintete végül rám vándorolt. Oly leírhatatlan bánat volt benne, akkora fájdalom, amiről tudtam, hogy én soha nem lennék képes teljesen megérteni.

– Mert jobb, mint a másik lehetőség.

A számat harapdáltam, hogy visszatartsam a szememet szurkáló könnyeket. Nem volt jogom sírni.

– Sajnálom, Rhodes – suttogtam.

– Végeztél a kérdéseiddel? – szólalt meg kiegyenesedve.

Bólintottam. Aztán anélkül, hogy bármit is mondott volna, a sisakomat a hátizsákjába tette, a sajátját pedig a fejére húzta, majd felült a motorra, és beindította. A plexin keresztül még rám pillantott, aztán elhajtott, könnyű füstfelhőt hagyva maga után.

Csak álltam ott mozdulatlanul, és korholtam magam a kérdéseim miatt, hogy sikerült elrontanom velük az estét. Az én estémben Rhodes volt az egyetlen jó dolog, én pedig tönkretettem az övét. Sóhajtottam, majd a házba lépve a szobám felé indultam, és éppen úgy forgott velem a világ, mint aznap reggel, amikor felébredtem.

Mielőtt nyugovóra tértem, beálltam a tűzforró zuhany alá.

Megpróbáltam kiégetni az éjszakát a bőrömből – Shay nekem mondott szavait, Mason ki nem mondott szavait, hogy Shayt helyre tegye, és az én Rhodesnak mondott szavaimat is, amiket bárcsak visszaszívhattam volna. Elképzeltem, ahogy a víz kimossa belőlem, és a csatornába engedi őket, az összes fájdalommal együtt, amit okoztak.

De amikor ágyba bújtam, és a fejemre húztam a takarót, még mindig ott éreztem őket magamban.

Aznap éjjel nem álmodtam Rhodesról.

Aznap éjjel egy szemhunyást sem aludtam.

9.

FEJEZET

Amikor másnap az edzésemre készülődve öltözködtem, a gyomrom görcsbe rándult. Ideges voltam, hogy újra szembe kell néznem Rhodesszal azután, hogy előző este kérdéseket tettem fel neki a húgával kapcsolatban. Dühös lesz? Sértett? Szomorú?

Szóba akar még egyáltalán állni velem?

Az sem segített, hogy hallottam anyámat és Dale-t vitatkozni a hallban. Nyeltem egyet, mert Dale megemelte a hangját, miközben végeztem a sporttáskámba való pakolással.

Összecipzáraztam, átvetettem a vállamon, majd kiléptem a szobámból, lesiettem a lépcsőn, és igyekeztem nem kihallgatni, hogy miről beszélnek. Csak annyit vettem ki, hogy Dale előző éjjel berúgott, ami nem jelentett újdonságot, és anyám dühös volt – ami megint csak nem volt meglepő. Nem mintha állandóan veszekedtek volna, inkább csak amiatt szoktak, hogy Dale hajlamos volt bajba keveredni, amikor lerészegedett. Nem tudtam, miről volt szó – hogy kellemetlen helyzetbe hozta-e magát, vagy anyámat, vagy mindkettő –, de mindig összetűzésbe kerültek egymással, ha Dale egy éjjel ivott.

Végiglopakodtam a hallon a konyháig, ahová, úgy gondoltam, a legkevésbé hallatszik el a hangjuk, és elővettem a Rhodes által összeállított étrendet. Az étkezések összeállítása távolról sem tartozott a kedvenc időtöltéseim közé, de egyre jobb lettem benne.

– Szeretné, ha segítenék? – kérdezte Christina, ahogy a konyhába lépve kötényt kötött a derekára. Mosolyogva bólintottam, és meleg, mandulavágású szemében láttam, hogy ő is hallja a szüleim veszekedését.

Amióta az eszemet tudom, Christina főzött rám. Venezuelából származott, és a családjával tinédzserként költözött Poxton Beachre, hazájuk veszélyes körülményei elől menekülve. Két kisfia volt – Junior és Luis –, és engem a lányaként kezelt, aki neki nem adatott meg. Mindig örömmel fogadtam a tanácsait, de azt még jobban szerettem, hogy tudta, mikor nem akarok beszélgetni. Ő és Moses nagyon hasonlítottak ebből a szempontból.

A következő harminc percben szeleteltünk, főztünk és előkészítettünk, nem igazán beszéltünk, de nem is éreztük kellemetlennek a beálló csendet. Vagyis, addig, amíg még csend volt.

– Nem érdekel, minek hívod, Dale. Ha nem leszel úrrá rajta, búcsút mondhatsz annak a nőnek, aki oly sokáig elnézte ezt neked!

Anyám leviharzott a lépcsőn, és én dermedten álltam két teli Tupperware tárolódobozzal a kezemben, készen arra, hogy a hűtőszekrényhez menjek velük. Christina már kimentette magát, hagyta, hogy egyedül meresszem a szemem.

Anyám könnyáztatta arcát sebhelyként csúfították az elmaszatolódott sminkcsíkok. Amikor meglátott, szipogva megrázta a fejét, és felnevetett.

– Férfiak – jelentette ki, és a kezében lévő összegyűrt papír zsebkendővel megtörölte az orrát. – Néha olyan ostobák, nem igaz?

– Anya… – Ledobtam a dobozokat, és hozzáléptem. Tudtam, hogy el fogok késni, ha nem indulok hamarosan, de nem érdekelt. Veszekedtek már máskor is, de soha nem láttam, hogy anyám ennyire sírt volna – soha.

– Mi folyik itt?

– Semmi, drágám.

– Ugyan, anya. Minden rendben. Mondd csak el!

Anyám sóhajtott, ismét megrázta a fejét, aztán megfogta a ledobott dobozaimat. Óvatosan betette őket a hűtőbe, majd felém fordulva a pultnak támaszkodott.

– Jól vagyok. Minden rendben lesz.

Csak bámultam rá, és próbáltam kitalálni, hogy hazudik-e.

Egy legyintéssel elintézett.

– Ígérem. Csak összezördültünk. Rá fog jönni, hogy igazam van, és észhez tér. Mindig ezt teszi – mosolygott anyám. – Az edződhöz készülsz?

Bólintottam, hagytam, hogy témát váltson, és ő még szélesebben mosolygott. Anyám soha nem beszélt velem igazán a párkapcsolati problémáiról, amit meg is lehet érteni, elvégre az anyám volt. De a legjobb barátom is, és utáltam, hogy nem tudom, mi ríkatta meg.

Anyám eljött a pulttól, és a fülem mögé simította egy elszabadult hajfürtömet.

– Az edződ remek munkát végez, Natalie. Látom.

Vállat vontam, és hirtelen furcsán éreztem magam fürkésző tekintetének kereszttüzében. Aggódtam a Dale-lel folytatott vitája miatt, de még mindig nem felejtettem el kihallgatott telefonbeszélgetését. Végre azt láthatta, hogy olyan lányává változom, akire büszke lehet. De azt kívántam, bárcsak ne azért lenne az, mert fogytam.

– Ó! – csapta össze anyám a kezét. – Menjünk vásárolni az edzésed után! Fogadok, hogy új sportruhákra lenne szükséged. Hívd el Willow-t is. Jó móka lesz!

– Anya… – nyögtem. – Nem akarok kövér ruhákat venni.

– Ó, hagyd abba – dorgált meg, csettintve a nyelvével. – Nem kellene rongyos, régi középiskolai pólókat viselned a klubban, és a csajos program nekem is jólesne. Kérlek!

Sóhajtottam, mivel nem izgatott a vásárlás gondolata, de azt is tudtam, hogy anyának a vásárlásterápia volt a kedvence.

Ő ezzel fejezte ki, hogy szüksége van rám.

– Rendben. Felhívom Willow-t.

Egyébként is fel kellett hívnom. Egész éjjel és reggel is egyfolytában keresett, hogy bocsánatot kérjen a tegnap este miatt.

– Tökéletes! – kiáltotta anyám, ahogy eliramodott a lépcső irányába. – Lezuhanyozom és felöltözöm. Mire végzel az edzéssel, visszajössz, lezuhanyozol és felveszel valamit, már majdnem készen leszek.

Nevettem.

– Valószínűleg tudok még enni és szunyókálni is előtte.

Anyám kuncogott, de nem mondott ellent, aztán felkocogott a lépcsőn. Legalább már jobban nézett ki, mint lefelé jövet. Sok kellett hozzá, hogy anyám néhány percnél tovább a földön maradjon. A pokol után, amibe apám taszította, amikor fiatalabb voltam, már nem sok minden tudta felidegesíteni. Bár mindig nehéz volt elképzelnem a Dale előtti életét, ha mesélt róla. Számomra ő mindig a gazdag, előkelő, kifinomult nő volt.

Nehezemre esett elképzelni a nyomorgó, tökéletlen változatát.

Igazság szerint nem sokat tudtam arról az időszakáról. Apám szó nélkül lelépett, amikor megszülettem. Két évvel később anyám találkozott Dale-lel, és egy évre rá összeházasodtak. Dale egész életemben mellettem volt. Ő lett az apám, legalábbis én annak tartottam. Bár a nagymamám gyakorta mondogatta, hogy Dale a legjobbat hozta ki anyámból, és kimentette élete sötét korszakából, azt hiszem, bizonyos szempontból Dale engem is kimentett.

Leráztam magamról a lakásunkban uralkodó hangulatot, és a Rover felé vettem az irányt. Nem mondanám, hogy kifejezetten izgalom töltött el az edzőterembe indulás miatt, ám nem is rettegtem tőle. Ideges voltam, hogy találkozni fogok Rhodesszal, de alig vártam, hogy elkezdhessem az edzést.

Rengeteg olyan dolog volt, amiről szerettem volna elterelni a gondolataimat, és anyámmal ellentétben úgy éreztem, a vásárlás nem segít. De az edzés talán igen.

A klub felé menet felhívtam Willow-t. Az első csengésre felvette.

– Rendben, úgy döntöttem, hogy te nem gyűlölhetsz engem. Mivel te vagy a legjobb barátnőm, Nat, és ha utálsz, az életem lefelé tartó spirálba kerül az egyetem előtti nyáron, és soha többé nem jövök ki belőle. Nem fogok bekerülni az előfelvételi programba, vélhetően az első évben kibukom az egyetemről a depresszióm miatt, aztán az életem hátralévő részében karneválosként tengődöm a Poxton Beach-i vásárban, azon tűnődve, vajon mit rontottam el azon a végzetes éjszakán sok-sok évvel azelőtt.

Willow már lihegett, mire befejezte a szóáradatát, és én kénytelen voltam nevetni.

– Lo, én nem vagyok mérges rád.

– Ó, istenem! – kiáltotta Willow, és nagyot sóhajtott. – Egész éjjel ki voltam borulva. Sajnálom. Bármi történt is, nagyon sajnálom. Nem kellett volna erőltetnem, hogy együtt menjünk a többiekkel. Nem tudom, mi történt Masonnal és a csajával, de sajnálom, hogy rávettelek. A nyár hátralévő részében nem kell másokkal lógnunk. Csak ketten leszünk, te meg én. Ígérem. Nagyon sajnálom.

– Lo – vágtam közbe. – Minden rendben. Esküszöm. Jól vagyok.

– Mi történt?

Sóhajtottam, majd a fennmaradó öt percben, amíg a klubhoz értem, röviden előadtam a históriát. Willow végig szitkozódott, és megfogadta, hogy megfojtja Shayt, ha legközelebb találkoznak, amitől csak még jobban nevettem.

– Szóval egyszerűen csak hazamentél? Felhívtad Dale-t? Vagy anyádat?

Haboztam.

– Hm…

Willow várt egy pillanatig, majd újra beszélni kezdett:

– Mi az? Miről van szó?

– Nos, ne borulj ki, de mondjuk, esetleg Rhodesszal mentem haza.

– Ó! Jóságos ég! – Az első szót erőteljesen ejtette, a másik kettőt pedig összefolyt. – Most viccelsz.

Összerezzentem.

– Nos, valahogy rám talált. És…

Willow sikkantása elfojtotta további magyarázkodásomat.

– Részleteket akarok! Azonnal. Az összeset.

Ezúttal felnevettem.

– Várnod kell. A klubba megyek edzeni. De… – folytattam, miközben Willow nyöszörögni kezdett – …anyám ma este vásárolni akar menni. Velünk jössz?

– Ez nem kérdés. Hívj, ha már úton vagy! És jobban teszed, ha minden egyes részletbe beavatsz majd, ha már így megvárakoztatsz.

Ezzel Willow letette, én pedig bedugtam a telefont a sporttáskámba, és az edzőterembe cammogtam. Amikor beléptem a dupla üvegajtókon át, és megláttam Rhodest a futópadon, ahogy a veríték az arcáról folyt, és átáztatta pólójának felső részét, újult erővel rohant meg a korábban érzett idegesség. Rhodes rám nézett, amint megjelentem, leállította a gépet, és egy kis fehér törülközővel törölgetve magát elindult felém.

– Késtél.

– Sajnálom – motyogtam. – A szüleim… nos, mindegy. Itt vagyok.

Rhodes csak bólintott, pedig azt vártam, hogy majd rám förmed. Az előző este miatt, a késésem miatt – bármi miatt, ami az edzés előtt lejátszódhatott benne. Ám, meglepő módon, nem tette.

– Tudod, hogyan kell ellenőrizni a pulzusodat?

Megdörzsöltem az orrom.

– Nos, figyeltem a kijelzőt, amikor a futópadon vagy a taposógépen voltam.

– De tudod, hogyan lehet ellenőrizni gép nélkül?

Megráztam a fejem.

– Rendben – kezdte, és közelebb lépett hozzám. – Tudod, hogy azt szoktam mondani, hogy legalább százhatvanra emeljük a percenkénti pulzusszámodat, amikor a futópadgyakorlatokat végezzük?

Bólintottam.

– Ez azért van, mert ennél az értéknél már a hardcore kardió tartományban vagy. Száznegyven és százhatvan között a kardióban, százhúsz és száznegyven között a zsírégetőben.

Száznyolcvan fölött van a teljes erőbedobás, százhúsz alatt a bemelegítés.

Úgy meredtem rá, mintha azt mondta volna, hogy vékony vagyok, és pilinszkák a combjaim.

Rhodes kuncogott.

– Fogok neked készíteni egy táblázatot. De az a lényeg, hogy egyedül is képes légy megmérni, gép nélkül. Mindig figyeld a pulzusodat, hogy megtudd, melyik tartományban vagy, függetlenül attól, hogy a szabadban vagy futópadon edzel.

– Rendben, akkor hogy csináljam?

Rhodes megfogta a csuklóm, amitől egyből összeszorult a gyomrom, de igyekeztem nem elárulni. Aztán megfordította a kezem, tenyérrel felfelé, és két ujját belenyomta a bőrömbe a csuklóm hüvelykujj felé eső részénél.

– Két ujjal nyomd erősen ezt a pontot a csont és az ín között, az orsócsonti verőér fölött. Aztán számold, hány dobbanást érzel tizenöt másodperc alatt, ezt szorozd meg néggyel, és így megkapod a pulzusszámodat.

– Most érzed a szívem?

Rhodes rám pillantott, és halovány mosoly játszott szája szegletében.

– Igen. Igen, érzem a szíved. – Egy pillanatig csak nézett rám, aztán megköszörülte a torkát, és elengedte a csuklóm. – A nyakadon is ellenőrizheted, de én jobban szeretem a csuklón figyelni. Próbáld meg.

Engedelmeskedtem, és zavarban voltam szapora szívverésem miatt, miközben nem csináltunk semmit, csak ott álltunk.

Tudtam, hogy Rhodes is érezte, amitől csak még inkább zavarba jöttem.

– Érted?

Bólintottam.

– Igen, azt hiszem.

– Jó. Nem akarom, hogy a géptől kelljen függnöd. – Szünetet tartott, aztán előhúzott valamit a zsebéből. – Ennek ellenére van neked valamim.

Szétnyitotta a kezét, és egy kis fehér dobozt pillantottam meg, csomagolásán egy óra képével. Vaskosnak tűnt ugyan, ám rózsaszín és nőies is volt.

– Mi ez?

– Sok minden. Pulzusmérő, óra, GPS. Feljegyzi, mekkora távot teszel meg, amikor kint futsz. Vízálló, így még esőben is viselheted. És hangmemória funkcióval is rendelkezik, így rögzítheted, hogy érzed magad bizonyos időpontokban az edzés során. Mindennap nyomon követheted az edzéseidet, és megnézheted az összehasonlító adatokat, hogy hány kalóriát égettél el a hetek és hónapok alatt, és mennyi volt az átlagos pulzusszámod. És még át is kapcsolhatsz egy másik funkcióra, ami tanácsokat ad edzés közben. – Vállat vont. – Olyan ez, mintha egy mini énem lenne a csuklódon.

Elmosolyodtam, de a gyomrom hullámzott, egyfolytában emelkedett és süllyedt. Rhodes ajándékot adott nekem, és fogalmam sem volt, hogyan reagáljak rá.

– Ejha!

Rhodes egyik lábáról a másikra állt, és szabad kezével végigszántott nedves haján.

– Igen, nos, szeretem ezt adni a klienseimnek, hogy segítsek nekik vele.

Villámgyorsan a kezembe is nyomta.

– Gyerünk, vedd csak fel, és megmutatom, hogyan működik!

Tettem, amit mondott, de nem tudtam megállni, hogy ne érezzek csalódottságot, mert ez nem olyasvalami volt, amit csak értem tett meg. De ugyan miért voltam csalódott? Rhodes egy edző, aki egy edzéssel kapcsolatos ajándékot adott annak a személynek, akivel dolgozik. Érthető, hogy megtenné bárkinek.

Haragudtam magamra az érzéseim miatt.

Miután elbabráltunk az órával, és megértettem, hogyan működik, elkezdtük a napi edzéstervet. Nem sokat beszéltünk, de leginkább azért, mert képtelen voltam még lélegezni is, nemhogy beszélni. Rhodes ugyanis minden egyes nappal egy kicsit nehezített a gyakorlatokon, de az volt benne az őrület, hogy egyre inkább megbirkóztam velük. Igazság szerint, szinte akartam, hogy keményebben hajtson. Az adrenalint, az endorfinlöketet, a fájdalmat az izmaimban – valahogy megszerettem az egészet.

Mégis mi lett velem?

– Holnap lesz még egy edzésünk, aztán vasárnap jön a második méredzkedésed – közölte Rhodes, átnyújtva a vizespalackomat, amikor befejeztük az utolsó kört is a súlyokkal. – Ha akarod, megcsináltatom veled az egyik haladóbb edzésprogramomat is.

Bólintottam, bár azon tűnődtem, vajon mennyivel lehet intenzívebb, mint az addigi.

– Hajrá!

Rhodes már-már elmosolyodott, aztán inkább nyitott szája belsejét nyalogatta, és közben derűs tekintettel figyelt.

– Azt fogod majd kívánni, bárcsak ne mondtad volna ezt.

Hozd az órát. Alig várom, hogy megnézzem, hány kalóriát égettünk el.

Kacsintott, aztán a zuhany felé indult, és én hosszan, lassan, reszketőn sóhajtottam.

Megkönnyebbültem. Nem hozta fel az előző éjszakát, nem viselkedett elutasítóan, nem szidott le, még akár azt is mondhatnám, hogy kedves volt velem.

Nem tudtam, mit gondoljak az óráról, de úgy döntöttem, nem foglalkozom vele. Két nőszemély várt rám, hogy felszabadítsák a magukban lakozó vásárlásmániást, én pedig nem akartam megvárakoztatni őket.

Sietve összepakoltam a táskám, és elindultam az autóhoz.

Kifelé menet több nő mellett is elhaladtam, kettőjükről tudtam, hogy Rhodes kliensei. Nyeltem egyet, amikor elmentem mellettük, és Rhodes előző este mondott szavai csengtek a fülemben:

Nem vagyok rendes ember, érted? Azokkal edzem és fekszem le, akik éppen olyan szar alakok, mint amilyen én vagyok.

Az egyikük, egy magas, kék szemű, vörös hajú nő alaposan szemügyre vett, amikor a közelébe értem, szinte úgy, mintha nem tartoznék oda. És azt hiszem, bizonyos szempontból csakugyan így is volt. Nem igazán tartoztam sehová. De próbáltam rájönni, ki is vagyok pontosan, hogy tudjam, hová soroljam magam. Így hát emelt fővel sétáltam el mellettük, nem pedig gyáván összegörnyedve.

Elmosolyodtam, amikor megállapítottam, hogy Rhodes másik két kliense nem visel olyan órát, mint az enyém. Valami azt súgta nekem, hogy Rhodes hazudott.

Ám ezúttal nem bántam.

10.

FEJEZET

Willow minden részletre kiterjedően kifaggatott aznap este vásárlás közben, és természetesen mindent túlanalizált – végtére is ez volt a szakterülete. Szentül hitte, hogy bejövök Rhodesnak, és ez persze a legnevetségesebb dolog volt, amit valaha is hallottam. Amikor azonban a beszélgetést Masonra terelte, harag töltött el.

Egész nyáron azon igyekeztem, hogy visszaszerezzem, de azon az estén a vásárban, amikor meg se próbált kiállni mellettem, rájöttem, hogy nem is ismerem már azt a srácot, akiért harcolok. Így hát sebességet váltottam. Még mindig azt akartam, hogy lásson, amikor már lefogytam, és csodásan nézek ki? Igen. De immár nem is annyira azért, hogy visszaszerezzem, hanem inkább amiatt, hogy megmutassam neki, bármit megtehetek, amit akarok, függetlenül attól, hogy ő hisz bennem, vagy sem.

Willow egyetértett velem.

Másnap Rhodes beváltotta az ígéretét, teljesen kikészített az edzőteremben. De megérte, amikor vasárnap ráálltam a mérlegre. Újabb három és fél kilót fogytam, ami azt jelentette, hogy mindössze két hét alatt nyolc kiló ment le rólam.

Nehezen tudtam felfogni. Csak két hét telt el, ám éveknek tűnt. Már éreztem, hogy a testem változik, ugyanakkor nemigen tudtam elhinni, hogy már közel tíz kilóval kevesebb a súlyom.

De a mérleg nem hazudott.

Újabb hét telt el, és éreztem, hogy kezd kialakulni a rutinom.

Az egészségesebb étkezés már kevésbé volt nyűg, inkább ösztönössé vált. Természetesen továbbra is vágytam az édességekre meg a sós rágcsálnivalókra, de már nem volt olyan nehéz leküzdenem a kínzó sóvárgást, amióta tudtam, milyen keményen kell hajtanom magam, mire az órám kalóriaszámlálója eléri azt a számot, amennyi energia abban a tábla csokoládéban van.

Az óra megszállottja lettem. Szerettem látni, ahogy egy kemény edzés közben a pulzusszámom ugrásszerűen megemelkedik, és vele együtt az „elégetett kalóriák” szám is.

Rhodes méltatlankodott, amikor már az első napokban lemerítettem az akkumulátort. Véletlenül bekapcsolva hagytam a hangmemória funkciót, miután megállapítottam, mennyivel könnyebben lélegzem már futás közben, és ez leszívta az akkumulátort. Ennek ellenére azonban kitanultam az óra csínját-bínját, és messze a legjobb ajándék volt, amit évek óta kaptam.

Rhodes meg én nem lógtunk együtt a vásár éjszakáját követően, de a vele való edzés jó mókává vált. Rhodes máshogy viselkedett velem, egy lágyabb oldalát mutatta. Azért persze nem lett belőle nyávogó kiscica, de már nem volt az a pitbull sem, akihez hozzászoktam. Többet beszélt velem, meghallgatta az aggodalmaimat, és segített meglátnom a célvonalat, amikor én nem voltam képes rá. Nem főzött többet nekem, nem botlott belém az edzőtermen kívül, de belekerültünk egy kényelmes rutinba. Edző és kliens. Jedi és Padawan.

Az viszont kevésbé dobott fel, hogy Mason a vásár éjszakáját követően több mint tíz SMS-t küldött. Valamelyikben bocsánatot kért, másokban arról érdeklődött, hogy vagyok, vagy pedig az egykori közös vicceinkre utalgatott. Nem válaszoltam rájuk, leginkább azért, mert nem tudtam, mit mondjak. Vagy igazából mit gondoljak. Miközben a testem változott, lelkileg mintha a gödör aljára kerültem volna. Bár meg akartam fejteni az érzéseimet, továbbra is inkább az edzésre és a helyes étrendre összpontosítottam. A gondolatok és az érzelmek várhattak.

Az volt a probléma, hogy amikor Mason SMS-eket küldött, úgy éreztem, még mindig ugyanúgy vonzódom hozzá, mint korábban. Tisztában voltam vele, hogy mások lettek a prioritásaim, és az életvitelemen magam miatt változtattam, arra azonban nem tudtam rájönni, vajon részben továbbra is Mason miatt akarok-e keményebben edzeni. Hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem voltak még mindig olyan pillanatok, amikor vissza akartam szerezni, és egy részem azt remélte, ő is így gondolkodik velem kapcsolatban. Még mindig nagyon vágytam a régi Mason után – akiről már nem tudtam biztosan, hogy létezik-e még. A kellemes esti randijainkat akartam megint, az őrült éjszakáinkat a barátainkkal, azt, ahogyan félmosolyt villant rám, miközben átkarolva magához szorít.

Hiányzott.

Amikor nem edzettem, vagy nem lógtam együtt Willow-val, még mindig az Eltűntek sorozatot daráltam. A harmadik méredzkedésem előtti szombat este épp a negyedik évad közepe táján tartottam, amikor Willow olyan hírrel hívott fel, amire nem voltam felkészülve.

– Bejutottam.

A hangjába izgalom és óvatosság vegyült, és eltartott egy pillanatig, hogy rájöjjek, mit is jelent ez a négy szótag. Willow az előfelvételi programról beszélt. Amikor felfogtam, felültem a kanapén, ahol addig lustán elnyújtóztam, és a telefont a jobb fülemhez tapasztottam.

– Istenem, Willow! Gratulálok! – Nagyot nyeltem, és kikapcsoltam a tévét. – Örülök.

És így is volt. Csakugyan örültem. Ám ugyanakkor önző is voltam. Willow volt az egyetlen barátom Poxton Beachen – vagyis az egyetlen igazi barátom –, és az egész Mason és Shay dráma közepette nem akartam, hogy magamra hagyjon.

Tudtam, hogy emiatt silány barát vagyok, de nem tehettem róla.

Szükségem volt Willow-ra.

Willow sóhajtott.

– Ó, istenem, annyira örülök, hogy örülsz. Féltelek felhívni.

– Miért?

– Mert... – halkult el Willow hangja – …tudom, hogy mostanában sok dolog történt körülötted. Nem akarom, hogy úgy érezd, magadra hagylak.

A dohányzóasztalon lévő tojás formájú ajakbalzsamomért nyúltam, végigcsúsztattam a számon, hogy nyerjek egy percet, aztán hosszan sóhajtottam.

– Viccelsz, Lo? Te vagy a legjobb barátnőm. És ez nagyszerű hír. Átmenjek, hogy megünnepelhessük?

– Az a helyzet, hogy a szüleim elvisznek vacsorázni – felelte Willow.

– Ó. Nos, rendben. Akkor holnap?

– Hát… – Az ösztönöm azt súgta, hogy nem fog tetszeni, amit Willow mondani fog. – Holnap nem leszek itt. Azt akarják, hogy hétfőn eligazításra menjek, és anyám holnap szeretne indulni, hogy autóval kényelmesen odaérjünk.

A gyomrom összeszorult, a vállam leereszkedett.

– Ó. Rendben. Nos, akkor majd találkozunk, ha visszajöttél. Mikor indulsz a programra?

Hallottam, hogy Willow nyel egyet.

– Három hét múlva.

– Három hét múlva? – ismételtem olyan éles hangon, amelyről nem is tudtam, hogy képes vagyok produkálni. Megköszörültem a torkom, és próbáltam megnyugodni. – Az nagyon közel van.

– Tudom.

Egy pillanatig hallgattunk, és tudtam, hogy kínos helyzetbe hozom Willow-t, mintha szomorúnak kéne lennie a sikere miatt. Ami drámai és éretlen hozzáállás, és én igyekeztem mindkettőt kinőni, így elmosolyodtam.

– Hát, sokat kell vásárolnunk a három hét alatt, ha fel akarunk készíteni az egyetemre.

Willow nyüszített.

– Ó, istenem, Nat. Bejutottam! Megyek az előfelvételi programra az Appalachian State-re!

Mindketten felsikoltottunk, és büszkeség töltött el a legjobb barátnőm miatt. Nem akartam, hogy elmenjen, de büszke voltam rá. Megérdemelt minden sikert, ami még rá várt.

Csak azt nem tudtam, miként illek bele én az új terveibe.

Vagyis, hogy mik lesznek az én terveim.

– Most mennem kell, az étteremhez értünk. Szeretlek!

– Én is szeretlek, Lo.

Amikor befejeztük a beszélgetést, a kezemben lévő telefonra meredtem, és libabőrös lettem a házban uralkodó csendtől.

Anyám és Dale a héten üzleti útra mentek, és közben meglátogattak néhány családtagot is. Christinán kívül a személyzet többi része is kimenőt kapott a hétre. Egyedül voltam, és csak azt az egy embert hívhattam volna fel vigasztalásért, aki a fájdalmat okozta.

Nem volt jogom kiborulni amiatt, hogy Willow elmegy, ennyit tudtam. De úgy éreztem – attól függetlenül, hogy így volt, vagy nem –, mintha egy részemet kiszakították volna. Willow volt a legjobb barátnőm kiskorunk óta. Soha nem töltöttünk egy hétnél több időt távol egymástól. Úgy volt, hogy együtt megyünk egyetemre – ez mindig a terveink között szerepelt. És ő most egyetemre ment, én pedig Poxton Beachen maradtam.

Fogalmam sem volt, mihez kezdjek a helyzettel.

És ami még rosszabb volt, a saját hibámból maradtam.

Csatlakozhattam volna Willow-hoz néhány hónappal később az őszi szemeszterre, de még annyit sem tettem, hogy megnézzem, mennyi a jelentkezési díj az Appalachian State-re, nem beszélve a felvételiről. Mert még mindig nem tudtam, mit akarok csinálni. Nem találtam a helyem. Nem tettem semmit. És a föld továbbra is forgott nélkülem.

Nem mintha nem gondolkodtam volna a lehetőségeimen, mert igenis gondolkodtam. Ami azt illeti, ha belevágnék ebbe az egyetem dologba, leginkább képzőművészeti iskolába akarnék jelentkezni. De beismerni magamnak mindezt közel sem tűnt olyan nehéznek, mint elmondani anyámnak és Dale-nek. Ők azt akarták, hogy az Appalachian State-re menjek, és a legjobb barátnőm is oda ment. Nem kellett volna rosszul éreznem magam amiatt, hogy nem megyek oda, ám mégis így volt. De nem szerettem volna olyan lenni, mint a többiek Poxton Beachen. Igazság szerint el akartam menni innen.

A megdöbbentő felismeréstől elszorult a szívem, és nagyot sóhajtottam.

Végiggörgettem a neveken a mobilomban, megálltam Mason telefonszámánál, és rámeredtem. A hüvelykujjam a hívás gomb fölött körözött, és zihálva próbáltam eldönteni, mit tegyek. Ki kellett jutnom a házból, szükségem volt valakire, bár tudtam, hogy nem Mason az a valaki. Felhívhattam volna Christinát is, de ő a fiaival volt, és nem akartam elszakítani tőlük, amikor végre kicsit több időt tölthetett velük, most, hogy anyám és Dale elmentek a városból.

A lábamat rázva töprengtem, hogy kit is hívhatnék fel.

Hirtelen Rhodes neve ötlött az eszembe, megcsóváltam a fejem, de aztán megálltam. Talán ő tudna segíteni. Ő valahogy el tudta terelni a gondolataimat a vásár estéje után, és többször viccelődtünk is. Semmi esetre sem egy Willow, de törődött velem. Nem igaz?

Mielőtt átgondolhattam volna, már tárcsáztam is a számát.

– Szia, minden rendben? – szólt bele Rhodes öt csengés után, és ziháló hangjából ítélve biztosra vettem, hogy elfoglalt.

Amikor nem válaszoltam azonnal, a tenyerével lefedte a telefon mikrofonját, de még így is hallottam, hogy beszél valakihez. A torkomat olyasvalami szorította, amit nem tudtam lenyelni, és agyamban egymást kergették a gondolatok, ahogy azt próbáltam kitalálni, vajon ki lehet ott vele. Aztán Rhodes elvette a kezét a mikrofonról, és újra hozzám beszélt.

– Mi a helyzet?

– Odamehetek?

Rhodes egy pillanatig hallgatott.

– Hát, most nem igazán alkalmas. Történt valami? Megsérültél?

– Kérlek, Rhodes. – Utáltam hallani az esdeklő hangomat. – Igazság szerint nincs más, akit most felhívhatnék. A szüleim elutaztak, és Willow… nos, ő nem érhető el. Hosszú történet, de most tényleg ki kell szellőztetnem a fejem. Gyere el futni velem, főzz nekem, vagy ilyesmi. Bármi. Egyszerűen csak… csinálnom kell valamit.

Rhodes szitkozódva sóhajtott, én meg csak vártam, hogy válaszoljon.

– Rendben. Adj egy fél órát.

Letette a telefont, mielőtt válaszolhattam volna, de fellélegeztem, és valamiféle megmagyarázhatatlan remény töltött el, hogy ő talán megtalálja a nyitját, hogy jobban érezzem magam. Ekkor döbbentem rá, hogy Rhodes sokszor reményt adott nekem, ahogy senki más, és ez a felismerés megrémített.

Edzőruhába bújtam, kontyba fogtam a hajam, aztán váltóruhát pakoltam a táskámba, arra az esetre, ha csinálnánk még valamit utána. Nem tudtam, miért gondoltam azt, hogy Rhodes velem akarja tölteni a szombat estéjét, de azt hiszem, igazából nem is erre kértem. Egyszerűen csak szükségem volt némi időre, hogy megszabaduljak a gondolataimtól, és magamhoz térjek egy kicsit. Ami azt illeti, Rhodes profi módon tudott közönyösen viselkedni velem, és nem szólni hozzám, és leginkább erre volt szükségem abban a pillanatban. Talán ezért hívtam őt fel – valahogy ez tűnt logikusnak.

Hamarabb indultam el otthonról, mint szükséges lett volna, főleg azért, mert már nem bírtam tovább elviselni az egyedüllétet. Nem tudtam elhinni, hogy ennyire rosszul fogadtam Willow elutazásának hírét. Nem mintha azt gondoltam volna, hogy nem fog bejutni a programba. De a letaglózó bejelentés felborította a már amúgy is zilált érzelmeimet, és forgott velem a világ. Szükségem volt valamire, hogy visszahúzzon a talajra.

Tíz perccel korábban érkeztem Rhodes lakásához, mint ahogy kérte, így megpróbáltam azzal elütni az időt, hogy a telefonommal babráltam a Roverben. Mason és Shay képei, valamint a Willow-nak küldött „gratulálunk” posztok árasztották el a közösségi oldalaimat, így egy csalódott sóhaj kíséretében az ülésre dobtam a mobilomat.

Ujjaimmal a kormányon doboltam, feltettem egy újabb réteg ajakbalzsamot a számra, és megtisztítottam a pólóm szélével a Ray-Ban napszemüvegemet, majd visszatettem a tokjába.

Bekaptam egy rágót, egy percig rágtam, aztán kihajítottam az ablakon. Még hatvan másodperc sem telt el.

Tudtam, hogy Rhodes együtt volt valakivel, amikor felhívtam, de már biztosan hazaért, nem igaz? Nem láttam a motorját, viszont nem is láthattam, mert bent tárolta a lakásában.

Sóhajtva feladtam a várakozást.

– A francba, elég volt.

Felkaptam a táskám, kiszálltam a SUV-ból, majd bezártam az ajtaját. Rhodes lakása felé tartva egyre jobban elfogott az ismerős reszketés, amit a közelsége szokott okozni. Mindig idegessé tett, és fogalmam sem volt, miért.

Amikor a bejárati ajtóhoz értem, felemeltem a kezem, hogy bekopogjak, ám az hirtelen feltárult, mielőtt az öklöm megérinthette volna a világoskék felületet. Rhodes állt az ajtóban, de nem volt egyedül. Egy telt keblű, barna, szélfútta frizurás, barnítókrémes nő ölelte át, ajkait Rhodes szájára tapasztva. Kuncogott, de meghökkent, amikor Rhodes letépte róla az ajkát, és rám meredt.

– A fenébe.

Magamhoz tértem a kábulatból, és tekintetem a földre szegeztem.

– Ó, sajnálom.

– Semmi baj, drágám – nyugtatott a nő, és puha kezével megérintette a karomat, ahogy kilépett Rhodes lakásából. – Már épp végeztünk. – Rhodesra kacsintott, amitől a gyomrom összeszorult, és a vér az arcomba szökött. – Hétfőn találkozunk, te csődör.

Ezzel kilibbent a bejáraton, olyan mámorban úszva, amit, biztosra vettem, csakis Rhodesnak köszönhetett. Még a lábbelijét sem húzta fel. Mezítláb lejtett el, magas sarkú cipőjét két kecses ujjával tartva a válla fölött.

Rhodes és én figyeltük, amíg eltűnt a szemünk elől. Aztán Rhodesra néztem, de ő már elfordította a tekintetét, ahogy elindult befelé, nyitva hagyva az ajtót maga mögött.

– Ki volt ez? – tudakoltam, ahogy követtem. Becsuktam az ajtót, és a földre dobtam a táskám.

– Egy kliens.

– Aha.

Rhodes rám nézett.

– Ezt ne csináld velem. Harminc percet mondtam neked. Ez csak huszonöt volt.

– Nos, legalább javítottál az idődön – gúnyolódtam.

– Miért vagy itt?

Kérdése lehervasztotta arcomról a pimasz mosolyt.

– Willow bekerült az előfelvételi programba. Három hét múlva elmegy.

Rhodes nem kért bocsánatot, a tekintete sem lágyult meg.

Csak bólintott, és a hálószobája felé indult.

– Hadd öltözzem át, aztán mehetünk futni.

És így is lett. Egy árva szót sem szóltunk egész idő alatt, eltekintve a néhány megjegyzéstől, amit az órámhoz tettem, mint például, hogy az első lefutott mérföldünk addigi leggyorsabban megtett mérföldem volt. Rhodes végigvezetett a háztömb mögött elhaladó útvonalon, Poxton Beach addig számomra ismeretlen oldalát mutatva meg. Hajléktalanok csoportjai mellett futottunk el, beesett szemükkel bizalmatlanul méregettek minket. Nyeltem egyet, és gyorsabb iramra váltottam, hogy szorosan Rhodes mellett maradjak.

Fogalmam sem volt, mennyit futottunk, de legalább egy órát kint tölthettünk, aztán visszaindultunk Rhodes lakása felé.

Egyikünk sem beszélt, ahogy felváltva lezuhanyoztunk, és tudtam, Rhodes az, akire abban a pillanatban szükségem volt.

Már jobban éreztem magam Willow miatt, a futás segített lecsillapítani a gondolataimat, és Rhodes nem kérte, hogy beszéljek róla, ha nem akartam.

Mégis, ahogy a zuhanyzás után ott ültem az egyik konyhaszéken, hajamat nedves, rendetlen kontyba fogva, és figyeltem, amint Rhodes előmelegíti a sütőt, végre úgy éreztem, talán beszélni akarok. Még ha csak egy keveset is.

Vártam, miközben Rhodes kezdte előszedegetni és a pultra rakosgatni az alapanyagokat meg a konyhai eszközöket, és azon tűnődtem, vajon megkér-e, hogy beszéljek róla, ám nem tette.

Jól tudtam, hogy ez személyes varázsának része, így rajtam múlik, hogy megszólalok-e. Egy darabig csak csendben néztem, ahogy főzött. Időnként rám pillantott, aztán figyelmét újra az ételre fordította. Úgy tűnt, ő is töpreng valamin. Már futás közben is érezhető volt, hogy valamiféle érzelem munkál benne.

– Willow a legjobb barátnőm – kezdtem, miközben Rhodes felvágott egy mangót. – Mindig csak mi ketten voltunk.

Rendelkeztünk ugyan baráti körrel, és mindenki szerette Willow-t, de mi ketten voltunk egy csapat. Úgy volt, hogy együtt megyünk egyetemre is. Azt szeretnénk, ha a házaink is egymás mellett lennének. Mindig is így terveztük. Házasság, gyerekek…

– Elhallgattam. – Nagyon ostobán hangzik, nem igaz?

Rhodes vállat vont.

– Hiányozni fog neked. Nincs ebben semmi ostobaság.

– De nem kellene hiányoznia, ha én is vele mennék.

– Akkor miért nem mész?

Sóhajtottam.

– Nem akarom azt csinálni, amit mindenki más ebben a városban. Az Appalachian State-re menni, utazgatni egy darabig, és végül visszatérni ide. Olyan, mintha az életciklus itt kezdődne, és itt fejeződne be.

– Igen – hangsúlyozta Rhodes szarkasztikusan, miközben a kezében lévő késsel a vágódeszkán csapkodott. – Szörnyen hangzik.

– Mintha te annyira itt akarnál maradni.

– Néhányunknak nincs választási lehetősége. – Keményen nézett rám. Aztán a mangót és a kockára vágott paradicsomot egy tálba rakta, majd folytatta: – Amúgy pedig nem az Appalachian az egyetlen egyetem errefelé. Mi akadályoz meg abban, hogy egy másikra menj?

– A családom.

Összekevert néhány fűszert, de nem nézett rám válasz közben:

– Ez nem a családod élete. Ez a tiéd.

Elcsendesedve töprengtem a szavain. Igaza volt. Nem tudtam pontosan, mi akadályoz a jövőmmel kapcsolatos döntések meghozatalában. Egy részem igenis az Appalachian State Universityre akart menni. Nagyszerű fotós képzésük volt, ráadásul Willow is oda készült. Viszont Mason is. Arra gondoltam, elmehetnék máshová is, mondjuk egy elit képzőművészeti iskolába, ahol tényleg sokat tanulhatnék a fényképezésről, de Dale ellenezte volna, és ezt a csatát nem volt kedvem megvívni. Meglepődtem, hogy elfogadta a „pihenek egy kicsit” ürügyemet, amiért nem jelentkeztem az Appalachian State-re közvetlenül a központi felvételi teszt megírása után.

Talán még csak nem is az egyetemről volt szó. Talán inkább arról, amit éreztem magammal kapcsolatban, és pontosan azt próbáltam megváltoztatni azzal, hogy Rhodesszal edzettem.

Nem találtam a helyem. Frusztrált voltam. És bár tudtam, hatalmamban áll változtatni rajta, továbbra is tehetetlennek éreztem magam.

Sóhajtottam, és kortyoltam a vízből, amit Rhodes töltött nekem. Nem volt jogom kiborulni amiatt, hogy Willow elmegy.

Hiányolhatom majd, de ennél többet nem szabad éreznem.

Willow az álmait követte, és nem hibáztathattam csak azért, mert nekem nem voltak.

Figyeltem, ahogy Rhodes tevékenykedik, és eltűnődtem, vajon ki lehetett az iménti nő, és mit csináltak. Nyilvánvalóan buta dolog volt ezen elmélkedni, hiszen ki lehetett találni – csak arra nem tudtam rájönni, miért tette, amit tett. Rhodes fiatal volt, vonzó, okos – bármelyik lányt megkaphatta volna. Miért pont azokkal a karót nyelt szépasszonyokkal osztja meg az ágyát?

Csak így tudja megtartani a munkáját? És ha ez az oka, miért nem dolgozik egyszerűen máshol?

Ujjhegyemmel a pohár száján köröztem, és a szememmel követtem a mozdulatot.

– Tudod, hogy szexuális zaklatásért feljelentést tehetsz a klub tagjai ellen. Nem vehetnek rá téged az extra… edzésre.

Rhodes gúnyolódott.

– Ne légy naiv.

– Akkor te döntesz úgy, hogy megteszed?

– Igen – csattant fel Rhodes. – Én döntök úgy. És ne kerülgesd tovább a szót. Dugom őket, Natalie. Keményen. Hosszan. Addig, amíg nem sikoltoznak úgy, mint ahogy a húszas éveikben tették.

Próbáltam nyelni egyet, de kiszáradt a szám. Rhodes komor tekintete ijesztő volt, de láttam, hogy kissé reszket. És ekkor hirtelen megértettem.

Kínosan érezte magát.

Okkal kérte, hogy akkor jöjjek, amikor a nő már távozott.

Nem szerette önmagának ezt a részét, ami újabb kérdésre ösztönzött.

– Miért?

– Mert nincs mindnyájunknak gazdag apucija. – E szavakkal becsapta a hűtőszekrény ajtaját, és kinyitott egy üveg sört.

– Ez nem igazságos.

– Ne beszélj nekem igazságosságról! – vetette oda, ahogy az üveget a szájához emelte. Néhányat kortyolt belőle, aztán letette a pultra, és kezét széttárva rám nézett. – Az ikertestvérem eltűnt, amikor végzős voltam a középiskolában, és amint leérettségiztem, a nevelőszüleim kirúgtak. Nem kaptak már pénzt utánam, érted? Ugyan miért akartak volna maguknál tartani? – Rhodes megrázta a fejét. – Amúgy pedig örültem, hogy elmentem, Natalie. Mert az utcán kóborolni, anélkül, hogy tudtam volna, mit kezdjek az életemmel, még mindig jobb volt, mint elviselni, hogy az alkoholista nevelőapám rommá ver minden este.

A torkom elszorult, kiszáradt. Szerettem volna mondani valamit, de nem jutott eszembe semmi.

– De túléltem egyedül is. Nem volt könnyű, ám villámgyorsan megtanultam, hogy a megélhetéshez szükséges pénzt nem mindig azzal keressük, amivel szeretnénk. Hónapokig az utcán éltem, mielőtt kitaláltam volna, milyen munkát végezhetnék, hogy sok pénzt keressek. Először droggal üzleteltem, aztán…máshogyan alakultak a dolgok.

– Fizetnek neked? – kérdeztem halkan.

– A fenébe is, persze hogy fizetnek. – Eljött a pulttól. – És nem is keveset. Többet keresek egy edzéssel velük, mint egy egész havi munkával a klubban. Úgy dobálják a százasokat, mint az ételmaradékokat. – Megint nagyot kortyolt a söréből, a szeme izzott. Úgy tűnt, mintha türtőztetni akarta volna magát, de már azon a ponton volt, amikor nem tudta. – Azt hiszed, ki tudnék fizetni egy saját lakást a húsz dollárokból, amit a kliensek fizetnek nekem az edzésért? Azt hiszed, a vacak countryklubos fizetésemből megengedhetnék magamnak egy magánnyomozót, hogy az eltűnt húgomat keresse három éve? – Rhodes nem kiabált, de éreztem, hogy harag tölti el. – Szomorú, gazdag nőket dugok, hogy kifizessem a számláimat. Egy rohadt szar alak vagyok. Ezt akartad hallani, Natalie?

A konyhából a nappaliba ment, levetette magát a kanapéra, kiitta a maradék sörét, aztán az üveget a dohányzóasztalra csapta. Felugrottam, de ő csak ült ott, könyökét a térdére támasztva bámulta összekulcsolt kezét, fejét ráhajtva.

Óvatosan odamentem, és leültem mellé. Szeme és feszült állkapcsa gyötrelemről árulkodott, és ez megérintett, le akartam fényképezni. Mindig olyan éles volt, de az ilyen pillanatokban láttam a lágyságát is. Már-már a fényképezőgépemért nyúltam, de aztán meggondoltam magam.

– Sajnálom, Rhodes – suttogtam, ahogy leereszkedtem a kanapéra mellette.

Rhodes összerezzent, és megrázta a fejét.

– Ne.

A számat harapdáltam. Tudtam, hogy a sajnálkozásomtól még nem fogja jobban érezni magát. Nemcsak dühösnek látszott, hanem zavartnak is – és ez az én hibám volt.

– Felfogadtál egy nyomozót? – kérdeztem, és ő bólintott, fejét még mindig a kezére hajtva. Nyeltem egyet. – Talált valamit?

– Még nem – felelte Rhodes komoran. – De arra gondolok, hogy egy nap majd igen. Meg arra is, hogy a húgom meghalt. E két változat között ingadozom naponta.

Miközben mélyeket lélegzett, hogy megnyugtassa magát, tekintetem végigcirógatta a bőrét. Néztem, ahogy a mellkasa emelkedik és süllyed, figyeltem feszülő, megnyúló hátizmát az ujjatlan pólója alatt.

Azt hiszem, leginkább undort kellett volna éreznem amiatt, amit elmondott azokról a countryklubos nőkről, ám én másra sem vágytam, mint hogy elűzzem a fájdalmat, ami minden szava mögött ott bujkált. Tudtam, milyen szégyenkezni, azt érezni, hogy nem vagyok elég jó.

Mielőtt átgondoltam volna, mit teszek, ujjaimat kinyújtva megérintettem alkarja sima bőrét. Rhodes megdermedt, ahogy lejjebb csúsztattam a kezem, és megfogtam a csuklóját.

Felemelte a fejét, és rám nézett, én pedig felfelé fordítottam a csuklóját, miközben a szívem hangosan dobolt a fülemben. Ez volt az első alkalom, hogy kellő bátorságot éreztem magamban ahhoz, hogy megérintsem.

– Sajnálom – suttogtam újra. Rhodes orrcimpája kitágult, szemét szorosan behunyta. Reszkettem, bár a testem úgy tűnt, öntudatlanul is tudja, mit csinál, fejben nem voltam ennyire magabiztos, és Rhodes nem húzódott el. Ujjaim óvatosan megkeresték a csuklója hüvelykujj felé eső részét, és erősen megnyomták.

– Én is érzem a szíved, Rhodes. Több vagy annál, mint amit önmagadról gondolsz.

Rhodes a homlokát ráncolta, mintha a szavaim fájdalmat okoztak volna neki, egy hosszú pillanatig a szemembe nézett, esdeklőn, majd tekintete lassan lesiklott az ajkamra.

A gyomrom összeszorult, ahogy Rhodes zihálni kezdett, aztán én is – lihegve szedtük a levegőt, mintha egy tűzvészben lettünk volna, füsttel telt volna meg a tüdőnk, és oxigén után kapkodtunk volna. Ez volt az első alkalom, hogy bevallottam magamnak.

Azt akartam, hogy Rhodes megcsókoljon.

Vártam, miközben az ujjaimat még mindig a csuklójára szorítottam. Rhodes előrehajolt, épp csak egy hajszálnyira, szinte észrevehetetlenül, de ennyi is elég volt, hogy mindkettőnk szíve hevesebben verjen. Éreztem doboló pulzusát a csuklójában lévő érben, az enyém pedig a fülemben lüktetett hangosan. Amikor megnyaltam a számat, Rhodes ismét lehunyta a szemét, és idegesen fújtatott az orrán át. Kérges keze végigsiklott a karomon, egy pillanatig megszorította a csuklójára kulcsolódó kezemet, aztán elhúzta magáról.

– Ennünk kellene.

A kanapéra tette a kezemet, felállt, és a konyhába ment. Csak ültem ott, még mindig zihálva szedtem a levegőt, ajkaim szétnyíltak. A szégyen hulláma söpört végig rajtam, erősen és könyörtelenül.

Meg akartam csókolni Rhodest, de ő elutasított.

Összefontam a karom, és harcoltam a bennem feltámadó érzésekkel, de már túl késő volt. A vér az arcomba szökött, felpattantam a kanapéról, és sietve felkaptam a táskám a földről.

– Ami azt illeti, nem is vagyok éhes.

– Natalie – kezdte Rhodes, de még csak felé sem fordultam.

Az ajtó becsapódott mögöttem, és nem tudtam, hogy szándékosan-e vagy sem, de nem torpantam meg, hogy eltöprengjek rajta. Egy pillanatra sem álltam meg, csak akkor, amikor az autómmal már félúton voltam. A Rover gumiabroncsai nyikorogtak, ahogy éles kanyarral befordultam egy Circle K parkolójába, leállítottam a motort, és fejemet a kormányra hajtottam.

Azt hittem, tudom, milyen zavarban lenni, milyen érzés naiv kislánynak lenni, mégis, semmihez sem volt hasonlítható, amit akkor éreztem, amikor próbáltam összeszedni magam abban a parkolóban. Lehunytam a szemem, aztán kényszerítettem magam, hogy kinyissam, és minden megmaradt erőmmel igyekeztem egyenletesen lélegezni, miközben a hullám maga alá temetett. De már nem tudtam harcolni vele. Átadtam magam neki. Hagytam, hogy elragadjon.

És ekkor döbbentem rá, hogy Rhodes olyan, mint a villám.

Vakító fehér és felvillanyozó, de tünékeny és veszélyes. Szép nézni, de elhamvaszt, ha megérinted.

Ám túl későn érkeztek a figyelmeztető jelek.

Már lesújtott rám.

11.

FEJEZET

Rhodes másnap lemondta az edzésünket, így egy női edzőnél méredzkedtem, akivel néhányszor találkoztam már a klubban.

Sophiának hívták, gyönyörű napbarnított bőre volt, és a legfeszesebb teste, amit valaha is láttam. Újabb két kilót fogytam, és bár örülnöm kellett volna, hiába próbáltam, nem éreztem mást, csak csalódottságot. Mert annak ellenére, hogy gyötrődtem az előző este miatt, azt akartam, hogy Rhodes legyen ott a méredzkedésnél. És mivel három hét eltelt, Sophia mértéket is vett rólam, ami első ízben történt az edzésem megkezdése óta. Minden részemen több centivel vékonyabb voltam, és immár hivatalosan is tizenkettes méretű lettem.

Ám még csak egy mosollyal sem ünnepeltem meg.

Sophia egy órát edzett még velem a méredzkedés után, de az ő edzése gyerekjáték volt Rhodeséhoz képest. Amikor Rhodes a hétfői alkalmat is lemondta, már a klubba sem mentem el.

Ehelyett inkább a környéken futottam. Kétszer is. Csak futottam és futottam, amíg a lábam már elzsibbadt, és az órám négyjegyű számot mutatott, ekkor lerogytam a kocsifelhajtónkon, és csak bámultam a kék karolinai égboltot. Megnyomtam az órámon lévő felvétel gombot, mert úgy döntöttem, beszélni fogok – még ha nem is egy hús-vér emberhez.

– Az összes izmom sajog, de feleannyira sem, mint a szívem – kezdtem, aztán megráztam a fejem, ahogy rájöttem, mennyire ostobán viselkedem. Nem kell lenyűgöznöm az órát a szavaimmal. Így hát elkezdtem szabadon beszélni. – Nem tudom, mi jár a fejemben – sóhajtottam. – Képtelen vagyok nem gondolni Masonra. Tudom, hogy Shayjel van, de ha nem látom őket együtt, könnyebb azt színlelni, hogy más a helyzet.

Szeretném azt hinni, hogy minden, amit az életem megváltoztatásáért teszek, teljes mértékben rólam szól, de aztán eszembe jut Mason, meg Shay, és aztán csak… – A hangom elhalkult, és figyeltem, ahogy egy puha fehér felhő lassan beúszik a nap elé, átmeneti enyhülést nyújtva a perzselő sugarai elől. – Mason volt a legjobb barátom. Nem tudom, hogy legyek meg nélküle, és Willow nélkül sem. – Nyeltem egyet.

A hangosan kimondott szavak megrémítettek, és első ízben tűnődtem el, vajon valóban Masonnal akarok-e lenni, vagy csak nem szeretnék egyedül maradni. – És aztán ott van Rhodes is. – Már a nevét kiejtve is ismerős nyilallást éreztem a mellkasomban. – Nem tudom, mit is mondhatnék róla. –

Hagytam, hogy az óra egy pillanatig csak a légzésemet rögzítse.

– Feldühít, mintha én kényszeríteném, hogy a barátom legyen. De ami azt illeti, úgy vágtam bele ebbe az egészbe, hogy jól tudtam, sose lesz az. Ő volt az oka annak, hogy elkezdtem azt hinni, máshogy is lehet, mert elhívott magához. És tanácsot adott nekem. És elhitette, hogy törődik velem. – Sóhajtottam. – Nem is tudom. Egyszerűen azt érezteti velem, hogy talán képes vagyok az lenni, akiről csak álmodtam, hogy lehetek. Azt érezteti velem, hogy erős és kemény vagyok, és néha... szép. – islogtam, mert tudtam, hogy először készülök hangosan beismerni: – És azt akartam, hogy megcsókoljon.

Fájdalom hasított a gyomromba, hirtelen felültem, és kikapcsoltam a hangrögzítőt az órámon. Belefájdult a fejem, ahogy próbáltam mindent megérteni. Hiába beszéltem róla, nem segített annyit, mint hittem. Lehet, hogy azért, mert magamnak mondtam, olyasvalaki helyett, aki tanácsot tudott volna adni.

Sóhajtottam, sajgó testemmel feltápászkodtam a kocsifelhajtó betonjáról, aztán a ház felé sétálva felhívtam Willow-t. Nem vette fel a telefont, és eszembe jutott, hogy még az eligazításon van. Anyám és Dale pedig még mindig üzleti úton.

Ugyanolyan magányosnak és üresnek éreztem magam, mint a házat, amelyben laktam.

Rhodes végül kedden délután jelent meg az edzésünkön.

Amikor az edzőterembe léptem, már patakokban folyt róla a veríték, és az volt az érzésem, hogy órák óta edzhet. Izzó szeme rögtön rám tapadt, ahogy megpillantott, és a lábam egyszeriben elgyengült. Nem tudtam, hogy az előző napi futásnak, vagy inkább az arcán tükröződő vegyes érzéseknek köszönhetően-e, de úgy éreztem, a térdem menten összecsuklik. Végül aztán csak sikerült odavonszolnom magam hozzá, és a tornazsákomat a földre dobtam.

Rhodes először nem szólt hozzám. Egy kis fehér törülközővel törölgette a verejtéket az arcáról, majd a sortja hátsó övszegélyébe dugta, aztán szemöldökét összehúzva tanulmányozni kezdett. Esküszöm, hogy a bőröm minden része lángra lobbant, ahogy a tekintete végigsiklott rajtam.

– Új ruha?

Nevetve forgattam a szemem, aztán összefontam a karomat.

– Tényleg ez az első dolog, amit mondani akarsz nekem?

Rhodes gyakran hozott ki valami olyasvalamit belőlem, ami korábban nem létezett bennem. Merész lettem a közelében – pimaszul merész. Furcsa és hihetetlen érzés is volt egyben.

Rhodes nyelt egyet.

– Edzenünk kell, Natalie. Két napig távol voltam.

– Ó, hát most Natalie vagyok? Többé már nem Bogár? Amúgy pedig igazad van – mutattam rá. – Két napig távol voltál. Miért? A szombat este történtek miatt nem mutatkoztál?

Úgy éreztem, mintha visszatarthatatlanul ömlött volna belőlem a heves szóáradat. Rhodes egészen összezavart, és nem értettem, miért engedem, hogy az egyik pillanatban kínos helyzetbe hozzon és elszomorítson, a másikban pedig pokolian feldühítsen. Mielőtt ismét találkoztam volna vele az edzőteremben, úgy éreztem, már összeszedtem magam. Arra gondoltam, hogy amikor majd meglátom, rendben leszek. De leginkább kiabálni szerettem volna vele, hogy reakciót váltsak ki belőle – bármilyen reakciót.

Ő azonban csak állt ott, nyugodtnak, összeszedettnek látszott, és teljesen hidegen hagyta, hogy így ráförmedtem.

– Volt néhány elintéznivalóm. – Fejével a mellette lévő futópadra bökött. – Gyere ide, és állítsd négyesre a dőlésszöget, a sebességet pedig kettesre. Melegíts be.

– Szóval visszatérünk oda, hogy csak az edzőm vagy? Tényleg erről van szó?

Rhodes bosszankodva sóhajtott, leugrott a futópadról, és keményen landolt előttem. Komor tekintettel nézett rám.

– Csak az edződ vagyok. Most pedig vagy felmész arra az átkozott futópadra, és bemelegítesz, vagy szépen hazamész. Így is, úgy is megkapom a fizetésem. A választás a tiéd.

Ezzel kikapta az üres vizespalackot a kezemből, a falikúthoz ment, és megtöltötte a sajátjával együtt.

Elbiggyesztettem a számat, de úgy döntöttem, nem vitatkozom tovább. Újból kissé zavarban éreztem magam a kirohanásom miatt. Rhodes elhitette velem, hogy a barátom…alán még annál is több. De most azt bizonygatta, hogy csak az edzőm, én pedig a kliense – nem több, nem kevesebb.

Megráztam a fejem, és próbáltam tisztázni magamban a dolgokat. Edzenem kellett, miután két napot kihagytunk, ráadásul akartam is edzeni. Ki akartam dolgozni magamból minden dühömet, fájdalmamat, szomorúságomat. És abban a pillanatban ezekből elég volt bennem, hogy órákig hajtsanak.

Így hát belekezdtünk.

Valahányszor Rhodes be akarta fejezni az edzést, folytatásért esedeztem. Elfáradtam, elegem volt, kezem-lábam görcsbe rándult, de nem hagytam abba. Mintha az orromon végigfolyó verítékcseppekkel cseppenként távozott volna csalódottságom is. Ahogy a testem dolgozott, az agyam elcsendesedett – és épp erre volt szükségem. Végül, majdnem négyórás edzés után Rhodes aztán megelégelte.

– Abba kell hagynod, Natalie. Pihenned kell. Menj zuhanyozni és átöltözni.

– Megyek a medencébe – közöltem halkan, ahogy arcomról törölgettem a verejtéket, és a táskámért nyúltam. Rhodes megragadta a csuklóm.

– Komolyan mondom. Mára végeztél.

– Nem akarom még abbahagyni – jelentettem ki hangosan, és amennyire tudtam, kihúztam magam, hogy a szemébe nézhessek. – Sok minden történik velem mostanában, és csak akkor tudok megfeledkezni róluk, ha itt vagyok.

Rhodes összehúzta a szemöldökét, és elengedte a csuklóm.

– Rendben. De menjünk inkább a szaunába. Nem kell hazamenned, és jót tesz az izmaidnak is. Áll az alku?

Bólintottam, felkaptam a táskám, és megrohamoztam az öltözőt. Villámgyorsan belebújtam az egyrészesembe, és Rhodes után mentem a szaunába. Amikor azonban kinyitottam az ajtót, és hirtelen megcsapott a meleg, valahogy mégis megdermedtem.

Rhodes egyedül volt bent, és visszahőköltem, ahogy megláttam. Egész testét vékony, csillogó verítékréteg borította, bőre ragyogott a szauna sápadt, meleg fényében. Izzó szemei villogtak a sötétben, és mindössze egy fehér törülköző volt rajta, az alsóteste köré csavarva. Előrehajolva ült, könyökét a térdére támasztva, ahogy szombat este is, amikor kellően merész voltam, hogy első ízben hozzáérjek.

És azt akarjam, hogy megcsókoljon. Amikor Rhodes meglátott, a szája elnyílt kissé, lopva a domborulataimra pillantott, aztán újra a szemembe nézett. Az állkapcsa megfeszült, és figyeltem, ahogy nyel egyet, miközben az ádámcsutkája fel-le jár.

– Jól vagy? – kérdezte, amikor nem mozdultam.

A számat harapdáltam, és engedtem, hogy a szauna vastag faajtaja becsukódjon mögöttem, kettesben hagyva minket, kizárva a külvilágot. Hirtelen felrémlett bennem a szombat este, az akkor érzett minden zavarodottsággal és haraggal együtt.

– Nem. Nem, Rhodes, nem vagyok jól. – Próbáltam határozottan ejteni a szavakat, de a hangom minden egyes szótagnál megremegett. Fogalmam sem volt, mit fogok mondani, de nem adtam esélyt magamnak, hogy végiggondoljam. – Teljesen és reménytelenül össze vagyok zavarodva. Azt mondod, csak az edzőm vagy, de közben úgy nézel rám, mintha… úgy. – Felé nyújtottam a kezem. – Mintha rá kellene ülnöd a kezedre, nehogy hozzám érj. – Elsápadtam a saját szavaim hallatán, Rhodes szája pedig keskeny vonallá vékonyodott, de folytattam: – Soha nem számítottam arra, hogy bármi is lesz köztünk, érted? Nem próbállak kényszeríteni, hogy a barátom légy, de te azt érezteted velem, mintha az volnék, mert igazából te vagy az, aki elmossa az éles határokat. Elhívtál magadhoz, kétszer is. És az egyik pillanatban beszélsz hozzám, és tanácsot adsz nekem, a másikban pedig azt érezteted velem, mintha bosszantanálak. – Ingerülten felemeltem a kezem. – Szeretnél barátkozni velem? Remek. Örülnék neki. Vagy csak szakmai kapcsolatot akarsz? Az is rendben van. De döntsd el végre, és hagyd abba, hogy csak rángatsz ide-oda, mint egy istenverte rongybabát.

Újra kinyitottam az ajtót, és legszívesebben futottam volna a Roverig, aztán úgy döntöttem, odasétálok inkább. Tudtam, hogy Rhodes úgysem fog utánam jönni, és emelt fővel távoztam, azzal a méltósággal, amibe még mindig sikerült belekapaszkodnom. Bár azért ügyetlenkedtem a slusszkulccsal – olyan adrenalinlöketet éreztem az ereimben, mint addig még soha. A reszketés csak akkor maradt abba, amikor tizenöt perccel később beléptem a lakásunkba, és becsuktam magam mögött a bejárati ajtót. Christina a táskáival a vállán épp kifelé indult, de megtorpant, amikor meglátott.

– Minden rendben, Miss Natalie?

Behunytam a szemem, sóhajtottam, és bólintottam.

– Jól vagyok. Elmegy? – mosolyogtam rá aztán kényszeredetten, de Christina fürkészően méregetett.

– Igen, elmegyek. Juniornak baseballbajnoksága van Charlotte-ban. Szombaton azonban visszajövök. Addig minden rendben lesz?

– Minden rendben lesz, Christina – biztosítottam. – Ha minden kötél szakad, még mindig ott van az ételrendelés.

Christina ezt hallván felnevetett, és vállaiból kiengedett a megérkezésem óta ránehezedő feszültség.

– Rendben. Megvan a számom, ha szüksége van rám. És nem kell ételt rendelnie – tette hozzá, miközben már nyitotta az ajtót. – Van vacsora a hűtőszekrényben, melegítési utasításokkal. – Kacsintott, és mentegetőzve távozott.

Zuhany helyett inkább jeges fürdőt vettem, megpróbáltam lehűteni a haragomat, és immár hevesen feszülő izmaimat.

A négy órán át tartó edzés jó ötletnek tűnt az edzőteremben, de mostanra már megbántam.

Amikor befejeztem, egy bő pólóba és egy férfisortba bújtam, majd levetettem magam a kanapéra a földszinten. Amikor megszólalt a csengő, hangosan felsóhajtottam, mivel addig még a távirányítóért való nyújtózkodás gondolatára is tiltakozva jajdult fel a testem. Mivel nem állt rendelkezésre a személyzet, hogy ajtót nyisson, mint általában, így egy mozdulattal felemelkedtem, hogy gyorsabban túllegyek a fájdalmon, és az előcsarnokba vánszorogtam. Ahogy kikukucskáltam a kémlelőlyukon, összeszorult a gyomrom.

A látogató ugyanis Rhodes volt.

Habozva nyitottam ajtót, és igyekeztem elbújni mögötte. Még mindig csuromvizes hajam átáztatta a pólómat, és a sortom sokkal rövidebb volt, mint az edzőteremben viselt tornanadrágom. Amikor azonban Rhodes megpillantott, a tekintete nem árulta el, hogy bármit is észrevett volna ebből.

Szeme rám szegeződött, én pedig megállapítottam, hogy a haja még mindig nedves, és a kezében bevásárlószatyrokat tart.

Megvonta a vállát.

– Éhes vagy?

– Attól függ.

– Mitől?

Elhúzódtam.

– Hogy most Natalie vagy Bogár vagyok?

Rhodes elvigyorodott, aminek láttán elakadt a lélegzetem.

– Bogár. Vagyis, ha van még jogom így hívni téged. – Ismét összevonta a szemöldökét, és a válaszomat várta.

Tétován szélesebbre tártam az ajtót.

– Gyere be!

Rhodes továbbra is összehúzta a vállát, ahogy belépett.

Becsuktam az ajtót magunk mögött, de ő nem mozdult az előcsarnokból. Szemét körbejáratta a berendezésen, szemügyre vette a nappalit és a hatalmas, boltozatos mennyezetet, aztán tekintete megállapodott a konyhának azon a kis szegletén, ami látható volt onnan, ahol állt. Nyelt egyet.

– A házad… ejha.

Vállat vontam, és kikaptam a szatyrokat a kezéből.

– Nem az enyém. Ez Dale háza. És ma este nem fogsz főzni.

Rhodes követett a konyhába.

– De éhen halok.

– Én is. De mindig csak főzöl, én pedig ma este azt akarom, hogy beszélj.

Betettem az élelmiszereit a hűtőbe meg a szekrényekbe, aztán elővettem az egyik Christina által készített ételt. Citromos sült csirkét, cukkinivel és sütőtökkel. A sütő előmelegítése után követtem a doboz tetején található öntapadós címkére firkantott utasításokat, majd visszafordultam Rhodeshoz.

– Mit jelentsen, hogy itt vagy?

Rhodes a konyhaszigetre könyökölve hallgatott egy darabig.

– Nem tudom.

Megráztam a fejem.

– Ne, ezt ne csináld. Épp emiatt jutottunk idáig. Szóval barátok vagyunk, vagy mi?

– Vagy mi – kuncogott Rhodes, de én összepréseltem a számat, ő pedig megköszörülte a torkát, és ujjaival végigszántott a haján. – Nem tudom, Natalie. Mi lenne, ha azt mondanám, hogy még mindig próbálok rájönni?

Már épp nyitottam a számat, hogy vitába szálljak vele, ám azonmód be is csuktam. Én is sok dologra próbáltam még rájönni – hogyan is lehettem volna mérges rá, ha ő is ugyanígy érzett?

– Rendben.

– Rendben? – kérdezte, felvonva az egyik szemöldökét. – Ennyi?

Bólintottam.

– Az őszinteségre értettem. Ez minden, amit kérek.

És így is volt. Legalábbis azt reméltem, gyakrabban lesz őszinte hozzám, még akkor is, ha ez azt jelenti, hogy esetleg olyasmit is hallok, amit nem szeretnék. Egyelőre nem akartam túl sokat agyalni rajta – Rhodes eljött, ami azt jelentette, hogy törődik velem, és ennyi elég is volt. Szükségem volt a támogatására. Elvégre már elvesztettem Masont, és hamarosan Willow-t is el fogom. Csak hálát érezhettem, hogy nem vesztettem el teljesen Rhodest is.

A konyhában ültünk, amíg a vacsorát készítettem, és mindenféléről beszélgettünk. Rhodes újabb kérdéseket tett fel Willow-ról meg az előfelvételi programjáról, én pedig alaposabban kikérdeztem őt a főzőtudományáról. Vigyáztam, nehogy családdal kapcsolatos területre tévedjek, mert nem akartam, hogy megismétlődjön a szombat este. Rhodes szemlátomást egyre jobban ellazult beszélgetés közben, aztán vacsora után töltöttem egy pohár bort mindkettőnknek, és átmentünk a nappaliba.

– Tudod, hogy nem szabad innod, ha tartani akarod az étrendedet – korholt Rhodes.

Felhorkantam, ahogy a távirányítóért nyúltam, hogy bekapcsoljam a lejátszót. Lágy zene szólt a hangszórókból, és Rhodes áhítattal nézett körbe.

– Tudod, elég szar hetem volt, és nem igazán érdekel most az étrendem, elhiszed?

– Azt hiszem, ezzel nem tudok vitatkozni. – A poharát az enyémhez koccintotta, mindketten ittunk egy kortyot, és közben Rhodes engem méregetett.

– Most többet szitkozódsz, mint amikor először találkoztunk.

– Azt hiszem, most több dolog miatt kell szitkozódnom.

Rhodes felnevetett, és a bort lötykölte a poharában.

– Ha ezt eszerint mérnék, belőlem mostanra már egy tengerész vált volna.

– Gyakorlatilag az is vagy.

– Akkor talán én vagyok rossz hatással rád – tűnődött.

A szeme játékosan villant, a mosolya könnyed volt. Rhodes legtöbbször kemény páncéllal vértezte fel magát, ám abban a pillanatban leplezetlenül őszintének tűnt. Nem akartam elszalasztani a lehetőséget, hogy még többet tudjak meg róla.

– Szóval – mondtam, és egy kis párnát húztam az ölembe, mert nagyon is tudatában voltam, mennyire rövid a sortom. – Gondoltál már arra, hogy egy főzőiskolába menj?

– Igen, persze.

– És?

– És nincs rá pénzem – vágta rá, de nem idegesen. Egyszerűen csak őszinte volt.

– Felvehetsz kölcsönt.

– Ez nem olyan egyszerű, Bogár. Van néhány dolog, ami még mindig Poxton Beachhez köt… néhány megoldandó dolog.

Hörpintettem egyet a borból, a keserű édesség csiklandozta a nyelvem.

– A húgod?

Rhodes nyelt egyet, és nagyot kortyolt a poharából. Rögtön megbántam, hogy megint előhozakodtam vele, és halkan szitkozódtam.

– Sajnálom. Nincs közöm hozzá.

– Semmi baj – sóhajtott Rhodes, de észrevettem, hogy erősebben szorítja a poharat. – Nem akarok nem beszélni róla.

Megérdemli, hogy szóba kerüljön. – Szünetet tartott, miközben a kezére meredt. – És igen, leginkább miatta nem mehetek el még innen.

Az ajkamat harapdáltam.

– Úgy gondolod, azt akarja, hogy maradj?

– A francba, dehogy – tiltakozott Rhodes teljes meggyőződéssel. – Valószínűleg seggbe rúgna, ha megtudná, hogy még mindig itt vagyok, főleg, ha azt is tudná, miket csináltam, amióta eltűnt. – A tekintete egy pillanatra az enyémbe fúródott, aztán ismét ölébe ejtett kezét nézte. A drogra gondolt, meg a nőkre, és szégyenérzet sötétítette el az arcát. – Azt mondaná, azonnal húzzak el innen, és éljem az életem. De még nem tehetem. – Megrázta a fejét, és megint rám nézett. – Nemcsak a húgom volt, hanem az ikertestvérem is. Olyan kötelék van köztünk, ami más testvérek között nincs. És valami azt súgja, hogy ha elég sokáig keresem, ha elég keményen próbálom, rájöhetek, mi történt vele. És tartozom neki ennyivel.

– Szünetet tartott. – Nem mehetek el válaszok nélkül, Natalie.

– És ha soha nem találod meg a választ?

Rhodes válla kissé megemelkedett, aztán fenékig ürítette a poharát, annak ellenére, hogy az enyémben a bor még több mint félig volt.

– Akkor talán soha nem megyek el.

Ezzel a poharat a dohányzóasztalra téve felállt, és körülnézett a szobában, nyilvánvalóan véget vetve a beszélgetésnek. De hagytam, mert tudtam, szerencsés vagyok, hogy már ennyit is megtudtam Rhodesról.

– Ó, istenem, mennyire udvariatlan vagyok! – jegyeztem meg aztán, és felpattanva hozzáléptem. – Anyám megölne, ha tudná, hogy még nem vezettelek körbe.

– Ez kicsit túlzás – felelte Rhodes, és halovány mosoly játszott szája szegletében.

– Nos, ő a túlzások embere – jelentettem ki. – Gyerünk.

Először az alsó emeletet jártuk körbe, Dale irodájától kezdve egészen a négyautós garázsig. Aztán felmentünk az emeletre, és ahogy szobáról szobára sétáltunk, figyelmesen néztem Rhodest.

A szeme tágra nyílt, de nem szólt semmit. Csak hallgatta, amit a szobákról mondtam neki, és lassan kortyolgatta a második pohár bort, amit még azelőtt töltöttem neki, hogy felhoztam volna az emeletre. Aztán az én szobámhoz értünk, ahol Rhodes lassan körbesétált, és tüzetesen szemügyre vette a halvány mentaszínű falat teljes egészében beborító fényképeket.

A szobám kicsinek számított a házban, ám hatalmasnak az ő szobájához képest. Anyám gyűlölte, hogy fényképeket aggattam a falakra, de tisztában volt vele, hogy a legkevésbé sem tudja megakadályozni. A fotózás jelentette az egyetlen dolgot a világon, amit bűntudat nélküli szenvedéllyel szerettem.

– Szóval ezért van mindig veled ez a francos fényképezőgép.

Az összes falat emlékek töltötték meg. Némelyiken a családom, másokon a baráti köröm vagy egyszerűen csak Poxton Beach volt látható. Az egyik falamat kizárólag azoknak a fényképeknek szenteltem, amelyeket utazásaim során készítettem, Dale és anyám társaságában. Kedvencem Míkonosz, egy görögországi sziget volt, ahová előző nyáron utaztunk. Az egyik képem a tengerparton készült, aminek hátterében a gyönyörű görög épületek szegélyezték a horizontot. Rhodes végighúzta az ujját a csillogó kék vízen.

– Lenyűgöző, ugye? És élőben még szebb.

– Gyönyörű – ismerte el Rhodes, és megrázta a fejét. – Elképzelni sem tudom, hogy én egy ilyen helyre eljuthatok.

– Talán egy nap eljutsz.

Rhodes halkan felnevetett. Amikor a falon lévő legújabb képemet – egy fotót a vásár éjszakájáról – végigsimítva eltöprengett, azon tűnődtem, vajon azon gondolkozik-e, hogy az is sokkal szebb volt élőben, ahogy én is láttam. Egy hosszú pillanatig mindketten hallgattunk.

– Mitől félsz, Rhodes? – kérdeztem aztán halkan, és kissé közelebb húzódtam hozzá. Továbbra is háttal állt nekem, ujjait még mindig a fényképen tartotta, és egy másodpercig azt hittem, nem fog válaszolni.

– Az éhezéstől. – Alig hallhatóan ejtette ki a szavakat, mégis elég hangosan ahhoz, hogy minden más gondolatot kiverjen a fejemből. – Tudom, milyen érzés éhezni. Sok szempontból is. – Ekkor felém fordult, és a tekintete elrévedt, mintha már nem ott járna. – Semmi nem rémít meg jobban, mint az, hogy talán soha nem csillapíthatom azt az éhséget.

Nyeltem egyet, de nem fűztem megjegyzést hozzá. Rhodes pillantása aztán végigpásztázta az azon a falon lévő többi képet is, majd megfordult, és alaposan szemügyre vette a többit is.

– Nincs rólad fénykép. Van a családodról, van a barátaidról – itt visszafordult felém –, de egy sincs rólad.

Halkan felnevettem.

– Igen, nos, rólam nem igazán érdemes fényképet készíteni.

Rhodes összehúzta a szemöldökét, és már épp megszólalni készült, aztán inkább újra körbepillantott.

– Várjunk csak. Hol van a fürdőszobád?

– Hm, az ajtó mögött – feleltem, odamutatva.

Rhodes elhaladva mellettem belépett a fürdőszobaajtón, és felkapcsolta a villanyt. Futólag körülnézett, majd visszafordult felém.

– Egyetlen tükör sincs a szobádban. És még itt sincs.

Vállat vontam.

– A tükrök sem igazán az én világom, Rhodes.

– Miért?

Ezúttal éles nevetést hallattam, és a testemre mutattam a bő póló alatt.

– Komolyan?

Rhodes tekintete megkeményedett, letette a poharát az éjjeliszekrényemre, aztán elvette tőlem az enyémet is. Megfogta a kezem, és magával húzott a hallba.

– Mit csinálsz?

Rhodes nem válaszolt. Ajtót ajtó után nyitogatva végül az elegáns vendégszobánkba ért. Anyám kedvence volt, azt tartotta fenn a legelőkelőbb vendégeknek. Amikor Rhodes az ágy mellett felállított egész alakos tükör elé húzott, megrezzentem.

– Hagyd abba, Rhodes – kérleltem, és meglöktem a mellkasát, hogy ismét az ajtó felé tereljem.

– Ne, Natalie.

Megragadta a karomat, és visszafordított a tükör felé.

Mögöttem állt, nyúlánkan és tökéletesen, mint mindig. Haja már magától megszáradt, és lágy hullámot kapott. Határozott állkapcsa jól illett szálkás izmaihoz, amelyek végigfutottak a karjában, ahogy továbbra is erősen fogott, miközben izzó szemét rám szegezte.

– Mondd el, mit látsz!

– Téged látlak.

– Ne engem nézz! – utasított határozott hangon. – Magadat nézd, és mondd el, mit látsz!

Sóhajtottam, és tekintetem elfordítva róla a saját szememet kezdtem tanulmányozni. Unalmas barnának látszott, nem csillogott benne élet.

A bőröm zsíros volt, az arcom smink nélkül jelentéktelen, sötétszőke hajam pedig szinte szögegyenesen omlott a vállamra.

Nyeltem egyet, ahogy a tekintetem lejjebb vándorolt. Nem mintha soha nem néztem volna tükörbe – láttam magam eleget az edzőterem meg különböző nyilvános helyek tükreiben is –, de soha nem vettem ennyire tüzetesen szemügyre magam.

Észrevettem, hogy fogytam, de még mindig messze voltam attól, hogy Willow-hoz vagy Shayhez hasonlítsak. Nekem voltak domborulataim. Telt mellem, vastag combom és széles csípőm.

– Látok mindent, amin még dolgoznom kell, és mindent, amit nem akarok látni, amikor öt év múlva tükörbe nézek.

Rhodes zihálva vette a levegőt mögöttem, de nem szólt semmit. Figyeltem az arcát a tükörben, és láttam, hogy vegyes érzések suhannak át rajta – a fájdalomtól kezdve egészen a zavarig, és köztük más érzések is. Lassan a bal oldalamhoz lépett, fürkészően nézett rám, miközben én még mindig a tükörben bámultam magam!

– Mutasd meg.

Megborzongtam attól, ahogy e két szót mondta. Tekintélyt parancsolóan, mint mindig.

– Mit mutassak meg?

Rhodes nyelt egyet, és kissé közelebb lépett.

– Mutasd meg, mit utálsz magadon.

Reszketőn sóhajtottam, tekintetem végigsiklott testem tökéletlenségein.

– Nos, a hasam…

– Mutasd – szakított félbe Rhodes. – Ne mondd.

Nyeltem egyet, aztán felemeltem a kezem, és óvatosan megérintettem a hasam. Tudtam, hogy kisebb, mint néhány héttel korábban, de még mindig vaskos volt – még mindig keletkezett egy hurka, amikor leültem, és kibuggyant az úszógumim a sortom derékvonala fölött.

– Emeld fel a karod.

Kérdőn néztem Rhodesra, de annak láttán, ahogy visszanézett rám – átható, eltökélt tekintettel –, nem tettem fel a kérdést hangosan. Felemeltem a karom a fejem fölé, és vártam. Rhodes nyelt egyet, és szemlátomást viaskodott önmagával amiatt, amit tenni készült, ám mielőtt végiggondolhattam volna a dolgot, megfogta a pólóm szegélyét, és óvatosan felhúzta, át a fejemen.

A szívverésem lassú ügetésből heves vágtába csapott át.

Levetkőztetett. Rhodes levette a ruhámat.

Lassan letérdelt, és felpillantott rám. Soha nem felejtem el, amilyennek akkor látszott, ott térdelve előttem – sebezhetőnek, mégis erősnek. Elkapta a szemét rólam, nagy kezét a derekam köré fonta, és száját gyengéden a hasamhoz szorította.

És emlékszem, fájt az első alkalom, amikor megérintett. Nem azért, mert fájdalmas volt, hanem azért, mert minden volt, csak az nem. Mélyen legbelül fájt, és valami azt súgta, soha nem lesz Rhodes az enyém, nem fogom tudni megtartani, vagy azt érezni mással, amit akkor éreztem, amikor ő megérintett, bármilyen sokáig is próbálkozom.

– Hol még?

Rám nézett, és bár a szívem még mindig hevesen vert, valahogy sikerült megmozdítanom a kezem, hogy megérintsem a másik karom felső részét. Rhodes felállt, megfogta a kezem, hogy kinyújthassa a karomat, majd megcsókolta azon a helyen, ahol mutattam.

Felfogtam végre.

Zihálva vettem a levegőt, de a kezem már a következő területre tévedt, anélkül, hogy Rhodes kérdezte volna. Nem tudtam, hogy a tükörben kellett volna-e néznem, de képtelen voltam levenni a szemem Rhodesról. Ahogy megérintettem egy újabb részt, ő odahajolt, és érzéki csókot lehelt rá.

Elakadt a lélegzetem, amikor a combom belső feléhez értem.

Nem hittem el, hogy ezt csinálom, hogy egy tükör előtt állok, gyakorlatilag meztelenül, miközben Rhodes úgy érint meg, ahogy elképzelni sem tudtam volna. Megnyalta a száját, aztán megint letérdelt, és ujját a sortom derékrészébe dugta. Levegő után kapkodtam az érintésére, ő pedig lassan lehúzta rólam a sortomat, és hagyta lehullani a földre.

Csak álltam ott Rhodes előtt, nem volt más rajtam a melltartómon meg a bugyimon kívül, és bár úgy éreztem, képtelen vagyok nyugton maradni, és a legszívesebben elrejtőznék vagy elmenekülnék, súlyos tekintete odaszögezett.

A szeme az enyémre villant, és egy pillanatra sem vette le rólam, ahogy a bal combomhoz hajolva rászorította a száját.

Akaratlanul felnyögtem, Rhodes pedig erősebben szorította a lábamat hátulról, ahogy szája a másik combom felé közelített.

Amikor újra felnézett rám, és a következő útbaigazítást várta, nyeltem egyet. Tudtam, hogy merész lépés, de kiélveztem a pillanatot – megállíthatatlanul. Remegő ujjal felnyúltam, és épp csak megérintettem a számat.

Rhodes felegyenesedve megint fölém magasodott.

Tornanadrágjának vékony szövete látni engedte, hogy hatással vagyok rá, és én is nehezebben vettem a levegőt. Felizgattam.

Képtelenségnek tűnt, és mégis igaz volt, ami csak még inkább erősítette az önbizalmamat.

– Utálod a szádat?

Nem válaszoltam. Nem utáltam a számat. Igazság szerint épp a számat szerettem a legjobban magamon. Telt volt, sötét rózsaszín, és lelkiismeretesen kentem ajakbalzsammal, hogy lágy maradjon. Rhodes jól tudta, ez már nem arról szól, hogy megérintem azt a részt, amit nem szeretek a testemen. Azt akartam, hogy megcsókoljon. Nem voltam benne biztos, hogy akarnom kellene-e, hogy egyáltalán engedélyezhetem-e magamnak, hogy akarjam, de abban a pillanatban nem harcoltam már ellene. Csak vártam.

Rhodes az alsó ajka belsejét harapdálta, szemöldökét összehúzta fénylő smaragdzöld szeme fölött. Többször is a számra pillantott, aztán újra a szemembe nézett, mintha ugyanazokkal a gondolatokkal viaskodna, mint én.

– Natalie – figyelmeztetett, ám ugyanebben a pillanatban két kezébe fogta az arcom. Ajkaim szétnyíltak, ahogy ránéztem.

Kétségbeesetten vágytam rá, hogy érezzem az ízét.

– Rhodes – suttogtam, és kezem a derekára tettem. Ott is hagytam, miközben egyre csak vártam. Rhodes sóhajtott, alig láthatóan megrázta a fejét, és hozzám hajolt.

A forróság soha nem jó jel. Azt jelenti, hogy a test szinte lángol, a fertőzés tüneteként, a láz mellékhatásaként. Az a forróság azonban, amelyet Rhodes érintése okozott, amikor megcsókolt, jóleső érzéssel töltött el. Vakító és sistergő volt.

Perzselte a bőröm, lángra lobbantotta minden porcikámat.

Égetett. Megsebzett. De imádtam.

Megkapaszkodtam Rhodes pólójában, miközben egyre hevesebben csókolt. Számba csusszanó nyelvével a nyelvemet masszírozta, és a nyögésem belémorajlott, ami még nyilvánvalóbbá tette az erekcióját. Sietve a vendégágyra húzott, és rázuhantunk, miközben a puha pehelypaplan szinte elnyelt minket, akár egy felhő.

Rhodes keze a testemen barangolt, miközben csókolt. A foga közé szippantotta a felső ajkam, aztán szája a nyakamra vándorolt, majd végigsimította a kulcscsontomat. Oly nehezen szedtem a levegőt, hogy biztosra vettem, hiperventilálok. Soha nem tapasztaltam még ilyen szenvedélyes, vággyal teli csókot.

Súlyzóktól kérges, durva keze végigsiklott a nyakamon, a mellemen, a hasamon, és végül az alsóneműm szegélyénél állapodott meg. Reszkettem az érintésétől, és eszméletlenül vágytam rá, hogy keze egy kicsit lejjebb csússzon.

Rhodes sóhajtott, amint mozdulatai elcsitultak, és homlokát az enyémhez szorította.

– Annyi mindent akarok csinálni veled, Bogár. De harcolok ellene.

– Ne tedd! – lihegtem.

– Nem érted.

Ujjaimmal végigszántottam a haján, aztán közelebb húztam magamhoz, és magabiztosabban csókoltam meg, mint ahogy azt magamról gondoltam volna.

– Akkor segíts. Segíts megértenem.

Száját az enyémre tapasztva felnyögött, és éreztem, ahogy a combomnak feszül. Kemény volt, készen állt, és fizikai fájdalmat jelentett arra várnom, hogy átadja magát.

– Ma este nem – mondta végül Rhodes sóhajtva. – A ma este arról szól, hogy észrevedd, szép vagy. Hallasz engem? – Várta, hogy ránézzek. Hirtelen tovatűnt az addigi önbizalmam. – Mert az vagy, Natalie.

Bólintottam, de nem voltam benne biztos, hogy valóban elhiszem, amit mondott. Helyes voltam, talán, de még az is csak enyhe túlzással. Ám amikor Rhodes az ajkát újra az enyémhez érintette, és úgy csókolt meg, mintha szenvedést jelentett volna számára nem megtenni, arra gondoltam, talán ő lát valamit, amit én nem.

Órákig maradtunk így egymásba gabalyodva az ágyon, de a csókon kívül más nem történt. Rhodes a kezével felfedezte a testem, én pedig az övét. Nem vetkőztetett le, én pedig nem nyúltam a ruháim után, hogy visszavegyem őket. A paplan alá temetkeztünk, ami az ajkak, sóhajok és nyögések forró, izzadt egyvelegévé változtatott minket.

Már rájöttem, Rhodes mit értett azon, amikor korábbi kérdésemre azt válaszolta, hogy „vagy mi”, mert az ember nem így bánik azzal, aki pusztán csak a barátja.

Éjfélre járt már az idő, amikor Rhodes végül abbahagyta.

– Mennem kell.

Zihálva, tüzelő arccal, összekócolódott hajjal pillantottam fel rá. Nem akartam, hogy elmenjen, de nem kérhettem, hogy maradjon – már így is oly sok mindent adott nekem azon az éjszakán.

– Rendben. Hadd kísérjelek ki.

Miután felöltöztem, és a hajamat jobb híján kontyba fogtam, Rhodest a bejárati ajtóhoz kísértem, miközben agyamban egymást kergették a gondolatok. Temérdek kérdés fogalmazódott meg bennem, de egyik sem formálódott kimondott szavakká.

– Bárcsak ne kellene menned.

Rhodes lassan elmosolyodott, a haja még mindig borzasan meredezett attól, amit addig csináltunk.

– Csütörtökön találkozunk.

Elfacsarodott a szívem. Bizonyos értelemben azt közölte velem, hogy a másnapi szabadnapomon nem találkozunk.

Amikor észrevette megnyúlt ábrázatomat, magához húzott, és hosszan, lágyan megcsókolt, mutatóujját a csuklóm belső részére csúsztatva, mint amikor először mondta, hogy érzi a szívemet. Ki nem mondott ígéret volt, de túl gyorsan engedett el, majd a motorjához kocogott. Nem telt belé egy perc, felhúzta a sisakját, és már el is tűnt.

Kábultan csuktam be az ajtót. Zsibbadt voltam, mégis, a testemben lévő összes ideg zsizsegett. A kanapéhoz vánszorogtam, és lerogytam a hűvös bőrpárnákra, bár nem tudták lehűteni a bennem növekvő forróságot. Még mindig éreztem, ahogy Rhodes nekem feszül. Éreztem ajkát az enyémen. Valami mélyen legbelül azt súgta, hogy félnem kellene, hogy aggódnom kellene amiatt, ami köztünk zajlik. És bár igyekeztem nem foglalkozni vele, egy kis részem abban a pillanatban Masonra gondolt. Arra gondoltam, mennyire más volt őt csókolni, és eltűnődtem, vajon mit érezne, ha tudná, hogy valaki más csókolt meg úgy, ahogy Rhodes tette korábban.

Mosoly terült el az arcomon, és ahogy kezemmel eltakartam a szemem, felkiáltottam. Nem voltam hajlandó végiggondolni.

Mert a lényeg, hogy bármi következzék is, jól akartam érezni magam.

Ez volt életem legeslegjobb csókja.

12.

FEJEZET

Másnap zavarodott voltam. Bár örömmámorban úsztam, émelygett a gyomrom, és alig ettem valamit, ami új volt, mivel általában az evéshez folyamodtam, ha érzelmi válságba kerültem. Előző este amíg Rhodesszal voltam, minden rendben volt velem, ám amint távozott, nyugtalanság lett úrrá rajtam.

Utólagos éleslátással mindent újraértékeltem, miközben azon tűnődtem, vajon Rhodes melyik változatával találkozom legközelebb. Minél többször jutott eszembe, hogy mennyire sietősen távozott előző este, annál nagyobb aggodalom kerített hatalmába. Egy másik nővel akart lenni? Egy klienssel?

Megbénított a gondolat, és az is megijesztett, hogy ilyen rövid idő leforgása alatt ilyen heves érzések gyúltak bennem.

És mi van, ha Rhodes egyszerűen csak próbált megszabadulni tőlem? Mi van, ha meggondolta magát? Mi van, ha ő nem akar engem úgy, ahogy én őt?

Néztem az Eltűntek epizódjait, és közben egész álló nap olyan kérdésekkel idegesítettem magam, amikre nem tudtam a választ. Valahogy az eufóriát, amelyet akkor éreztem, amikor Rhodes ajka az enyémre tapadt előző este, az a fájdalmas felismerés váltotta fel, hogy talán mindez semmit sem jelentett.

A szívem legmélyén úgy éreztem, hogy amikor másnap besétálok az edzőterembe, Rhodes nem lesz ott. Vagy ami még rosszabb, ott lesz, de nem úgy, amilyennek én szeretném, hogy legyen.

Amikor aztán ezek az érzések teljesen legyűrtek, döbbenten ültem fel, mert rájöttem, hogy akarom Rhodest. Akarom őt. Nem tudtam pontosan, mit akarok tőle, de abban biztos voltam, hogy többet, mint heti öt edzést az edzőteremben. Mason még mindig szerepelt a gondolataimban, és ez csak tovább bonyolította a helyzetet. Zavarodott voltam, és biztosra vettem, hogy ha nem tudok anyámmal vagy Willow-val beszélni, tuti megőrülök.

Az egyik új tornaruhámat vettem fel, amelyet anyámmal vásároltunk, és csütörtökön igyekeztem emelt fővel belépni a countryklubba.

Megláttam Rhodest, mielőtt ő észrevett volna.

Egy súlyemelő padon feküdt, erős lábait a két oldalához szorította, karjában az izmok megfeszültek és elernyedtek, ahogy fekvenyomást végzett a testsúlyomnál nehezebb súlyokkal. Nem felügyelte senki, de úgy is tűnt, hogy minden erőfeszítés nélkül csinálja – mintha nem lenne szüksége segítségre, és soha nem is lesz.

Eltűnődtem, vajon ez igaz-e az élete többi területére is.

Rhodes néhány ismétlés után visszaállította a rudat a helyére, majd lassan felült, és megszokott fehér törülközőjével kezdte törölgetni a homlokát. Aztán visszadugta a sortja hátsó övszegélyébe, és smaragdzöld szemét rám emelte.

Elakadt a lélegzetem.

Vártam, hogy összevonja a szemöldökét, hogy szitkozódjon, hogy forgassa a szemét, vagy épp megcsóválja a fejét.

Vártam, hogy ráparancsoljon egy futópadra, vagy megkérdezze, mi a fenét csinálok, mert pocsékolom az edzésidőt, hogy csak bámulok rá, mint egy idióta. Ezeket mind vártam.

Rhodes azonban csak elmosolyodott.

Mosolya láttán felengedett a nyomás a mellkasomról, és úgy szívtam be a levegőt, mintha az lett volna életem első levegővétele.

Nem álom volt. Valóság. Minden valóság volt.

Rhodes nem vette le a szemét rólam, ahogy átvágott a termen hozzám. Összefonta a karját, és magabiztosan vállszélességű terpeszbe helyezkedett.

– Ez komoly? – kérdezte, a fejét csóválva. Tekintete elkalandozott a szememről, hogy végignézzen rajtam. – Épp a mai napot választottad, hogy először vegyél fel sortot?

Lenéztem a kelleténél szűkebb fekete sortomra, amelynek megvásárlására anyám beszélt rá. A lábaim már erősödtek, el kellett ismernem – a guggolások látványos eredményt értek el a hátsó felemen –, de tudtam, messze vagyok attól, hogy úgy nézzek ki, mint a többi lány a klubban. A szememet lesütve Rhodesra sandítottam, és közben egy elszabadult hajfürtömet a fülem mögé simítottam.

– Hülyén nézek ki, ugye?

Rhodes mosolya lehervadt.

– Dehogy. – Aztán körülnézett a teremben, mintha nem lenne biztonságos a hely a beszélgetéshez, és fejével a hátsó iroda felé bökött. – Gyerünk, mérjük meg a súlyodat.

Összevontam a szemöldököm.

– De ma még csak csütörtök van.

Éles pillantása azt sugallta, hogy nem akar több kérdést, és visszakísért az irodához. Miután becsukta az ajtót mögöttünk, a mérleg felé intett, és én felléptem rá. Rhodes mellém állt, és szemügyre vette a számot, amelyről én nem voltam hajlandó tudomást szerezni. Inkább csak őt néztem.

– Mindent elfelejtettél, amit tegnapelőtt este mondtam neked?

Nevettem, de Rhodes nem nevetett velem.

– Nem hiszem, hogy valaha is el tudnék bármit felejteni azzal az estével kapcsolatban. – Elpirultam a beismerés miatt, de Rhodes csak halványan elmosolyodott.

Közelebb hajolt, aztán megállt, és kezét a derekamra tette, oly lágyan, hogy már-már azt gondoltam, talán csak képzelődöm.

– Szép vagy, Natalie – suttogta. Reszkető bizsergést éreztem azon a ponton, ahol keze a bőrömhöz ért, aztán végigcikázott minden irányba, míg végül az egész testemet elborította. – Nem érinthetlek meg úgy, ahogy szeretnélek, amíg itt vagyunk, úgy, ahogy tegnapelőtt tettem, hogy megmutassam neked. Tehát, szeretném, ha egyszerűen csak elkezdenél hinni nekem.

Bólintottam, bár távolról sem hittem el, hogy szép vagyok.

Rhodes nyilvánvalóan valami olyan szemüveget viselhetett, amihez még nem voltam hozzászokva. Mégis, a szavait hallván hinni akartam neki – szépnek akartam érezni magam.

Rhodes megköszörülte a torkát, és elkapta rólam a kezét.

– Helyes. Gyerünk, van még dolgunk. Már csak két edzésünk maradt a méredzkedés napjáig.

Nem mondta meg, hogy milyen szám jelent meg a mérleg kijelzőjén, és én hálás voltam neki. Az életem többi részét óriási káosz jellemezte – szükségem volt valamire, amit tervezettnek, megbízhatónak és stabilnak érezhettem. A méredzkedés napja vasárnapra esett. Addig is izgulhattam és retteghettem miatta.

Rhodes ugyanolyan keményen megdolgoztatott aznap is, mint máskor. Majdnem úgy zajlott minden, mint általában, kivéve, hogy Rhodes többször érintett meg, a szemét pedig szinte egy pillanatra sem vette le rólam, és a köztünk lévő energia szikrázott.

Az edzés végeztével aztán a legkevésbé sem akartam a sporttáskámhoz vonszolni magam, hanem Rhodes következő lépését vártam. Félig-meddig arra számítottam, hogy hazaküld, mint általában, de a másik felem idegesen várt valamire – bármire –, ami azt jelenthette volna, hogy nem kell még búcsút vennem tőle.

Rhodes pacsira emelte a kezét, és a normálisnál több energiámra volt szükségem, hogy tenyerem az övéhez csapjam.

– Jól dolgoztál ma. Holnap ugyanebben az időben találkozunk?

Mosolyogtam, de nem tudtam elnyomni magamban a csalódottságot, ám hirtelen rájöttem, hogy mégiscsak az első felemnek volt igaza.

– Rendben.

Rhodes rám villantott egy túl-szexi-az-edzőteremhez vigyort, majd a férfiöltöző felé fordult. Ahogy keze elengedte az enyémet, észrevettem, hogy közben egy összehajtogatott papírdarabot dug bele.

Vacsora. Nálam. 8-kor.

Hozd a fényképezőgépedet.

Az alsó ajkamat harapdálva a táskámba dugtam a cédulát, majd kifelé indultam az edzőteremből. Az edzés ugyan véget ért, de a pulzusszám az órám kijelzőjén egyre csak kúszott felfelé. Hat szóba telt, hogy a testem feléledjen. Mindössze hat szó egy piszkosfehér papírfecnin.

Rhodes jobb kardióedzésnek bizonyult, mint egy maraton.

– Elhoztad a fényképezőgéped? – tudakolta Rhodes, miközben a tányérokat öblögette vacsora után. Degeszre ettem magam, az izmaim sajogtak, és kimerült voltam, de Rhodes társaságában valahogy úgy éreztem, mérföldeket volnék képes futni.

Bólintva melléje csusszantam, megragadtam a sütőről lógó puha, kék konyharuhát, és eltörölgettem vele az edényeket, amelyekkel Rhodes már végzett.

– El. Miért?

– Még mindig rajta vannak a vásáron készített fényképek?

– Igen? – ejtettem ki szinte kérdésként a szót.

Rhodes bólintott.

– Menj, és vedd elő.

Kikapta a kezemből az utolsó edényt, befejezte a törölgetést, megtörölte a kezét is a konyharuhában, majd utánam jött a kanapéhoz. Ráhuppant, lábát az asztalnak támasztotta, én pedig előkotortam a táskámból a fényképezőgépemet. Bekapcsoltam, előkerestem a kért fényképeket, aztán óvatosan letelepedtem a kis kanapé középső párnájára. Bár nem öleltem át a másik karomat a szokásos módon, még mindig ideges lettem attól, ha túl közel ültem Rhodeshoz. Úgy éreztem, olyan, mintha egy ketrecbe zárt állat lenne. Egy rossz mozdulat futásra késztetheti, vagy akár támadásra is provokálhatja. Nem tudtam, melyik a rosszabb.

Ám ahogy leültem mellé, Rhodes magához húzott, és karjával átfonta a vállam. Először megdermedtem, aztán lassan felé hajoltam, miközben a lélegzésemre összpontosítottam. Rhodes laza melegítőnadrágot meg egy másik Poxton High School súlyemelőpólót viselt. Haja még mindig zuhanytól nedvesen, szexin borzolódott. Rhodes mindig annyira szexi volt. Csak most vettem volna észre? Vagy csak most ismertem be magamnak?

– Mutasd azokat a fényképeket, amiket aznap este készítettél.

– Utálom őket, csak hogy tudd – mondtam bevezetésképpen, majd végiggörgettem a képeken, miközben Rhodes a vállam fölött nézte őket. – Nem tudtam megörökíteni, hogy milyen érzés volt ott lenni.

Rhodes gondosan tanulmányozott minden egyes fényképet, és megállított, ha túl gyorsan görgettem. Amikor a végéhez értünk, kíváncsian figyeltem az arcát. Szemöldökét összehúzva töprengett.

– Nem érzed úgy, hogy te irányítod az életed.

Kijelentésként mondta, nem kérdésként, így nem válaszoltam.

És bár a tekintetem továbbra is rajta időzött, hirtelen elszorult a torkom.

– Ahogy a falon lévő képeket nézegetem, meg azokat is, amiket most mutattál nekem, úgy látom, erősen kontrollálod a felvételeidet. Már-már túlságosan is az előírásoknak megfelelőek, olyan, mintha a fényképezés lenne az egyetlen dolog, amiről úgy gondolod, teljes mértékben irányíthatod, és kézikönyvet használsz a megértéséhez. – Szavai gyomron vágtak, és le kellett küzdenem a késztetést, hogy meggörnyedjek súlyuk alatt. – Nem mintha nem csinálnál gyönyörű fényképeket, mert igenis azok – magyarázta, kihúzva magát ültében. Karját levette a vállamról, én pedig kinyújtottam a kezem, hogy megérintsem a lábát, kétségbeesetten, hogy kapcsolatban maradjak vele. – De én látom, amit te nem, Natalie. Látom a szépséget a világ tökéletlenségeiben. Azt hiszem, kicsit közelebbről kellene nézned.

Ziháltam, a hangom rekedt volt.

– Nem látod a szépséget önmagadban.

Rhodes arca megkeményedett, elhúzódott az érintésemtől, és könyökét a térdére támasztva összekulcsolta a kezét. A tévére meredt, jóllehet a készülék nem volt bekapcsolva.

– Nincs bennem semmi szép.

A szívem belésajdult, és megint felé nyúltam. Rhodes összerándult, amikor ujjaim a hátát érintették, és mozdulatlan – szinte szoborszerű – maradt, miközben a kezemet lágyan végigsimítottam rajta, egészen a nyakáig, a hajáig, aztán szorosan magamhoz húztam.

– Azt mondtad, el kell kezdenem elhinni, hogy szép vagyok – mondtam, hangosabban, mint addig, ám még ez is alig volt több suttogásnál. – Ha nekem el kell kezdenem, akkor neked is.

Rhodes a homlokát az enyémhez szorította, és alig érezhetően megrázta a fejét.

– Én nem vagyok olyan, mint te, Natalie. Hát nem látod? – Sóhajtott, és a tüdejéből kiáramló levegő feltöltötte az enyémet.

– Nagyon sokáig távol tartottam magam tőled, mert tudom, ki vagyok. Tudom, mire vagyok képes. – Elhúzódott, átható tekintetét rám szegezte. – Mindketten tudjuk, hogy fájdalmat fogok okozni neked. Ez az egyik oka annak, hogy ilyen sokáig kerültük ezt az egészet. Valljuk be – folytatta, és nyelt egyet –, tudod, hogy nem vagyok jó neked.

Az alsó ajkamat harapdáltam, vakon ügyetlenkedtem a fényképezőgép beállításain, amíg meg nem bizonyosodtam róla, hogy ott vannak, ahol akarom. Rhodes megállapítása nem is lehetett volna távolabb az igazságtól, legalábbis az én agyamban. Azon a nyáron talán ő volt az egyetlen jó dolog az életemben. Lassan felemeltem a fényképezőgépet, és kattintottam. Közeli kép volt – túl közeli, és több idő kellett volna, hogy rá tudjak fókuszálni –, de nem voltam benne biztos, hogy sikerül-e. Arra számítottam, hogy Rhodes elbújik, összerándul, vagy elfordul, ám egyiket sem tette. A lencsét a bal szemére irányítottam, arra, amelyikkel tudtam, mindig hunyorított kissé, amikor olyasvalamire gondol, amit nem szeretne kimondani. A fényképezőgép képernyőjén lévő fotóra pillantva aztán elmosolyodtam, és megmutattam Rhodesnak.

– Szerinted most kicsit közelebbről nézem?

Rhodes elvigyorodott, és mereven bámulta a fotót, mintha az lett volna élete egyetlenegy róla készült fényképe. Amennyire tudtam, akár így is lehetett. Óvatosan megfogtam a kezét, és a mutatóujjamat erősen rányomtam a csuklója belső részére.

Éreztem határozott, egyenletes szívverését a bőrén keresztül, és távolról sem volt olyan szapora, mint az enyém. Ő is odatette az ujját az én pulzuspontomra, és összekapcsolódtunk, kéztől kézig, szívtől szívig, és életemben még soha nem éreztem magam közelebb senkihez.

Rhodes rákulcsolta a többi ujját is a csuklómra, erősen megszorított, majd szorosan magához húzott. Ajka a szenvedély és szükség keverékeként fonódott az enyémre. Akaratlanul is felnyögtem, ami csak még hevesebb csókra késztette.

Éreztem, hogy tétovázik. Keze erősen tartott, és én megvonaglottam, bár nem a fájdalomtól, inkább a sokkoló örömtől. Mégis, egy parányi ránc képződött Rhodes két szemöldöke között, és lágyabban csókolt meg, ráérősen. Amikor a kezem az inge alá csúszott, és a bokszeralsójának szélével babráltam, felmordult, és sietve felemelt a kanapéról. Köréje fontam a lábam, és mindez természetesnek tűnt – mintha nem lettem volna olyan nehéz, mint amilyen tudtam, hogy vagyok.

Rhodes úgy tartott, akár egy porcelánbabát, de úgy nézett rám, mint egy nőstényördögre. Akart engem. Érzékeltem, ahogy szétárad a vágy egész testében, és én még soha nem éreztem magam ennyire vonzónak.

Rhodes az ágyra dobott, amikor a szobájához értünk, és villámgyorsan lehúzta a szűk farmeremet, miközben én levarázsoltam magamról a blúzomat. A szívem hevesen kalapált a bordáim mögött, ahogy immár másodszor vetkőztem le Rhodes előtt. Az első alkalommal elfogódottságot és bizonytalanságot éreztem, ám most a zavaromat legyőzte a vágy, hogy a bőrömön érezzem a bőrét. Egy pillanatig engedtem magamnak, hogy elhiggyem, szép vagyok – ahogy Rhodes mondta nekem.

Rhodes a könyökére támaszkodva fölém hajolt. Ujjaim kemény bicepére vándoroltak, és erősen megszorítottam a karját. Ő felemelt, épp csak annyira, hogy kikapcsolja a melltartómat, és félredobja, majd olyan hevesen kezdte nyalogatni a mellem, hogy felébresztette testem minden porcikáját.

Az ajkamba haraptam, aztán halk nyögések hagyták el résnyire nyílt számat. Rhodes végigsimította érdes kezét a bőrömön, égető bizsergést hagyva maga után, míg aztán rátalált az ölemre. Még azzal sem bajlódott, hogy levegye az alsóneműmet. Gyorsan félretolta, és mielőtt agyam felfoghatta volna, mi történik, Rhodes már két ujját belém is csúsztatta.

Felkiáltottam, ahogy elborított a mámorító gyönyör.

– Jézus – mormolta Rhodes, és nem tudtam, hogy ez szitkozódást vagy imát jelentette. Óvatosan kihúzta, aztán megint visszalökte az ujjait. A karja megfeszült, és éreztem, hogy a légzésére összpontosít. Visszafogta magát, és egészen gyengéden érintett meg, mintha attól félne, hogy eltör.

Ezúttal lassan kezdte, én pedig fészkelődtem a keze alatt, szavak nélkül esedezve, hogy mozogjon gyorsabban, keményebben, mélyebben. Engedelmeskedett, és megadta, amit akartam, majd ismét visszavett a tempóból. Kezét rám tette, és tenyerével a csiklómat masszírozta, valahányszor az ujjait belém dugta, és e kombinációjától mélyen bennem szikrák robbantak. A fogam közé szívtam az ajkam, és erősen ráharaptam, hogy elfojtsam nyögéseimet. Minden alkalommal, amikor kiengedtem őket, Rhodes a saját szájával kapott utánuk.

A hömpölygő gyönyör árjaként törtek fel belőlem.

Arcom lángolt, ahogy visszafojtott lélegzettel vonaglottam.

Valami lassan gyűlni kezdett bennem. Valamiféle hűvös lángolás, és próbáltam elérni, miközben meg is rettentem tőle.

– Szeretem hallani, hogy így élvezed, Natalie – lehelte Rhodes, és lassította a mozdulatait. Éreztem hosszú ujjainak minden parányi részletét, ahogy belém csúsztatta, majd kihúzta őket.

Mozgása egyenletes volt, megfontolt, tökéletes egyensúlyban, hogy őrületbe kergessen.

– Nyöghetsz vagy sikíthatsz… – Szavai elhalkultak, és beszippantotta a mellbimbómat. Keményen. – Vagy mondd ki a nevem.

Felnyögve ívbe feszítettem a hátam. Az erekciója a combom belső felének feszült, és én kétségbeesetten magamban akartam érezni, de neki más tervei voltak.

Rhodes azt akarta, hogy darabjaimra hulljak ujja érintésétől, és már csak pillanatok választottak el tőle.

– Engedd ki – utasított, ezúttal kissé hangosabban. A keze gyorsabban mozgott, ujjai olyan pontot érintettek bennem, amiről addig nem is tudtam, hogy létezik. Kissé erősebben nyögtem, de még ez sem volt elég. Rhodes csípője megfeszült, és lángra lobbantotta egész belsőmet. Nyöszörögtem, de tudtam, hogy Rhodes még többet akar.

Ujjait kihúzva egy pillanat alatt levette rólam az alsóneműmet, és immár teljesen meztelenül feküdtem az ágyán. Rajta még mindig ott volt minden ruhája, de én egészen védtelen lettem – kiterítve, zihálva, sóvárogva. Rhodes majd felfalt a szemével, úgy lihegett, mintha minden lélegzet ökölcsapásként érné a mellkasát. Szakadatlan küzdelmet folytatott – az egyik pillanatban keményen megragadott, a másikban pedig visszavonulót fújt. Én voltam az örök élet elixírje, és ő kortyokban, lassan akart engem meginni, mégis egyszerre, gyorsan bekebelezni. Éreztem az ő sugárzó szükségét is, ahogy a forróság kiáradt a testéből, de megfékezte minden egyes lélegzetvételével.

Kezét a csípőmre téve az ágy végébe húzott, majd türtőztetve magát óvatosan letérdelt, a szemembe nézett, aztán két ujját megint belém csúsztatta. Beharapta alsó ajkát, ahogy felnyögtem, aztán lassan, megfontoltan lehajolt, és száját a csiklómhoz érintette.

Te. Jóságos. Ég.

Ahogy forró szája körülvette érzékeny bőrömet, elfojthatatlanul felnyögtem. Nyelvének minden egyes mozdulata a bennem lévő ujjak nyomásával keveredve halálos táncban egyesült. A nyögésem sikoltásba csapott át, és bár megragadtam a lepedőt, és megpróbáltam megkapaszkodni benne, messzire szálltam a szélétől, elveszítve már amúgy is bizonytalan világom minden megmaradt egyensúlyát.

Olyannak tűnt, mint egy hullám, eleinte lassú volt, egyenletes, majd egyszeriben nagy robajjal zúdult le rám. Elborított, és fuldokoltam, levegő után kapkodtam, ahogy az elektromosság végigbizsergett rajtam. Nem csupán sikoltoztam Rhodes nevét, hanem nyögtem, zokogtam is, és felajánlottam áldozatul az isteneknek is bűnömért, amitől, tudtam, soha nem szabadulok meg.

Amikor az érzés elmúlt, a lábam ernyedten zuhant a lepedőre, és szorosan lehunytam a szemem. Fogalmam sem volt, milyennek hangozhattam Rhodes számára, de ahogy a féktelen szenvedély elhamvadt, az arcom kipirult a szégyentől.

Lassan felfelé haladva csókolgatta a testem, ráérősen, bőröm egyetlen parányi területét sem hagyva ki, nehogy egy kimaradt rész féltékeny lehessen egy másikra. Amikor a szája ismét az enyémre tapadt, lassabban, lágyabban csókolt, és a szemét rám szegezte.

– Ez hihetetlenül szexi volt.

Megráztam a fejem.

– Ez, én, én még soha, én nem… – Elvesztek a szavak. Én vesztem el.

Rhodes szeme elkerekedett, hátrahúzódott, majd egyik könyökére támaszkodott.

– Várjunk csak – ejtette ki óvatosan a szavakat, miközben egy kósza hajfürtöt elsimított az arcomból. – Ez volt az első orgazmusod?

– Hát ez az volt? – Rhodes nevetett a reakciómon, én pedig erősen elpirultam, és eltakartam a lepedővel az arcom. – Azt hittem, már volt részem korábban benne. Azt hittem, tudom, milyen érzés. De ez…

– Ez… mi? Mondd, amit mondani akarsz, Bogár.

Leengedtem a lepedőt, és őt utánozva én is felkönyököltem.

– Ez volt a legszexibb dolog, amit valaha is tapasztaltam.

Rhodes elvigyorodott, és beharapta lágy, telt alsó ajkát. Kezét a nyakhajlatomba csúsztatta, és miközben hüvelykujjával az államat simogatta, mosolya elhalványult.

– Te vagy az első lány, akivel minél hosszabbra akartam nyújtani – suttogta, a fejét rázva. – Közben meg úgy érzem, versenyt futok az idővel. Mintha utoljára érinthetnélek.

Megfogtam arcomon nyugvó kezét, és hozzáhajoltam. Nem tudtam, mit válaszoljak, mert csak annyit akartam volna mondani neki, hogy a világ összes ideje a rendelkezésére áll, valahogy azonban mégis igaza volt abban, amit mondott. Én is azt éreztem, amit ő – hogy mintha nem lenne sok időnk.

Lágyan elmosolyodott, amikor nem válaszoltam.

– Egyébként ez semmiség volt. Neked fogalmad sincs róla, mi mindent mutathatnék még neked, Natalie.

És talán tényleg nem is volt.

De alig vártam, hogy legyen.

13.

FEJEZET

Szóval így állt a helyzet.

Rhodes úgy edzett velem, mint általában, és soha nem érintett meg oda nem illő módon az edzőteremben. Kliensként és edzőként viselkedtünk, hétköznapian. Ő keményebben hajtott engem, én pedig kevesebbet harcoltam vele. Többet mosolygott, ami engem is arra késztetett.

De ha nem az edzőteremben voltunk, Rhodes imádott hozzám érni.

Oly módokon nyújtott érzéki gyönyört, ahogy addig még nem volt részem benne, ám egy ponton mindig megállt. Én ugyanis még egyszer sem elégítettem ki őt, ami zavart. Amikor próbáltam, ő mindig azt mondta, hogy várjunk. Hogy mire, azt igazán nem tudtam. De nem vitatkoztam vele – igazság szerint élveztem, hogy kitüntet a figyelmével. Gyakorlatilag elválaszthatatlanok voltunk, és minden egyes nappal többet tudtam meg róla. Még a húgáról is többet beszélt, bár ez a téma ritkán került szóba. Azokat a perceket szerettem a legjobban, amikor látni engedte ezt a részét önmagából – amikor megnyílt előttem.

Masonnal a szex mindig sebtében történt. Felületes és célratörő volt – addig tartott, amíg Mason végül megkönnyebbülten fel nem nyögött, majd rám nem omlott.

Arra gondoltam, minden szex ilyen lehet, de amikor Rhodes még meg sem érintett, amikor még csak perzselt a tekintetével, már tudtam, hogy több ennél.

És jóságos ég, Rhodes valóban többet mutatott nekem belőle.

Már nem vágytam arra, hogy Masonnal beszéljek. Azután, ahogy cserben hagyott ott a vásárban, már azt sem tudtam biztosan, ki is ő valójában. És minél több figyelmet kaptam Rhodestól, annál kevésbé törődtem Mason érdektelenségével.

Nem sokkal később aztán az SMS-ei is ritkulni kezdtek, már nem próbált rávenni, hogy beszélgessünk, így könnyedén belesodródhattam az új életembe Rhodesszal.

Rhodes azonban időnként visszaváltozott ugyanazzá a sráccá, akivel nyár elején találkoztam. Magába zárkózott, titkolózott, köntörfalazott. Olykor el kellett hagynia a házunkat, hogy „elmenjen valahová”, vagy, hogy „elintézzen valamit”, de soha nem mondta meg, hogy mit. Néhányszor megkérdeztem, de mindig témát váltott, vagy azt mondta, ne aggódjak, ami aztán persze csak még nagyobb aggodalommal töltött el. Nem akartam egy másik nővel gyanúsítani, az, ahogy rám nézett, nem adott alapot erre, de a gondolataim minduntalan abba az irányba kalandoztak. Néha sikerült megnyugtatnom magam, de aztán még sötétebb gondolatok kezdtek motoszkálni a fejemben. Mert ha nem létezik másik nő, akkor miről van szó pontosan? Leginkább ezt a bizonytalanságot éreztem a gyomromban. Valami nem volt rendjén, de Rhodes nem mondta el, hogy mi.

Alig egy héttel később, a vasárnapi méredzkedéskor aztán rádöbbentem, hogy megint elveszítem.

– Ó, ne… – meredtem a számra a jókora üvegmérleg kijelzőjén Rhodes irodájában, ugyanarra az értékre, amelyet előző vasárnap is láttam, és éreztem, hogy összeszorul a gyomrom.

Elértem végső határaimhoz. Kudarcot vallottam.

– Megesik az ilyen, Bogár – vigasztalt Rhodes, de szórakozottnak tűnt, ahogy feljegyzett valamit az aktámba. – Változtatunk az étrendeden és a kardión, megnézzük, hogy segít-e, és onnan lépünk tovább.

– De mi van, ha nem működik?

Rhodes összeszorította a száját, és alig láthatóan megrázta a fejét.

– Akkor majd kitalálunk valamit.

– Mitől vagy ilyen biztos benne, hogy működni fog?

– Mert tudom, mit csinálok. Több száz nőt edzettem már. Ez mindenkivel megesik. Úgy hívják, hogy súlyvesztési plató.

Összerezzentem, amikor azt említette, hogy hány nőt edzett már, mert mindketten jól tudtuk, mi az, ami rendszerint együtt járt vele. Aztán újra összerezzentem, amikor rájöttem, hogy gyakorlatilag én is egy vagyok közülük.

De ez nem volt igaz.

Mert a lelkem mélyén tudtam, hogy többet jelentek Rhodesnak. Vagy talán egyszerűen csak ezt akartam hinni.

Vágytam e megnyugvásra. Ez volt az, ami egyszerre töltött el rettegéssel és reménnyel. Rhodest nem volt könnyű megnyitni.

Tudtam, hogy több minden van még benne, ami felfedezésre vár. És mivel nem kezelt úgy, mint más nőket az élete során, úgy döntöttem, segítek neki megtalálni a saját értékeit. Úgy nézett rám, mintha egy befektetés lennék – valami, amiben bízott –, és én is annak láttam őt.

– Úgy érzem, kudarcot vallok.

Rhodes összecsípte az orrnyergét.

– Natalie, fogytál tizenegy kilót. Alig több mint egy hónap alatt. Hidd el, minden rendben van.

Biztosra vettem, hogy idegesítem, de nem tudtam megállni, hogy ne beszéljek.

– Tettem valamit, amivel felbosszantottalak?

– Azon kívül, hogy panaszkodsz egy olyan problémáról, ami nem is valódi probléma? Nem. – Elnyílt a szám. Rhodes felpillantott, miközben a jegyzettömbjébe firkált, és sóhajtva az asztalra dobta. – Sajnálom. Csak mostanában sok szarsággal kell megküzdenem.

Az alsó ajkamat harapdáltam, és próbáltam legyőzni a késztetést, hogy feléje nyújtsam a karomat. Rhodes ragaszkodott hozzá, hogy tartsuk titokban a kapcsolatunkat, ha egyáltalán annak lehetett nevezni. Bármi is volt köztünk, csupán a klubon kívül létezett. Ott bent mindössze kliens és edző lehettünk.

– Mondd el! Talán tudok segíteni.

Rhodes felhorkant, és a hangja olyan éles volt, hogy szorosan összefontam a karomat.

– Higgy nekem, nem tudsz.

– Honnan veszed, ha el sem mondod? – kérdeztem védekezően.

– Nem tudnád csak úgy elengedni a dolgot? – esedezett Rhodes, és végre igazán a szemembe nézett. A szeme sötétebb volt, mint általában, zöld erdő a fenyegetően közelgő viharban.

– Kérlek?

Sóhajtva bólintottam, de nem éreztem jól magam tőle. Azt akartam, hogy mondja el nekem, és ez volt az első alkalom, hogy rájöttem, ami köztünk van – bármi legyen is az –, az az ő feltételei szerint történik.

– A francba – dünnyögtem, ahogy az órámra néztem. – Azt hiszem, megint lemerítettem az akkumulátort.

– Bekapcsoltad a hangrögzítőt?

Hallgattam.

Rhodes sóhajtott, és félig-meddig azt reméltem, mosolyra deríthetem, ám nem így történt. Csak átkutatta az íróasztala felső fiókját, és átnyújtott egy új elemet. Aznapra befejeztük a beszélgetést.

Aztán javaslatokat írt össze az étrendemet illetően, és a kardiógéphez küldött, majd anélkül, hogy bármit is mondott volna, távozott. Figyeltem, ahogy távolodó hátán megfeszültek az izmok. Miután eltűnt a férfiöltöző ajtaja mögött, összevontam a szemöldököm.

Alighogy sikerült elérnem, hogy megnyíljon, már el is veszítettem. Próbált eltaszítani magától, és a szívem összeszorult a gondolatra, hogy mit jelentene, ha sikerrel járna.

Anyám és Dale hazaérkeztek aznap este. Dale részegnek tűnt, vagy be volt tépve, vagy legalábbis valamiféle kábulatban lehetett. Akkor láttam első ízben olyannak, valóban olyannak, és bár anyám próbálta eltitkolni, nem sikerült neki.

Ahogy megérkeztek, gyorsan betuszkolta Dale-t a szobájukba.

A kanapén elnyúlva az Eltűntek sorozatot néztem, és épp azt fontolgattam, hogy felhívom Willow-t. Nem sokat találkoztunk, amióta visszatért az eligazításról, és a búcsúpartija alig egy hét múlva volt esedékes. Az igazat megvallva, valahogy eltűntem a föld színéről. Anyám meg Dale elutazott, Willow-t lekötötte az egyetemre való készülődés, és nem maradt más, aki elterelhette volna a figyelmem Rhodesról. Még Mason is békén hagyott.

Hallottam, ahogy a szüleim vitatkoznak az emeleten, hangjuk tompán szűrődött ki, mégis elég hangosan ahhoz, hogy tudjam, bármi történik is, az nem jó. Nem mintha korábban nem zördültek volna össze – minden párnak megvannak a saját problémái, nem? De azon a nyáron veszekedéseik hevesebbeknek, súlyosabbaknak tűntek.

Amikor az emeleti ajtó csapódása visszhangzott a nappaliban, megnyomtam a tévé pillanatmegállító gombját, és vártam.

Anyám száguldott le a lépcsőn, kezét végigcsúsztatva a korláton, a szeme körül a bőr duzzadt és puffadt volt, és csíkokban elmaszatolódott a sminkje. De még így is gyönyörű volt. Anyám mindig gyönyörű volt.

Nem csupán Rhodes került korábban az edzőteremben, tudtam jól, hogy az anyám is ezzel a taktikával fog próbálkozni.

Mindenki igyekezett eltitkolni előlem valamit, megóvni valamitől, én azonban nem akartam olyan világban élni, ahol mindenki tudja az igazságot, csak én nem.

Anyám lehuppant mellém a kanapéra, és én lágyan átöleltem, fejemet a vállára fektettem, miközben mindketten a leállított tévéadást bámultuk. Már abbahagyta a sírást, vagy legalábbis úgy tűnt, és én az arcán a felszáradó könnycseppeket figyeltem.

– Anya, mi folyik köztetek Dale-lel?

Megrázta a fejét.

– Semmi különös, drágám. Minden rendben lesz. – Megpaskolta a lábam, én pedig a fogamat csikorgattam.

– Hagyd abba. Mondd el, anya! Mi történik?

Anyám nem szólt, de biztosra vettem, hogy érzi elszántságomat. Nem akartam elengedni a témát.

– Nem tudom, drágám. Dale-nek van egy… függősége.

A nappali levegője elnehezedett, és éreztem súlyát a fülem körül.

– Ezt hogy érted?

– Ó drágám, nem akarok erről beszélni. Minden rendben.

Dale jól van. Jól vagyunk. Esküszöm – mosolygott anyám, de még mindig szorította valami a torkom. Dale függő? Hogy nem vettem észre a jeleket? Dale-nek voltak ittas estéi, az biztos.

Szerette a partikat, szerette elengedni magát, de hogy függővé vált volna?

Beleborzongtam a gondolatba.

Aztán közelebbről szemügyre vettem anyámat, és azon tűnődtem, vajon mit jelenthet ez az állapot számára. Soha nem kérdeztem, hogy Dale kezet emelt-e rá, de amikor láttam, mennyire ideges volt azon a nyáron, jobban belegondoltam.

Anyám erős volt, mindig megpróbálta egyedül kézben tartani az ügyeit, de tényleg eltitkolt volna valami ilyesmit előlem?

Anyám szipákolva elhúzódott.

– Anya, tudom, hogy úgy gondolod, erősnek kell lenned miattam, de ha Dale bánt téged, elmondhatod nekem. Elmehetünk innen. Együtt majd megoldjuk.

Anyám nevetett, megrázta a fejét, és egy papír zsebkendővel törölgette az orrát.

– Ó, hagyd abba! Te és én mindketten tudjuk, hogy Dale soha nem bántana engem – jelentette ki, és én már szinte el is hittem, de valami a szemében arról árulkodott, hogy ő is kételkedik benne. Elszorult a gyomrom.

– Szeretlek – suttogtam. Nem sokszor mondtam anyámnak, pedig így éreztem: nagyon szerettem. Több mindent adott fel miattam gyermekkoromban, mint amennyiről tudtam, és nem voltam benne biztos, hogy valaha is meg tudom-e hálálni neki.

Eszembe jutott Rhodes, meg az, hogy milyen könnyű volt a szüleinek elhagyniuk őt, amikor hasonló helyzetbe kerültek, és rájöttem, mennyire szerencsés vagyok.

– Én is szeretlek, drágám. Szóval – mondta hirtelen, ahogy letörölte az arcáról a még ottmaradt könnyeket, és mosolyra cserélte őket –, mondj el mindent, hogy mi történt veled, amióta elmentem.

Bár további kérdéseket akartam feltenni róla és Dale-ről, tudtam, hogy anyám nem akarja, így a kedvére tettem.

Beszámoltam neki Willow előfelvételi programjáról, meg a szombati búcsúpartiról. Meséltem az Eltűntek legújabb epizódjáról, ami megnevettette. Beavattam életem minden ostoba, unalmas részletébe az elmúlt hetekből.

És mindent kihagytam Rhodesról.

Aznap este valamivel később újabb SMS-t kaptam Rhodestól, hogy kint vár. Nem kérdeztem semmit, csak óvatosan kiosontam a házból, és csaknem futva érkeztem az utca végébe, ahol Rhodes tett ki a vásár éjszakáján.

A motorjának támaszkodott, az egyik lábát feltette az oldalára, karját összefonta, a fejét lehajtotta, és csak a holdfény árulta el, hogy egyáltalán ott van. Szinte beleolvadt a sötétségbe. Azt hiszem, bizonyos értelemben ő maga volt a sötétség – és én mindössze csak egy teamécsesként próbáltam megvilágítani.

Odaérve lassítottam, tétovázva amiatt, hogy túl közel kerülünk egymáshoz. Korábbi viselkedéséből kiindulva nem voltam egészen biztos látogatásának céljában. Szakítani akar?

Van köztünk egyáltalán valami, amit meg lehet szakítani?

Amikor megálltam előtte, Rhodes lassan rám emelte a tekintetét.

– Elvihetlek valahová?

Nem válaszoltam. Egyszerűen csak felkaptam az ülésről a hanyagul odadobott pótsisakot, magamra szíjaztam, és átvetettem a lábam a bőrülésen. Rhodes felült elém, beindította a motort, és elindultunk.

Majdnem egy órát mentünk, és biztosra vettem, hogy jócskán eltávolodtunk Poxton Beachtől. Amikor végül lassítottunk, és befordultunk egy kis parkba, Rhodes gyorsan leparkolt, aztán leszállt a motorról, és engem is lesegített. Kéz a kézben az egyik piknikasztal felé tartottunk, ami egy kis pavilon alatt állt.

A parkban nem volt világítás, és őszintén szólva elhanyagoltabb volt, mint bármelyik azok közül, ahol gyermekkoromban játszottam. A sötétvörös festék málladozott az asztalokról és padokról, két hintáról hiányzott a lánc vagy az ülés, a mászóka pedig már igencsak felújításra szorult.

Rhodes odavezetett az egyik piknikasztalhoz, én leültem a szélére, de ő állva maradt. Végigpillantott a parkon, kezét a zsebébe dugta, és ragyogó szemét élénkebbnek láttam, mint valaha. Vártam, hogy ledobja a bombát. Éreztem, hogy véget akar vetni a dolognak – véget akar vetni mindennek köztünk.

Még csak azt sem tudtam, mi van köztünk, de azt biztosabban éreztem, mint életemben valaha bármit is, hogy nem akarom, hogy véget érjen. Még nem. És nem így.

Rhodes az orrán át kifújta a levegőt, és ez a lélegzet ott lebegett közöttünk. Én visszatartottam a sajátomat, mert féltem, hogy beszennyezem vele az övét, de féltem attól is, hogy mit jelenthet ez a sóhaj.

– Minden vasárnap kijöttünk ide kiskorunkban. – Rhodes karja megfeszült, és a kezét még mélyebbre süllyesztette a zsebében. – A nevelőszüleink vasárnaponként mindig kártyáztak, és a ház megtelt idegenekkel, füsttel és szesszel. Így Lana meg én kibicikliztünk ide. A régi házunk nem messze van ezen az úton – mondta, és fejével az utca felé bökött, amelyen nem sokkal korábban végighajtottunk. Észrevettem, hogy háznak nevezte, és nem otthonnak. – Egy darabig itt játszottunk, de végül mindig a hintán kötöttünk ki. Igyekeztem magasabbra lendülni, mint ő, és aztán mindig a hátsó felemre érkeztem. – Mosolyogtam, de Rhodes arckifejezése nem változott. Megnyalta az alsó ajkát, nyelt egyet, és megrázta a fejét. – Ma van Lana születésnapja.

Szavai kevésbé ráztak meg, mint amennyire kellett volna, mert nem egészen fogtam fel jelentőségüket. Bár amikor egészen kicsi voltam, meghalt a nagymamám, de amúgy elképzelni sem tudtam, milyen lehet valóban elveszteni valakit.

Néztem Rhodes arcát, miközben maga alá temette a fájdalom, és biztos voltam benne, hogy nem is akarom elképzelni.

Rhodes megnyílt előttem, és ez olyan ritkaságszámba ment, hogy nem mertem megzavarni beszéddel. Visszanyeltem azt, hogy „sajnálom”, és hagytam, hogy folytassa.

– Huszonkettő lett volna most. Valószínűleg lett volna barátja vagy vőlegénye. Mindig azt mondogatta, hogy ügyvéd akar lenni, az a fajta, akit nevelőszülőkhöz adott gyermekek mellé jelölnek ki, így talán ebben az évben szerezné meg a főiskolai diplomáját. Talán a jogra jelentkezne. Vagy talán lenne még néhány éve addig. Fogalmam sincs, mert én átkozottul nem vittem semmire. Nincs elképzelésem az iskolákról, vagy a célokról, és arról sem, hogy mi kell ahhoz, hogy valaki sikeres legyen.

Meg akartam mondani neki, hogy ő nem értéktelen ember, de Rhodes megrázta a fejét, mielőtt megszólalhattam volna.

– És ma komplett idiótaként viselkedtem veled, mert nem tudom, hogyan birkózzam meg az eltűnésével – mondta, és végül rám nézett. A hangja nem csuklott el, de láttam, mennyire megtört volt a baritonja mögött. – És sajnálom. Mert nem érdemelted meg. Nem érdemelsz meg semmit abból a sok baromságból, amit teszek veled.

Ekkor felálltam, átöleltem, és apró csókokkal hintettem a meztelen karjának bőrét. Rhodes először megdermedt, nem viszonozta az ölelésemet, aztán karja elernyedt, és homlokát az enyémhez szorította.

És ekkor értettem meg.

– Ha ma van Lana születésnapja, akkor ez azt jelenti…

Rhodes belebólogatott a vállcsontomba.

– Hogy ma van az én születésnapom is.

Éles nyilallást éreztem a mellkasomban, és erősebben szorítottam magamhoz Rhodest.

– Ez a nap minden évben arra emlékeztet, hogy én még mindig itt vagyok, de ő már nincs. Még csak gondolni sem tudok arra, hogy életem egy újabb évét ünnepeljem, amikor nem tudhatom biztosan, mikor ért véget az övé. Vagyis, ha véget ért.

– Felemelte a fejét, és a szemembe nézett. – És az a legrosszabb benne, hogy soha nem tudhatom, melyiket gondoljam.

– Tudom – suttogtam, közelebb húztam magamhoz, és éppen csak hozzáérintettem a homlokom az övéhez. – Itt vagyok, Rhodes. Itt vagyok.

Beszívta a levegőt.

Aztán kifújta.

És megcsókolt.

Aztán odébb lépett, felült az asztalra, és magához húzott, hogy lovagló ülésben helyezkedjek el rajta. Lábamat a két oldalára tettem, lábfejem a padon nyugodott, az ágyékom erősen az övének feszült. Rhodes megfogta a csípőmet, és én belemarkoltam a pólójába, hogy ő is érezze, mennyire vágyom rá. Csípőjét az enyémhez nyomta, és az érzéstől éles nyögés szakadt fel a torkomból.

Csókokkal igyekeztem kisimítani a homlokán lévő ráncot, de nem sikerült. Rhodes megcsókolt, megérintett, és a kéj szélére sodort, miközben teljesen felöltözve ültünk egy ütött-kopott piknikasztalon, és közben arcáról egy pillanatra sem tűnt el a bánatos kifejezés. Úgy érintett meg, mintha fájdalmat okozott volna neki. Úgy csókolt meg, mintha az lett volna az utolsó alkalom.

És valahol a szívem mélyén már én is éreztem a végét.

14.

FEJEZET

Dale másnap reggel bocsánatot kért tőlem, miközben a tojásfehérje omlettet készítettem. Sötét szemét még sötétebb karikák árnyékolták, fekete haja zsírosan hullott az arcába.

Nagyon rosszul nézett ki, és kicsit azt reméltem, úgy is érzi magát.

Igazából anyámtól kellett volna bocsánatot kérnie, de ki akart engesztelni az előző estéért, így megkérdezte, elvihete vásárolni. Észrevette, hogy a súlyvesztésem miatt már nagyok rám a ruháim, és azt akarta, hogy valami tökéletest viseljek Willow szombati búcsúpartiján. Bár haragudni akartam rá, de anyám már szemlátomást megbocsátott neki, és szerettem őt annyira, hogy én se tartsak haragot.

Ráadásul, nagyon szerettem volna jól kinézni Willow partiján. Ez lehet a vásár óta az első alkalom, hogy találkozom Masonnal meg a többiekkel, és alig vártam, hogy lássam a reakcióikat. Ideges voltam miatta, de kíváncsi is. Nem mintha vissza akartam volna szerezni Masont, mert nem akartam, de még mindig akartam, hogy lássa, meg tudom csinálni, változtatok az életformámon – magam miatt, és nem miatta.

Amikor most tudatosult bennem, hogy Willow partija milyen közel van, elhívtam őt is, hogy jöjjön velünk vásárolni.

Hiányzott a legjobb barátnőm, és hamarosan túl messze lesz ahhoz, hogy egy telefonhívással vagy egy bevásárlóközpontba tett látogatással tompítani tudnám a hiányát. Ki akartam használni a lehetőséget, amíg Willow még ott volt.

– Nem tudom elhinni, hogy eddig vártál vele, hogy mindezt elmondd nekem! – visította fojtott hangon Willow egy elegáns kis ruhaüzlet öltözőjében. Épp akkor avattam be a távollétében gyorsan fejlődő kapcsolatomba Rhodesszal, és Willow szinte eszét vesztette. – Úgy értem, őszintén – tette aztán hozzá, miközben kis melleit igyekezett feljebb tolni az épp akkor próbált élénk rózsaszín ruhában. – Ez őrület. Te. És Rhodes. Hallod, milyen furcsán hangzik? – Szünetet tartott. – Van egyáltalán keresztneve? Csak Rhodesként ismerem.

Kuncogtam.

– Az igazat megvallva, nem tudom. Én is csak Rhodesként ismerem. – És mentálisan elraktároztam, hogy ne felejtsem el később megkérdezni tőle. – És hidd el, lehet, hogy úgy tűnik, de nem olyan furcsa, mint amilyennek gondolod. Mi valahogy… összeillünk. Kiegészítjük egymást.

– Szóval most jártok? – húzta össze Willow a szemöldökét.

– Nem, nem egészen.

– Pontosan mit jelent a nem egészen?

– Azt jelenti, hogy nem tudom, mi van köztünk. Azt hiszem, jól szórakozunk.

Willow felnyögött, hirtelen hátat fordított, és mutogatta, hogy húzzam le a cipzárját.

– Ne, Nat! Ne engedd, hogy ezt a játékot játssza veled! Ha nem adtok nevet neki, vagy határozzátok meg valahogy, az egyikőtök a végén sérülni fog. – Ahogy a cipzár a derekához ért, felém fordult, és kihámozta magát a puha anyagból. – És fogadjunk, hogy te leszel az.

– Igen, tudom – feleltem sóhajtva. – Most pedig hagyd abba az anyáskodást, hogy beszámolhassak az észbontó orgazmusaimról. – Elpirultam a szavaim hallatán, Willow pedig eltátotta a száját.

Ahogy az öltözőből kilépve oldalra fonta hosszú, sötét haját, kitört belőle:

– Ne fukarkodj a részletekkel, csajszi. Mindent hallani akarok.

Amikor Dale nem volt a közelünkben, Rhodesról társalogtunk, ami terapeutikusabbnak bizonyult, mint gondoltam. Még senkinek nem beszéltem róla, és ahogy beszámoltam Willow-nak a Rhodesszal kapcsolatos tapasztalataimról, az egész valóságosabbnak tűnt. Willow beszéltetett Masonról is, ami csak még inkább megszilárdította bennem, hogy tényleg nem akarok már újra vele lenni. De eltűnődtünk, vajon milyen lesz majd legközelebb szemtől szembe kerülnöm vele Willow hétvégi partiján.

Már három órája tartott a shoppingtúránk, amikor megtaláltuk a partiruhám. Meglepő módon Dale egész nap türelmesnek mutatkozott, és csak bátorítóan dicsérgetett, valahányszor valami újat próbáltam. Minden egyes perccel több mindent bocsátottam meg neki, és rájöttem, nem vagyok abban a helyzetben, hogy megítéljem őt, amikor nekem is megvannak a saját megoldandó problémáim.

Miután hazavittük Willow-t, Dale lehalkította a rádiót a Corvette-ben. Meleg nap lévén leengedte a tetőt, de a levegő száraz volt, és tudtam, ez még fokozódni fog, ahogy haladunk befelé a nyárba. Végül annyira fülledt lesz a levegő, hogy nehezen lehet majd lélegezni.

– Tudom, már bocsánatot kértem ma reggel, de még egyszer el szeretném mondani, hogy sajnálom. Nem könnyű látni, hogy anyád sír, és utálom, hogy én vagyok az oka a könnyeinek. – Figyelmesen, ölembe ejtett kézzel hallgattam, ő pedig egy pillanatra sem vette le a szemét az útról. – Sok belső függőséggel küzdök, Natalie, de nem vagyok gonosz. Ura vagyok önmagamnak, és dolgozom rajta, hogy úrrá legyek azokon az apróbb hajlamaimon is, amiket talán még nem sikerült teljesen megfékeznem. Azt hiszem, mindnyájunknak vannak démonjai, nem igaz?

Ekkor felém fordult, és sötét szeme annyira szomorúnak, gondterheltnek látszott, hogy tudtam, megviselték az előző éjszaka történtek. Elmosolyodtam, és megfogtam a kezét.

– Minden rendben, Dale. Tudom, hogy szereted anyát, és ő is szeret téged. Biztos vagyok benne, hogy ti ketten megoldjátok majd, bármi is történjék köztetek.

Dale megszorította a kezem, én pedig elhúzódtam, és kibámultam az ablakon. Azt hittem, Dale talán még akar mondani valamit, de ő csak a rádióhoz nyúlt, hogy újra felhangosítsa. Előtte még köszönetet mondtam neki – a házon kívül töltött napért, az új ruháért és az őszinteségéért. Dale elmosolyodott, nyelt egyet, és biccentett.

Nagyon sok kérdés kavargott még a fejemben – Rhodesról, a szüleimről, az életemről úgy általában –, ám ugyanakkor azt is éreztem, hogy találtam végre valamiféle kapaszkodót. A testem megváltozott, és úgy tűnt, mintha a gondolkodásom, a céljaim, a vágyaim, és minden más is változtak volna vele együtt. Nem tudtam, hogyan végződik a nyár, de abban a pillanatban nem is érdekelt. A bőrömet sütötte a nap, a hajamat fújta a szél, és úgy éreztem, élek – vakmerőnek, szabadnak és talán magabiztosnak is éreztem magam –, még ha csak egy kicsit is.

Mivel a bevásárlókörút napján kihagytam az edzést Rhodesszal, hosszú futásra indultam. A futás egyfajta felszabadító tevékenységgé vált számomra. Csak rákattintottam időnként az órám hangrögzítőjére, hogy a nehezebb szakaszokon rábeszéljek, vagy épp csak véletlenszerű dolgokat rögzítsek rajta, amikre később emlékezni akartam, és utána már többnyire az is eszembe jutott, hogy kikapcsoljam – bár nem voltam benne biztos, hogy nem merítek le még egy-két akkumulátort.

Rhodes lemondta a keddi edzésünket, és SMS-ei ritkábban érkeztek. Szerdára, a szabadnapom végére már egészen megfogyatkoztak. Velük együtt a hét elején érzett boldogságom is hirtelen halványulni kezdett. Amikor csütörtökön leparkoltam a Roverrel a klub előtt, rá kellett beszélnem magam, hogy bemenjek.

Győzködtem magam, hogy minden rendben lesz, de nem hittem benne.

Az első figyelmeztető jeleknek a gyülekező sötét viharfelhőknek kellett volna lenniük. De nem sokat törődtem velük – csak szorosabbra húztam magamon a vékony dzsekimet, ahogy befelé igyekeztem. Három feltűnően szép nő lépett ki az edzőteremből, és láttukra lelassítottam lépteimet.

Mindnyájan nevettek, szemlátomást a kis csoport vezetője – egy magas barna, hosszú lábakkal és plasztikázott orral – mesélt épp valamit, amin azok viháncoltak.

– Szórakoztató ingerelni – jegyezte meg a nő, számomra erős orrhangon. – Úgy értem, most őszintén, bizonyára tudja, hogy ő csak a… szolgálataira jó.

A földre szegeztem tekintetem, megigazítottam a táskámat a vállamon, de még inkább lassítottam, hogy kihallgassam a beszélgetés további részét.

– Úgy bizony, a Poxton Beach-i söpredékhez képest figyelemre méltó képességeket rejteget a mogorva ábrázata mögött. – Mindnyájan kuncogtak, én pedig erősebben szorítottam a táskám szíját. A szükségesnél kicsit keményebben ütköztem neki a nőnek, ahogy elhaladtam mellette, és ő kissé megbotlott.

– Figyelhetne jobban is – vetette oda megvetően, aztán visszafordult a társaihoz. Én folytattam a sétát, ő pedig a ribanc viselkedést. – Milyen kár! Ez a pasi soha nem lesz több mint egy remek szexpartner, de azt hiszem, vannak ennél rosszabb dolgok is.

Ezek voltak az utolsó szavak, amiket még hallottam, aztán beléptem az edzőterembe, ahonnan azok a nők épp kijöttek.

Nem kellett sokáig keresnem Rhodest. A futópadon futott, a gép ingatag váza megremegett, valahányszor Rhodes lába érintette a szalagot. Egyenesen előrenézett, a száját összeszorította, arca kemény kifejezést öltött, az én szívem pedig elfacsarodott.

Fogalmam sem volt, hogy Mrs. Orrplasztika miket mondhatott neki, de ha ideges jádeszeme valóban a lelke tükre volt, úgy láthattam, mennyire mélyen megsértették. Már addig is azt érezte, semmit sem ér, ezek a nők pedig pontosan tudták, mit mondjanak neki, hogy megerősítsék az efféle gondolatait.

– Szia! – köszöntem neki félénken, és a földre dobtam a táskám a gépe előtt. Rhodes folytatta a futást, szemét az előtte lévő ablakra szegezte, de lassította a tempót. – Készen állsz az edzésre?

Úgy tűnt, mintha e szavak felriasztották volna a kábulatból.

– Igen – felelte kurtán, majd leugrott mellém, és fejével a futópadra bökött, ahol addig ő volt. – Állj fel rá. Kardióval kezdünk.

Megpróbáltam nem elemezni a helyzetet, de Rhodes az egész edzés alatt szótlan maradt. Azt akartam, hogy kérjen megint bocsánatot, hogy azt mondja, nem érdemlem meg, hogy levegőnek nézzen, hogy azt mondja, mindez nem az én hibám – de nem tette. Két óra múlva aztán, az egyik legfárasztóbb edzést követően, amelyben addig részünk volt, megpróbáltam megtörni a jeget.

– Van dolgod szombat este?

– Valószínűleg.

Csak hebegni tudtam nyersesége hallatán, de igyekeztem lenyelni zavarodottságomat.

– Ó. Nos, akkor lesz Willow búcsúpartija. Valahogy azt reméltem, eljössz velem.

– Nem.

– Nem? – kérdeztem, de Rhodes csak megragadta a vizespalackját, és elindult az ellenkező irányba. Követtem. – Miért nem?

– Mert lehet, hogy más terveim vannak.

– Lehet? Azért nem csinálsz programot velem, a te… – Elhallgattam. Ki is vagyok én neki? – Azért nem csinálsz programot velem, mert „lehet”, hogy más terveid vannak?

– A francba, Natalie – fortyant fel Rhodes, és körbenézett, hogy ki hallhatja. Csak mi ketten voltunk az edzőteremben, így azt reméltem, nem keres kifogást. – Nem megyek a barátnőd partijára. Vagy bármilyen más randira sem, ami azt illeti.

Nem feltétlenül kategorizáltam volna Willow partiját randiként, de szavai más irányba terelték a gondolataimat.

– Miért nem?

– Mert a kliensem vagy.

– Ennyi? – kérdeztem elcsukló hangon. Csalódottság lett úrrá rajtam. – Hát már megint itt tartunk? – Rhodes nem válaszolt, és hallgatása csak táplálta haragomat. – Tényleg. Hm. Nos, talán egyszerűen csak úgy döntöttél, ingyenes extra szolgáltatásaidban részesítesz, nem? Mennyire kedves tőled! – Ahogy kimondtam, máris megbántam a szavaimat, de büszkeségem nem engedte, hogy visszaszívjam őket.

Rhodes megtorpant. Már elsétált tőlem, de kijelentésem hirtelen megállította. Egy pillanatig csak kábult, már-már kérdő tekintettel meredt rám. Úgy tűnt, mintha nem tudta volna elhinni, hogy ezt mondtam neki, mintha nem lett volna felkészülve e gúnyos megjegyzésre – legalábbis nem tőlem. Úgy láttam, összerezzent, és a száját résnyire nyitotta, majd becsukta.

Aztán elvigyorodott – de nem barátságosan. A mosolya láttán a legszívesebben a terem legtávolabbi sarkába húzódtam volna.

– Igen, Natalie, alighanem így van. – Megrázta a fejét. – Szívesen. Remélem, méltó voltam a hírnevemhez.

Sóhajtottam.

– Rhodes… – Kezdtem ostobán érezni magam, ám bocsánatkérésemnek hirtelen vége szakadt. Az előzőleg látott női csoport egyik tagja lopódzott ugyanis Rhodes mellé. Rhodes szeme szinte neonzölddé válva szegeződött rám, miközben karjával átfogta a nő vállát.

– Pfuj! – fintorgott a kis szőke, és játékosan rácsapott. Ő volt a csoport legalacsonyabb, egyben messze a legcsinosabb tagja is.

– Csuromvíz vagy – nevetett fel, majd engem méregetve mosolya kissé elhalványult. – Ki ez?

– Ő Natalie. Egy kliensem. – Szavai keményen koppantak, mintha így akarta volna belém verni az igazságot. A tekintete vad volt. Ahogy a szívverésem is. – És már épp végeztünk is.

Holnap találkozunk? – kérdezte tőlem, de mindketten tudtuk, hogy nem vár választ.

– Rhodes – fakadtam ki, és merészen a karja után nyúltam.

Rhodes azonban egy vállrándítással lerázott magáról, mintha irtózna az érintésemtől. – Én vagyok az. Kérlek. Ne csináld ezt!

A karja alatt lévő nő szemlátomást unatkozott, előhúzta a mobiltelefonját, hogy SMS-t írjon. Egy pillanatig úgy tűnt, Rhodes meginog, mintha láttam volna ellágyulni, de aztán rögtön grimaszolt, és nem voltam benne biztos, nem csak képzeltem-e az iméntit.

– Mit ne csináljak? – kérdezte, és az álla megfeszült.

Közelebb léptem hozzá, és úgy suttogtam, hogy csak ő hallhassa.

– Ne menj el vele. Kérlek, Rhodes. Ez nem te vagy. Ezt nem teheted. Azok után nem, amit tettünk… azok után, ami kialakult köztünk.

Rhodes orrcimpája kitágult, de a tekintetét nem emelte rám.

Várt. Hogy mire, azt nem tudtam. Nyilvánvalóan semmi olyat nem mondhattam, amivel meg tudtam volna állítani. Már megadta nekem a végső lökést, és letaszított a jéghideg, kemény talajra, és bár kikészített, nem próbáltam újra felállni.

Engedtem, hogy elsétáljon tőlem, de ezúttal képtelen voltam végignézni.

Így én fordultam meg először.

A lábam zsibbadtan vitt keresztül a klubon, aztán ki, a kocsimhoz. Beindítottam a motort, sebességbe tettem az autót, a többi azonban már homályba veszett. Az agyam zakatolt, fejemben kusza gondolatok kavarogtak, ahogy vezettem.

Rhodes hazamenni készült azzal a nővel, és engem fizikai rosszullét kerülgetett e felismerés miatt. És ami még rosszabb volt, én magam hajszoltam bele. Tudtam, hogy ideges, tudtam, hogy azok a nők mondtak neki valamit, de ahelyett, hogy időt adtam volna számára, vagy amikor elhúzódott, megpróbáltam volna óvatosan a segítségére lenni, szembesítettem az életmódjával. Előhozakodtam a szolgáltatásaival, gúnyt űztem belőle, és hagytam, hogy azt gondolja, ugyanúgy látom én is őt, mint mindenki más.

Immár egészen más okból kezdtem rosszul érezni magam.

Végül a parkba vezettem, ahová Rhodes vitt el mindössze néhány nappal korábban. Előhúztam a fényképezőgépemet, és felvételeket készítettem, anélkül, hogy figyeltem volna a képmezőt. Ahogy a finom exponálógomb újra és újra kattant, azon tűnődtem, vajon Rhodes másmilyen lenne-e, ha a húga nem tűnt volna el. Lefényképeztem a hintákat, a közelgő vihar szelében himbálózó üres üléseket, és odaképzeltem egy fiatalabb Rhodest. Azon töprengtem, vajon békésnek tűnt volna-e, mosolygott volna-e, nevetett volna-e – ám egyik kérdésre sem tudtam a választ.

Ugyanazon a piknikasztalon ültem, ahol néhány nappal korábban megcsókolt. Még mindig éreztem a száját a számon, hallottam a szavait a fülemben, amikor azt mondta, hogy nem érdemlek meg semmit abból a sok baromságból, amit tesz velem. De az volt a furcsa az egészben, hogy akartam azt a fájdalmat. Segíteni akartam neki, amikor csüggedtnek érzi magát, kapaszkodót adni a viharban, és cipelni, ha nem képes cipelni önmagát. Ő azonban nem akart engem.

Hiába történt sok minden köztünk, aznap este lefekszik egy másik nővel, és leginkább az készített ki, hogy tudtam, Rhodes jobb ennél.

A mennydörgés első visszhangja már ott morajlott a játszótéren körülöttem, belém szivárgott, hogy tekergőzve kitöltse a réseket bűntudatom és haragom között. Annyira megrendített, hogy elejtettem a fényképezőgépemet, és csupán a nyakamban lévő szíj óvta meg attól, hogy darabokra törjön a földön.

Bárcsak nekem is lett volna egy ilyen biztonsági szíjam.

15.

FEJEZET

Aznap éjjel nem jött álom a szememre. Nyugtalanul dobáltam magam, egyre csak forgolódtam a lepedőn, és csalódottan sóhajtoztam, amikor az agyam még mindig kattogott. Hajnalban aztán úgy tettem, mintha elég régóta aludnék ahhoz, hogy anyám felébresszen, és együtt reggelizhessünk. Ő és Dale néhány órával később ismét üzleti útra indultak, és anyám palacsintát akart készíteni nekem – még ha nem is szerepelt az étrendemben, és Christina már ott volt, és főzhetett volna helyette.

De nem vitatkoztam vele.

Amikor végül elmentek, körbevett nagy házunk csendje, de furcsamód megnyugtatónak találtam. Arra számítottam, hogy zaklatottabb leszek, mint amilyennek valójában éreztem magam. Vagy csak zsibbadt voltam? Talán. Vagy talán csak mindvégig tudtam, hogy ez megtörténik. Valóban elhittem valamikor is, hogy meg tudom tartani Rhodest?

Még mindig az ágyban feküdtem, amikor elérkezett az edzés időpontja. Nem bajlódtam azzal, hogy felhívjam Rhodest, vagy SMS-t küldjek neki, és tudassam vele, hogy nem megyek, és ő sem próbált elérni.

Valahogy sikerült elég motivációt találnom, hogy felhívjam Willow-t, aki aztán átjött, amilyen gyorsan csak tudott. Egy doboz fagylalttal jelent meg, de arra kértem, menjünk futni inkább. És bár Willow vékony volt, és fitt, tartani tudtam vele a tempót, és amikor aztán abba akarta hagyni, bennem még maradt szufla. Ez volt az első alkalom, hogy rájöttem, erősebb lettem.

Talán több szempontból is.

Willow éjszakára is maradt, de másnap reggel korán távozott, hogy felkészüljön a partira. Aznap reggel még mindig furcsán éreztem magam, de már nem voltam olyan zsibbadt, mint az előző nap. Bizonyos értelemben készen álltam. Készen álltam arra, hogy megünnepeljem a legjobb barátnőm sikerét. Készen álltam búcsút venni tőle, legalábbis a nyár hátralévő idejére. És készen álltam szembenézni Masonnal, és mindenki mással is Poxton Beachen. Mert Rhodes ugyan megsebzett, ám ugyanakkor meg is erősített.

Tudtam, hogy egyszer elé kell majd állnom. Meg kellett barátkoznom a ténnyel, hogy soha nem lesz az enyém, legalábbis úgy nem, ahogy én akarom, és nem voltam benne biztos, hogy egyáltalán barátok leszünk-e még újra. Talán visszatérünk ahhoz, hogy kizárólag az edzőm legyen. Talán átad egy másik edzőnek. Nem tudhattam biztosan, de úgy döntöttem, nem foglalkozom vele.

Egy estére csak egy tizennyolc éves lány szerettem volna lenni.

Szórakozni akartam.

Moses kilenc óra körül vitt el Willow-hoz. Úgy terveztem, inni fogok, sokat inni, és Moses boldogan vállalta a sofőr szerepét.

Valószínűleg nem gondolta, hogy a bizalmasom is lesz.

– Ideges vagyok, Mo.

Moses elmosolyodott, futólag rám pillantott, aztán megint az utat figyelte.

– Miért, Miss Natalie?

Idegesen babráltam fekete-fehér műbőr szoknyámat.

Kígyóbőrmintás, magas derekú szoknya volt, és hozzá ugyanolyan karcsúsítóan fekete, mély nyakkivágású ujjatlan pólót vettem fel. A ruhám láttatni engedte a megizmosodott lábamat és karomat, az ékszereim harsányan sziporkáztak, a hajam lágy hullámokban omlott a vállamra. Megjelenésem feltűnő volt, és nem tudtam biztosan, hogy meg tudok-e birkózni a figyelemmel.

– Emlékszel, amikor idén nyáron hazahoztál a The Crawlból, és nagyon feldúlt voltam? Nos, ma este azokkal az emberekkel nézek szembe, akik kiborítottak, és azt hittem, már felkészültem, de minden egyes megtett mérfölddel csak még jobban fáj a gyomrom.

Moses mosolygott, de nem szólt semmit. Nem is vártam tőle.

Ez része volt személyes varázsának – figyelmesen hallgatott. Én pedig folytattam a beszédet. Mire Willow házához értünk, ahol a parti már szemlátomást javában zajlott, nem csupán az estével kapcsolatos félelmeimet, hanem az összes Rhodeshoz fűződő aggodalmamat is megosztottam vele. Nem tudtam, hogy Moses elítél-e, de ha így is volt, akkor sem mutatta semmilyen látható jelét. Leparkolta a Rovert, és kezét az ölébe ejtette.

– Minden rendben lesz, Miss Natalie. Nem olyan félénk, mint amilyennek gondolja magát. Látom, hogy egy magabiztos, erősebb énje már arra vár, hogy a felszínre törhessen. Csak ki kell engednie – kacsintott. – Küld üzenetet, ha indulni akar?

Mosolyogva bólintottam, és a kezemet az ajtókilincsre tettem.

Tétováztam, majd villámgyors mozdulattal erősen megöleltem Mosest, és köszönetet mondtam neki. Annak ellenére, hogy nem sokat szólt, pontosan azt mondta, amire szükségem volt.

Bizonyos értelemben tudtam, hogy igaza van – valóban éreztem egy erősebb énemet a felszín alatt. Csak remélni tudtam, hogy végül ki tudom szabadítani.

Moses viszonzásul megszorított, és ahogy hátradőltem, biztatóan rám mosolygott. Nagyot sóhajtottam, nem törődtem az idegességgel, és kinyitottam az ajtót.

Senki nem volt kint, de a kocsifelhajtóról is hallottam a kiszűrődő zenét. Willow imádott bulizni, és tudtam, kitesz magáért az utolsó partiján Poxton Beachen.

Meglepő módon nem estem orra, ahogy felfelé sétáltam a macskaköves úton az ajtója felé. Magas sarkút viseltem – nem teletalpút, nem törpe tűsarkút –, piros tűsarkú cipőt. Ez volt öltözékem egyetlen színes darabja, kivéve a hozzáillő vörös rúzst, amire engedtem, hogy Willow rábeszéljen. Amikor az ajtóhoz értem, jobb kezemet a kilincsre tettem, és éreztem, ahogy vibrál a benti dübörgő zenétől és nevetéstől. Nagy levegőt vettem, leengedtem a vállam, nyeltem egyet, és óvatosan kinyitottam az ajtót.

Nem olyan volt, mint a filmekben – nem hagyták abba, amit épp csináltak, hogy megforduljanak, és felém nézzenek. Ami azt illeti, semmi sem állt le, ahogy beléptem. Kis csoportokra oszlott a tömeg a házban, és én rámosolyogtam néhány vendégre, akit felismertem, miközben körbesétálva Willow-t kerestem. Ahogy áthaladtam tágas nappaliján, észrevettem, hogy nyilvánvalóan hatást váltok ki a jelenlévőkből. Hallottam, hogy megindul a halk suttogás, és amikor átpillantottam a vállam fölött, többen hirtelen félrekapták a fejüket. Engem bámultak.

Ó, istenem, nem álltam még készen!

– Natalie? – Dustin jött oda elsőként. Masonéra emlékeztető szeme most éppúgy elnyílt, mint a szája. – Hűha! A külsőd…

– Elképesztő? Hihetetlen? Átkozottul szexi? – ugrott ki Willow a konyhából felém kiabálva, és a kívántnál jóval erősebb hangja csak még inkább ránk irányította a figyelmet. – Vagy mindegyik?

Szorosan magához húzott, ahogy hozzám lépett, én pedig viszonoztam ölelését, és közben igyekeztem nem foglalkozni vele, hogy a szobában gyakorlatilag minden szempár rám szegeződik. Amikor Willow elhúzódott, biztatóan rám kacsintott, és én válaszul rámosolyogtam.

– Nagyon is mindegyik – ismerte el Dustin kuncogva.

– Köszönöm – motyogtam. Egy hajfürtöt a fülem mögé simítottam, aztán megköszörültem a torkom, és Willow-ra néztem, mintha ő tudná, mit kéne ezután tennem.

– Szerezzünk egy italt a legjobb barátomnak.

– Szerezzünk.

Még mindig sok szempárral a hátunkban visszavonultunk a konyhába, de a parti zaja aztán fokozatosan erősödött, és hamarosan visszatért a normális szintre. Egy hajtásra kiittam a gyümölcsös koktélt, amit Willow kevert nekem, Willow pedig nevetett, és készített egy újat, és külön kitöltött egy adag rumot tisztán, ahogy szokta. Magának is töltött, aztán koccintottunk a likőröspoharunkkal, és felhajtottuk. A végtagjaim felmelegedtek, és elmosolyodtam.

– Furcsán érzed magad? – kérdezte Willow, sajátos élénk rózsaszín műanyag partipoharából szürcsölgetve. Persze hogy nem a szokásos piros poharakkal állt elő a búcsúpartiján.

A rózsaszín nem igazán volt a kedvenc színe, de mindent szeretett, ami csajos. Ráadásul a poharak illettek az öltözékéhez – hosszú, barna lábát láttatni engedő, élénk rózsaszín sortjához, meg hasat villantó, hófehér felsőjéhez. Ő volt a legragyogóbb jelenség a házban. Bár szerintem ő a legragyogóbb jelenség, akárhol is van.

– Ugyanezt kellene nekem is kérdeznem tőled.

Willow vállat vont.

– Még nem érzem furcsán magam. Úgy értem, tudom, hogy hétfőn elutazom, de időnként hétvégeken és ünnepnapokon úgyis hazajövök. Mintha csak ideiglenes búcsú volna, semmi több.

– Legalább ürügy egy parti szervezésére, nem igaz?

Willow rám mutatott.

– Pontosan. – Kuncogva belém karolt, és a hátsó terasz felé húzott, ahol épp akkor gyújtották be a tűzrakó helyet.

Willow jókedve ragályosnak bizonyult. Élénk és magabiztos volt, és én szivacsként szívtam magamba az energiáját.

Hangosan nevettünk, viccelődtünk, táncoltunk, és ivós játékokat játszottunk, amiket addig csak az oldalvonalról figyeltem. Mason és Shay úgy fél órával utánam jelent meg, de én szinte észre sem vettem őket. Csak azzal foglalkoztam, hogy elengedjem magam, és nem érdekelt, hogy ott vannak-e.

Úgy tűnt azonban, hogy ők egyértelműen észrevettek.

Miután három nyertes menetet követően végül veszítettünk a pohárdobálós játékban, Willow és én a konyhába botorkáltunk, hogy vizet igyunk. Egész éjjel ki akartunk tartani, így eljött az ideje némi folyadékpótlásnak. Ahogy nevetve szürcsölgettünk a poharunkból, Shay lépett be a barátnője kíséretében, aki a vásárban is ott volt.

Azonnal feszült lettem.

– Érdekes ruhaválasztás, Natalie – gúnyolódott Shay. – Úgy értem, egy magadfajta méretű lány számára. – A barátnője, akiről eszembe jutott, hogy Tawnyának hívták, kezét a csípőjére téve kuncogott. Vártam, hogy összepacsiznak majd azon, milyen menők. Hogyan félhettem valaha is e kettőtől? Hogyan hagyhattam, hogy ezek az egocentrikus, gonosz csajok megalázzanak ?

– Te ribanc, elvágom a…

Felemeltem a kezem, hogy félbeszakítsam Willow mondatát.

Vadul méregette őket, aztán még kutatóbb tekintettel fordult felém. Én azonban csak elmosolyodtam, és megráztam a fejem.

– Ó, tényleg meg akarod védeni ezt a förtelmes szoknyát? Ez jónak ígérkezik. – Shay oldalba bökte Tawnyát, és hosszú, barna loknijait átdobta a vállán.

Összerándultam sértő szavai hallatán, a szoknyám szélét babráltam, ám bizonytalanságom csak egy pillanatig tartott.

Figyeltem, ahogy gúnyosan elhúzza a száját, és egyre erősebb késztetést éreztem, hogy arcba rúgjam. Mivel azonban nem voltam benne biztos, hogy fél lábon egyensúlyozva képes lennék talpon maradni, körültekintően úgy döntöttem, inkább a szavaimat választom a lábam helyett.

– Tudod, mit, Shay? Ez az én városom. Ezek az én barátaim, ez az én legjobb barátnőm partija, és te csak azért vagy itt, mert most az én exbarátommal kavarsz, és azt gondoltad, hogy ettől közénk tartozol. És tudod, mit? A legkevésbé sem.

Ugyanazt a csendet éreztem magam körül, mint amikor megérkeztem a partira. Mindenki minket figyelt.

– Még mindig próbálom kitalálni, mi okozhatta Mason pillanatnyi elmezavarát, amikor jó ötletnek tartotta, hogy randizzon veled, de mivel itt kell lenned, amíg ő elgondolkodik, és rájön, hogy jobbat is találhatna, talán te felhagyhatnál azzal, hogy megszállottan azt figyeled, hogyan nézek ki, meg mit viselek, és inkább a saját nyomorult személyed miatt aggódnál.

Shay szája elnyílt, aztán Tawnya szája is. Az adrenalin egy tehervonat sebességével száguldott végig az ereimen. Belül reszkettem, de nem engedtem, hogy lássák.

– Gyere, Willow – karoltam bele, és emelt fővel a hátsó ajtó felé indultam. – Meg kell nyernünk egy játékot. Ó, és mivel tudom, hogy figyelsz – tettem még hozzá, egy utolsó pillantást vetve a vállam fölött Shay elfehéredő arcára –, milyen a seggem, Shay?

A konyhában és a nappaliban kitört a nevetés meg a húházás.

Willow felnyerített, és el kellett fojtanom a késztetést, hogy ne tegyem én is ugyanezt. Amikor végül kiértünk, én is kiengedtem.

– Istenem! Nem tudom elhinni, hogy ez történt. Őrülten szeretlek. – Willow erősen magához szorított, aztán a kint lévő társaság felé fordult: – A legjobb barátnőm a legszexisebb ribanc a világon!

Mindenki nevetett, néhány srác fütyült. Válaszul csak elpirultam.

A következő órában nem láttam Shayt és Masont. Vagy elmentek, vagy bent maradtak, mindkét lehetőség megfelelt számomra. Jóleső érzés töltött el, hogy kiálltam magamért, még akkor is, ha közben lesüllyedtem az ő szintjére, ám ahogy az adrenalinszintem csökkent, fel kellett mennem Willow hálószobájába, hogy összeszedjem magam. Azt hittem, egyedül szöktem meg, ám Willow észrevétlenül követett, lágyan becsukta mögöttünk az ajtót, és lehuppant az ágyra mellém.

– Jól vagyok, Lo – feleltem sóhajtva. – Menj vissza a partira.

– Figyelj, bármennyire is ezt akarom hinni, különösen a konyhai kis show-műsorod után, tudom, hogy aggaszt valami – kacsintott, ahogy megemlítette erőpróbámat Shayjel, de a mosolya rögtön le is hervadt. – Rhodesra gondolsz, ugye?

A számat harapdálva bólintottam, miközben már Rhodes nevének puszta említésére is összeszorult a gyomrom.

Az adrenalinlöket gyakorlatilag kijózanított, és hirtelen megrohant az összes vele kapcsolatos gondolat.

– Én csak… szinte azt kívánom, bárcsak meg se történt volna az egész, Lo. Bárcsak ne akartam volna jobban megismerni. Ha egyszerűen csak békén hagytam volna Rhodest, ha hagytam volna, hogy eddzen velem, aztán hazamentem volna, és a következő edzésig eszembe sem jutott volna, talán ez az egész meg sem történik. Vagy a klienseként fog bánni velem, vagy úgy dönt, nem akar látni többé. Mindkét lehetőség kikészít.

És így is történt. Lehet, hogy a gyomrom összeszorult nevének hallatán, de görcsbe rándult, és fájdalom hasított belé a gondolatra, hogy örökre elveszíthetem. Dühöngtem, fájdalmat éreztem, zavarodott voltam, de még mindig vágytam rá.

Fogalmam sem volt, hogyan kezeljem a helyzetet.

Most Willow-n volt a sor, hogy sóhajtson. Megrázta a fejét, aztán megfogta a kezem, és gyengéden megszorította.

– Az a legrosszabb az egészben, hogy most már tudod, mit jelent többet kapni belőle. Ez változtat meg mindent, és ezért küszködsz, mert egyszerre akarod visszaszerezni, és kívánod, bár ne történt volna semmi. – Vállat vont, barna szeme ellágyult. – A tudatlanság áldás, és átok is. Nem vágyhatsz arra, amiről nem tudod, hogy létezik.

Megállapításának igazsága keményebben rázott meg, mint amit Rhodes mondott nekem két nappal korábban. Nem tudtam, mit éreztem, amíg Willow ki nem terítette elém, akár egy fényképet.

Mindketten ugrottunk egyet, amikor kopogtak az ajtón.

Lassan kinyílt, és hirtelen újra éreztem az adrenalinlöketet.

Vagy csak idegességet? Nem tudtam biztosan. Mason állt az ajtóban, kezét koptatott farmerje zsebébe süllyesztette, kócos barna hajának fürtjei a fülénél göndörödtek, és a szemébe hulltak.

– Szia! – köszönt félénken, és először rám, majd Willow-ra nézett. – Beszélhetnék… hm… Megengeded, hogy egy pillanatra beszéljek Natalie-vel?

Willow arca kővé dermedt. Csak azután hívta meg Masont és Shayt, hogy meggyőztem, ezt kell tennie.

Nagyon is hajlott rá, hogy mindkettőt távol tartsa tőlem, miután értesült a vásárban történtekről, de tudtam, Masont kiborítaná, ha nem lehetne ott Willow utolsó estéjén a városban. Mason és Willow majdnem olyan közel álltak egymáshoz, mint Mason meg én, és nem akartam, hogy Willow-nak választania kelljen közöttünk. Mégis, ahogy Mason most a válaszát várta, megesküdtem volna, hogy a bőrömön érzem Willow Masonnak szánt tőrdöféseit.

– Attól függ. Olyan seggfej akarsz lenni, mint amilyen Shay próbált lenni?

– Willow – felelte Mason halkan, és megrázta a fejét. – Tudod, hogy soha nem lennék az. Részben ezért is vagyok itt. – Megköszörülte a torkát. – Csak bocsánatot akarok kérni.

Willow grimaszt vágott, láthatóan kétségbe vonta Mason őszinteségét. Miután rám pillantva ellenőrizte, nincs-e a dolog ellenemre, hosszú haját oldalra húzta, és felemelkedett az ágyról.

– Rendben, de ne akard, hogy szétrúgjam a segged, Mason Carter.

Ahogy Willow becsukta maga mögött az ajtót, és Mason beljebb lépett a szobába, kettesben maradtunk. Utoljára ketten egy szobában egészen más körülmények között voltunk, és a kellemetlen emlékre a kezem a lábam alá dugtam.

Egy perc csend után Mason féloldalasan elmosolyodott, és megrázta a fejét.

– Natalie, hihetetlenül jól nézel ki.

Elpirultam, a piros tűsarkúmat bámultam, és keresztbe tettem a lábam.

– Kösz, Mase.

– Nagyon sajnálom, ami Shayjel történt.

– Minden rendben. Megoldottam.

Mason felnevetett.

– Igen. Én is hallottam. – Már feloldódott kissé, így letelepedett mellém az ágyra. – Nem emlékszem, hogy valaha is így kiálltál volna magadért, Natalie.

Vállat vontam.

– Nos, soha nem éreztem elég erősnek magam ahhoz, hogy megtegyem.

Mason tekintete ellágyult, és bármibe lefogadtam volna, hogy sajnál. Talán a bizonytalanságom miatt sajnált, talán azért, hogy sosem vette észre, nem tudtam biztosan. Akárhogy is, olyan ismerős tekintettel bámult rám, hogy szerettem volna a takaró alá kucorodni vele. Nem akartam ennél többet: csak a barátomat, aki elhagyott. Nem tudtam eldönteni, hogy inkább dühös voltam-e magamra, amiért egyáltalán akartam tőle valamit, vagy zavarodott, hogy Rhodes előtt sokkal többet akartam tőle.

– Miért vagy Shayjel, Mason? – Nem tudtam megállni, hogy ne kérdezzem meg tőle. – Nem való hozzád. Szörnyű.

– Nem mindig ilyen – védekezett Mason, de ujjaival végigszántott kócos haján, és sóhajtott. – Azt hiszem, reméltem, hogy ha velem van, megváltozik. Azon az estén, amikor először találkoztam vele, egy sebezhető oldalát mutatta nekem. Nem szokta megmutatni másnak. A legtöbbször kemény külső mögé bújik. – Rám nézett. – Ahogy veled szemben is ma este.

– Nem hiszem, hogy bujkál, Mase. Azt hiszem, inkább ribanc viselkedésnek nevezném. – Elvörösödtem a szitokszón, Mason pedig nevetett.

– Lehet, hogy igazad van. Nem is tudom, Shay tényleg fontos nekem, de… – Nyeltem egyet, ahogy szavai elhalkultak, mert közelebb húzódott hozzám, és farmernadrágja a meztelen lábamhoz ért. – Be kell vallanom, hiányzik valami.

Nem kellett találgatnom, hogy mit ért a valami alatt, mert az ádámcsutkája fel-le járt, és pillantása a számra vándorolt. Arra gondolt, hogy megcsókol, és a szívem kalapálni kezdett a gondolatra.

Hirtelen azonban kinyílt Willow hálószobájának ajtaja.

– Hm, Natalie? – kérdezte Willow, nyilvánvaló rémülettel a hangjában. – Te meghívtad Rhodest?

Mason és én felugrottunk az ágyról, de mindketten más okból kifolyólag.

– Itt van?

Willow bólintott.

Futólag Masonra pillantottam, és láttam, hogy az arca ugyanolyan döbbent, mint az enyém, aztán elsiettem Willow mellett, és leszáguldottam a lépcsőn. Willow a nyomomba eredt, és azt kiabálta, hogy Rhodes nem sokkal korábban érkezett, és töltött magának egy italt. És aztán ő megkérdezte tőle, mit keres itt, mire Rhodes közölte, hogy én hívtam meg.

Ami gyakorlatilag így is történt.

Próbáltam nyugodt maradni, ahogy leugrottam a legalsó lépcsőfokról. Nem kellett hozzá sok idő, hogy megtaláljam Rhodest. Willow nappalijában, a kandalló mellett állt, és a szoba kiürült körülötte. Hanyagul a kandallónak támaszkodott, egyik kezét a zsebébe dugta, a másikkal pedig egy rózsaszín műanyag poharat emelt épp a szájához. Szinte komikus volt, eltekintve attól, hogy engem a legkevésbé sem késztetett mosolyra.

Valószínűleg nem vett észre, de érzékeltem, hogy a parti zaja csendesedik. Az emberek Rhodest bámulták, bár igyekeztek nem feltűnően tenni, és elindult a suttogás. Ahogy ott álldogált izmosan és fesztelenül, elakadt a lélegzetem, és amikor rám nézett, meg kellett kapaszkodnom a lépcsőkorlátban, hogy megtartsam magam. Tudnom kellett, miért van itt, és mit jelentsen ez az egész, de mielőtt összeszedhettem volna minden erőmet, hogy átvágjak a szobán, Mason hangja süvített felém:

– Várj, Natalie – kérlelt, és megfogta mindkét kezem. – Nem tudom, mi folyik köztetek azzal a sráccal, de tisztában kell lenned a lehetőségeiddel, mielőtt megtennéd a következő lépést.

– Nyelt egyet, és én összeomlottam magamban. – Dühödten próbáltam kitalálni, mi az, ami hiányzik Shayből, és ahogy ma este megláttalak téged, már tudtam, mi az. Te vagy az. Mi vagyunk az. A barátságunk, az egyszer az életben szerelmünk, amit ostobán eldobtam magamtól. – Megszorította a kezem, és közelebb lépett hozzám. – A filmnézős estéinket akarom, a város körüli hosszú autózásainkat. A családi vacsorafőzéseinket akarom a szabadban, és a tengerparton töltött napjainkat. Csókolni akarlak, amikor csak szeretném. – Mason még közelebb lépett, én pedig hátrébb. – Szeretlek, Natalie. Vissza akarlak kapni.

A szemem Rhodesra villant, és még abból a távolságból is láttam, hogy az állkapcsa megfeszül. Keze a szükségesnél erősebben szorította a kezében lévő poharat, és a rózsaszín műanyag behorpadt. Mondanom kellett valamit, de fogalmam sem volt, hogy mit.

Visszafordultam Mason felé, aki lágyan mosolygott.

– Kérlek, mondd, hogy te is ugyanezt érzed. – Kezébe fogta az arcom, és a számat lassan az övéhez húzta. Levegő után kapkodtam, minden megállt, és egész bensőm azért sikoltozott, hogy reagáljak, de nem tudtam.

– Mason, várj.

– Egész este arra vártam, hogy ezt elmondhassam neked – folytatta Mason, és a szája veszélyesen közel került az enyémhez. – Nem várok tovább.

Részeg volt, éreztem alkoholos leheletét, de nem ezért nem akartam, hogy megcsókoljon. Akarnom kellett volna, ez volt mindig is a terv, ám mégsem akartam. Próbáltam megtalálni a magyarázkodó szavakat, de képtelen voltam rá.

Vagy mondjuk úgy, hogy nem volt esélyem rá.

Mielőtt ugyanis az ajkaink találkoztak volna, Mason keze hirtelen lehullott rólam, ahogy egy ökölcsapás érte az arcát. Egy pillanat alatt a földre került, magzati pózba görbült, és felkiáltott a fájdalomtól. Kezét rögtön az arcához emelte, hogy eltakarja a sebet, de a vér keresztülfolyt az ujjai között.

Odakaptam a tekintetem, ahonnan az erős ütés érkezett, és Rhodes kemény pillantásával találtam szemben magam.

Orrcimpája kitágult, a tekintete vad volt, aztán egy pillantást vetve a földön fekvő Masonra, megfordult, és az ajtó felé sietett.

– Jóságos ég! – lendült akcióba hirtelen Willow, és letérdelt a még mindig jajongó Masonhoz. Dustin villámgyorsan követte, és körénk gyűltek a többiek is, akik a szobában voltak. Masonra néztem, aztán a szemem Rhodest kutatta a tömegben. A szívem hevesen kalapált. Az ujjaim jéghidegek voltak.

– Natalie – nyögött Mason, és felém nyúlt. Rámeredtem a kezére, aztán az ajtó felé néztem. Amikor visszafordultam Mason felé, láttam, hogy a szeme tágra nyílt. Elhúzta a kezét az arcáról, és én megreszkettem szeme és arccsontja látványától.

Mindkettő duzzadt volt már, homloka felrepedt, és vér csorgott végig az arcán.

– Ne menj! Láttad, mit csinált? Megütött. Csaknem eltalált téged is, Nat. Az a fickó egy őrült!

Nyeltem egyet, és a szívemben megfelelő válasz után kutattam. Mason majdnem megcsókolt, és az az énem, aki csak egy hónappal azelőtt is még létezett, örömmel fogadta volna.

Lerogyott volna a földre hozzá, a karjába kapta volna, és azt mondta volna neki, hogy minden rendben lesz. Visszafogadta volna Masont. Az új énem azonban, aki Willow nappalijában állt a köréje gyűlt tömeggel, már nem vágyott erre. Nem akarta visszakapni Masont.

Rhodest akarta.

– Sajnálom – suttogtam, és a tekintetem Masonról Willow-ra vándorolt. Mindkettőjüktől bocsánatot kértem, de igazából a legkevésbé sem éreztem megbánást. Willow összehúzta a szemöldökét, de csak amolyan figyelmeztető módon, hogy legyek óvatos. Tudtam, hogy támogatni fog, bármi is történjék.

A többiektől a szobában nem számíthattam erre.

Akkor is távoztam.

Otthagytam a tömeget, miközben Mason egyre csak utánam kiáltozott. Kiléptem a bejárati ajtón, és a sötétben Rhodest kerestem. Már majdnem a motorjához ért, ezért futni kezdtem.

Tudtam, érzi, hogy jövök. Hallotta, hogy a nevét kiáltom, de nem állt meg – egészen addig nem, amíg kinyújtottam a kezem, és megragadtam a karját, hogy szembenézzen velem.

A tekintete még mindig vad volt.

– Menj vissza a házba, Natalie.

– Nem.

– Natalie.

– Ne – figyelmeztettem. – Mi volt ez az egész?

Rhodes lerázott magáról, és még határozottabban folytatta útját a motorja felé.

– Semmi. Menj vissza a házba. Hallottad a kis barátodat. Vissza akar kapni.

– Nem érdekel. Én téged akarlak. Én téged választalak.

Rhodes felnevetett.

– Rossz döntés.

Könnyek szurkálták a szemem, és ismerős nyilallást éreztem a mellkasomban.

– Hagyd ezt abba, Rhodes! – Ő azonban nem állt meg, én pedig szorosan a nyomában lépkedtem. – Az egyik percben megcsókolsz, a másikban azt mondod, hogy semmit sem jelentek neked. Most pedig itt vagy. – Kétségbeesés vett erőt rajtam. – Miért nem engedsz közel magadhoz? – ziháltam.

Rhodes megfordult, és a nyakán jól láthatóan kidagadtak az erek.

– Mert rohadtul nem tudsz megváltoztatni, Natalie!

– De te megváltoztattál engem!

A fájdalom feltört a mellkasomból, beburkolta egész testemet, és kikényszerítette belőlem az arcomon aztán végigfolyó könnyeimet. Rhodes nyelt egyet, a szemét rám szegezte, tekintetén fájdalommal vegyes zavar tükröződött. Úgy nézett rám, mintha elképzelni sem tudná, hogyan lehetek képes őt szeretni. Én is őt bámultam, és azon tűnődtem, vajon hogy lehet annyira vak, hogy ezt ő maga nem látja.

– Ma este okkal jöttél ide, Rhodes. Miért? Miért vagy itt?

Rhodes állkapcsa csikorgott.

– Azért jöttem, hogy bocsánatot kérjek.

Már megállt, így magabiztosan tettem egy lépést felé.

– Nos, akkor kérj bocsánatot.

– Nekem nem volt… nem mentem haza azzal a nővel.

A klubból.

– Tudom.

Rhodes elsápadt.

– Tudod?

Bólintottam, ismét tettem egy lépést felé, oly közel kerültem hozzá, hogy szinte hozzáértem.

– Tudtam, hogy ezt nem tetted volna meg velem. Tudtam, hogy fájdalmat érzel, csak nem mondod el, miért. Ez az, amit nem értesz Rhodes. Lehet, hogy nem akarsz közel engedni magadhoz, de továbbra is itt leszek, piszkállak, unszollak, és minden egyes zárat feltörök, amíg végül meg nem teszed.

– Ezt nem érdemlem meg, Bogár. – Rhodes nyelt egyet, nekem pedig a becenevem említésére a szívem hevesen kezdett verni a bordáim mögött. – Hát nem látsz engem? Nem látod, miféle ember is vagyok én?

És abban a pillanatban tudtam, hogy el kellett volna engednem. Minden idegszálam éberen figyelt, mintha egy szellem lett volna a közelemben. Lehet, hogy azok a szellemek a szemében voltak, a múltjának szellemei voltak, vagy talán a szelleme egy olyan jövőnek, amelyről tudtam, hogy nem lehet a miénk. El kellett volna futnom. Ehelyett azonban feléje nyúltam.

– Épp erről van szó – ziháltam, és remegő kezemmel megfogtam feszes karját. Mutatóujjamat a csuklójára tettem, és keményen rányomtam. – Igenis látlak. Látom a szíved, Rhodes. – Nyeltem egyet. – Érzem.

Rhodes megvonaglott, mintha a szavaim egyfolytában csak megsebezték volna, aztán kezét a hajamba csúsztatta, és megcsókolt.

– Megpróbáltam távol maradni tőled – mormolta a számba, majd újra megcsókolt.

– Tudom.

– De képtelen vagyok.

Megremegtem az ölelésében, és csókjai felkavarták bennem az oly régóta magamban tartott érzéseket.

– Tudom.

Az ajka forró volt, és teste mintha úgy tapadt volna az enyémhez, hogy ha nem érez mindenhol, akkor talán nem is vagyok valóságos. Rhodes aztán elhúzódott, hüvelykujját végigsimította az alsó ajkamon, neonzöld szeme ragyogott a sötétben, ahogy az enyémet kutatta. Választ keresett egy olyan kérdésre, amelyet talán nem is hallottam, és szívem minden csepp vérével azt reméltem, meg is találja.

– Nem akarok ma este egyedül maradni – suttogtam.

Rhodes felemelte a hátizsákját a motorjáról, majd előhúzta a pótsisakját, és válaszképpen felém nyújtotta. Bizonyos értelemben a sisak többet mondott, mint amennyit szavakkal valaha is ki tudott volna fejezni. Azt akarta, hogy menjek vele.

Erre számított.

– Hozzád vagy hozzám?

16.

FEJEZET

Rhodes csendes volt, miközben a felhajtónkra kanyarodtunk.

A ház mögé parkoltattam le vele a motorját, arra az esetre, ha az egyik szomszéd esetleg kíváncsiskodni akarna, aztán bevezettem a házba.

– Szeretnél inni valamit, vagy ilyesmi? – kérdeztem idegesen, miközben levettem a tűsarkúmat az ajtónál. A lábam piszkos lett amiatt, hogy Rhodes után rohantam, de nem foglalkoztam vele.

– Nem, kösz.

Bólintottam, és nyirkos kezemmel végigsimítottam a szoknyámon.

– Készíthetek valami ételt is, ha akarod.

Rhodes elmosolyodott, és vad tekintete megenyhült.

– Már ettem.

– Ó. Rendben. – A számat harapdáltam, Rhodes pedig kissé közelebb lépett hozzám.

– Ideges vagy, Bogár?

Nevettem, és a hang magasabb volt, mint ami valaha is kijött a torkomon. Ezek után aztán nem tagadhattam a dolgot, így zavartan feleltem:

– Igen. És nem tudom, miért.

Ez hazugság volt. Mert igenis tudtam. Rhodes kettesben volt velem a házunkban, és azt akartam, hogy megérintsen. Egész lényét akartam. Csak nem tudtam, hogy ő hajlandó lenne-e engedni, hogy a magamévá tegyem.

Rhodes kuncogott, kinyújtotta a karját, és magához húzott.

Átöleltem, és megpróbáltam egyenletesen venni a levegőt.

Lassan felemelte az állam, és száját az enyémre tapasztotta.

Először lassan csókolt, de belekapaszkodtam az ingébe, nagyobb intenzitást követelve. Rhodes felnyögve teljesítette a kérésem, nyelvét a számba csúsztatta, és gyengéden meghúzta egy hajfürtömet. Nyöszörögve kinyitottam a számat, Rhodes pedig végigcsókolta a nyakam, majd a kulcscsontomat nyalogatta, aztán beszippantotta a fülcimpámat.

– Vigyél a szobádba.

A szám ismét a szájára tapadt, miközben felfelé botladoztunk a lépcsőn, és közben megváltunk ruháinktól is. Rhodes keze keményen szorította a csípőmet, ahogy hátamat a lépcsőkorlátnak nyomta, és csak annyi időre hagyta abba a csókot, hogy gyorsan levegye az ingét. Aztán újra szenvedélyesen csókolni kezdett, majd felemelt, és bokáim körülfonták a derekát, ahogy még néhány lépcsőfokon felvitt.

A hátam aztán a falhoz ért, és leraktam a lábam, hogy Rhodes letolhassa a farmerjét, én pedig kikapcsolhassam a melltartómat. Csupa kéz, zihálás és ajak voltunk, ruhák landoltak minden egyes lépcsőfokon. Mire a lepedőre zuhantunk, már teljesen meztelen voltam, és Rhodeson is csak a bokszeralsója maradt. Lovagló ülésben helyezkedtem el rajta, majd elhúzódva tőle ujjaimat végigsimítottam a hasán.

– Ez az első alkalom, hogy ing nélkül látlak. – A hasizmai éppoly feszesnek és hangsúlyosnak látszottak, mint amilyennek képzeltem, és ujjhegyeim lágyan végigvándoroltak a barázdákon. Rhodes megborzongott minden egyes pontnál, ahol érintettem, aztán a borzongás végigfutott egész testén, és elmosolyodtam.

– Nem vagyok semmi extra.

Összehúztam a szemöldököm, amikor észrevettem a hasa alsó részén végigfutó halvány hegeket. Amikor megérintettem őket, Rhodes erősen megragadta a csuklóm, átfordított mindkettőnket, és csípőmhöz nyomva magát hevesen megcsókolt.

– Ma éjjel akarlak, Rhodes. Kérlek – esedeztem, és megcsókoltam válla csupasz bőrét.

Bokszeralsója pamutszövetén keresztül éreztem a merevedését. Ahogy belenyögtem a bőrébe, és lágyan megharaptam a vállát, csak még keményebbé vált.

– Jézus Krisztus – suttogta Rhodes, és arcát beletemette a nyakamba. – Nem tudom, hogyan kell ezt csinálni. Nem vagy olyan, mint azok a nők, akikkel eddig voltam. Lassan, gyengéden akarlak a magamévá tenni, de nem tudom, hogyan.

Szaporábban vettem a levegőt őszintesége hallatán.

– Akkor tégy a magadévá úgy, ahogy akarod. Keményen, gyorsan, vadul… – Kihúztam a kezem a kezéből, és a körmömmel végigszántottam a hátán. – Nem akarlak könnyedén.

Rhodesból mélyről jövő nyögés szakadt fel az érintéstől, de csak megrázta a fejét, aztán felemelte, és rám nézett. – Épp erről van szó. Kikapcsolok aktus közben, Bogár. Én soha… nekem soha nem jelentett eddig semmit. – Nyelt egyet, hüvelykujjával végigsimított az államon. – Ma este azonban jelent valamit. És minden egyes pillanatot szeretnék érezni veled.

Újra megcsókolt, ezúttal lassabban, és valahányszor visszahúzódott, szája akkor is az enyémhez tapadt.

Amikor mutatóujja a csuklóm belső részére vándorolt, és gyengéden megnyomta, elégedetten sóhajtottam, aztán én is megnyomtam az övét, és én is éreztem a szívét. Nem csak az enyém kalapált hevesen.

Ujjaimat aztán a bokszere szegélye alá csúsztattam, és már félig lehúztam róla, amikor Rhodes átvette az irányítást. Kivette a kezem, majd a combjaim közé préselte magát, miközben remegő karjain egyensúlyozott. Elakadt a lélegzetem. Minden idegszálam készenlétben állt. Rhodes egészen közel volt hozzám, és soha nem akartam semmit jobban, mint csökkenteni a köztünk lévő távolságot.

Rhodes aztán gyorsan kibontotta az óvszert, amit már akkor előhúzott a farmerjéből, amikor a lépcsőn voltunk, és kissé hátradőlve felhúzta. Férfiassága nagyobb volt, mint képzeltem, még azután is, hogy oly sok éjszakán éreztem már merevedését az alsójában, és annyira ziháltam, hogy már nem tudtam csak az orromon keresztül kilélegezni a levegőt. A szám szétnyílt, ahogy Rhodes ismét elhelyezkedett a combjaim között, a mellkasom pedig várakozásteljesen megfeszült.

Rhodes is érezte a súlyát, mert lágyan megcsókolt újra, aztán azt suttogta:

– Biztos vagy benne?

Bólintottam, és a sarkammal a hátát nyomva közelebb húztam magamhoz. Péniszének hegye már nedves résemet érintette, és mindketten egyszerre nyögtünk fel. Beszippantotta a számat, aztán belém hatolt. Hirtelen. Teljesen, minden bűntudat nélkül.

Rhodes felnyögött, aztán visszahúzódott, majd megint előretört bennem. Fájt egy kicsit, és szorosabban tartottam.

– Jól vagy?

Ismét bólintottam, mert akkorra már elvesztek számomra a szavak.

Éreztem, hogy visszatartja magát, ahogy addig is tette minden este. Aztán lassan, óvatosan hatolt belém, de minden egyes mozdulattal mélyebben, és amikor gyorsulni kezdett, már nem tudtam elfojtani a nyögéseimet. Végigvisszhangoztak a szobámon, keresztül a hallon, és mintha megsemmisítették volna Rhodes önuralmát. A hajamba kapaszkodott, hátrarántotta a fejem, beszívta a bal mellbimbómat, és keményebben hatolt belém, olyan pontot érintve bennem, amelynek létezéséről addig nem tudtam.

Ki-be csúszkált, mígnem aztán már kényelmesen éreztem őt magamban, és ekkor a kezemre és a térdemre fordított.

Megragadva a tarkómat arcom a forró lepedőnek nyomta, aztán ujjait szétfeszítette a hátamon, mielőtt hátulról hatolt belém.

Felkiáltottam, de nem a fájdalomtól. Rhodes igazi, elképzelhetetlen gyönyört okozott bennem.

– Igen – ziháltam, de a hangom továbbra is bizonytalanul csengett, mint mindig, amikor ágyban voltam Rhodesszal.

Rhodes aztán erősen megragadta a csípőmet, és ismét belém hatolt. – Igen – kiáltottam hangosabban. Rhodes minden porcikámat kitöltötte ebben a pozícióban. Éreztem, hogy már közeleg az orgazmus, és megkönnyebbülésért rimánkodtam.

Rhodes azonban még várt.

Magához húzott, hogy megint lovagló ülésben helyezkedjek el rajta, ám ezúttal ő is felült. Testünk minden része szorosan egymáshoz simult. Lábamat Rhodes dereka köré fontam, szája a számra tapadt, és oly megfontolt mozdulattal hatolt belém, hogy nyöszörögtem az érzéstől.

– Imádok benned lenni – mormogta, aztán levette a kezét a derekamról, és megmarkolta a vállam.

Olyan volt, mintha fel akarna emelni, ám inkább lefelé húzott, magára, hogy még mélyebbre temetkezhessen bennem.

– Szűk. Nedves. – Megfeszítette a csípőjét. – Egészen hihetetlen.

Szavai fellobbantották vágyamat – bensőm legmélyétől egészen az érintésétől felmeredő szőrszálakig szétáradt bennem. Úgy éreztem, futótűzként söpör végig rajtam, elégtem, tiszta levegő után kapkodtam. Mégis, be akartam lélegezni Rhodes füstjét, azt akartam, hogy teljesen elemésszen. Ez volt a legfélelmetesebb és legizgalmasabb ellentmondás is egyben.

– Erősebben – suttogtam, és elpirultam. Rhodes elmosolyodott, és beharapta alsó ajkát, fogai szája érzékeny húsába mélyedtek.

Aztán felegyenesedett, és az ágyra dobott, miközben lábam még mindig a dereka köré fonódott, majd a bokámnál fogva felemelte, és a vállára tette. Teljesen kiszolgáltatott lettem, és ő megadta nekem, amire kértem, és valahányszor belém hatolt, a mellem ugrált az erőteljes mozdulattól. Zavarban kellett volna lennem, de Rhodes oly vágyakozva nézett rám, hogy inkább szexinek éreztem magam.

És még soha nem éreztem így magam.

– Ó – nyöszörögtem, ahogy a lepedőt és az ágy szélét markolásztam. – Igen, Rhodes. Igen!

Rhodes végigcsúsztatta a kezét a combomon, és épp csak gyengéden megsimította a csiklómat, de ennyi elég is volt, hogy hömpölygő örvénybe kerüljek. Rhodes egyszerre volt bennem, és érintett kívülről, és a kettő elemi erővel hatott érzékeimre minden oldalról, elnyelve a világot körülöttem, mígnem aztán magával nem ragadott az érzéki gyönyör. Mindent éreztem.

Semmit nem éreztem. Elzsibbadtam. Elégtem.

Ő is jött velem, és csak még inkább tüzelte beteljesülésemet, ahogy arcát figyeltem, miközben őt is gyönyörhöz juttattam.

Erőteljesnek, kívánatosnak és szépnek éreztem magam.

Ezúttal valóban azt éreztem, amit oly régóta mondogatott már nekem.

Rhodes felnyögött, és lehúzott a földre. Még mindig bennem volt, mindketten ziháltunk. Hosszan, lágyan csókolt, ujjaival

végigszántott a hajamon. Egymásba gabalyodva ott maradtunk a padlón, belélegeztük, gyengéden érintettük, csókoltuk egymást. Ám hamarosan Rhodes izgalma ismét felhorgadt, és én még többért sóvárogtam.

Aznap este többet nem beszéltünk.

Rhodes ráérősen felfedezte a testem, még jócskán azután is, hogy a nap sugarai átszűrődtek ablakom fehér függönyein. Csak azért hagytuk abba, mert elfogyott az óvszer, és Rhodes nem akarta megkockáztatni, hogy fogamzásgátló eszköz nélkül legyen velem. Nem tudom, hogyan volt képes józanul gondolkodni abban a pillanatban.

Tökéletesen kielégültem, mire Rhodes végül körém fonta a karját, és testével bölcsőként ringatott. Légzése már előbb egyenletessé vált, mint az enyém, de hamarosan engem is elszenderített. És ismeretségünk óta először nem akartam Rhodesról álmodni. Abban a pillanatban a valóság jobbnak bizonyult.

Aznap késő délután ébredtem. A nap még mindig besütött az ablakomon, és narancsszínű fénybe vonta a szobát. Halkan, óvatosan kibújtam az ágyból, és magamhoz vettem a fényképezőgépemet. Miután megtaláltam a megfelelő beállítást, készítettem egy egyszerű fotót az alvó Rhodesról. Tudtam, hogy a fénykép soha nem lesz összehasonlítható a tényleges látvánnyal, de meg kellett kísérelnem valahogy megörökíteni a pillanatot.

Miután Rhodes megállapította, hogy nincs tükör a szobámban, megkértem Dale-t, hogy vegyen nekem egyet.

Szabadon álló, egész alakos tükör volt, világoskék fakerettel.

Habozva odaléptem, és megálltam előtte.

A fürtjeim épen maradtak, bár kócosak, zabolátlanabbak voltak az éjszakától. Arcom kipirult, telt ajkam sötét rózsaszín volt, szemem tágra nyílt. A fényképezőgépemet lassan a mellkasomhoz tettem, és felfelé fordítottam a lencsét, hogy az arcomra fókuszáljak a tükörben. Aztán életemben először lefényképeztem magam.

Katt.

Egészen egyszerű zajnak tűnt, túlságosan egyszerűnek ahhoz, ami abban a pillanatban eltöltött. A pillanat lágy volt, szinte valószerűtlen, épp az ellenkezője annak, amit éreztem.

Rhodes először a könyökömet érintette, és én elugrottam, aztán hátrahajolva nekidőltem, miközben keze végigvándorolt a bőrömön, egészen a kezemig. Megfogta a fényképezőgépet, én pedig elengedtem, és hagytam, hogy átvegye az irányítást.

Szembefordultam vele, miközben belenézett a keresőbe, és a gép megint kattant. Mosolyogtam.

– Mit csinálsz? – kérdeztem rekedten.

Rhodes is elmosolyodott.

– Keresek valami szépet a káoszban.

Rhodes minden elképzelhető szögből lefényképezett.

Ráfókuszált a számra, a kezemre, a szememre. Néha mindent lekapott, néha egy dolgot vett célba. Hagytam kattintgatni, amíg úgy nem döntött, hogy elég volt, akkor elfordítottam a fényképezőgépet a kezében, aztán közel hajoltam, és a mellkasához téve a fejem, készítettem egy fotót kettőnkről, elővigyázatosan csak az arcunkra fókuszálva. Ez volt az első közös fényképünk, és mindketten nyugodtnak, kielégültnek, boldognak látszottunk rajta.

Rhodes megcsókolta az arcomat, ahogy visszatette a fényképezőgépemet az éjjeliszekrényre, én pedig a karomat a nyaka köré fontam.

– Mi a keresztneved?

Rhodes válaszul megcsókolt, miközben keze a derekamon pihent.

– Rhodes.

– A neved Rhodes Rhodes? – vigyorogtam, gyengéden oldalba lökve.

Rhodes állkapcsa megfeszült, aztán nyelt egyet. Eszembe nem jutott volna, hogy talán soha, senkinek nem árulta el még addig.

Ugyan miért akarná valaki eltitkolni a nevét?

– A keresztnevem William.

Mosolyogtam.

– William. – Rhodes megborzongott, amikor kiejtettem a szót.

– Tetszik ez a név.

17.

FEJEZET

Rhodes meg én végül elmentünk az edzőterembe méredzkedni azon a vasárnapon, miután az egész délutánt és estét az ágyban töltöttük. Hivatalosan is tizennégy kilót fogytam, öt centivel keskenyebb lett a csípőm, és hét centivel a derekam a három héttel korábbi méréshez képest. Ez hatalmas mérföldkőnek számított, és ünnepeltünk, bár Rhodes figyelmeztetett, hogy ettől a ponttól kezdve nehezebb lesz fogynom.

Az egész hihetetlennek tűnt számomra. Hat hét alatt többet fogytam, mint amennyiről gondoltam volna, hogy képes vagyok.

Mi több, izmosabb és erősebb lettem – több szempontból is.

A nyár elején még úgy éreztem, mintha csak sodródnék.

Próbáltam célt találni, lendületet, egy szenvedélyt, ám hasztalanul. Minél inkább változott a testem, annál inkább megláttam a szépséget az életemben és a lehetőségeimben.

Talán nem a társadalom által felvázolt, hagyományos úton haladtam. De ez valóban azt jelentette volna, hogy nem találom a saját utamat?

Az edzésünk után egyenesen Willow-hoz vezettem, hogy együtt töltsük utolsó estéjét a városban, bár rendkívül nehéz volt búcsút vennem Rhodestól. Tudtam, hogy úgy döntött, nem harcol tovább azzal, ami köztünk van, bármi legyen is az, mégis, legbelül éreztem, hogy ami köztünk van, csak múló pillanat. Amikor külön voltunk, alkalma nyílt rá, hogy gondolkodjon – és amikor ideje volt gondolkodni, végiggondolt minden olyan okot, ami miatt nem lehetünk együtt. Folytonos nyilallást éreztem a mellkasomban, ami azt súgta, ne kapaszkodjam túl erősen, de ettől csak még keményebben szorítottam össze az öklöm.

Willow már összecsomagolt, és készen állt az útra, amikor megjelentem, így gyorsan lezuhanyoztam, aztán lehuppantunk a kanapéjára, hogy megnézzünk egy csomó olyan filmet, amit már ezerszer láttunk. Még a 10 dolog, amit utálok benned stáblistáján sem jutottunk végig, amikor Willow felém fordult, és a szájába vett egy savanyú giliszta gumicukrot.

– Rendben, és most, hogy háttérzaj van, minden egyes részletet tudni akarok az éjszakádról, azután, hogy leléptél tegnap este.

Kuncogtam.

– Már elmondtam neked. Rhodes meg én beszélgettünk, aztán elmentünk hozzám.

– És? – nyújtotta el a szót Willow, miközben a kezében lévő gilisztát forgatta.

Nevettem.

– És – feleltem nyomatékosan –, nem a te dolgod.

– Pfuj! – Willow hozzám vágta a félig megrágott gilisztát, a cukorkristályok szétszóródtak a tréningnadrágomon. – Szörnyű vagy. Nem fekhetsz le Poxton High rosszfiújával, hogy nem mondod el a legjobb barátnődnek, mekkora a farka.

– A farka, Lo? Tényleg?

– Igen, tényleg!

Nevettem, megkerestem az odadobott gilisztát, és leharaptam a végét.

– Rendben. Mondjuk úgy, hogy még mindig sajgok… és nem a mai guggolásoktól.

– Fogd be!

– Rendben, hagyjuk – feleltem elpirulva, és felültem. – Érd be ennyivel. Az emberek kiborultak, amikor távoztam?

Biztosra vettem, hogy Willow-nak lettek volna még kérdései, de engedett.

– Ó, hát persze.

– Szerintem még mindig erről beszélnek – nyögtem.

– Nem számít. Az emberek úgyis mindig beszélni fognak, akár adhatunk is nekik valami témát, amiről fecseghetnek. És hidd el, te és Rhodes határozottan pletykára méltóak vagytok.

– Úgy érzem, mivel már így is kellően bonyolult a helyzetünk, az utolsó dolog, amire szükségünk van, hogy mindenki beleártsa magát a dolgunkba. De tudom, hogy így lesz. – Éreztem, mennyire törékeny a kapcsolatunk, és azon tűnődtem, vajon Rhodes is ugyanígy érzi-e. Ő mindig magabiztosabbnak mutatkozott, mint én, de nem tudtam biztosan, hogy ez kettőnkre vonatkozik-e, vagy csak az edzésemre. – És mi van, ha igazuk van? Úgy értem, mit gondolsz? Hibát követtem el, hogy Rhodest választottam? Túl naiv vagyok ahhoz, hogy észrevegyem a jeleit olyasvalaminek, ami végül összetör? Úgy értem, nézz rá. – Az ajtó felé böktem, majd vissza, a testemre. – És nézz rám.

Willow felpattant a kanapéról, és egy jókora bevásárlótáskához ugrott, ami a kandallónak volt támasztva.

Aztán visszadőlt a kanapéra, és felém tolta.

– Ne foglalkozz vele, mit gondolnak. Vagy mit mondanak.

Kisétáltál azon az ajtón, mert a szíved mélyén tudtad, hogy amit teszel, az helyes, nem igaz?

Bólintottam.

– Soha nem voltam még semmiben biztosabb egész életemben.

Willow megrázta a fejét, sötét szeme őszinte volt, kis mosoly bujkált szája szegletében.

– Olyan kevés időnk van arra, hogy csak legyünk, Natalie. Szóval légy vad, légy őrült, légy spontán és légy szenvedélyes. Soha ne bánd. És amikor valaki azt mondja, hogy később megbánod a döntésedet, higgy abban, hogy nem fogod.

Egy puha, piros ruhadarabot húztam ki a táskából. Egy fürdőruha felső részét. Ami azt jelentette, hogy volt egy alsó része is. Ami azt jelentette, hogy két darabból állt, nem egyből.

Willow elmosolyodott, és az ujjaimról lelógó pántokra mutatott.

– És ezen a hétvégén, amikor július negyedikét ünneplitek Rhodesszal, légy átkozottul szexi.

Felnevettem.

– Ezt nem vehetem fel. Kétrészes.

– Te pedig szexi vagy. Komolyan gondolom – felelte Willow, és lejjebb hajtotta a fejét, hogy rám nézzen. – Csak ígérd meg, hogy felpróbálod. Kérlek!

Bólintottam.

– Rendben.

Annak ellenére, hogy a gondolat rémülettel töltött el, talán itt volt az ideje, hogy megbarátkozzam új külsőmmel. Willow szavai egyre csak ott motoszkáltak a fejemben, minden alkalommal egyre hangosabban. Nem tudtam, hogy a kapcsolatom Rhodesszal tartósnak bizonyul-e. Kerülhettem végül a mennyországba, vagy akár a padlóra is, millió apró darabra törve. Akárhogy is, nem akartam elpazarolni azokat a pillanatokat, amikor valóban vele voltam.

Hosszan megöleltem Willow-t, és könnybe lábadt a szemem, tudván, hogy röpke tizenkét órával később elutazik.

– Köszönöm. Nem tudom, mihez kezdek majd nélküled.

– Ne aggódj – nyugtatott Willow, és ő is megölelt viszonzásul.

– Valami azt súgja, hogy egyfolytában Rhodesszal meg az ő farkával leszel elfoglalva.

– Ne mondd többet, hogy farok!

– Nem ígérhetem.

Július első napjai tomboló mámorban repültek tova. Rhodes nappal keményebben edzett, éjjel pedig hosszabban szeretett.

Ha addig úgy gondoltam, a miatta érzett forróság veszélyes, most gyakorlatilag egy vulkánba vetettem magam. De vágytam az égető érzésre.

Amikor július 4-én csak egy falatnyi fürdőruhában megálltam az egész alakos tükör előtt állva, kivert a veríték.

Végigsimítottam nyirkos tenyeremmel a combom felső részén, balra fordultam, és a kilátszó részeimet méregettem.

A cseresznyepiros felső és a csillogó fehér alsó ragyogott napbarnított bőrömön, bár a hasam néhány árnyalattal világosabbnak látszott. Messze voltam attól, hogy szökdécselve sétáljak ki, ugyanakkor a domborulataim jobban mutattak, mint korábban. A derekam vékonyabb lett, csípőm körül a bőr feszesebb – úgy éreztem, talán képes vagyok elindulni.

Nagyot sóhajtottam, aztán magamra kaptam a sötétkék strandkendőmet meg a szalmakalapomat, mielőtt lebeszélhettem volna magam. Amikor már épp készültem kisétálni az ajtón, hogy találkozzam Rhodesszal, jelzett a telefonom.

– Sziasztok! – köszöntem, ahogy anyám és Dale arca jelent meg a kijelzőn. A Hampton vidéken nyaraltak Dale New York-i barátaival.

– Ó, drágám! – visította anyám, és kezét a szájához kapta. – De jól nézel ki!

– Anya, a múlt héten láttál.

– Hosszabbnak tűnik.

Dale nevetett.

– De igaza van, Natalie. Hogy ment a méredzkedés?

Beszámoltam nekik Willow partijáról, és a mérföldkövet jelentő méredzkedésről. Természetesen mindent kihagytam Rhodesról, kivéve persze az edzéseinket. Tisztában voltam vele, hogy végül úgyis értesülnek róla, de még mindig nem tudtam biztosan, hogy anyám elfogadja-e, hogy Rhodest választottam Mason helyett. Ezt egyértelműen személyesen kellett elmondanom neki.

Dale pacsizott velem a kijelzőn keresztül, amiért bátran szembeszálltam Shayjel, anyám pedig játékosan ráütött, bár szemlátomást ő is büszke volt. Dale aztán részletesen beszámolt a jachton tervezett szabadnapjukról is, amitől csak még jobban hiányoltam őket, mint gondoltam. Egy részem azt kívánta, bárcsak otthon lennének, még ha élveztem is a kettesben töltött időt Rhodesszal.

Miközben Dale beszélt, anyám bólogatott, a tornácon álltak, szőke haját lágyan borzolta a szél. Mosolygott, bár fáradtabbnak tűnt, mint általában. Észrevettem arcán a sötét karikákat, a gondterheltséget a szeme sarkában. Eltűnődtem, vajon Dale dolgozik-e még a függőségén, de nem volt alkalmam megkérdezni. Csókot fújtam mindkettőjüknek, aztán letettem a telefont, és kiszaladtam az ajtón a Roverhez.

Még mindig ideges voltam, valahányszor tudtam, hogy találkozni fogok Rhodesszal. Miközben néztem, ahogy kisiet a lakásából, hátizsákját átvetve a vállán, és szélesen mosolyogva, megreszkettem, kis híján rátaposva a gázra. Rhodes kinyitotta az ajtót, hátradobta a táskáját, aztán kezébe kapta az arcom, és úgy csókolt meg, mintha nem töltötte volna az éjszakát az ágyamban.

– Szép kalap – jegyezte meg, és megpöccintette az ujjával, ahogy hátradőlt, majd bekötötte a biztonsági övet. Fekete-szürkébe öltözött, egy egyszerű úszónadrágot és egy fehér pólót vett fel, amiről tudtam, hogy végül úgyis leveszi majd, hogy felfedje isteni hasát. Ráébredtem, hogy hamarosan nekem is meg kell mutatnom a derekamat, és nyeltem egyet.

– Jó kedved van.

– Nem kellene annak lennie? – vonta össze a szemöldökét a napszemüvege fölött, miközben még mindig mosolygott. – Szabadnapom van, és a tengerpartra indulunk. – Rhodes áthajolt a konzol fölött, és érdes kezét felcsúsztatta a combom belső oldalán. – És az egész napot veled fogom tölteni.

– Jobban teszed, ha mogorva képet vágsz, vagy ilyesmi – viccelődtem. – Az emberek a végén még azt gondolhatják, hogy kedvelsz engem.

Rhodes vigyorgott, kezemet a szájához emelte, és csókot lehelt rá, aztán hátradőlt az ülésen.

– Akkor az emberek helyesen gondolhatják.

Lassan haladtunk a tengerpart felé, mert erősödött a forgalom, pedig már nem sokkal kilenc után elindultunk Rhodes lakásától. Július 4-én Poxton Beach mindig összesereglett. A turistákból és helyi lakosokból álló tömeg miatt szinte lehetetlen volt parkolót vagy a strandon helyet találni tizenegy után.

De ezen nekünk nem igazán kellett aggódnunk. Leparkoltam az autót a Dale-nek fenntartott parkolóhelyen, közvetlenül az egyik tengerpartra vezető sétány mellett, és Rhodest a Poxton Inn előtti pihenőkabinunkhoz vezettem. Két nyugágy volt benne, egy kis kanapé, egy függőágy, egy dohányzóasztal, valamint egy kis bár, mini hűtőszekrénnyel, és mindez mindössze harminc méterre a víztől.

Rhodes megcsóválta a fejét, aztán ledobta a táskáját a kanapéra, én pedig előhúztam egy hideg vizes palackot a hűtőszekrényből.

– Szóval így él a másik oldal. Én meg itt azt hittem, egy törülközővel kell sínylődnünk a strandon, mint az egyszerű népeknek.

– Van annak előnye, hogy apámé a város.

– És még finoman fogalmazol! – Rhodes figyelte, ahogy a számhoz emelem a vizespalackot, aztán villámgyorsan kibújt a pólójából. – Be akarsz jönni a vízbe?

Felgyorsult a szívverésem. Még jó, hogy nem volt rajtam a pulzusmérő órám, mert tudtam, hogy zavarba ejtő szám jelent volna meg a kijelzőn.

– Ó, igen. Persze.

A szükségesnél lassabban csavartam vissza a vizespalackra a kupakot, és tettem vissza a hűtőbe. Rhodes csak derült arckifejezéssel figyelt.

– Talán ruhában akarsz bejönni?

Nyeltem egyet, de nem válaszoltam. Megfogtam két oldalról a strandkendőm szélét, lassan levettem magamról, a nyugágyra dobtam, és előrehúztam hosszú, szőke hajamat, hogy minél többet eltakarjon belőlem. Szorosan le akartam hunyni a szemem, és valahogy teleportálódni az óceánba, ám tudtam, nem leszek ilyen szerencsés. A szempillámon keresztül Rhodesra néztem, a számat harapdáltam, és igyekeztem magasabbra emelni a fejem.

– Jézus Krisztus, Bogár! – nyögte Rhodes, és megrázta a fejét.

Hozzám lépett, kinyújtotta a kezét, és épphogy csak megérintette a csípőm. Beleborzongtam.

– Tetszik a fürdőruhám?

– Nem a fürdőruhádat nézem – mormogta, és ujjait végigfuttatta érzékeny bőrömön, aztán a szemembe nézett. – Az önbizalmad a legszexibb dolog, ami most rajtad van.

Elpirultam.

– Nem vagyok benne biztos, hogy emlékszem erre a tartozékra, most, hogy említed.

– Nem értek veled egyet. Az a lány, aki csaknem két hónappal ezelőtt besétált az edzőterembe, soha nem vette volna ezt fel. Mi több, biztos, hogy nem vette volna fel előttem. Elképesztően nézel ki, Natalie, és ezt te is tudod. Így van rendjén. Úgy helyes, ha jól érzed magad a bőrödben.

Elmosolyodtam, és a szám belsejét harapdáltam. Ez egyike volt azon pillanatoknak, amikor Rhodes teljesen felszabadultnak tűnt. Hirtelen le akartam fújni az egész tengerparti napot, vissza akartam húzni a házunkba, a takaróm alá. Akármit is látott bennem, az kezdte felkelteni az én érdeklődésemet is. Magamba akarta szívni Rhodest.

– Gyerünk – mondta aztán Rhodes, és megragadta a kezem.

Zöld szeme táncolt a ragyogó reggeli fényben. – Dicsekedjünk el veled!

Soha nem láttam még Rhodest annyira önfeledtnek, mint aznap a tengerparton.

A vízben játszottunk, fröcskölve, nevetve, és időnként lemerültünk tengeri kagylóért. Amikor szükségünk volt egy kis pihenőre, visszavonultunk a nap sugarai elől a kabinunkba, hogy az árnyékban pihenjünk, de Rhodes keze egy pillanatra sem engedte el az enyémet. Építettünk egy siralmasan kinéző homokvárat, sőt csatlakoztunk egy röplabdajátékhoz is néhány osztálytársunkkal, bár leginkább figyelemelterelésre voltunk jók. Minél zsúfoltabb lett a strand, annál több szempárt éreztem a hátamra tapadni.

– Az emberek minket bámulnak – állapítottam meg, ahogy Rhodes egy bérelt boogie boardon egyensúlyozott velem.

A klubból rengeteg nő figyelt bennünket, de különösen annak a csoportnak a pillantását éreztem magunkon, akikkel az elmúlt évek Függetlenség Napjait együtt töltöttem. Beleértve Masont is.

– Hadd bámuljanak.

Rávigyorogtam, és nedves hajszálaimon keresztül méregettem.

– Mi ütött beléd?

Rhodes vállat vont, és a mosolya lehervadt.

– Tegnap este elaludtál a karjaimban, és én egyre csak azon töprengtem, hogy nem érdemellek meg téged. – Készültem félbeszakítani, ám ő folytatta: – Aztán rádöbbentem, hogy sok szar évem volt már életemben, talán túl sok is, de nem vagyok rossz ember, legalábbis talán nem olyan rossz, mint amilyennek eddig hittem magam. – Levette a napszemüvegét, és a napfényben hunyorítva rám nézett: – És te ébresztettél rá erre, Bogár. Neked köszönhetően úgy érzem, talán többet érdemlek. Mintha talán számítanának az álmaim is. Tudod, milyen sokat jelent ez számomra? – Megrázta a fejét, állkapcsa megfeszült. Visszavette a napszemüvegét, és befelé tolt a hullámokba. – Soha nem fogom elfelejteni.

Mosolyogtam.

– Furcsa lenne, ha Williamnek hívnálak?

– Igen.

– Miért?

– Nem az én nevem.

Összehúztam a szemöldököm, és küszködve igyekeztem egyensúlyozni a boardon.

– Nos, hivatalosan az.

– Egyszerűen csak nem illik hozzám.

– Hogy érted?

Rhodes sóhajtott, megrázta a fejét, de még mindig mosolygott.

– Mindig jössz a kérdéseiddel. Majd elmondom, de most nem akarok beszélni róla. Ma nem. Áll az alku?

Kíváncsiságomat csak még inkább felcsigázta, de már megtanultam, hogy nem sürgethetem Rhodest.

– Áll az alku.

Hiába kentem óránként napvédőt magamra, mire a nap lenyugodni készült a nyugati szemhatáron, a bőröm már feszült, és enyhén kivörösödött. A hajamat kócos kontyba fogtam, és Rhodes hosszú ujjú pólóját húztam fel a fürdőruhám fölé, mert szerettem magamon érezni az illatát. Megfogtuk a strandtörülközőinket, és közelebb sétáltunk a vízhez, hogy megkeressük a tökéletes helyet, ahonnan a tűzijátékot nézhettük.

Lenyűgözve figyeltem Rhodest, ahogy leterítette a törülközőinket, majd könnyedén lehuppant, és megpaskolta maga mellett a helyet.

Annyira más volt, annyira boldog – és jóleső érzéssel töltött el, hogy nekem is részem lehet benne. Már épp leülni készültem mellé, amikor Mason hangja zökkentett ki az egész nap érzett kábulatból.

– Szia, Natalie! – köszönt bátortalanul, és a szeme rólam Rhodesra vándorolt, majd vissza, rám. Visszahőköltem összezúzott arca láttán. – Beszélhetnék veled egy percre?

Haboztam, gyorsan Rhodesra pillantottam, aztán újra Mason felé fordultam:

– Hm, persze.

Rhodes összeszorította az állkapcsát, ahogy néhány lépésnyire elsétáltam tőle Masonnal, de gondoskodtam róla, hogy biztonságos távolságon belül maradjunk. Rhodest választottam, és azt akartam, hogy tudja, szilárdan kitartok az elhatározásom mellett.

– Hogy vagy? – kérdezte Mason, kezét úszónadrágja zsebébe dugva. Rakoncátlan barna haját összekócolta a szél, és még nedves volt az óceántól.

– Jól vagyok, Mase. Miről akartál beszélni?

Mason sóhajtott, elnézett a víz felé, aztán visszafordult felém.

A lemenő nap fénye már halványodott, árnyékokat rajzolt a tengerpartra.

– Mit csinálsz itt vele? Nem való hozzád.

– Mason.

– Komolyan mondom. Nem emlékszel milyen híre volt a középiskolában? Hogy egyfolytában javítóintézetben volt? Vagy mit beszélnek róla most a klubban? – Nyeltem egyet, ami láthatóan csak még inkább feltüzelte Masont. – Igen, az arckifejezésedből ítélve úgy látom, tudsz az ügyleteiről. Szóval, mi a francot csinálsz? Gondolod, hogy meg fog változni a kedvedért, Natalie? Ez az alak veszélyes. Az egész dolog rosszul fog elsülni.

– Hogy mi van köztünk, az nem a te dolgod, Mason. Te már lemondtál a kiváltságodról, hogy beleszólhass, mit kezdjek, vagy mit ne kezdjek az életemmel. – A szavakat magabiztosan ejtettem ki, de reszkettem Rhodes pólója alatt.

– Tudom, oké? – Mason ujjaival végigszántott a haján, majd abba az irányba nézett, ahol Rhodes ült mögöttem. – Csak kérlek, légy óvatos! És gondold végig, mit csinálsz. Nem akarom látni, hogy megsebez.

– Rendben leszek.

Mason bólintott.

– Remélem, igazad van. Jó szórakozást a műsorhoz. – Mason még egy utolsó gondterhelt pillantást vetett Rhodesra, majd visszament a strandon egybegyűlő barátainkhoz. Észrevettem, hogy Shay nincs közöttük.

– Sajnálom – mentegetőztem, ahogy letelepedtem a törülközőre Rhodes mellé.

Háttal nekem magához húzott, és körém fonta a karját. Egy pillanatig feszült volt, de aztán éreztem, hogy sóhajt, és ellazul.

A szája félénken a nyakamra vándorolt, és úgy csókolt meg, mintha ő is ugyanúgy félne, mint Mason, hogy megsebez.

Egy szót sem szólt, miközben a távolban lévő hajóról kilőtt első tűzijátékot figyeltük. A nagy műsor még nem kezdődött el, így megpróbáltam mélyebben beférkőzni a gondolataiba.

– Na, itt a mogorva arckifejezés, amit egész nap kerestem.

Rhodes elmosolyodott, és erősebben ölelt.

– Csak elgondolkodtam. Lanáról.

Megdermedtem, de szorosabban bújtam hozzá.

– Mi van vele?

Rhodes egy pillanatig hallgatott, de én vártam, időt hagytam neki.

– Csak eltűnődtem, vajon fog-e még látni ilyet valaha is. Akarom hinni, hogy igen, hogy még él valahol. De tudom, ostobaság, hogy ezt gondolom. – Nyelt egyet. – Néha könnyebb azt gondolni, hogy életben van, csak nem biztonságos, hogy felhívjon, és tudassa velem, mint szembenézni a valósággal.

– Úgy érzed, életben van?

Rhodes megköszörülte a torkát.

– Néha. Időről időre érzem őt, a jelenlétét. Már-már olyan, mintha figyelne.

– Talán ezt is teszi.

Rhodes elmosolyodott, és közelebb húzott magához.

– Talán.

Ekkor hangos ropogással megkezdődött a tűzijáték a kikötőben, és a strand felélénkült. Kibontakoztam Rhodes öleléséből, elővettem a fényképezőgépemet a strandtáskámból, és elvégeztem a beállításokat. Ahogy felemeltem, hogy egy kilőtt vörös-fehér tűzijátékra fókuszáljak, Rhodes megragadta a kezem.

– Miért csinálod ezt mindig?

– Mit?

– Hogy megpróbálsz minden pillanatot lefényképezni. Bízz bennem – mondta, miközben a kezemet az ölembe tette, és elvette tőlem a fényképezőgépet. Lerakta mellénk a törülközőre, aztán megint magához húzott. – Időnként jobb, ha a szemeddel nézed.

És így is volt. A vízről visszaverődő dübörgés a mellkasomban visszhangzott, miközben a tűzijáték megvilágította a strandot.

Megpróbáltam figyelmemet az égboltra összpontosítani, de folyton elvonta Rhodes fénybe borult tekintete. Erős állkapcsa, alig látható borostája, homokos haja. Annak ellenére, hogy szeme felvette a tűzijáték színeit, láttam, hogy ragyogó zölden csillog.

– Mitől félsz, Natalie? – kérdezte, és hangja alig volt több suttogásnál, miközben megismételte a kérdésemet, amit akkor tettem fel neki, amikor először lépett a szobámba. Ezúttal súlyosabbnak hatott. Rhodesszal minden annak érződött.

– Attól, hogy szeretlek.

Rhodes szemöldöke között két tökéletesen szimmetrikus ránc jelent meg. A számat harapdálva visszafordítottam tekintetem az égbolt felé, félve attól, hogy talán túl sokat mondtam. Már valóban szeretem? Imádtam vele lenni. Imádtam azt, ahogyan éreztem magam mellette. Veszélyesen közel álltam hozzá. És ez volt az igazság – semmitől nem féltem jobban, mint hogy egy reggel úgy ébredek fel, hogy a szívem egy olyan férfié, akiről tudom, hogy a végén összetöri.

Egy tűzijáték süvöltött még át a hanghatáron, aztán kezdetét vette a finálé. Ahogy a fények és dörgések üldözték egymást a víz fölött, Rhodes maga felé fordította az államat, és a szemembe nézett. Aztán hozzám hajolt, és száját az enyémre tapasztotta. Lassan, szenvedélyesen, megfontoltan csókolt.

Talán így akarta tudomásomra hozni, hogy nincs baj azzal, ha félek, és hogy ő is ugyanolyan félelmet érez.

Vagy talán azt, hogy ugorjak bele.

18.

FEJEZET

– Natalie – figyelmeztetett Rhodes, széles mellkasát a térdinamhoz szorítva, hogy újra nyomást gyakoroljon rá.

Mélyen az izmaimban éreztem a nyújtást, és még hangosabban nyögtem. Rhodes azonnal elengedte a lábam, és hátradőlt a sarkára.

– Mi van? – kérdeztem látszólag ártatlanul. – Annyira jó érzés, Rhodes. Nem tudom megállni.

Rhodes megcsóválta a fejét.

– Ki fogsz rúgatni.

– Hogyan? Te csak nyújtást végzel rajtam. A kliensed vagyok.

– Igen, de ha a nyújtás arra késztet, hogy nyögj, ami viszont engem arra késztet, hogy megdugjalak háttal a falnak a szaunában, úgy vélem, ez talán ellenkezhet a klub szabályzatával.

A szám kiszáradt, ahogy magam elé képzeltem a felvázolt képet, és az ajkamat harapdáltam. Felemeltem a bal kezemet, hüvelykujjammal végiggörgettem az órám kijelzőjén, amíg meg nem találtam a hangrögzítőt.

– Megjegyzés magamnak: Kérd meg Dale-t, hogy szereltessen be egy szaunát a medence melletti kisházba.

– Van a medence mellett is házatok?

– Igen. Gyere át ma este, és körbevezetlek.

Rhodes kuncogott, felegyenesedett, és elindult a hátsó iroda felé.

– Nem tudok, Bogár.

– Miért nem? – kérdeztem, és feltápászkodtam, hogy kövessem. Nem ment egykönnyen, és jajveszékelt a belsőm.

Rhodes keményen hajtott egész héten. Erősebb lettem, ő pedig a határaimat feszegette – bár nem igazán panaszkodhattam.

Valahányszor megmutatta, hogyan kell egy új guggolóállásba helyezkedni, vagy bemutatott egy farizomgyakorlatot, kihasználtam az alkalmat, és a szükségesnél hosszabb ideig érintettem, vagy hajoltam hozzá. Az edzőteremben szinte minden női szempár ránk tapadt, de nem érdekelt.

Én is már csak vele foglalkoztam, ahogy ő is velem.

– Mert el kell mennem valahová.

Nyeltem egyet, és az edzőcipőmet bámultam, miközben Rhodes az íróasztalánál a papírjaival foglalatoskodott.

Pólójának az ujja szaggatott volt, az oldala pedig felszabott, ami tökéletesen láthatóvá tette barázdált hasát. Az izmok minden apró mozdulatnál megfeszültek, ahogy Rhodes a kliensek mappáit rakosgatta a helyükre.

Addig meg sem fordult a fejemben a lehetőség, hogy esetleg továbbra is felajánlja szabadidős szolgálatait. Összeszorult a gyomrom.

– Te… találkoznod kell egy másik klienssel?

Rhodes rám nézett, szemöldökét zavartan húzta össze.

– Micsoda? – Amikor megértette, ledobta a kezében lévő papírokat, és két lépéssel előttem termett. – Ó, a francba, Natalie, dehogy. Ezzel az egésszel végeztem. Most csak én vagyok meg te, rendben? Csak téged érintelek. És csak te érintesz engem. – Ujjaival végigszántott még mindig nedves hajamon, és kényszerített, hogy ránézzek. – Esküszöm.

Sóhajtva bólintottam.

– Bocsánat.

– Ne kérj bocsánatot. Minden okod megvolt rá, hogy ezt feltételezd. – Megköszörülte a torkát, hátrébb lépett, és még egyszer végignézte az iratokat. – Ami azt illeti, részben valóban ezért nem tudok ma este veled lógni. Van egy állásinterjúm.

– Állásinterjúd?

Bólintott.

– Ebben az új bárban, amit most nyitottak a The Crawlban. Semmi különös, de arra elég, hogy fedezze, amit csak az edzéssel nem tudok.

– Ó, istenem – kaptam az arcomhoz a kezem. – Másodállást kell vállalnod! Miattam.

Rhodes kuncogott, és egy gemkapcsot dobott felém. Lepattant az alkaromról, és az edzőcipőm mellett landolt.

– Állj le, Bogár! Ez jó dolog. Nem akarom azt folytatni, amit eddig csináltam a megélhetésért. – Az ujjaim közül kipislogtam rá, és láttam, hogy az orrcimpája kitágul kissé. – Többet érek annál, mint amit ők gondolnak rólam.

A szívem összeszorult, és elmosolyodtam. Lehetséges, hogy Rhodes is látja végre, amit én mindig is láttam benne? Ennek ellenére tudtam, hogy a keresett extra pénzt nem csupán értéktelen anyagi dolgokra költi. Összevontam a szemöldököm.

– Mi a helyzet a húgod keresésére felfogadott magánnyomozóval?

Rhodes megint hozzám lépett, és átölelt.

– Ma este fizetem ki neki az utolsó bérét. Ideje, hogy elengedjem, és ez az első lépés.

– Várj – szorítottam a mellkasára a kezem. – Segíthetek. Majd én fizetek neki, hogy folytassa a keresést. Ez az én hibám, és tudom, te még mindig hiszel benne, hogy Lana él. – Rhodes állkapcsa megfeszült. – Kérlek, hadd segítsek. Mennyit fizetsz neki?

– Hagyd abba! – Rhodes összecsípte az orrnyergét, a másik karja azonban továbbra is a derekam köré fonódott. – Nem fogsz fizetni neki. Ezen a héten véget ér a megbízatása. Ennyi. És többet nem beszélünk róla. Rendben?

Nem örültem a döntésének, de bólintottam. Tudtam, hogy nincs értelme Rhodesszal vitatkozni, de egy részemnek fájt a tudat, hogy valószínűleg én vagyok a felelős azért, hogy abbahagyja a húga keresését. Rhodes mosolyt erőltetett az arcára, és magához húzva gyorsan megcsókolt.

– Minden rendben – fogadkozta a számnak. – Azt hiszem, készen állok. Azt hiszem, el kell kezdenem elengedni.

Belekapaszkodtam nedves pólójába, és közelebb húztam magamhoz.

– Segíthetek.

Rhodes torka összeszorult, kezét az enyémbe csúsztatta, és mutatóujját rászorította a csuklómra.

– Már megtetted.

Willow másnap felhívott, hogy beszéljünk, miközben az edzés nélküli szabadnapomat élveztem. Nagyon izgatott volt a programja és mindenki miatt, akivel az Appalache State-en készült találkozni. Ha nem lett volna Rhodes, bizony féltékeny lettem volna. Mivel azonban Rhodes az enyém volt, teljes mértékben együtt tudtam örülni vele. Mindössze húsz percet beszéltünk, aztán mennie kellett, de jó volt hallani a hangját.

Különösen, amikor felvisított a hírre, hogy felvettem a tőle kapott fürdőruhát.

Lustálkodós szerda volt, amit valójában imádtam. A napot az Eltűntek további epizódjainak nézésével töltöttem, és még szundikáltam is, amire valószínűleg nem volt példa egész nyáron. Fergeteges éjszakát terveztem Rhodesszal, éber és energikus akartam lenni.

Amikor öt körül felébredtem, észrevettem, hogy amíg aludtam, SMS-em jött Masontól.

Aggódom érted.

Gondolkodtál azon, amit mondtam?

Forgattam a szemem, és elfojtottam egy ásítást, miközben végigvánszorogtam a hűvös keményfa padlón a lépcső felé.

Furcsamód, Mason láthatóan többet foglalkozott a jóllétemmel, mint az előző két év alatt, amikor randiztunk. De már kezdett nem érdekelni, mit gondol rólam Mason. Vagy bárki más.

Ráérősen felöltöztem, és nagy gonddal tettem fel a sminkem.

Igyekezetemet siker koronázta, amikor Rhodes füttyentve csúszott be mellém az ülésre nem sokkal nyolc óra után.

– Elképesztően nézel ki – jegyezte meg, és kedvesen megcsókolt, ahogy elindultam a Roverrel. – Szóval, elmondod, hová viszel?

– Ez elrontaná a meglepetést, te buta.

Rhodes zsörtölődött.

– Túl türelmetlen vagyok a meglepetésekhez.

– Nyilvánvalóan – nevettem, de elcsuklott a hangom, ahogy Rhodes átnyúlt a konzolon, és felcsúsztatta a kezét a combom belső oldalán. Rövid fehér ruhát viseltem, magasan záródó felsőrésszel, A vonalú szabással. Minél feljebb jutottak Rhodes ujjai, annál inkább megvonaglottam.

– Rhodes – figyelmeztettem.

– Mi az? Elvonom a figyelmed?

A szokásosnál hosszabb ideig tétováztam, amikor a piros lámpa zöldre váltott, ami megadta a választ a kérdésére. Rhodes mélyről feltörő nevetést hallatott.

– Egyszerűen imádom, ahogy hatok rád – suttogta, miközben a keze feljebb vándorolt. Erősen szorítottam a kormányt.

– Rhodes, komolyan. – A számat harapdáltam, féltem megmondani neki, miért is kellene abbahagynia, amikor azonban az ujjai még feljebb merészkedtek, egyszerre kiszaladt a számon:

– Nincs rajtam bugyi!

Éles hangon suttogtam, alig lehetett hallani a rádiótól, de akár egy stadionban is bejelenthettem volna a mikrofonon keresztül.

Rhodes megállt, keze szinte már ott volt az ágyékomnál, és ördögi vigyor bujkált szája szegletében.

– Nos, most határozottan nem fogom abbahagyni.

A légkondicionáló teljes erővel működött, de hirtelen túl melegnek érződött a kiáramló levegő.

– Told hátra az ülést, amennyire csak lehet, hogy továbbra is tudj vezetni.

Remegő kézzel megkerestem a vezérlőt az ajtón, és néhány centivel lassan hátracsúsztattam az ülésemet.

– Tedd mindkét kezed a kormányra – utasított aztán Rhodes. – És tartsd is ott őket.

Megragadtam a kormányt két óránál és tíz óránál, a csuklóim elfehéredtek az erős szorítástól. Rhodes elkezdte felfelé csókolni a nyakam, beszippantotta a fülcimpámat, keze pedig egyre magasabbra kúszott a combomon.

– Billentsd előre a csípőd – suttogta, és amikor engedelmeskedtem, belém dugta két ujját. Zihálva hunytam le a szemem. – És ne karambolozz.

A szemem újra kipattant.

S miközben az ujjai bennem táncoltak, a nyakam érzékeny bőrét csókolgatta és nyalogatta, ami gyakorlatilag lehetetlenné tette, hogy az útra figyeljek. A nap még nem nyugodott le teljesen, de a Range Rovernek szabályellenesen sötétített ablakai voltak, ami csaknem elűzte aggodalmamat, hogy az elhaladó autók kileshetik a műsort. Ezúttal hálás voltam, hogy Dale megszállottja az autóinak.

– Jó, hogy nincs rajtad bugyi – lihegte Rhodes, és lassan kihúzta belőlem az ujjait, hogy aztán megint visszacsúsztassa őket. – Mert mostanra már határozottan elázott volna.

Felnyögtem, és akkora erővel haraptam az ajkamba, hogy kiserkent a vérem. Rhodes szeme elkapta a mozdulatot, és hozzám kúszott, hogy ő vegye át a számon a fogaim szerepét.

Kétségbeesetten igyekeztem az útra figyelni, de a szája mindenütt ott volt, az ujjai pedig kérlelhetetlenül húztak a megkönnyebbülés felé, amelyre oly mohón vágyakoztam.

Kezem megreszketett a kormányon. Levegő után kapkodtam.

Az adrenalin végigszáguldott az ereimen, mintha loptam volna az autót, amelyben utaztunk. A hüvelyem szorított, a lábam megfeszült, és éreztem, hogy már közel a gyönyör.

Rhodes elvette a bal kezét a konzolról, ahol addig támaszkodott, és megfogta a kormány alját.

– Kapcsold be a tempomatot.

Megtettem, amit mondott, aztán újra megfogtam a kormányt.

Vonaglottam Rhodes kezében, és nyögések törtek fel a torkomból.

– Nem jutsz el a csúcsra, ha nem engeded el.

Súlyos szemhéjam alól rápillantottam, és elfehéredtem, ahogy rájöttem, hogy érti.

– Nem tudom – kezdtem, de a hüvelykujja megérintette a csiklómat, és én felnyögtem, ahelyett, hogy befejeztem volna a mondatot.

– Bízz bennem. Fogom a kormányt. Engedd el, Natalie!

Haboztam, de a kezeim lassan lehullottak a kormány mellé.

Az egyikkel megragadtam az ajtót, a másik pedig ott nyugodott, ahol Rhodes keze volt a combjaim között. Még erősebben csúsztatta belém az ujjait, és én a csípőmet a tenyeréhez toltam az enyém alatt, ily módon megtalálva a tökéletes kontaktust, hogy a hömpölygő örvénybe kerülhessek. Behunytam a szemem, a szám szétnyílt, és zuhantam. Ez a gyönyör nem hasonlított az addigiakhoz – gyors volt, szikrázó, tiltott.

Hihetetlen.

Amikor ismét kinyitottam a szemem, és visszatettem a kezem a kormányra, észrevettem, hogy Rhodes csak a bal kezével kormányoz. Ő szilárdan tartotta, az én kielégült agyam azonban még mindig attól félt, hogy elveszti a kontrollt.

Rhodes csak mosolygott, lassan kihúzta belőlem az ujjait, aztán az ajkához emelte őket. Elakadt a lélegzetem, ahogy a szájába csúsztatta mindkettőt, és elkezdte lenyalogatni a vágyamat a bőréről. Még mindig lihegtem, és agyam zakatolt attól, amit nemrég csináltunk.

Rhodes aztán hátradőlt az ülésén, bekapcsolta a biztonsági övet, és többet nem szólt.

Tíz perccel később befordultunk a LaRue’s, egy felső kategóriás gasztroélményeiről ismert kis tengerparti étterem parkolójába.

Dale és anyám szeretett legalább havonta egyszer ott enni, és rendszerint akkor, ha az étteremben egy különleges esemény vagy műsor került megrendezésre. Azt reméltem, interaktív módon mutathatom meg Rhodesnak.

– Itt nem ehetünk – közölte Rhodes, és megrázta a fejét, amikor leállítottam a Rovert. Tágra nyílt szemmel meredt az étterem feliratára. Megigazgattam meggyűrődött ruhám ráncait, miközben a szívem még mindig hevesen kalapált.

– Nem csupán enni fogunk itt.

Rhodes kérdőleg kapta fel a fejét.

– Mi itt főzni fogunk.

Mielőtt további kérdéseket tehetett volna fel, kiugrottam a kocsiból, és a bejárat felé indultam. Megpróbáltam elrejteni a mosolyomat, ahogy Rhodes kocogva utolért, miközben a magas üveg-mahagóni ajtó óvatosan kinyílt.

– Jó estét, Miss Poxton! – üdvözölt az ajtót tartó úriember.

Nyúlánk termete volt, Willow-éhoz hasonló sötét bőre, és ragyogó mogyoróbarna szeme. – Mindig öröm látni önt.

– Önt is, Marcus.

– Ön pedig bizonnyal Mr. Rhodes – nyújtotta a kezét Marcus, és Rhodes egy pillanatig csak bámulta, aztán határozottan megrázta. – A konyhafőnökünk már várja önöket a konyhában.

Erre parancsoljanak, kérem.

Marcus a kellemesen zsúfolt éttermen keresztül a hátsó konyhába kísért minket. Figyeltem Rhodes szemét, ahogy áthaladtunk az étterem bonyolult részlegein. A LaRue’s híres volt változatos éttermi környezeteiről, a vörössel, barnával gazdagon díszített, meghitt palotasaroktól kezdve egészen a ragyogó fehér-kék színű, tengerparti hangulatot árasztó külső részig. Rhodes annyi új élményemnek volt tanúja, hogy jóleső érzéssel töltött el, hogy végre én is megtapasztalhatok valamit, ami az ő számára jelent újdonságot.

Amikor Marcus átvezetett bennünket a lengő dupla ajtón, egészen más hangulat fogadott minket. Séfek szaladgáltak mindenfelé, lángok csaptak magasra, utasításokat osztogattak kiabálva. Normál körülmények között valószínűleg megriadtam volna, de jelen pillanatban, Rhodes társaságában, tágra nyílt szemét, kíváncsi mosolyát látván nem éreztem mást, csak izgalmat.

– Ó! Miss Poxton! – törölgette Karsak séf a homlokát egy piszkosfehér törülközővel, majd a hátsó zsebébe dugta, hogy a kezem után nyúljon. Széles mosollyal megvillantva fogait kezet csókolt, és én viszonoztam a mosolyát.

– Micsoda megtiszteltetés, hogy itt üdvözölhetem. Jöjjön, jöjjön! – intett a tűzhely felé, ahol épp dolgozott. – Köszönöm, Marcus. Innen már átveszem.

– Ez hihetetlen – mormolta Rhodes, ahogy a konyhai zűrzavart figyelte. Karsak séf elmosolyodott, és összefonta a karját.

– Ugye? Soha nem lehet megunni. Felteszem, ön bizonyára Mr. Rhodes. – Rhodes ismét habozott egy pillanatig, majd kezet rázott vele. Karsak séf aztán szitkozódva odakiáltott egy séfnek, aztán visszanézett Rhodesra, továbbra is mosolyogva. – Joseph Karsak vagyok, a LaRue’s konyhafőnöke. Miss Poxton telefonbeszélgetésünk során kijelentette, hogy ön kiváló szakács. Ez igaz?

Rhodes első ízben tűnt már-már zavartnak. Megköszörülte a torkát, és alig láthatóan bólintott.

– Nagyszerű. Akkor kezdjük is, Mr. Rhodes – csapta össze a kezét Karsak séf. Kicsit alacsonyabb volt Rhodesnál, de nem lehetett nem észrevenni, hogy Rhodes mégis felnéz rá. Ők ketten munkához láttak, és kevertek, pirítottak, dobáltak és sütöttek, én pedig kicsit segédkeztem itt-ott, de nagyrészt csak figyeltem. Elképesztő élményt jelentett látni Rhodest, ahogy elemében volt. Mindent megértett, amit Karsak séf mondott neki, én viszont ugyanolyan zavarban éreztem magam, mint amikor az étlapról rendelek. A főzési technikák és az ételek nevei érthetetlenek voltak számomra, de Rhodesnak mintha a második nyelve lett volna.

Én ugyan csak egy órát kértem Karsak séf idejéből, de ők ketten olyan jól kijöttek egymással, hogy végül addig maradtunk, amíg az utolsó étel is el nem készült. Időnként komikus volt, ahogy figyeltem együttműködésüket, ugyanis tökéletes ellentétei voltak egymásnak.

Karsak séfnek hamvasszőke haja és sötét csokoládébarna szeme volt, ami éles kontrasztot alkotott Rhodes sötét hajával és ragyogó zöld szemével. Karsak séf kiabált, szitkozódott, és általában véve is harsány személyiség volt, Rhodes azonban csendesen, összpontosítva, kínos gonddal végezte a munkát.

Rhodes magas volt, és izmos, a konyhai eszközök szinte túl kicsinek tűntek a kezében, mivel már megszoktam, hogy súlyokkal körülvéve látom, Karsak séf alacsonyabb, ám szikárabb termete azonban csaknem tökéletesen illett a konyhájához. És miközben Karsak séf láthatóan minden egyes munkafolyamatot finom precizitással végzett, Rhodes szétszórtabb volt, bár továbbra is mindent az irányítása alatt tartott. A szemében ugyanolyan forró tűz lobogott, mint a tűzhelyeken, és tudtam, végül megtalálja majd a módját, hogy ez legyen az élete. Meg kellett találnia.

Éjfélkor a konyhában lévő séfek még a másnapi hozzávalókat tisztították és készítették elő, amikor Karsak séf férfias ölelésébe vonta Rhodest, és keményen megpaskolta a hátát.

– Tudja, azt hiszem, tanultam öntől egy és mást ma este – jegyezte meg vigyorogva.

– Ez hihetetlen volt – pillantott rám Rhodes. – Nem tudom eléggé megköszönni.

– Nekem volt megtiszteltetés. – Karsak séf arcon csókolt, aztán Rhodes meg én elindultunk a kijárat felé, amikor a séf még megállított minket:

– Figyeljen, szerezze meg a szakácsképesítést, tökéletesítse mesterségbeli tudását, sajátítsa el a konyhaművészet fortélyait, és lesz helye a csapatomban. – Rhodesnak tátva maradt a szája, de Karsak séf csak elmosolyodott, és átnyújtott neki egy névjegykártyát. – Ne vesztegesse az idejét. A konyhában a helye, Mr. Rhodes. Ez az otthona, és túl sokáig volt távol tőle. – Búcsúzóul újból felém biccentett. – Minden jót, Miss Poxton.

– Még egyszer köszönöm, Karsak séf.

Karsak séf még kacsintott egyet, majd eltűnt a lengőajtók mögött, hogy tüstént utasításokat kezdjen osztogatni.

Kivezettem Rhodest az étterem hátsó ajtaján, levittem a strandra, és ahogy a homokos partra értünk, lerúgtam a szandálomat. Mivel Rhodes még mindig hallgatott, megfogtam a kezét.

– Nagyon csendes vagy. Félnem kellene?

Rhodes megrázta a fejét, tekintete nyugodt volt, ahogy a holdfényben fürdő hullámokat bámulta. Nem mosolygott ugyan, de a szemöldökét sem húzta össze. Egyszerűen csak elégedettnek látszott. Töprengőnek.

– Legalább jól érezted magad?

Rhodes ekkor megállt, keze még mindig erősen fogta az enyémet. Elakadt a lélegzetem attól, ahogy az éjszaka lágy kék fénye tükröződött a szemében.

– Most viccelsz? Natalie, ez volt életem egyik legjobb éjszakája, közvetlenül az után az éjszaka után, amikor eljöttél Willow partijáról, és engem választottál. – A szívem nagyot dobbant. – Még mindig képtelen vagyok felfogni, ami most történt.

– Elképesztő volt figyelni téged ott bent.

Halovány mosoly bujkált szájának bal sarkában.

– Még soha, senki nem hívott Mr. Rhodesnak. – Megrázta a fejét, és megnedvesítette az ajkát. – Soha, senki nem fogott még így kezet velem. Mintha számítanék. Mintha jelentenék valamit.

Összevontam a szemöldököm.

– Mert igenis számítasz, Rhodes.

Ragyogott a szeme.

– Kezdek hinni neked.

A keze tétován megérintette a csípőm. Közelebb húzott magához, homlokát az enyémhez szorította, én pedig a nyaka köré fontam a karomat, és lágyan megcsókoltam.

– Maradhatunk egy darabig?

Ahogy magammal húztam a homokba, szavak nélkül válaszoltam a kérdésére. Közel voltunk a vízhez, a hullámok gyengéden nyaldosták a lábujjaim hegyét. Rhodes levette a cipőjét, letelepedett mellém, és kellemes csendben üldögélve végiggondoltuk az elmúlt estét.

Amikor Rhodes ilyen volt, életerő áradt szét bennem mellette.

Annyit változott a nyár eleje óta. Azt mondtam volna, hogy olyan, mintha lehámoztam volna róla a rétegeit, de igazság szerint Rhodesba nem lehetett ilyen könnyen behatolni. Nem tudtam egyszerűen csak lebontani egy falat, hogy átlépjek a következőhöz. Folytonosan változó labirintus volt, egy bonyolult Rubik-kocka, és nem tudtam biztosan, hogy képes leszek-e valaha is teljesen megérteni.

De tökéletesen tudtam, hogy Rhodes olyan, mint a nedves homok, amit oly kétségbeesetten igyekeztem megmarkolni aznap este. Éreztem Rhodest, valóságos volt, és lassan engedte, hogy olyanná formáljam, amilyennek mindvégig láttam őt a gondolataimban. De a hold fénye végül elhalványult, az árapály hullámai visszahúzódtak, és a nap melegétől megszáradó homok kipergett az ujjaim között.

Ennek ellenére mégis erősen tartottam.

19.

FEJEZET

A pénteki edzésen úgy éreztem, mintha visszatértem volna ahhoz a Rhodeshoz, akivel az első napon találkoztam. Csendes volt, gondterhelt, és egyfolytában hajtott, mintha valamit bizonyítani akart volna. Patakokban folyt rólam a veríték, pedig még csak negyvenöt perce edzettünk.

– Minden rendben? – kérdeztem végül, amikor a harmadik sorozat kitörést kezdtem.

– Minden rendben.

Forgattam a szemem.

– Komolyan? Most visszatérünk ide?

– Hová? – sziszegte Rhodes, és a vállamnál fogva lenyomott, hogy mélyebben hajlítsak. Remegett a lábam, és a fogamat csikorgattam.

– Rhodes.

Sóhajtva jelt adott, hogy megállhatok, én pedig hangosan fújtattam, és a lábamat rázogattam.

– Sajnálom. Jól vagyok. Csak későn feküdtem le.

Akaratom ellenére a gyomrom összeugrott a gondolatra, hogy előző estéjét nem mellettem töltötte.

– De velünk minden rendben?

A szemöldökét ugyan összehúzta éles zöld szeme fölött, ám bólintott.

Jól tudtam, nem unszolhatom, ennek ellenére azonban zavartak a hangulatváltozásai. Rhodes nem is annyira hullámvasúthoz hasonlított, inkább olyan volt, mint egy autóbaleset – olyasvalami, amit mintha szüntelen újra és újra át kellett volna élnem. Azt akartam, hogy olyan maradjon, mint amilyen július 4-én volt, a tengerparton, vagy csak két nappal korábban is a LaRue’s után. De azok a boldog idők tovatűntek.

Valahogy sikerült végigcsinálnom az edzés hátralévő részét öklendezés nélkül, de épphogy csak. Amikor a levezető gyakorlatok közepén tartottam a futópadon, a sporttáskámban megszólalt a telefonom.

– Kivegyem neked? – kérdezte Rhodes, a gépét törölgetve.

– Igen, lehet, hogy Dale az.

Rhodes kihalászta a telefonomat, és ahogy átnyújtotta, a képernyő megint kivilágosodott.

Mason nevével.

Rhodes összeszorította az állkapcsát, szeme sötétzöld erdő árnyalatúvá változott. Fehér törülközőjét átvetve a vállán, szó nélkül elindult az iroda felé. Felnyögtem.

– Várj, Rhodes – kiáltottam, és véget vetve az edzésnek, utánakocogtam.

– Még mindig dugsz vele? – kérdezte Rhodes, ahogy becsuktam az iroda ajtaját magunk mögött. A szám elnyílt.

– Ezt most komolyan kérdezed?

– Miért ne kérdezném komolyan? A tested minden egyes nappal változik, Mason is nyilván észreveszi, és te csakis miatta léptél be annak idején ebbe az edzőterembe. Tökéletesen érthető minden.

– Rhodes, nem akarom Masont. Téged választottalak, emlékszel?

– Igen. És pontosan miért is, Natalie?

Az ujjaim váratlanul remegni kezdtek, utánozva szaporán kalapáló szívemet. Rhodes úgy nézett rám, mintha elárultam volna, és fogalmam sem volt, miért.

Zavartan megráztam a fejem.

– Hogy érted? Már elmondtam, Rhodes. Hát nem nyilvánvaló?

– Nos, eddig így gondoltam, de most már nem tudom.

– Ne tedd ezt – esdekeltem, és feléje nyúltam. Rhodes azonban elhúzta a karját. – Kérlek. Mondd el, mi a baj!

– Mit titkolsz előlem, Natalie? – csapott Rhodes ököllel az asztalra, és én elugrottam. A hangja haragvón dübörgött, a szemében azonban félelem csillogott. Egészen furcsa kombinációnak hatott.

Csak álltam ott némán, mintha valamilyen idegen nyelven tette volna fel a kérdést. Hogy értette? Mindig is nyíltan és őszintén viselkedtem Rhodesszal.

– A francba! – kiáltotta, ahogy átkutatott egy halom papírt.

A földre repültek, Rhodes pedig ujjaival idegesen végigszántott a haján. Egy pillanatig ott is tartotta a kezét, aztán lassan a zsebébe nyúlt, és előhúzott egy összehajtogatott kis papírfecnit.

Átnyújtotta, anélkül, hogy odanézett volna.

Habozás nélkül elvettem tőle, és úgy hajtogattam szét, mintha valamilyen robbanószert rejtett volna. Szinte elállt a szívverésem, ahogy elolvastam a gondos betűkkel odakanyarított szavakat a hajtás közepén.

Az öt szót lassan olvastam végig, majd egyben, aztán szavanként, míg végül már nem volt értelmük többé. Nem mintha az elején lett volna. Összehúztam a szemöldököm, és Rhodesra néztem, majd vissza a levélre, aztán megint fel.

Rhodes arckifejezése kifürkészhetetlennek látszott.

– Mi ez?

– A motorom szélvédőjére ragasztva találtam, amikor tegnap este eljöttem az edzőteremből.

– Én… – suttogtam rekedt hangon – …én ezt nem értem.

Rhodes az orrán át lélegezve beharapta alsó ajkát.

– Ha van valami, amit nem mondtál el nekem…

– Nincs! – vágtam közbe, és megint feléje nyúltam. Rhodes elhúzódott, nekem pedig könnybe lábadt a szemem, és a szám reszketett.

– Rhodes, kérlek, higgy nekem! Nem tudom, mit jelentsen ez az egész.

Rhodes egy pillanatig hallgatott, állkapcsát megfeszítette, karját összefonta. A veríték már megszáradt a bőrömön, és hirtelen fázni kezdtem. Rhodes nem nézett rám, de biztosra vettem, hogy ő is azzal viaskodik magában, hogy mit jelenthet a levél.

Aztán hirtelen megértettem.

– Jóságos ég! – A homlokomra szorítottam a kezem, és szorosan lehunytam a szemem. – Ez Mason! Csakis ő lehet. – Amikor kinyitottam a szemem, hogy Rhodesra nézzek, ő már rázta a fejét. – Nem, figyelj rám. Amikor július 4-én félrevont a parton, kijelentette, hogy nem vagy hozzám való. Néhány nappal később SMS-t küldött, és megkérdezte, gondolkodtam-e azon, amit mondott. És az imént is írt egy SMS-t, és azt kérte, hívjam föl.

– Natalie – ellenkezett Rhodes, és mintha figyelmeztetően ejtette volna ki a nevem, de én nem adtam neki lehetőséget, hogy befejezze a gondolatot.

– Mason féltékeny. És egy éretlen kisfiú. Ostoba játékot játszik.

Kérlek, higgy nekem!

– Nem tudok.

Megráztam a fejem, a szám még mindig nyitva volt, és feléje nyújtottam a kezem. Vacogtam a hidegtől. Minden jéghideg volt.

– Miért nem?

Rhodes megropogtatta a nyakát, és kissé meggörnyedve az asztalra támaszkodott. Karizmai megfeszültek, és a falapra meredt széttárt ujjai között. Aztán rám pillantott még mindig összehúzott szemöldöke alól, és én a válaszát vártam. De elképzelni sem tudtam volna azokat a szavakat, amelyek végül elhagyták a száját:

– Mert ez a húgom kézírása.

20.

FEJEZET

Megkértem Rhodest, hadd vigyem haza a levelet.

Volt benne valami, valami ismerős, de nem tudtam, mi.

Rhodes először habozott, de tekintettel arra, hogy én voltam a levél fő témája, beleegyezett, hogy otthon áttanulmányozhassam egy kicsit.

A ház aznap éjjel a szokásosnál is üresebbnek érződött.

A nappaliban feküdtem a földön, a dohányzóasztalunk fölött lévő csillárt bámultam, és végiggondoltam az edzőteremben lejátszódott jelenetet. Rhodes hagyta, hogy elhozzam a levelet, és bár azt akartam, hogy higgyen nekem, tudtam, hogy még mindig gyanakvó velem szemben. Hát hogy ne lett volna az?

A levelet nyilvánvalóan figyelmeztetésnek szánták, amit egyszerűen képtelen voltam megérteni, ráadásul a húga kézírásával íródott.

Rhodes megölelt, miután ledobta a bombát a húgával kapcsolatban, de még körém fonódó karjai közt is éreztem tétovázását. Próbált mindent megérteni, és bár talán nem akarta azt hinni, hogy bánthatom, ösztöne mégis mást súgott neki. Nem hibáztathattam érte.

Az egyetlen gyanúsítottam Mason volt, ám ő vajon tudott Rhodes húgáról? De abban az évben bizonyára mindenki értesült a történtekről a városban. Ennek ellenére nem tartottam annyira kegyetlennek, hogy Lanaként levelet írjon. És mivel Masont kihúztam a listáról, így nem maradt más ötletem az elkövetőt illetően.

Hacsak nem mégis Rhodes húga volt.

Ez a lehetőség mélyen megdöbbentett.

Ez azt jelentette volna, hogy Lana életben van. Mi több, azt jelentette, hogy életben van, és utál engem, vagy legalábbis azt akarja, hogy a bátyja tartsa távol magát tőlem.

De miért?

Felnyögtem, felkaptam egy párnát a kanapéról, letakartam vele az arcom, majd levettem, és visszadobtam a helyére.

Forgott velem a világ, esélyem sem volt, hogy egyhamar szilárd talajt érezzek magam alatt.

Minden, amiről azt hittem, hogy tudok Rhodesról, újra kétségessé vált, és már nem lehettem biztos semmiben.

Levettem a telefont a töltőről, és végiggörgettem a címlistán.

Azt fontolgattam, hogy felhívom Willow-t, de péntek este lévén bizonyára első egyetemi partiján vett épp részt. Egy részem fájón sóvárgott, hogy ott legyen vele, másik részem azonban önző módon azt kívánta, bárcsak velem lenne inkább. Anyám és Dale még mindig északon voltak, és néhány napig még nem is szándékoztak visszatérni. Felhívhattam volna őket, de mivel nem tudtak Rhodesszal való kapcsolatomról, nem segíthettek.

Sóhajtva visszatettem a telefont a földre, és újra a mennyezetet kezdtem bámulni. Néhány perccel később hangos kopogás riasztott fel álmodozásomból, és vonakodva feltápászkodtam. Az előcsarnokba botorkáltam, aztán kisandítottam a kémlelőlyukon, és nem tudtam, mit érezzek, amikor Rhodest pillantottam meg.

Lassan kinyitottam az ajtót, és a csípőmmel megtámasztottam.

– Szia!

Rhodes összehúzta a szemöldökét.

– Nagyon-nagyon sajnálom, Bogár.

Már szólásra nyitottam a számat, de rögtön be is csuktam.

Nem számítottam bocsánatkérésre.

– Nem hiszem el, hogy ma így viselkedtem veled. Egyfolytában csak erre gondolok. Fogalmam sincs, mit jelent ez a levél, de tudom, hogy ha távol tartom magam tőled, azzal nem teszem jobbá az életem. Te vagy az egyetlen fény az életemben, Natalie.

A gyomromat egyszerre éreztem könnyűnek és nehéznek.

Arra számítottam, hogy Rhodes másnap felhív, és közli, hogy új edzőm van. Azt hittem, eltűnt. Azt hittem, eltűnik. Azt hittem, elveszítem. De rövid ismeretségünk alatt fejlődtünk egymás mellett. És hogy most ott állt a tornácomon, élő bizonyítékát adta ennek.

A hangom megtört, az erőmmel egyetemben.

– Nem tudom, mit jelentsen ez a levél. Esküszöm, hogy nem tudom.

– Elhiszem – felelte rögtön Rhodes, majd felém nyúlt, és magához húzott. Orromat a nyakgödrébe dugtam, és szorosan behunytam a szemem. – Most nem akarok erre gondolni.

Elhúzódtam.

– Én nem tudok nem gondolni rá.

Rhodes megfogta a kezem, és visszavezetett a házba.

Végignyúlt a kanapén, közben engem is magával húzott, és a derekam köré fonta a karját. A hátam a mellkasához simult, és Rhodes lágyan megcsókolta a nyakam.

– Holnap el akarlak vinni valahová.

Sóhajtottam, szorított a mellkasom. Érzelmileg kimerített a nap, de másra nem volt szükségem, csak a kezére a derekamon, meg a szavaira a bőrömön, hogy újra jól érezzem magam.

– Bárhová – feleltem, és megfogtam a kezét. A mutatóujjamat és a középső ujjamat a csuklója közepébe nyomtam, aztán kifújtam a levegőt a mellkasomat szorító fájdalmon át, ahogy éreztem egyenletes pulzusát: – Bárhová elmegyek veled.

Másnap reggel Rhodes korán ébresztett. Ragaszkodott hozzá, hogy hagyjam, hogy becsomagolja a táskám, bárhová is készülünk, és azt hiszem, egy átlagos lánynak lettek volna kifogásai. Én azonban nem voltam nagy igényű, és inkább az a tény izgatott, hogy Rhodes meg akar lepni. Nem emlékeztem rá, hogy Masonnak valaha is eszébe jutott, hogy meglepjen bármivel is. Nem akartam egyfolytában összehasonlítgatni őket, mivel azonban Mason volt előtte az egyetlen kapcsolatom, amiből kiindulhattam, gyakran előfordult.

Ám Rhodes minden kategóriában felülmúlta.

Hat órakor már úton voltunk, Rhodes ült a vezetőülésben.

Egyik kezét a kormányon tartotta, a másikkal pedig erősen fogta a combomat. Annyira klisés volt, hogy Willow bizonyára utálta volna, engem azonban huszonnégy órán belül először késztetett mosolyra.

Nem sokat beszéltünk, miközben Rhodes vezetett.

Kibámultam az ablakon, és trópusi turmixot kortyolgattam, amit a benzinkútnál vettem, mielőtt elhagytuk Poxton Beachet.

Nem tudtam, hová megyünk, de megkönnyebbültem, hogy elmenekülünk a városból, még ha csak rövid időre is.

Alig három óra múlva bekanyarodtunk egy kis kavicsos parkolóba, egy nyitott előterű, fatornácos épület elé. Rhodes kiugrott, és kezet rázott egy hatalmas szakállal rendelkező férfival, aki feltett neki néhány kérdést, majd felém kacsintva elkocogott.

– Gyerünk – mondta Rhodes, és kinyitotta nekem a kocsiajtót.

Kiszálltam, aztán segítettem neki vinni a hűtőtáskát, meg a többi táskát, amit összecsomagolt. Egy kis nyitott járgány felé indultunk, majd felszállva a lábunkhoz tettük a csomagjainkat, miközben az említett szakállas férfi bemászott a vezetőülésre.

– Jól van, emberek. Készen állnak, hogy eltöltsenek egy kis időt az Edisto folyón?

Elmosolyodtam.

– Kenuzni fogunk?

– Igen.

– Egész nap?

Rhodes ezúttal elmosolyodott.

– Úgy valahogy.

Kérdőleg felvontam a szemöldököm, de ő csak megcsókolta a kezem, ami még mindig az ő kezét kulcsolta.

Az út rövid volt, de a sofőrünk, Clint egész idő alatt élénken mesélt a folyóról, Észak-Amerika egyik leghosszabb szabadon áramló fekete vizű folyójáról, ami végighömpölyög egészen Edisto Beachig, ahol belefut az Atlanti-óceánba. Még mindig ugyanabban az államban voltunk, mindössze néhány órányira Poxton Beachtől, de mintha egy egészen más országban jártunk volna. Mindenütt csend honolt, és nem létezett más, csak a vadvilág és a levelek közt lágyan susogó szél.

Amikor megérkeztünk a kikötőbe, Clint segített kirakni a kenut, aztán fokozatosan beengedtük a vízbe. Rhodes biztonságba helyezte a táskáinkat a belsejében, aztán a kis hűtőtáskát odaerősítette a hátuljához. A kis csónak könnyedén lebegett, és én egyre csak álmélkodtam, ahogy a rosszfiú Rhodes a cserkész képességeit fitogtatta.

– Készen állsz? – kérdezte, továbbra is biztosan tartva a kenut.

A szokásosnál kissé hosszabb haján keresztül rám pillantott, arcán kisfiús vigyorral.

Bólintottam, izgalma ragályosnak bizonyult. Clint és ő aztán besegítettek a kenuba, amire igazság szerint nem lett volna szükség, de elfogadtam a plusz segítséget. Messze voltam attól, hogy kecsesnek lehessen nevezni.

– Holnap találkozunk. Érezzék jól magukat! – Clint fürgén kezet rázott Rhodesszal, aztán visszakocogott a járgányához.

– Holnap?

Rhodes elvigyorodott, majd bemászott a kenuba, és leült a mögöttem lévő kis padra. Mindkettőnknek volt evezője, Rhodes a sajátjával ellökte a csónakot a parttól.

– Nyugi. Nem fogunk végig evezni.

– Akkor hová megyünk?

– Majd meglátod.

Az Edisto folyó sima volt, könnyen lehetett manőverezni rajta, sötét vize visszatükrözte a ragyogó kék eget, és a partot szegélyező nyúlánk, zöld fákat. Elhaladtunk más kenuk és kajakok, valamint néhány időnként arra vetődő állószörf mellett, de leginkább csak a miénk volt a folyó. Minden egyes mérföld új látnivalót tárt föl, a teknősöktől kezdve egészen a fahintákig, és Rhodes meglepett, amikor előhúzta a fényképezőgépemet az egyik általa összecsomagolt táskából, hogy megörökíthessem a pillanatokat. Próbáltam arra összpontosítani, amit korábban mondott, hogy ne akarjam olyan erősen kontrollálni a felvételeimet. Eljátszottam a beállításokkal, a szűrőkkel, a zoommal meg a fénnyel, és nem engedtem, hogy a tökéletes kép készítése iránti igényem irányítson.

Felszabadító érzés volt.

Megálltunk ebédelni egy sekély szakasznál, aztán evés után kiugrottunk a kenuból, és belevetettük magunkat a hideg vízbe.

Rhodes egyszerű szendvicseket csomagolt ebédre, de a hűtőládában főzni való alapanyagokat is felfedeztem, ami csak még inkább felcsigázta a kíváncsiságomat.

Miután visszaszálltunk a kenuba, Rhodes átvette az evezést, és engedte, hogy szembefordulva vele pihenjek egy kicsit.

Csodálatos látványt nyújtott. Mell-és karizmai minden egyes evezőhúzással megfeszültek, és a mosoly egy pillanatra sem tűnt el az arcáról. Csillogó zöld szeme kiragyogott a sötét víz és a ciprusfák hátteréből.

– Kérdezhetek valamit?

– Húha – felelte Rhodes vigyorogva.

– Miért nem engeded senkinek, hogy a keresztneveden szólítson?

Rhodes sóhajtott, visszaengedte az evezőket a vízbe, aztán hátradőlt, és finoman hajtott minket előre. Egy hosszú pillanatig hallgatott, és már-már kinyögtem, hogy nem kell elmondania, pedig nagyon kíváncsi voltam rá. Rhodes azonban a megfelelő szavakat keresve végül megszólalt.

– Tudod, mit jelent a William név?

Megráztam a fejem.

– Azt jelenti, hogy erős akaratú védelmező.

Rhodes hunyorgott a fák között átszűrődő napfényben.

– Hittem is benne, amikor fiatalabb voltam. Az egyik legkorábbi nevelőanyám, az egyetlen, aki nem egy drogos senki volt, azt mondta, azért születtem, hogy megvédjem a körülöttem lévőket, tehát így is tettem. Kiálltam azokért, akik nem tudták megvédeni magukat, lehetett az akár egy megfélemlített iskolás gyerek, vagy az egyik nevelőanyám, akit a szarházi férje bántalmazott. – Megdöbbentem, ahogy mindezt magam elé képzeltem, és eltűnődtem, vajon mennyi mindent kellett Rhodesnak megtapasztalnia fiatal, fogékony éveiben.

Már nem kellett tovább töprengenem azon, honnan szerezhette azokat a hegeket a hasán. – Részben ezért is tekintettek bűnözőnek középiskolás koromban. Igen, ezért vettem részt sok verekedésben, és kerültem gyakran bajba, de mindig azért keveredtem bele, mert segítettem valakinek. Ebbe kapaszkodtam. Hasznára akartam lenni valakinek. Védelmeztem gyerekeket, tanárokat, barátokat, fogadott testvéreket, háziállatokat. – Nyelt egyet, az ádámcsutkája fel-le járt borostás nyakán. – És leginkább Lanát védelmeztem.

Nem kellett többet mondania, hogy megértsem, miért nem engedi senkinek, hogy Williamnek szólítsa. Ő volt a húga védelmezője, de nem tudta megvédeni. Úgy érezte, nem méltó többé e névre.

– Nem is tudom, miután Lana eltűnt, úgy éreztem, mintha ez a végső kudarc mélyen a csontjaimba hatolt volna. Olyan volt, mintha az egyetlen jogos érdememet elrabolták volna tőlem.

Vagyis inkább engedtem kicsúszni a kezeim közül. Mert Lana eltűnése előtt voltak jelek. Zúzódások, karcolások. És mindig szomorú volt. Fáradt. – Megrázta a fejét. – Kérdeztem néhányszor, de Lana mindig azt felelte, hogy jól van. Ám mélyen legbelül éreztem, hogy itt többről van szó. Valakiről, aki talán zaklatta, egy őrült pasiról… valamiről. Lana azonban mindig megpróbált megóvni mindentől. És én hagytam. És nem csináltam semmit. Nem foglalkoztam vele. – Az állkapcsa megfeszült, ahogy evezett. – Szóval, felhagytam a védelmező szereppel. Felhagytam azzal, hogy próbáljak értéket találni önmagamban. Felhagytam mindennel.

Eltöprengtem a szavain, annyira meg akartam érinteni, hogy szinte fájt, de nem voltam benne biztos, hogy engedné-e, hogy átöleljem. Megviselt, hogy tudtam, némiképp felelősnek érzi magát Lana miatt. És ez nem olyasféle bűntudat, amit könnyen el tudott volna engedni.

– Kérdezhetek még valamit?

Rhodes szemlátomást még mindig a gondolataiba merült, de bólintott.

– Tegnap ugyanaz a Rhodes voltál, mint akivel nyár elején találkoztam. Ellöktél magadtól. – Rhodes összevonta a szemöldökét, de nem tiltakozott. – Este aztán megjelentél az ajtóm előtt. Most pedig itt vagyunk. Úgy tűnt, mintha egészen biztos lettél volna abban, hogy elárultalak. – A combom alá dugtam a kezem a fapadon, és rásandítottam. – Mitől gondoltad meg magad?

Rhodes abbahagyta az evezést, és hagyta, hogy a folyó lágy áramlata sodorjon minket. Rám szegezte a tekintetét.

– Csak rájöttem, hogy szeretet nélküli életet éltem, nem törődtem senkivel, és azt sem engedtem, hogy velem törődjenek. És már nem akarok ilyen életet élni. – Vállat vont. – Aznap éjjel határoztam el, amikor nekem adtad magad, hogy soha nem akarok elsétálni tőled, és annak a lehetőségétől sem, hogy úgy érezzem, mintha újra lennének céljaim. Nem hagyom, hogy egy levél megváltoztassa ezt.

A szívem repesett, amikor a szeretet szó hagyta el Rhodes száját. Nem mondta, hogy szeret, de azt sem, hogy nem. Engem viszont ezzel is boldoggá tett.

Megint megálltunk, amikor találtunk egy jókora kötélhintát, felváltva kilendítettük magunkat rajta a víz fölé, aztán belecsobbantunk a folyóba. Egy másik kétrészes fürdőruha volt rajtam, amit már én vásároltam magamnak, és Rhodes lefényképezett benne hintázás közben. Odaintett nekem, amikor felbukkantam a vízből, hogy megmutassa, és elmosolyodtam. Annyira szabadnak, annyira boldognak, annyira magabiztosnak látszottam rajta.

Miközben Rhodes a Clinttől kapott térképet tanulmányozta, magamra kaptam a fehér strandkendőmet, és leheveredtem egy víz fölé kinyúló nagy farönkre, nem messze a hintától.

A hátamra feküdtem, és figyeltem, ahogy a vízsodorral ellentétes irányban úszó felhők mögül kiragyog a nap. Lágy, hűvös szellő lengedezett a víz felett, és átfújt a hajamon, ahogy hasra fordultam.

Ekkor szemtől szembe kerültem a sötét vízen visszatükröződő képmásommal, ahogy a farönkről lógtam, egyik karommal lefelé. Tüzetesen szemügyre vettem az engem néző lányt: hosszú, sötétszőke haj, a nyári naptól kissé kivilágosodó hajvégekkel. Tágra nyílt szem, magas arccsont, őszinte mosoly.

Egyáltalán nem úgy nézett ki, mint az a zaklatott lány, akit azon az estén láttam a tükörben, amikor Rhodes megérintett.

Az a nyár megváltoztatott – nemcsak kívülről, hanem belülről is. Az életre többé már nem teherként tekintettem, vagy olyan kirakós játékként, amelybe nem illek bele. Immár gyönyörű kihívássá lett, amivel nem kellett egyedül szembenéznem.

A folyóból rám néző lány talán több mint tíz kilóval könnyebb volt, mint az a nyár eleji, ám tízszer erősebb is. Okosabbá, tapasztaltabbá vált – és már nem voltak végső határai.

Kinyújtottam a mutatóujjam, a vége épp csak érintette a víz felszínét, és a fodrozódó víz először az arcom tükörképét, majd a testem többi részét is eltorzította. Ekkor megértettem, hogy az életem az enyém. Bármit tehetek, bárki lehetek, ha megvan a bátorságom hozzá.

Amikor Rhodes a nevemet kiáltotta, és visszahívott a kenuhoz, arcán továbbra is kisfiús vigyorral, bólintottam, és feltápászkodtam a farönkről. Mielőtt azonban beleugrottam volna a vízbe, még egy utolsó pillantást vetettem a Natalie-folyóra, ráébredtem, hogy az a lány mekkora utat tett meg, és tudtam, hogy még sok minden vár rá.

Arra koncentráltam, hogy lefogyjak, és egy bizonyos célt elérjek, ahol, azt hittem, örömöt fogok találni, ám kiderült, hogy az örömöt nem a cél jelentette, hanem maga az út odáig.

Alig vártam a következő mérföldet a saját utamon.

21.

FEJEZET

Körülbelül egy óra múlva aztán egy nagy faházhoz értünk, ami mintegy húszlábnyira benyúlt a víz fölé. Közvetlenül alatta egy tűzrakó hely volt, és egy függőágy lógott két fa között, amik a folyóból meredeztek elő.

– Nahát! – kapkodtam levegő után. – Hogy ez milyen klassz!

– Örülök, hogy tetszik neked ma esti otthonunk.

Megpördültem.

– Ezt most komolyan mondod?

Rhodes elmosolyodott, és a ház felé irányította a kenut. Ahogy partot értünk, kiugrott, és megállította a csónakot, hogy én is kiszállhassak, aztán kihúztuk a szárazföldre. Mindketten megfogtunk egy-egy táskát, és Rhodes magához vette a hűtőtáskát is.

– Tényleg itt maradunk?

– Igen. Ma estére az egész a miénk.

Akaratlanul is bódult érzés kerített hatalmába. Soha nem voltam az a kempingezős típus, de mindig is szerettem volna egy faházat. Dale azonban soha nem épített nekem, mondván, hogy szemet sértő látvány lenne a mi tökéletes kertünkben.

Ez a ház azonban a legkevésbé sem jelentett szemet sértő látványt.

Felkapaszkodtunk a falépcsőn a bejárathoz, ahol egy kültéri étkezőt fedeztünk fel, hintaszékkel és bambuszfáklyákkal.

Belépve egy kicsi, de tiszta és kényelmes futonágyat pillantottunk meg, egy összetákolt konyhát gázgrillel, főzőedényekkel és temérdek olajgyertyával. Olyan volt, mint bármelyik faház, amelyről álmodtam, csak felnőtt méretben.

Már csak a „Fiúknak tilos a belépés” tábla hiányzott. Amikor Rhodes felnyúlt, hogy a hűtőtáskát egy konyhai polcra tegye, odakukkantottam az ingszegélye és úszónadrágja között kikandikáló bőrére, és nyeltem egyet.

Talán mégsem hiányzott nekem az a tábla.

– Már éhes vagy?

– Nem igazán. Felfedezzük a környéket?

Rhodes elmosolyodott.

– Persze.

A délután hátralévő részében túráztunk, kötélhintákon lendítettük ki magunkat a víz fölé, és a kinti függőágyban lustálkodtunk. Mindenről beszélgettünk egy kicsit, beleértve azt is, hogy Rhodes utánanézett a főzőiskoláknak. Olyan volt, mintha együtt megtaláltuk volna a magabiztosságunkat – én a testemben, Rhodes pedig abban, hogy képes jobb lenni, mint amilyen a múltban volt. Csodálatos, hogy ha valaki hisz bennünk, hirtelen úgy érezzük, mintha egy addig elérhetetlennek tűnő cél esetében már nem az lenne a kérdés, hogy lehetséges-e, hanem az, hogy mikor.

Vacsora után Rhodes meg én leültünk a tűzrakó helyhez, és a természet hangjait hallgattuk magunk körül. S’mores-t, azaz pillecukros-csokis kekszet sütöttünk, ami igencsak megdöbbentett, mivel még nem láttam, hogy Rhodes bármit is evett volna, ami nem szerepelt a szigorú étrendjében, aztán eljátszadoztam a fényképezőgépemmel, különböző felvételeket készítettem Rhodesról a tűz lángjain keresztül.

– Miért szereted a fényképezést?

Elmosolyodtam, és egy újabb fotót csináltam róla. Arcán a tűz narancssárga fénye viaskodott az éjszaka árnyaival.

– Már elmondtam egyszer. Nem emlékszel?

– Csak annyit mondtál, hogy odavagy érte, és ez a szenvedélyed. De azt nem mondtad el, hogy miért.

Összevontam a szemöldököm, ahogy rájöttem, hogy igazából nem is tudom a választ.

– Azt hiszem, egyszerűen csak szeretem, hogy képes vagyok megragadni a múló pillanatot, még ha az nem is olyan jó, mint a valóság. Szeretek megfogni egy fényképet, aztán becsukni a szemem, és újraélni azt a helyet és időt. – Megváltoztattam néhány beállítást a fényképezőgépemen, és egy újabb képet csináltam. – Több ezer emlékünk van, és az agyunk olyan, mint egy végeláthatatlan irattár. Időnként azonban elfelejtünk valamit, amíg valaki nem emlékeztet, hogy vegyük elő azt a mappát. Ezt teszik velem a fényképek. Emlékeztetnek.

– És mi a helyzet a jövővel?

Az ölembe engedtem a fényképezőgépemet, és a kis farönkre fókuszáltam.

– Nem tudom. Mindig is akartam fényképeket készíteni a jövő számára, olyanokat, amik elragadtatással töltenek el engem, és azokat is, akik nem voltak részesei azoknak az emlékeknek. De azt hiszem, az igazat megvallva nincs elég ihletem.

Fájdalmas beismerés volt, mert mindig is úgy gondoltam, a fényképezés az egyetlen dolog az életemben, amit teljesen az irányításom alatt tartok, de igazság szerint tudtam, sokat kell még dolgoznom azon, hogy tökéletesítsem a tudásomat.

Részben ezért is akartam képzőművészeti iskolába menni, nem pedig állami egyetemre.

Rhodes láthatóan a gondolataiba merült a tűz mellett. Egy pillanat múltán felegyenesedett, és engem is magával húzott.

Kezét a hajamba csúsztatta, aztán ajkát az ajkamra tapasztva követelte az enyémet. Birtokló csók volt. Sóvárgó, mégis türelmes és biztos. Aztán abbahagyta, és azt suttogta a számnak:

– Akkor hadd adjak neked én ihletet.

Hirtelen a tűz melege elhalványult.

Rhodes egy könnyed mozdulattal felemelt, én pedig a dereka köré fontam a lábam, és összezártam a bokáimat. A száját egy pillanatra sem vette le az enyémről, miközben felment velem a lépcsőn. Óvatosan letett a futonágyra, majd felegyenesedve a gallérjánál fogva lehúzta magáról az ingét. A gyertyafény a hasizmait a szokásosnál is jobban kihangsúlyozta. A számat harapdáltam, várakozóan, hogy hozzám simuljon.

A futonágy szélére csúszva aztán végigsimítottam az izmain, és az érintésemtől megfeszültek. A számat a bőrére nyomtam, majd újra és újra megcsókoltam. Rhodes a kezét a hajamba csúsztatta, és hirtelen át akartam venni az irányítást.

– Szeretnék megpróbálni valamit – suttogtam, miközben kioldoztam az úszónadrágja madzagját. Lehúztam a csípőjéről, és a földre dobtam. Rhodes kemény volt, készen állt. Félrerúgta a sortot, és csak bámult rám, amint a péniszét a kezembe vettem. Felnyögve megfeszült a szorításomban, ahogy lassan, állandó ritmussal fel-le mozgattam a kezem. Aztán tétován előrehajoltam, és ajkammal megérintettem a hegyét.

Rhodes morgott valamit, aztán mutatóujja és hüvelykujja közé fogva felemelte az államat, hogy ránézzek.

– Natalie – zihálta. Nem tudtam eldönteni, hogy ez figyelmeztetés vagy kérés volt-e.

– Szeretném megpróbálni – ismételtem, és nyeltem egyet. – Meg kell mutatnod, hogyan kell. – Masont soha nem akartam a számba venni, leginkább azért, mert nem éreztem vágyat, hogy lássam, ahogy darabjaira hullik az érintésemtől. Rhodesnál azonban nagyon is vágytam rá. Azt akartam, hogy ő is ugyanazt érezze, ahogy én éreztem magam miatta: erősnek, kívánatosnak, szexinek.

Rhodes szitkozódva a mennyezetre nézett, mintha az égiektől várt volna segítséget önuralma megőrzéséhez. Ezt beleegyezésnek vettem, és végigcsúsztattam a nyelvem a péniszén, majd a számba vettem. Rhodes felnyögött, és az ajkaimmal egy ütemben kezdte mozgatni a csípőjét, vigyázva, nehogy túl mélyre csússzon.

Aztán megfogta a kezem, és megmutatta, hogyan simogassam azt a részt, ahol nem érintette a szám. Elmondta, hogyan körözzek rajta a nyelvemmel, és amikor túl mélyre engedtem, és öklendezni kezdtem, Rhodes felnyögött. Ez az öklendezéses dolog nyilvánvalóan jó érzés.

Ki gondolta volna?

Megismételtem, kissé még mélyebbre engedve, aztán ösztönösen folytattam. Rhodes ezúttal szitkozódva elhúzódott.

– Meg akarsz ölni.

– Épp ellenkezőleg. Azt akarom, hogy életre kelj.

Rhodes elmosolyodott buzgalmamon, és én elpirultam.

Aztán a számhoz hajolt, rátapasztotta az övét, és lassan visszafektetett a vékony matracra. Könnyedén levette rólam a ruháimat, egyik darabot a másik után, összevissza dobálva őket a faházban. Amikor a combjaim közé csúszva keményen hozzám préselte magát, elakadt a lélegzetem, és erősen szorítottam a bicepszét. Rhodes tapogatózva a tárcája felé nyúlt, de megfogtam a kezét.

– Így akarlak.

Rhodes bizonytalanul összehúzta a szemöldökét. Már két hete szedtem a fogamzásgátlót, és nem akartam mást, mint érezni őt, csak őt érezni magamban. Fizikailag sóvárogtam a korlátok nélküli kapcsolatra.

– Kérlek – toltam csípőmet az övéhez, és hímvesszőjének hegye már nedves bemenetemet érintette. Rhodes zihálva szedte a levegőt, és a homlokát az enyémhez szorította.

– Annyira ragyogó vagy, Natalie – rázta meg a fejét aztán, de még erősebben szorított. – Félek, hogy tönkreteszlek a sötétségemmel.

Hevesen megcsókoltam, fogaimmal harapva az alsó ajkát igyekeztem a tudtára adni szándékomat.

Aztán határozott mozdulattal eltoltam magamtól, kibújtam alóla, és átvágtam a szobán. Elfújtam a gyertyát a kis dohányzóasztalon, majd a következőhöz léptem a parányi konyhában. Egyiket a másik után eloltva végül visszamentem hozzá.

Magához húzott, hogy lovagló ülésben helyezkedjek el rajta, én pedig összekulcsoltam az ujjaimat a tarkóján. Alig láttam Rhodest, csupán a csillagok lágy, természetes fénye és a nyitott ablakon bekandikáló hold világította meg a házat. Mégis éreztem, hogy minden egyes porcikája hozzám simul, hallottam, hogy a szíve a mellkasában kalapál, és éreztem, ahogy a tusfürdőjének illatába vágy vegyül.

– Olykor a sötétségben találjuk meg önmagunkat. – Óvatosan rácsusszantam, és egész mezítelen lényét éreztem, ahogy első ízben átvettem az irányítást. – Hadd találjam meg benned önmagam.

Rhodes felnyögött, állkapcsa ellazult, ahogy szemét az ég felé fordította.

Csípőjét nekem tolta, és én elteltem vele. Tapogatózva keresgéltük egymást, csókolva, érintve, hogy megtaláljuk, ahol lenni szerettünk volna. Rhodes légzését hallottam a fülemben, a bőrömön éreztem a nyelvét. Mindenütt ő volt, én pedig sehol.

Rhodes teljesen beborított.

Csakúgy, mint a sötétség.

És abban a holdfényes sötétségben megtaláltam önmagam.

Rhodes ihletet akart adni, ám igazság szerint leginkább az inspirált, hogy mivé válhatunk együtt. Egy éjszakára, még ha csak ez az egyetlen adatott is, olyan szenvedélyt éltem át, amiről soha nem tudtam, hogy létezik, egy olyan emberrel, akiről soha nem gondoltam, hogy elérkezik.

Rhodes volt a váratlan zivatar.

És én táncoltam az esőjében.

22.

FEJEZET

– Csak hogy világosan értsem – foglalta össze Willow, ahogy maga alá húzta hosszú, karamellszínű lábait. Sötét bőre élesen elütött az új kollégiumi szobájában lévő világossárga, steppelt ágytakarótól. – Rhodes valójában a vezetékneve, de nem árulhatod el a keresztnevét, mert az magánügy?

Bólintottam, és rámosolyogtam a laptopom képernyőjére, ahol Willow egy videochat ablak keretében volt látható. Szerda volt, az edzés nélküli szabadnapom, így erre a napra ütemeztük a beszélgetést. Willow már megmutatta a szobáját, majd minden részletre kiterjedően beszámolt az első egyetemi partijáról is, és most rátértünk Rhodesra, ami mindig a kedvenc beszédtémájának bizonyult.

– És ugyanaz a Rhodes, aki miatt Nathan Arnold összehugyozta magát a súlyemelő-gyakorlat közben, csak mert Rhodes rákiáltott, hogy vigye odébb a padokat, és most elvitt kenuzni az Edisto folyóra, egy fák közt megbúvó gyönyörű faházba, ahol hagytad, hogy megtanítsa, hogyan nyalogasd a farkát?

Elpirultam, és eltakartam a párnámmal az arcomat.

– Lo!

– Nos, eddig követlek?

Forgattam a szemem, de intettem neki, hogy folytassa, derűsen felvonva a szemöldököm.

– Tehát együtt töltöttétek ezt a szuperromantikus hétvégét, ami már alapjában véve is furcsa, lévén Rhodesról van szó, ráadásul annak tudatában tetted, hogy ott motoszkált az agyadban, hogy Rhodes talált a motorján egy levelet, amiben arra kérték, hogy tartsa távol magát tőled, és amiről Rhodes úgy gondolja, hogy a halott húga kézírásával íródott?

– Willow – figyelmeztettem, és megráztam a fejem. – Tanúsíts némi tiszteletet.

– Rendben, az ő feltételezhetően halott húga.

– Ez sem jobb sokkal.

– De igazam van?

Sóhajtottam, közelebb húztam magamhoz a párnát, és a szélére hajtottam az államat.

– Igen.

Willow csettintett a nyelvével.

– Jóságos ég, te csaj! Azt hiszem, a nyarad sokkal érdekesebb, mint az én egész életem. – Kuncogtam, de nem mozdítottam el a fejem a párnáról. Willow egy pillanatig csak bámult rám a képernyőről. – Nagyon szereted őt, ugye?

Bólintottam.

– És ez halálra rémít. – Kijelentésként mondta, nem kérdésként. Ismét bólintottam.

– Csak arról van szó, hogy amikor először találkoztam Rhodesszal, teljesen elzárkózott előlem. Meg az egész világ elől. És most, hogy beengedett, olyan, mintha lerántana magával olyan érzelmek óceánjába, amiket még soha nem éreztem.

– És attól tartasz, hogy megfulladsz?

Nyeltem egyet.

– Tudom, hogy meg fogok fulladni. Én vagyok a hajó, ő a víz. Nem végződik jól számomra, ha jön a vihar.

Willow csak pislogott.

– Most te leszel én? Csak mert teljesen úgy hangzik, mintha én mondanám.

– Valakinek Poxton Beachen át kell vennie a helyed. Akár én is lehetek az.

– Kérlek – mondta, a képernyő felé intett, majd a lakkot tanulmányozta a körmén. – De senki nem tud olyan ostoba közhelyeket kitalálni, mint én. Mindenesetre, dicséretes próbálkozás, Nat.

Kacsintott, és felnevettünk. Willow megragadta az alkalmat, hogy témát váltson, amiért nagyon hálás voltam neki.

– Tehát anyád és Dale ma este jönnek haza?

– Igen, néhány óra múlva itthon kell lenniük.

– Fogsz nekik mesélni magadról és Rhodesról?

Összevontam a szemöldököm.

– Még nem tudom.

Willow megrázta a fejét.

– Nem lehetne, hogy egyszerűen csak beleszeress egy bankár fiába? Vagy várj az egyetemig, és keress egy leendő ügyvédet? Hogy valami unalmasat és kiszámíthatót tegyél, ami megmenthet ettől az érzelmi kötélhúzástól, és boldoggá teszi a szüleidet?

– Egész életemben unalmas dolgokat tettem – jegyeztem meg, és megvontam a vállam. – Elfogadom, jöjjön bármilyen szívfájdalom is, ha ezt még érezhetem egy kicsit.

Willow elmosolyodott, és hosszú haját oldalra fonta.

– Felnőtt a legjobb barátnőm.

– Hamarosan ráncaim is lesznek.

– Vagy ősz hajad.

– Valószínűleg mindkettő.

– Ne aggódj – nyugtatott Willow. – Olvastam öregedésgátlással kapcsolatos blogbejegyzéseket. Tudom, hogy a krém meg a hajfesték mindent megold. Amíg a vaginánk ki nem szárad, jók vagyunk.

Nevettem.

– Hiányzol.

– Te még jobban.

Miután végighallgattam a rémtörténeteket Willow szobatársáról, és megtagadtam, hogy többet meséljek arról, hogyan elégítettem ki Rhodest, vonakodva vetettünk véget a videóchatnek, amikor hallottam, hogy nyílik lent a bejárati ajtó.

Christina már hazament aznap este, tehát tudtam, hogy csakis anyám és Dale lehet az.

A hajamat kócos kontyba fogtam, és izgatottan szökkentem le a lépcsőn a földszintre, hogy meghallgassam északra tett utazásuk részleteit. Amint a lábam a legalsó lépcsőfokra ért, és megláttam anyám arcán az elmaszatolódott sminkcsíkokat, elszorult a gyomrom.

– Anya?

Anyámat sírás fojtogatta, és kezét a szája elé kapta.

– Ó, istenem, mi a baj? Mi történt? – Leugrottam a lépcsőről, és hozzászaladva köréje fontam a karomat. Anyám lágyan viszonozta az ölelésemet, és hagyta, hogy magamhoz szorítsam.

Éreztem, hogy könnyek záporoznak a szeméből, és átáztatják a pólómat, de csak még erősebben tartottam.

Amikor egy másik autó ajtaja csapódott kint, anyám felkapta a fejét. Megtörölte az arcát, és a lépcső felé terelt.

– Menj fel az emeletre, drágám. Majd hamarosan felmegyek a szobádba.

– Nem, nem megyek sehová. Dale be van állva?

Anyám mosolygott, ám újabb könnycsepp gördült le arcáról a keményfa padlóra.

– Minden rendben, drágám. Csak ágyba akarom dugni Dale-t, aztán felmegyek. Megígérem.

– Segítek neked – ajánlkoztam, és tettem egy lépést az ajtó felé.

– Nem! – Anyám hangszíne meglepett, és megtorpantam. – A francba, Natalie, tedd, amit mondtam, és eredj a szobádba! – Elnyílt a szám, anyám pedig az ajkát harapdálta, és szorosan behunyta a szemét. – Sajnálom. Kérlek, drágám, csak adj nekem néhány percet.

Az ajtó kinyílt a háta mögött, és Dale lépett be botladozva.

Sötét haja verítéktől fénylett, szeme vöröslött. Amikor rám nézett, elszorult a torkom.

Dale-t mindig a gondviselőmnek tartottam, olyan apámnak, aki nekem soha nem adatott meg. Gondoskodó volt, és szelíd, türelmes és megértő. Üzletember, határozott, de könyörületes.

Ám azon az éjszakán, amikor a szemébe néztem, vészjósló nyugalmat láttam benne, ami jobban megrémített, mint amennyire be mertem vallani magamnak.

– Natalie, kérlek – könyörgött anyám. Még egyszer rápillantottam, sajgott a szívem a könnyei láttán, ám engedelmeskedtem. Nem kockáztattam meg, hogy még egyszer Dale-re nézzek, csak felfutottam a lépcsőn a szobámba.

Becsuktam magam mögött az ajtót, a telefonomért nyúltam, és gyorsan SMS-t írtam Rhodesnak. Az első éjszakai műszakjában dolgozott az új munkahelyén, szakács lett a középiskolával szemben lévő kis vendéglőben. Nem egészen ezt akarta, de kezdetnek megfelelt. És pillanatnyilag óriási kellemetlenséget jelentett nekem. Utáltam, hogy önzőnek érzem magam, de szükségem volt Rhodesra. Amikor tíz perc elteltével még mindig nem válaszolt, tudtam, hogy nem fogok hallani felőle, amíg a műszakja véget nem ér.

A könnyeimmel küszködtem, ráomlottam az ágytakaróra, és magam köré csavartam. A csukott ajtót bámultam, és a hallból kiszűrődő zajokat hallgattam, anyám meg Dale elmosódott, tompa hangját. Fogalmam sem volt, mi történik. Dale függősége lehetett az oka? Pontosan milyen függősége volt? Megütötte anyámat? Meg fogja ütni anyámat?

Egy örökkévalóságnak tűnt, mire anyám végül belopózott a szobámba, ujját a szájára téve kérte, hogy maradjak csendben.

Csak felhajtottam a takarót, hogy anyám bebújhasson mellém.

Amikor megtette, köréje fontam a karomat, és azt mondtam neki, hogy szeretem.

És ő sírt.

Meg akartam kérdezni tőle, mi történt. Azt akartam, hogy ne viselkedjen úgy velem, mintha nem lennék elég idős ahhoz, hogy megbirkózzam vele, bármi is történt. De abban a pillanatban tudtam, anyámnak csak arra van szüksége, hogy ott legyek mellette, így nem kérdeztem semmit. Megöleltem, és tudattam vele, hogy nincs egyedül. Erre volt szüksége.

Anyám egy idő után elaludt, és én is próbáltam pihenni, ám hiábavalóan. Egy óra körül anyám homlokon csókolt, és kisurrant az ágyból. Úgy tettem, mintha aludnék, de hallgattam, ahogy nesztelen léptekkel végigmegy a hallon Dale-lel közös szobájuk felé. Amikor odaért, a telefonomért nyúltam, és megkönnyebbülten láttam, hogy üzenet érkezett Rhodestól.

Gyere át.

Magamra kaptam egy jóganadrágot meg egy PBHS feliratú kapucnis pulcsit, aztán halkan kiosontam. Bár valószínűleg egyáltalán nem kellett volna csendben lennem – Dale nyilvánvalóan ki volt ütve, anyám pedig elhagyva a szobámat altatót vett be. Majdnem minden este begyógyszerezte magát azon a nyáron, és azt hitte, nem veszem észre.

Rhodes kint állt, amikor a lakásához kanyarodtam. Kinyitotta nekem a vezetőoldali ajtót, én pedig a karjába ugrottam, és arcomat a nyakába temettem. Szorosan tartott, óvatosan kivette a kulcsot a kezemből, bezárta a Rovert, és bevitt a házba.

Odasegített a kanapéhoz, majd hozott egy pohár vizet, de letettem magam mellé, anélkül, hogy ittam volna belőle. Rhodes széttárta a karját, és én a mellkasához bújtam.

– Akarsz róla beszélni?

Megráztam a fejem, és csókot leheltem forró nyakára. Már átöltözött egy sötétkék kosárlabdasortba meg egy egyszerű fehér pólóba, a haja is nedves volt a zuhanytól, mégis alig érezhetően zsírszag áradt belőle.

– Biztos vagy benne?

– Nem igazán tudom, mi folyik itt, igazság szerint. Dale-nek van egy problémája, anyám pedig úgy bánik velem, mintha túl fiatal lennék ahhoz, hogy megértsem, és most egyszerűen nem akarok otthon lenni.

Rhodes bólintott.

– Ismerem az érzést. Éhes vagy?

– Nem igazán.

– Fáradt vagy?

– Határozottan nem.

Rhodes összevonta a szemöldökét.

– Mondd el, hogyan segítsek neked, Bogár. – A csuklójával felemelte az államat, zöld szeme ide-oda táncolt csokoládé íriszeim között. Tekintetem a szájára vándorolt, és ő minden habozás nélkül válaszolt a ki nem mondott kérésemre.

Megrezzent, amikor ajka az enyémhez ért, mintha a szám megégette volna, és talán így is történt. Minden alkalommal éreztem a forróságot, amikor Rhodes megérintett, és talán hatalmam van nekem is ugyanezt tenni vele.

Bármilyen sokszor csókolt is meg, a szívem továbbra is hevesen kalapált, valahányszor a nyelve a számba csusszant, hogy megérintse az enyémet. Rhodes érezte is, és gyengéden lefektetett a kanapéra. A combjaim közé bújt, érdes kezével felemelte az egyiket, és a derekához húzta. Felnyögtem, amikor éreztem, ahogy hozzám préseli magát, és ő belemosolygott a számba.

– Hogy csinálod ezt? – ziháltam.

A fogai közé szippantotta az alsó ajkamat, aztán hirtelen elengedte.

– Mit hogy csinálok?

– Hogy elfelejteted velem minden fájdalmam.

Rhodes elcsendesedett, hüvelykujjával lágyan végigsimította az alsóneműm és a kapucnis pulóverem között kikandikáló bőrrészt. A szeme az enyémet kereste, aztán felhúzott, hogy le tudja venni rólam a pulóveremet. A földre dobta, majd a hüvelykujját végigfuttatta az alsó ajkamon, amit a fogai az imént a sajátjukként jelöltek meg.

– Nem tudom, de soha nem akarom abbahagyni. – Rhodes szája nyakam érzékeny bőrére vándorolt, majd a kulcscsontomra és mellem domborulatára. Két kezével felhúzta ujjatlan pólómat, hogy megcsókolhassa a köldökömet. Amikor a fogaival végigsimított a csípőcsontomon, megvonaglottam, amit Rhodes engedélynek vett, és térdig lehúzta a bugyimat.

Hátradőlt a sarkára, és lassan megfogta az összegyűrődött alsóneműt, majd lehúzta a bal lábamról, miközben a szemét mindvégig rám szegezte. Ugyanezt tette a jobb lábamnál is, aztán a bugyimat a földre dobta, a kapucnis pulóverem mellé.

Ezt követően felhúzott ülő helyzetbe. A lábam egy pillanatig a padlón maradt, aztán Rhodes lefeküdt a földre, és mindkét térdemet a vállára emelte. Elakadt a lélegzetem, ahogy neonzöld szeme a sötétségen átragyogva felnézett rám.

– Add nekem minden fájdalmad, Natalie – suttogta, és forró bőre a középső részemhez tapadt. Az érintéstől érzéki izgalom áradt szét bennem és kerített hatalmába. – Hadd vegyem el tőled.

A szája a csiklóm felé vándorolt, és nedves, forró mámorral vette körbe. Felnyögtem, a kanapé szélét markolásztam, küszködve a vággyal, hogy Rhodeshoz dörzsöljem a csípőm.

Rhodes szívott, nyalogatott, csókolt, egészen megőrjített.

Aztán belém csúsztatta az ujját, én pedig a hajába kapaszkodtam, és erősen tartottam, ahogy éreztem a nyelvének minden egyes érintésével közeledő gyönyört.

– Ne tartsd vissza – mormogta Rhodes, és belém dugta még egy ujját. Könnyedén csúszott belém, és a csípőm megvonaglott.

– Irányítsd.

A hajába kapaszkodva irányítottam a száját, és meghúztam a haját, ahogy rálelt a mámoros pontra. Amikor keményen a fogai közé szippantotta a csiklómat, felkiáltottam, és hozzádörzsöltem a medencémet. Rhodes erős kezeivel megragadta a hátsó felemet, még közelebb húzott magához, és harapdálva, nyalogatva egyre közelebb juttatott a beteljesüléshez.

– Már nagyon közel vagyok – lihegtem, és megint megmarkoltam a kanapét. Egyre csak azon igyekeztem, hogy elérjem, és már éreztem, hogy ott lebeg közöttünk. Már a határán voltam, de mégsem tudtam elérni. Rhodes ugyanis annyira forrón tapadt érzékeny bőrömhöz, hogy amikor visszahúzódott, lakásának hűvös levegője hirtelen megcsapott, és minduntalan kizökkentett. Amikor éreztem, hogy megint közel a vég, szorosan behunytam a szemem, és egy ütemben kezdtem mozgatni a csípőm Rhodes nyelvével és ujjaival.

Rhodes a szabad kezével megfogta a mellbimbómat, aztán elkezdte ujjai között görgetni, ami újabb örömforrást jelentett.

Megint belekapaszkodtam a hajába, a csípőmet tekergettem, Rhodes pedig még mélyebbre csúsztatta belém az ujjait, kielégítve sürgető szükségemet. Aztán felnézett rám, nyelvét a hüvelyembe dugta, és erősen beszippantotta a csiklómat, majd még mélyebbre hatolt bennem.

Nem kellett több ennél.

Átbuktam a határon, és a semmibe zuhantam. Feketeségbe borult minden, és Rhodes szájának forrósága szétáradt egész testemben. Éreztem, ahogy a vér végigáramlik bennem egészen a lábujjamig.

Amikor visszahullottam a szárnyaló kábulatból, Rhodes felcsúszott rajtam, minden egyes porcikámat végigcsókolgatta, amíg a számhoz nem ért. Éreztem a száján testem ízét. Éreztem a lelkem a szemében.

Nem csak a fájdalmam vette el. Egész valómat elragadta.

És én csak őt akartam cserébe.

23.

FEJEZET

Kelletlenül kibújtam Rhodes ágyából, és még hajnal előtt hazavezettem. Bár alig aludtam azon az éjszakán, nem sokkal dél után már felkeltem, levonszoltam magam a lépcsőn, hogy egyek valami könnyen emészthetőt az edzésem előtt. Fáradt voltam, de készen álltam a munkára. Most, hogy tudtam, a testem képes változni, erősebben akartam hajtani magam – megnézni, milyen messzire tudok eljutni. Ennek ellenére azonban a hajlítóizmaim tompán sajogtak a Rhodesszal töltött éjszakától, és nem igazán szerettem volna ezt még fokozni.

Amikor befordultam a konyhába, anyám épp a pultnak dőlve egy fehér bögréből iszogatott, rajta a felirattal: De először kávét.

A látványból ítélve nem régóta lehetett fent.

– Jó reggelt! – köszönt vidáman, és elmosolyodott. A szeme alatt lévő sötét karikák finoman emlékeztettek az előző éjszakára.

– Szia, anya! Hogy érzed magad?

– Ó, nagyszerűen, drágám. Minden rendben.

Összevontam a szemöldököm.

– Anya. Ne hazudj nekem!

Anyám megint kortyolt egyet a bögréből, aztán üres tekintete átsiklott a konyhán, és a tolóajtón keresztül kibámult a medencére. Sóhajtva hozzáléptem, és megfogtam a csuklóját.

– Anya, ha Dale bántott téged, vagy ha boldogtalan vagy vele, elmehetünk innen. Csak mondj valamit.

Anyám nevetett, bár arca úgy eltorzult a fájdalomtól, hogy attól tartottam, talán megint sírni fog.

– Nem hazudok, drágám. Minden rendben. Dale és én éppen olyanok vagyunk, mint bármelyik házaspár. Megvannak a magunk problémái. De a fő, hogy mindig szeretjük egymást. Ami azt illeti – tette hozzá, ahogy egy utolsót kortyolt a kávéjából, aztán leöntötte a lefolyón –, Dale ma reggel korán elment. Mennyiben fogadunk, hogy bármelyik pillanatban beléphet azon az ajtón egy csokor virággal?

– A virág jóváteheti a tegnap éjjel történteket?

Anyám vállat vont.

– Kezdetnek megteszi.

Görcsbe rándult a gyomrom. Tudtam, hogy van valami, amit anyám nem mond el, de nem akartam kihúzni belőle. Anyám és én soha nem beszéltünk Dale-lel való kapcsolatáról. Tudtam, hogy nem sokkal apám lelépése után randizni kezdtek, és Dale hamarosan forgószélként magával ragadta egy romantikus kapcsolatba. Egész életemben azt láttam, hogy Dale úgy szereti anyámat, ahogy én szeretném, ha egy nap egy férfi engem szeretne. Most azonban úgy éreztem, hogy addig vastag ködtakaró borult rám, ami a napfény hatására immár eloszlott.

– Nos – folytatta anyám, megköszörülte a torkát, és egy papírhalmot rendezgetett a pulton –, hallottam, hogy Mason randira hívott Willow partiján.

Gúnyolódni kezdtem.

– Először is, hogy a fenébe hallasz te történeteket egy középiskolai partiról? Másodszor pedig, nem, nem tette. – Elhúzódtam. – Lehet, hogy mondott valami olyasmit, hogy vissza akar szerezni, de randira nem hívott.

– Natalie – mondta anyám, és összefonta a karját. Még mindig pizsama volt rajta. Innen tudtam, hogy borzalmas éjszakája lehetett. Jillian Poxton ugyanis soha nem csellengett pizsamában és pólóban. Bizonyára a fiókomból lopta őket. – Ez lényegében ugyanazt jelenti. És miért úgy adod elő ezt a történetet, mintha nem fogadtad volna el az ajánlatát?

Megvontam a vállam, és töltöttem magamnak egy pohár vizet.

– Mert nem fogadtam el.

Anyám szája elnyílt.

– Nem akarok többé Masonnal lenni – magyaráztam, és hörpintettem egyet a poharamból. – Akkoriban még nem így láttam, de most azt gondolom, a velem való szakítása az egyik legjobb dolog volt, ami történhetett.

– Nem értem – rázta meg anyám a fejét, és lazán megkötött lófarkának szőke loknijai elszabadultak. – Mason jó családból származik, Natalie. Boldoggá tudna tenni téged. És kellemesen éreznéd magad.

– Nem akarom kellemesen érezni magam, anya. Olyan szerelmet akarok, amitől mindenhogy érzem magam, csak kellemesen nem. Ha nem őrjít meg, ha nem szakad meg a szívem a gondolatra, hogy elveszítem, ha nem hajt új helyekre, és nem késztet fejlődésre, az milyen szerelem valójában?

Anyám egy pillanatig méregetett, az arca belsejét harapdálva.

– Úgy mondod, mintha talán már meg is találtad volna.

A vizemre meredtem, és mutatóujjammal a pohár száján köröztem.

Anyám felsóhajtott.

– Drágám, nőként néha áldozatot kell hoznunk. Időnként el kell tudnunk dönteni, mire van szükségünk az életben, és miként érhetjük el.

– Kellett áldozatot hoznod Dale esetében? – néztem rá újra.

Anyám nyelt egyet.

– Igen. És apáddal kapcsolatban is. De azért kellett meghoznom bizonyos döntéseket, hogy jobbá tegyék az életem. És a tiédet is. – Megköszörülte a torkát, és a melegítőnadrágjával babrált, mintha csak most döbbent volna rá, hogy milyen öltözék van rajta. – Ezek nem mindig voltak könnyű döntések, de egy nő számára nem is lehet igazán könnyű a választás, ha az élet és a szerelem között vívott csatáról van szó.

Vállat vontam, kiittam a vizemet, és a poharat betettem a mosogatóba.

– Nem hiszem, hogy e kettőnek feltétlenül a frontvonal ellentétes oldalain kellene lenniük.

Anyám ismét rám nézett, kinyitotta a száját, hogy folytassa, aztán gyorsan be is csukta, majd felállt.

– Azt hiszem, ez olyasvalami, amit magadnak kell megtanulnod, drágám. – Csettintett az ujjával. – Ó! Erről jut eszembe. Össze kell állítanom Christinának a bevásárlólistát. Van valamilyen óhajod?

Kuncogtam, hogy anyám egy csettintéssel visszakapcsolt praktikus üzemmódba.

– Az életről, a szerelemről és a csatákról a bevásárlólista jut eszedbe?

Anyám kiöltötte a nyelvét, én pedig újfent elvigyorodtam, ám amikor pillantásom a jegyzettömbre esett, amire anyám írt, elszorult a torkom.

– Jóságos ég – suttogtam.

– Jól vagy, drágám? – Anyám abbahagyta az írást, de a szemem még mindig a jegyzettömbre tapadt.

Felocsúdva a kábulatból, megfogtam a Rover kulcsait, és elindultam az ajtó felé, útközben még felkaptam a sporttáskám a kanapéról.

– Drágám?

– Jól vagyok, anya! – kiáltottam vissza a vállam fölött, ahogy már léptem ki a bejárati ajtón. – Csak el fogok késni az edzésről. Később találkozunk!

Kicsit hangosabban csaptam be magam mögött az ajtót, mint ahogy szerettem volna, az autóhoz szaladtam, elindítottam, és szélsebesen kikanyarodtam a kocsifelhajtóról. Erősen nyomtam a gázpedált az edzőteremig, ott keresztbe parkolva elfoglaltam két parkolóhelyet, majd otthagyva a táskám, hanyatt-homlok az edzőterembe futottam.

Rhodes épp az egyik kliensét figyelte, aki fekvenyomást végzett a súlyemelő padon. Már-már késztetést éreztem, hogy forgatni kezdjem a szemem annak láttán, amilyen odaadással nézett az a nő Rhodesra, ám pillanatnyilag fontosabb érzések foglaltak le.

– Tudom, honnan származik a levél – tört ki belőlem. Rhodes összehúzta a szemöldökét, és kíváncsian pillantott rám. Nem tudtam biztosan, hogy azért, mert egy órával korábban érkeztem az edzésre, vagy azért, amit mondtam, vagy mindkettő miatt.

– Micsoda?

– Csak – hallgattattam el a kezemmel, és a padon fekvő nő felé intettem – fejezd ezt be, és gyere hátra az irodába.

– Az edzés kellős közepén vagyok, Natalie – figyelmeztetett Rhodes. Annak ellenére, hogy lett egy új munkája az étteremben, még mindig szüksége volt az edzői állására, és ezt tudtam is. De ez az ügy nem tűrt halasztást.

Jelentőségteljes pillantást vetettem rá, hogy hangsúlyozzam, sürgős a dolog, Rhodes pedig az orrán keresztül kifújva a levegőt, intett a fejével, hogy menjek hátra az irodába.

Hallottam, amint azt mondja a kliensének, hogy tartson vízszünetet, és kezdje a kardiót. A nő vinnyogott, szó szerint vinnyogott, és én a fogaimat csikorgattam. Mielőtt azonban tettekben is kinyilvánítottam volna bosszankodásomat, becsuktam magam mögött az irodai üvegajtót, és nagy léptekkel róttam a köröket az íróasztal körül.

Rhodes kisvártatva belépett, és én összefüggéstelenül beszélni kezdtem, mielőtt még lehetősége lett volna becsukni az ajtót.

– A kikötőből származik. A levél. Dale jegyzettömbjéből. Tudtam, hogy láttam már ezt a logót. – Elővettem a levelet, széthajtogattam az asztalon, és rámutattam a kis narancssárga jelekre, ahol el volt tépve a papír. Az alsó részénél szakították el, mintha valaki megpróbálta volna letépni a logót, de még úgy is felismertem, hogy csak a felső része volt meg.

– Nem értem – rázta Rhodes a fejét, és összehúzta a szemöldökét.

– Ez Dale levélpapírlogójának felső része. De látod, milyen csúnya narancssárga színű? – Rhodes bólintott. – Ennek pirosnak kellene lennie. Időnként az ehhez hasonló jegyzettömböket nem nyomtatják megfelelően. Anyámat az őrületbe kergeti, mivel maximalista. Ám a pazarlást sem tűrheti. És mivel nem engedi, hogy Dale az ügyfeleinél használja, ezért az összes nyomdahibás példányt a Poxton Beach-i szárazdokk kikötőbe viszi. Ott mindig írnak megjegyzéseket, és kiteszik a hajókra, hogy az alkalmazottak tudják, hová tegyék őket, melyik ügyfél, ilyesmi. Mivel csak ők látják, anyám megtalálta a módját, hogy anélkül hasznosítsa a levélpapírokat, hogy Dale „márkanevét” vagy mit sértené vele.

Rhodes összevonta a szemöldökét.

– Az anyád furcsa szerzet.

– Rhodes, hallottad, amit mondtam? – tudakoltam, figyelmen kívül hagyva humorosnak szánt megjegyzését. – A levél a kikötőből származik. A húgod kézírása van rajta. – Nyeltem egyet. – Lehet, hogy néhány kérdésre választ találunk. Lehet, hogy megtaláljuk a húgodat.

Rhodes összehúzta a szemöldökét, és az asztal szélének dőlt.

Ujjaival végigszántott a haján, majd összefonta a karját.

– Hogyan?

– Tudom, hol tartja Dale a kulcsait – suttogtam. – Az összes kulcsát. – Rhodes szeme elkerekedett burkolt célzásom hallatán.

– Készen állsz egy kis felderítő küldetésre?

24.

FEJEZET

– Egyáltalán nem értem, mire jó ez a hely – suttogta Rhodes, miközben kinyitottam a szárazdokk méretes kapuját. Jót szoktam mulatni rajta, amikor anyám hajóistállónak hívja, de igazság szerint valóban az volt: tágas, barna istálló, tele hajókkal.

– Ez csak egy másik módja a hajók tárolásának. Ami azt illeti, sokkal jobb is az itt lévők számára. Megóvja őket attól, hogy a sós vízben kelljen üldögélniük meg ilyesmi.

Rhodes nem tett több megjegyzést, és besurrantunk a kapun.

Bezártam magunk mögött, aztán elindultunk a hatalmas épület felé.

Bőrömön éreztem a meleg, párás éjszakai levegőt, és a kontyomból kikandikáló hajfürtjeim is nyirkosak voltak.

Az épület bejáratához közeledve Rhodes nem tűnt idegesnek vagy feszültnek.

Én azonban mindkettő voltam.

Amikor beléptünk a dokkba, mereven bámultuk az oszlopokat és az ott sorakozó hajókat. Bekapcsoltam a Dale garázsából szerzett zseblámpát, hogy megvilágítsam őket, majd végigpásztáztam a dokkot teljes hosszában. Hajók százai voltak tízesével felrakodva, mind a hátsó részüket mutatva felénk.

– Egyáltalán mit keresünk?

– Nem tudom, Rhodes. Bármit, ami összekapcsolhatja a levelet és a húgodat. – Rhodes felvonta a szemöldökét, és állkapcsát összeszorította. – Miért érzem úgy, hogy nem akarsz itt lenni?

Rhodes sóhajtott.

– Sajnálom. Csak nem tudom biztosan, mit érzek ezzel az egésszel kapcsolatban. – Ekkor vettem észre a határozott tekintete mögött a megbújó aggodalmat. Tudtam, mit érez. Nem akarta azt látni, hogy a reményei hirtelen szertefoszlanak. Vagy esetleg attól félt, hogy mit fog találni. Akárhogy is, nyilvánvaló volt, hogy ha nem is tűnt idegesnek vagy feszültnek, láthatóan kényelmetlenül érezte magát.

– Próbálj meg nem sokat gondolkodni rajta. Ha találunk valamit, remek. Ha nem, akkor továbblépünk, és kitalálunk valami mást. Rendben?

Rhodes eltűnődött egy pillanatig, majd bólintott:

– Rendben.

Megfogtam a kezét, és előretartva a zseblámpát, beljebb merészkedtünk a dokkba.

Lassan végigsétáltunk a központi csarnokon, bevilágítottunk a csónaksorok közé, és felfelé tartva a lámpát, átvilágítottunk az oszlopokon is. Egyikünk sem szólt, egyikünk sem talált olyasmit, ami említést érdemelt volna. Minél tovább voltunk ott, annál jobban aggódtam, hogy talán ostoba döntést hoztam. Ugyan mit hittem, mit fogok találni?

– Hé, várjunk csak egy percig – suttogta Rhodes, és szemét a tőlünk jobbra lévő csónaksorra szegezte: – Mi az ott?

A zseblámpát oda irányítottam, ahová nézett, és egy kicsi, fényes tárgy villant meg a hátsó falnál. Rhodes kérdő pillantást vetett rám, aztán tett egy lépést arrafelé.

A szívem a fülemben lüktetett, ahogy elhaladtunk a hajók között. Amikor a hajó elejéhez kanyarodtunk, Rhodes lassan lehajolt, és felvette a tárgyat a földről.

– Mi az? – kérdeztem, és a hangom alig volt több suttogásnál.

Bármi volt is az a tárgy Rhodes kezében, annyira mereven bámulta, hogy eltűnődtem, vajon hallotta-e kérdésemet.

– Jóságos ég.

– Micsoda? – hajoltam oda, hogy megnézzem közelebbről. – Mi ez?

Rhodes megrázta a fejét, és összevonta a szemöldökét.

– Ez az övé. – Átnyújtotta nekem a tárgyat: egy karkötőt.

Rhodes a mutatóujján himbálva rám nézett. – Ez Lanáé. Mindennap viselte. – Nyelt egyet. – Tőlem kapta ajándékba, amikor tizenhat évesek lettünk.

Szinte elállt a szívverésem.

Kicsi, finom karkötő volt – vékony lánc, egyetlen gyöngyszemmel. A születéskövükkel. Óvatosan kinyújtottam a kezem, hogy az ujjaim között görgessem a gyöngyöt, és letöröltem róla a porréteget.

– Úgy tűnik, ezt nem viselték már egy ideje.

– Mi a franc ez? – rázta meg a fejét Rhodes, és én is kerestem a szavakat. Minden érthetetlennek tűnt. – Gondolod, az üzenet írója rabolhatta el? Itt történhetett?

– Talán – feleltem, és a gyomrom görcsbe rándult a gondolatra. Előhúztam a fényképezőgépemet, és készítettem egy képet a karkötőről, ami még mindig Rhodes ujján himbálózott.

Testem minden porcikája készenlétben állt, üss vagy fuss reakcióm működésbe lépett. Addig nem féltem, de akkor már igen. – Nem csodálom, hogy eddig senkinek nem tűnt fel. Ezek nyaralóhajók. Az alkalmazottakat csak évente egy-két alkalommal küldik ide, hogy kihúzzák az egyik hajót.

– És biztos vagy benne, hogy a levélnek innen kellett származnia?

Körbenéztem, és próbáltam találni egy ilyen levélpapírt valamelyik hajó ablakára ragasztva. A szélvédőket pásztázva végül felfedeztem egyet négy sorral lejjebb. Leszedtem a gondosan odaragasztott helyéről, és felmutattam Rhodesnak, hogy vizsgálja meg.

– Látod az alsó logót? – kérdeztem. Bólintott, én pedig előhúztam a zsebemből azt a levelet, amit Rhodes talált a motorja szélvédőjén. Amikor egymás mellé tettem őket, kétség sem férhetett a hasonlósághoz. A Rhodes húga által írt levél alján ugyan csak egy nagyon kis rész látszott a logóból, de ott volt. Újabb fényképet készítettem.

Rhodes összecsípte az orrnyergét. Tudtam, hogy forog vele a világ.

– Mi a fene folyik itt?

– Pontosan ezt szeretném tudni én is – felelte egy durva hang mögöttünk. Rhodes meg én villámgyorsan megfordultunk, és fehér fény vakított a szemünkbe. Rhodes ösztönösen a betolakodó és közém ugrott, a testével védelmezett.

A lámpát elfordították, és összeszorult a gyomrom, ahogy megláttam, ki tartja.

Egy rendőr.

– A francba – morogta Rhodes.

A karamellszín bőrű, rövidre nyírt hajú rendőr fiatalnak látszott, talán a harmincas éveiben járhatott. A szeme beesett volt, a tekintete azonban lágy, mintha hozzánk hasonlóan ő sem szerette volna, ha le kellene tartóztatnia minket. A szemem addigra már hozzászokott a fénykülönbséghez, és észrevettem, hogy a névkitűzőjén a MARTINO név olvasható.

– Tudják maguk ketten, hogy most épp birtokháborítást követnek el?

– Sajnálom, uram – próbálkoztam, miközben Rhodes mellé igyekeztem kerülni. – Az én hibám. Csak azt akartam…

– És felfogták, hogy mivel átmásztak a kerítésen, és behatoltak egy egyértelmű „Tilos az átjárás!” felirattal ellátott területre, a bíróság elsőfokú birtokháborítás bűntettében vádat emelhet maguk ellen? – A rendőr úgy csóválta a fejét, mintha az apánk volna, miközben valamilyen kódot kiáltott a telefonjába, a tartózkodási helyünk meghatározásával együtt. – És még csak nem is viselkedtek okosan. Zseblámpafény? Valóban? Már az útról észrevettem.

– És maga meg felfogta, hogy most épp elsőrangú pöcsként viselkedik?

– Rhodes! – figyelmeztettem, megdöbbenve tiszteletlensége hallatán. Én épp igyekeztem kimagyarázni magunkat, Rhodes meg kész volt rontani a helyzeten.

– Várjunk csak egy percig – vágott közbe Martino tiszt. – Rhodes? Úgy, mint William Rhodes?

Rhodes nem válaszolt. Összeszorította az állkapcsát, és ellenségesen méregette a rendőrt, aki most egészen más szemmel tekintett Rhodesra. Úgy tűnt, mintha felismerte volna, mintha múltjának szellemét látta volna épp kiemelkedni a földből. Tudtam, hogy Rhodes sok időt töltött javítóintézetben, amikor fiatalabbak voltunk, de a hírneve valóban ilyen sokáig fennmaradt volna?

– Copy. Hívd az ingatlan tulajdonosát – közölte egy női hang a tiszt oldalához erősített rádióból, megtörve a köztünk feszülő kínos csendet. Ezúttal rajtam volt a sor, hogy az éjszaka újabb meglepő fordulatot vegyen.

– Tessék – ajánlkoztam, és a zsebembe nyúltam a telefonomért. A tiszt azonban előhúzta a fegyverét, és rám szegezte.

– Hé, hé, hé! – termett Rhodes ismét előttem, és fenyegetően nézett a rendőrre. – Teljesen megőrült?

– Tartsa úgy a kezét, hogy lássam!

Pánikba estem, ledobtam a telefonomat, hagytam, hogy darabokra törjön a földön, aztán a fejem fölé emeltem a karomat.

– Sajnálom – mondtam remegő hangon. Gyengének tűntem, de abban a pillanatban valóban az is voltam. Soha nem gyűlt még meg a bajom a rendvédelmi szervekkel. Nem tudtam, miként kell viselkedni. Nem értettem, miért néz rám az az ember úgy, mint egy bűnözőre. – Csak fel akartam hívni önnek a tulajdonost.

– Miről beszél?

Egyik lábamról a másikra álltam, és Rhodesra pillantottam, mielőtt válaszoltam volna.

– Natalie Poxton vagyok. – A tisztre néztem, és észrevettem szemében a felismerést. – Az apám az ingatlan tulajdonosa.

Soha nem bámultam még ilyen hosszú ideig a lábamat.

Szemem végigvándorolt Keds cipőm varrásain, aztán a kis karikákon átfűzött cipőfűző vonalát követtem végig, majd vissza. Hallottam, hogy anyám a konyhapult szélén dobol az ujjaival, és bár nem néztem oda, éreztem, hogy Dale Rhodesszal egymásba fonódó kezünket figyeli. Martino rendőrtiszt távozása óta egyikünk sem szólalt meg, és határozottan nem akartam én lenni az első, aki megtöri ezt a csendet.

Nem szoktam csalódást okozni anyámnak meg Dale-nek.

Addig a legnagyobb bűneimet néhány parti incidens jelentette, amiket rendszerint egy dorgálással elintéztek, majd nevetésben törtek ki. Jelentéktelen ügyek voltak. Minden Poxton Beach-i tizenéves keresztülment efféléken.

Ez azonban nem ilyen volt.

– Mr. és Mrs. Poxton – kezdte Rhodes, mély baritonja egészen távolinak hatott a ránk nehezedő csend leple alatt. – Csak szeretnék elnézést kérni a ma esti akcióért. Natalie-nek semmi köze ahhoz, ami történt. Az én ötletem volt.

Felkaptam a fejem, és már helyesbítésre nyitottam a számat, ám Rhodes szigorú pillantást vetett rám, így gyorsan be is csuktam.

– Nos, ez egészen nyilvánvaló – vágott vissza Dale. – De maga amúgy is híres a rossz ötleteiről, nem, Rhodes?

– Dale! – Rhodes megszorította a kezem, én azonban nem akartam engedni, hogy Dale ilyen stílusban beszéljen.

– Ne emeld fel a hangod velünk szemben, ifjú hölgy! – figyelmeztetett anyám. Már felidézni sem tudtam, mikor nevezett utoljára ifjú hölgynek.

– Anya, ez nem az ő hibájából történt. Az én ötletem volt, hogy betörjünk ma este a hajóistállóba.

– Drágám – mondta anyám, és e kedveskedő szóban annyi együttérzés csengett, mintha azt sejtette volna, hogy nem tudom, mit beszélek.

– Ez az igazság! Az én ötletem volt. És sajnálom. De nézzétek, nem vettünk el semmit, nem törtünk össze semmit. Mi csak... – A hangom elhalkult, ahogy rájöttem, nem mondhatom el nekik, hogy mit csináltunk.

– Ti mit is csináltatok, Natalie? – vallatott Dale, és erősen összevonta a szemöldökét szigorú szemei fölött.

– Nem mondhatom el neked – motyogtam, alig hallhatóbban egy hűtőszekrény búgásánál.

– Miért? – tudakolta anyám. Indulatos volt, dühösebb, mint amilyennek valaha is láttam. Rhodesra pillantottam, de ez csak olajat öntött a tűzre. – Nyilvánvaló, hogy bármit is csináltál, az olyasvalami volt, amiről nem akartad, hogy tudomást szerezzünk. És ez nem szokás ebben a házban.

– Sajnálom. Nem fog előfordulni…

– Újra? – kérdezte Dale felnevetve. – Ó, abban egészen biztos lehetsz. Nem tudom, mi lett belőled, hogy egy ilyen alakkal lógsz – tette hozzá, Rhodesra mutatva. – De egészen elfogadhatatlannak tartom a kulcsaim ellopását, és a birtokháborítást egy olyan területen, ahová jól tudod, hogy nem léphetsz be.

– Ne beszélj úgy Rhodesról, mintha nem állna itt mellettem.

– Bogár, minden rendben – nyugtatott Rhodes, és a hüvelykujjával végigsimított a kezemen. – Majd kint várok.

– Ó, nem fog, fiatalember – közölte anyám. Kissé reszketett, és arcán vörös foltok jelentek meg. – Soha többé nem láthatja a lányomat. Soha. Hall engem?

– Anya! – fuldokoltam a nevét, és a szívem hevesen kezdett verni a kijelentése hallatán. Nem lassú ügetésbe kezdett. Majd kiugrott a helyéből. Heves vágtába csapott át. Úgy éreztem, azzal fenyeget, hogy kitör bordáim szűk ketrecéből.

– Ne vitatkozz velem, Natalie! Most már elég ebből az ostobaságból. Rhodes az edződ volt, és ez volt minden, amit elvártunk tőle. Láthatóan elcsábított, ez nagyon is nyilvánvaló, de ennek ma este vége. Nem tűröm tovább.

– Komolyan mondod? – kiáltottam hitetlenkedve. Elengedtem Rhodes kezét, és tettem egy lépést feléje. – Hallod magad?

Hallod, hogyan beszélsz egy emberi lényről, aki itt áll a konyhádban?

– Erről nem vitatkozom.

– Nem dönthetsz arról, hogy mit csináljak az életemmel!

– Amíg ebben a házban laksz, igenis megtehetjük. Most pedig hagyd abba ezt a szemtelen viselkedést az édesanyáddal, és kísérd ki ezt az embert – utasított Dale. Még Rhodes nevét sem mondta ki.

– Akkor elköltözöm!

– És ugyan hová? – érdeklődött anyám hitetlenkedve. – Nem jelentkeztél egyetemre, nincs munkád, és egyetlen centet sem kapsz, ha nem engedelmeskedsz nekünk.

– Nem tartom magam távol tőle – ráztam meg a fejem.

A szememet elhomályosították a könnyek, majd végigfolytak az arcomon. Még tompán hallottam, hogy csapódik a bejárati ajtó, megfordultam, és láttam, hogy Rhodes távozott.

– Rhodes?

– Engedd elmenni, drágám. – Anyám felém nyúlt, hogy megfogja a kezem, de én elrántottam. Esdeklő szemmel néztem rá, hogy hagyja abba, hogy ébredjen fel, és döbbenjen rá, mit tesz, de anyámat nem hatotta meg.

– Szörnyűek vagytok – suttogtam, és a szemem ide-oda járt kettőjük között. – Csak azért, mert megvannak a saját nyavalyás problémáitok, még nem jelenti azt, hogy engem is magatokkal kell rántanotok.

– Natalie! – szólt fenyegetően Dale, de én sarkon fordultam, és szó nélkül kiszaladtam az ajtón.

Arra számítottam, hogy Rhodes már eltűnik, de még mindig a kocsifelhajtón állt, kezét a zsebébe dugva, arccal az út felé.

A hold épp csak egy vékony sarlónak látszott, és a sötétség csak még jobban elkeserített, ahogy Rhodes felé sétáltam. Léptem halk volt, az éjszaka csendes – éles kontrasztot alkottak a bennem dúló háborúval.

Becsúsztattam a kezem a dereka és a karja közé, majd köréje fontam a karomat, és a homlokomat izmos hátához szorítottam.

Rhodes reszketett, alig érezhetően ugyan, mégis elég erősen ahhoz, hogy észrevegyem.

– Bocsánatot kérek.

Rhodes megköszörülte a torkát, és felemelte az egyik karját, hogy magához húzzon.

– Ne kérj bocsánatot.

– Nem tudom elhinni, hogy ilyenek. Ha azt gondolják, hogy hallgatok rájuk, akkor tényleg teljesen elment az eszük!

– Igazuk van, Natalie.

Felemeltem a fejem Rhodes mellkasáról, és felnéztem szenvtelen arcára.

– Micsoda? Rhodes, nem, nincs igazuk. Nem tudnak rólad semmit.

– És te igen? – vágott vissza Rhodes, és levette rólam a kezét.

Hirtelen fázni kezdtem.

– Igen – suttogtam aztán, bár ahogy rám nézett, úgy éreztem, talán nem kellene annyira biztosnak lennem benne.

Smaragdzöld szeme vadul villogott, a szája keskeny vonallá vékonyodott, állkapcsa megfeszült.

– Nem vagyok hozzád való, Natalie. Nem illek ebbe az életbe.

A te életedbe.

– Állj le, Rhodes. Tudod, hogy ők nem én vagyok.

– De ez az életed, Natalie – mondta ismét. – Ilyennek kellene lennie. Ezt érdemled. Nagyszerű szülők, szép ház, gazdag férj, akinek megvannak az anyagi lehetőségei, hogy gondoskodhasson rólad. – Megnyalta az alsó ajkát, és összevonta a szemöldökét. – Jó életet érdemelsz, anélkül a fájdalom nélkül, amit már okoztam neked, és tudom, hogy még fogok is, folytonosan, újra és újra. Balhés vagyok. Elcseszett vagyok. Van múltam. Van súlyom.

– Egyik sem vagy! – tiltakoztam. – Erős vagy. És szenvedélyes.

És ezen a nyáron rávettél, hogy az legyek, akiről soha nem gondoltam, hogy lehetek.

– És ennyi – folytatta Rhodes. – Ez minden, amit tehetek érted, Natalie. Igen, valóban úgy gondolom, hogy megváltoztattalak téged ezen a nyáron, ahogy te is engem. És ezzel itt vége is. Nem én vagyok a herceged, Bogár. Nem én vagyok az, akihez feleségül mész, és akivel boldogan élsz, amíg meg nem halsz, akivel gyerekeid lesznek, és az sem, aki mellett a hintaszékben ülsz majd öregkorodban. – Megrázta a fejét, de én még erősebben ráztam az enyémet. Éreztem. Rhodes elhúzódott, visszabújt abba a csigaházba, ahol két hónappal korábban ráleltem. – Én. Nem. Illek hozzád. Egy szakasz vagyok számodra. Egy fejezet. És ez az utolsó oldal.

– Kérlek, Rhodes! – könyörögtem, de ő félretolva elhaladt mellettem, és a ház oldala felé tartott, ahol leparkolta a motorját. Követtem. – Ezt nem gondolod komolyan. Azt mondtad, elhatároztad, hogy soha nem akarsz hátat fordítani nekem. Tudod, hogy ez nem az. Ez nem a vége. – Minden lépésnél a sarkában voltam, de Rhodes nem lassított, amíg a motorjához nem ért. Ott felült rá, egyetlen szó nélkül. – A francba, Rhodes, nézz rám!

Ekkor hirtelen észrevettem, hogy erősen zihál. A mellkasa szabálytalan ritmusban emelkedett és süllyedt, a keze láthatóan még mindig reszketett. Megfogta a sisakját, de megállt, és felém fordult. Ádámcsutkája fel-le járt, ahogy várta, hogy megmozduljak. Tudtam, hogy nem akar elhagyni engem, de valamilyen okból úgy érzi, ezt kell tennie.

Ha elhatározta, hogy elhagy, nem hagyhattam, hogy elmenjen, anélkül, hogy megtudnám az igazságot.

– Én téged választottalak. Emlékszel?

– Nem kértem, hogy válassz engem.

– Azt sem kérted tőlem, hogy szeresselek.

Rhodes grimaszolt, de láttam az arckifejezése mögött a repedést.

– Nem szeretsz engem, Natalie.

– Te csak ne mondd meg, hogy én mit érzek! – kiáltottam.

A hangom remegett, elcsuklott minden szónál. – Bárcsak ne szeretnélek, de szeretlek. – Rhodes tekintete ellágyult, a száját azonban még mindig összeszorította. Láttam. Megpróbált nem érezni, én pedig eltökéltem, hogy ráveszem. – Hirtelen hasított belém, mint egy gondolat, vagy egy emlék valamiről, amit egész idő alatt tudtam. Nincs más választásom, Rhodes. Szeretlek, mert nem tehetek mást.

Tudtam, hogy ő nem fogja visszamondani, de nem is vártam tőle. Csak azt akartam, hogy maradjon. Mert a szívem mélyén már tudtam, hogy szeret. Olyan intenzitással szeretett, hogy meg kellett volna rémülnöm. Ám inkább lenyűgözött. És kétségbeesetten többre vágytam.

A szívem még nem állt készen, hogy elengedje.

Rhodes nyelt egyet, és a szeme a számra vándorolt. Egy pillanatig arra gondoltam, talán felém nyúl. Megmozdult a keze, ahogy a sisak szíját tartotta, és én azt kívántam, bárcsak engedelmeskedne az ösztöneinek.

De nem tette.

Nem voltak látható fizikai falak, én mégis azt figyeltem, ahogy nagy robajjal összezárulnak Rhodes körül. Néztem, ahogy a szeme könnybe lábad. Néztem, ahogy az arca elkomorul, és ellágyult vonásai újra megkeményednek, talán még inkább, mint korábban.

A sisakot a fejére húzta, összecsatolta a szíjat, majd megfogta a kormányt, és az út felé fordult.

– Mondtam neked azon az éjszakán, hogy rossz döntést hoztál – jegyezte meg halkan. Egy pillanatig habozott, aztán beindította a motort. – Hallgatnod kellett volna rám.

Behunytam a szemem, és hagytam, hogy két könnycsepp párhuzamosan végigfolyjon az arcomon. Csukva tartottam, miközben hallgattam, ahogy Rhodes elhajt. Még akkor sem nyitottam ki, amikor már az utolsó motorhang is elhalt, és én megint egyedül maradtam az éjszaka csendjében. Nem akartam látni, ahogy Rhodes távozik. Nem akartam szembenézni a ténnyel, hogy elment. Nem akartam beismerni, hogy elment, nem sokkal azután, amit mondtam neki.

Mindvégig éreztem, hogy közeledik a szakítás. Láttam a figyelmeztető jeleket. Mindketten láttuk. Azt hiszem, bizonyos szempontból tudtuk, hogy csak idő kérdése, hogy kapcsolatunk törékeny héja megrepedjen a valóság súlya alatt. Megelégedtem azzal, hogy egy álomban élek vele, mígnem aztán minden összeomlott, és a törmelék mindkettőnket maga alá temetett, de Rhodes nélkülem távozott. Immár egyedül voltam, belekapaszkodva a sok mi lenne, ha kérdésbe, amiket Rhodes nem akart hallani. A repedés egyre gyorsabban terjedt, és tehetetlenül figyeltem, ahogy ropogva áthalad az egyetlen alapzaton, amit valaha is építettem.

És én ott maradtam, várva, hogy megsemmisítsenek, fohászkodva, hogy megmentsenek.

És az egyetlen vigaszt az jelentette, hogy bárhogyan végződjék is az egész, hamar vége lesz.

25.

FEJEZET

Furcsamód, van valami jó is abban, ha megszakad az ember szíve. Már-már úgy érezzük, ha ennyire mélyen meg tud valami érinteni érzelmileg, talán megéri élni. Rhodes távozása szűnni nem akaró fájdalmat okozott a mellkasomban. Nem volt tompa, de éles sem – ám szakadatlanul éreztette jelenlétét.

A Rhodesszal kapcsolatos gondolatok reménnyel töltöttek el, ugyanakkor össze is törtek. Azt hajtogattam magamban, hogy el kell felejtenem, közben meg olyan szövegű dalokat hallgattam, amelyek egyfolytában őt juttatták eszembe. Ismétlődő, modern kori kínzási formának bizonyult, amiben valahogy mégis egyfajta megnyugvást találtam.

Még a hétvégén sem próbáltam keresni őt. Magam méredzkedtem anyám mérlegén a házban. Újabb két kilóval lettem kevesebb, ami több volt, mint amennyit jó ideje fogytam.

Azt hiszem, így szokott történni, ha az ember órákat fut naponta, és már az étel gondolatától is irtózik. Ez nem volt egészséges étrendnek mondható, ám nem tudtam, hogyan birkózzam meg másként az új helyzetemmel.

De hétfő volt, és számomra mintha egyfajta új kezdetet jelentett volna.

Kikecmeregtem az ágyból, és rávettem magam, hogy felöltözzek, időt szánva arra, hogy némiképp szalonképessé tegyem a külsőm. Willow megígértette velem, hogy felhívom a reggeli órája után. Magára vállalta, hogy ellenőriz, mintha eltűnhetnék a föld színéről, ha nem tenné.

Bárcsak olyan könnyű volna.

– Várjunk csak egy pillanatig, rajtad van smink? – kérdezte Willow, amint létrejött köztünk a videóchat kapcsolat.

– Azt hiszem, elmegyek hozzá.

Willow arca megnyúlt.

– Mi van?

– Hallgass végig! – mentegetőztem, feltartva a kezem. – A szokásos edzésünk egy óra múlva kezdődik. Arra gondoltam, egyszerűen csak megjelenek. Ha Rhodes ott van, talán beszélhetünk. És ha nincs, nos… akkor célzásnak veszem, hogy hagyjam békén.

– Nem gondolod, hogy amikor szélsebesen kikanyarodott a kocsifelhajtótokról, arra célzott, hogy hagyd békén?

– Nem is kanyarodott ki szélsebesen, Willow.

– Csak majdnem! – Willow tekintete meglágyult kissé, amikor észrevette arcomon a szomorúságot, amiről jól tudtam, hogy a smink ellenére is süt rólam. Felsóhajtott. – Nézd, én nem mondhatom meg neked, hogy mit tegyél. Tisztában vagyok vele, hogy Rhodes sokat jelent neked. És nagy hatással van az életedre. De nézd meg, mennyit sérültél máris – folytatta. – Mi van, ha ő egy klienssel van? Nem akarom, hogy a legjobb barátnőm darabokra törjön, Nat. Továbbra is szükségem van rád.

– Nem tudom. Csak úgy érzem, képtelen vagyok nem harcolni érte.

– Már mondtad neki, hogy szereted – emlékeztetett Willow gyengéden, bár úgy éreztem, mintha egy kést forgatnának a szívemben.

– Nos, kipróbálhatnék valami mást.

– Például mit?

– Nem tudom! – kiáltottam, és levegő után kapkodtam.

Minden egyes pillanattal kezdtem elveszíteni a kontrollt. – Fogalmam sincs, mit fogok mondani, vagy tenni, ha ma Rhodes ott lesz, Lo, de nem tudok egyszerűen csak itt ülni. Megőrülök.

– Gyere Boone-ba – unszolt Willow. – Egy ideig ellakhatsz nálam a kollégiumi szobámban. Elmehetünk partikra, és beülhetsz velem az órákra. Majd meglátod. Az élet sokkal több Poxton Beachnél.

Összeszorult a gyomrom, mert mindössze két hónappal korábban én is ugyanezeket a szavakat mondtam magamban.

Most azonban úgy tűnt, semmi nem több Rhodesnál. Csak őt voltam képes magamba lélegezni. Nem akartam elképzelni egy Poxton Beachen kívüli életet, hacsak nem volt Rhodes is benne.

– Csak ígérd meg, hogy gondolkodsz rajta, rendben?

Bólintottam.

– Rendben.

– És ha ma elmennél, csak készülj fel a legrosszabbra.

– Úgy vélem, azt már megtapasztaltam.

Willow vállat vont.

– Azért csak mégis. Soha nem bánhatsz elég óvatosan a szíveddel.

Halványan felnevettem.

– Ez olyasvalaminek hangzik, amit rá kellene varrnod egy párnára.

– Talán egyszer még meg is teszem.

Halk kopogás riasztott meg, és amikor anyám kukkantott be, nyeltem egyet.

– Ma este még küldök üzenetet, Lo.

Willow bólintott, az ajtónál álló anyám felé pillantott, aztán fújt nekem egy csókot, és befejezte a beszélgetést.

– Mi az? – kérdeztem, még csak azzal sem bajlódva, hogy anyámra nézzek. Új, furcsa élményt jelentett számomra, hogy udvariatlanul viselkedem vele, de anyám egész életemben azt tanította nekem, hogy ne tanúsítsak tiszteletet olyasvalaki iránt, aki nem érdemelte ki.

Abban a pillanatban ő érdemelte ki a legkevésbé a tiszteletemet.

– Most őszintén, nem lehetsz még mindig dühös rám.

Nem válaszoltam. Már felvettem az edzőruhámat, de most elkezdtem másik ruhát is csomagolni a sporttáskámba. Bármit megtettem volna, hogy ne kelljen anyámra néznem.

– Azért csinálom, mert szeretlek, drágám. Bízz bennem! Tudom, jelen pillanatban nem tűnik így, de egy nap vissza fogsz emlékezni erre, és köszönetet mondasz nekem. Úgy érzed, Rhodes jelent mindent számodra, de ez csak azért van, mert még nagyon fiatal vagy, Natalie. Ha idősebb leszel, meg fogod érteni, hogy ez csak egy szakasz volt az életedben.

– Ó, hagyd abba ezt az ostobaságot, anya! – csattantam föl, és ezúttal ránéztem.

Anyám összeszorította a száját.

– Ne beszélj velem ilyen hangon! Az anyád vagyok, és tudom, mi a legjobb neked.

– Ó, csakugyan? – gúnyolódtam. – Tényleg azt gondolod, hogy nekem Poxton Beachcsel kapcsolatban bármi is jó volt? Úgy gondolod, csak mert hozzámentél egy gazdag emberhez, és új ruháim meg rengeteg költőpénzem lett, amit elszórakozhatok, nekem felhőtlenül boldognak kellett volna lennem?

– Szeretem Dale-t – felelte anyám reszkető hangon. Az arca kezdett vörös árnyalatot ölteni, ahogy néhány nappal korábban is a konyhában. – Ne merészelj célozgatni. És az a tény, hogy nem vagy hálás azért a sok mindenért, amit Dale adott nekünk, az is azt mutatja, mennyire éretlen vagy még.

– Nem vagyok hálátlan. Igen, tudom, hogy szerencsések vagyunk. De a pénz és a társadalmi helyzet nem fontos számomra. Soha nem is volt az. Egész életemben arra vágytam, hogy olyannak szeressenek, amilyen vagyok. Sokáig azt hittem, talán mindenem megvan, és talán furcsa vagyok, hogy nem érzem magam boldognak, pedig az életem tökéletes. De az az igazság, hogy egész életemben bele voltam ragadva ebbe a hamis biztonságérzetbe, a valahová tartozás érzésébe. – Megráztam a fejem, megdöbbentett a felismerés, ahogy kibuktak belőlem a szavak. – Willow volt az egyetlen igazi barátom ebben a városban, és most ő is elment.

– Sok barátod van.

– Nem, épp erről van szó. Nincs. És nem baj, hogy ezt nem láttad eddig, mert én sem. Rhodes kellett hozzá, az, hogy olyannak szeressen, aki vagyok, nem annak, aki lehetnék, vagy akinek kellene lennem, hogy rájöjjek erre.

– Rhodes nem szeret téged, drágám – felelte anyám sóhajtva. – Mason szeretett. És ő jó fiú, akiből egy nap rendes férfi válik.

Tudom, hogy ezt most nem így látod, és engem nagyon megvisel, hogy veszekszünk, de bízz bennem. Egy nap majd megérted. Ha rám hallgatsz, jobb lesz az életed.

Határozott mozdulattal becipzáraztam a táskám, és átvetettem a vállamon.

– Részemről befejeztem ezt a beszélgetést. Megyek az edzőterembe. Később jövök.

– Nem találkozhatsz vele, ifjú hölgy – közölte anyám a hátamnak, ahogy elsétáltam mellette.

– Próbálj megállítani!

A kezem reszketett, amikor befordultam a Roverrel a klub parkolójába. Leállítottam az autót, erősebben szorítottam a kormányt, és nem mozdultam. Miért voltam egyáltalán ott?

Rhodes elhagyott. Mondhattam volna még valamit, amitől meggondolja magát?

Sóhajtva kiszálltam az autóból, és reszketve elindultam a bejárat felé. Minél közelebb kerültem az edzőteremhez, annál nehezebben vettem a levegőt, de mindez egy csapásra megváltozott, ahogy beléptem az ajtón. Azonnal megláttam Rhodest, mintha rajta kívül nem lett volna más a teremben.

Megérezhette a jelenlétem, mert izzó szemével rám nézett, és összevonta a szemöldökét. Már nem vettem nehezen a levegőt.

Mert elakadt a lélegzetem.

Egy nő volt vele, de nem kliens – ugyanaz a nő, aki az első napon bekísért az edzőterembe több mint két hónappal korábban. Rhodes épp papírokat írt alá, amikor végzett, kezet fogtak, és a nő szomorú szemmel figyelte, ahogy Rhodes felém sétál.

Viszont nem állt meg.

Rhodes szinte súrolt, ahogy elhaladt mellettem, nyomában nagyon is jól ismert tusfürdőjének illatával. Egy pillanatig döbbenten álltam, aztán villámgyorsan felocsúdva a kábulatból, a nyomába eredtem.

– Rhodes, várj! – könyörögtem, amikor kiléptünk a klubból.

Szörnyű nyári nap volt, az a fajta, amikor a fojtogató hőség állhatatosan együtt munkálkodik a szűnni nem akaró, erősen tűző napsütéssel. Már eleve nehéz volt levegőt venni, amin aztán a páratartalom sem segített.

Rhodes nem állt meg. Hátizsákját átvetve a vállán, a motorja felé igyekezett. Éreztem, hogy könnyek szurkálják a szemem, de nem akartam sírni. Nem azért jöttem.

– Figyelj. Tudom, hogy a dolgok most bonyolultak köztünk.

Tudom, hogy kettőnk kapcsolatának nincs értelme, mások számára, legalábbis. – Próbáltam mondani valamit, bármit, amitől Rhodes meggondolja magát. Soha életemben nem locsogtam még ennyit összevissza. – Számomra azonban te jelentesz mindent, aminek értelme van. – Rhodes továbbra is a motorja felé tartott. Figyeltem, ahogy az izmai mozogtak sötétkék ingének puha szövete alatt. – A szüleim idióták. Nem érdekel, mit gondolnak. Nem érdekel, mit gondol bárki is ebben a városban. – Rhodes felült a motorjára, de megállt, kezében a sisakjával. Egy verítékcsepp folyt végig lassan a nyakán. – És tudom, hogy téged sem.

Vártam, és Rhodes csak ült ott egy pillanatig, és azt bámulta, ahogy keze erősen fogja a sisak szíját. Végül rám nézett. Szeme lágy, már-már bocsánatkérő volt. Ez jobban megrémített, mint amikor összevont szemöldöke alól tekintett rám.

– Elmegyek Poxton Beachből. – A szavak úgy hagyták el ajkát, mintha könnyű lett volna kimondania őket, ám tekintete másról árulkodott. – Pénteken.

Megpróbáltam nyelni egyet, de még a száraz levegő sem ment le a torkomon. Kicsit csuklani kezdtem, miközben megpróbáltam uralkodni az érzéseimen, amelyekről jól tudtam, meglátszanak az arcomon, ám szánalmas kudarcot vallottam.

– Hogy mit csinálsz? – ráztam meg a fejem. – Ne. Istenem, ne!

Dale miatt? Kirúgatott? – Rhodes nem válaszolt, de figyeltem, ahogy torkát ugyanolyan érzések szorítják össze, mint amilyenek rajtam lettek úrrá, és már tudtam a választ anélkül, hogy bármit is mondott volna.

– Nem számít. Nem tartozom ehhez a városhoz, és nem akarok többé itt lenni. Nincs itt semmi számomra, és ezt már évek óta tudom. Megrekedtem. Valami elérhetetlenbe kapaszkodtam.

– És mi van velem?

Rhodes a szája belsejét harapdálta, állkapcsa megfeszült, és a szeme mintha mellettem nézett volna valamit, nem pedig engem.

Összeszorult a gyomrom, és szorosan összefontam rajta a karom.

– Ó, istenem! – suttogtam. Émelygés kerülgetett. Elzsibbadtam. De leginkább tehetetlennek éreztem magam. – Rhodes – ziháltam a nevét, és megborzongtam. – Kérlek! Ne menj el! Ne hagyj el. – Közelebb léptem hozzá, és reszketett a karom, ahogy széttárva feléje nyúltam. Rhodes hátrébb lépett, de nem húzódott el, amikor mutatóujjamat végigcsúsztatva az alkarján, erősen rányomtam a csuklója belső részére. – Érzem a szíved. Ugyanolyan ritmusban ver, mint az enyém. És tudom, hogy te is szeretsz engem.

Rhodes orrcimpája kitágult, szemöldöke összehúzódott, alsó ajka pedig alig láthatóan megremegett. A látvány, hogy Rhodes szinte darabokra tört, összezúzta azt a törékeny részt is önmagamban, amibe még kapaszkodni próbáltam. Ahogy lerázott magáról, zokogás tört fel belőlem, és hirtelen túlcsordult bennem a kétségbeesés. Rhodeshoz léptem, és kellő erővel taszítottam meg, hogy elveszítse az egyensúlyát.

Belefogódzkodott a motorjába, behunyta a szemét, és hagyta, hogy újra és újra megüssem.

– Remek! Menj csak! – kiáltottam olyan erővel, hogy beléfájdult a torkom, a hang úgy tört ki a légcsövemből, mintha borotvapengék karcoltál volna, miközben apró öklömmel Rhodes mellkasát püföltem. – Ez az, amit csinálsz, ugye? Ez így megy? Annyiszor faképnél hagytál már ezen a nyáron, hogy az agyamba véshettem a hátad minden apró részletét!

Rhodes a szája szélét harapdálta, és közben egy friss könnycsepp gördült végig az arcán. Neki is fájt. Miért csinálja ezt?

Még egyszer megütöttem, majd a kezem a szám elé kaptam, és egyre csak zokogtam. Aztán kihúztam magam, és szipogva megráztam a fejem.

– Ezúttal nem te leszel az, aki elsétál. – Rhodes még mindig nem nézett rám. Belefáradtam, hogy megpróbáljam rávenni, hogy megtegye.

Még egy vágyódó pillantást vetettem rá, a testem hirtelen felidézte mindazt, amit Rhodes éreztetett velem azon a nyáron, aztán megfordultam. Azt hittem, beindítja a motorját, és megint magamra hagy a porfelhőben, de nem tette. Figyelte, ahogy elmegyek.

Egy utolsó vezeklésként.

Mindig úgy éreztem, Rhodes és köztem egy láthatatlan zsinór feszül, ami a szívét az enyémmel összeköti. Egész nyáron húzott maga felé, feltekercselt, és ahogy most beszálltam a Roverbe, majd elhajtottam, éreztem, hogy a zsinór elszakad, és erővel hátba csap. Fuldokoltam, eltakartam a számat azzal a kezemmel, amelyik nem a kormányt fogta, hogy elfojtsam a sírásomat.

Rhodes elhagyott, valóban elhagyott, és én nem tehettem semmit. Alig egy héten belül maga mögött hagyja Poxton Beachet – és engem. De én soha nem szabadulok meg tőle.

Gyorstalpalót végeztem szerelemből és veszteségből, de a szívem mélyén tudtam, nem fogom túlélni az összeomlást, ha Rhodes nincs mellettem, hogy összeszedegesse a széthullott darabjaimat. Ő azonban nem adta meg nekem ezt az esélyt.

Vagy egyedül kellett összeszednem magam, vagy örökre törött maradok. Utáltam mindkét lehetőséget.

26.

FEJEZET

Érdekes volt összehasonlítani Masonnal való szakításomat a Rhodes és köztem történttel. Annak ellenére, hogy gyakorlatilag nem voltunk hivatalos kapcsolatban, két hónap alatt többet éreztem iránta, mint amennyit az együtt töltött két év alatt Mason iránt.

Mégis, mintha az agyam nem engedte volna, hogy úgy duzzogjak, ahogy Mason esetében tettem. Szinte hallottam a fejemben, ahogy Rhodes rám kiált, hogy ne dagonyázzak az önsajnálatban, azt kiabálja, hogy erős vagyok, és szedjem össze magam. Lépjek tovább. Felejtsem el. Hagyjam magam mögött.

Nem próbáltam újra keresni Rhodest. Ehelyett inkább minden figyelmemmel önmagamra összpontosítottam. Két napig csak gondolkodtam. Futottam, hogy gondolkodni tudjak, jeges fürdőt vettem, hogy gondolkodni tudjak, kint üldögéltem a medencénk mellett, hogy gondolkodni tudjak, felhívtam Willow-t, hogy hangosan gondolkodni tudjak, és álmodtam, ha képes voltam aludni valamicskét. Feltettem magamnak az összes nehéz kérdést, amikkel egész nyáron nem foglalkoztam.

Mi a következő lépés? Hová akarok menni? Mi a fontos számomra?

Ha úgy vesszük, azért nem akartam elköltözni, mert Rhodes ott volt – Poxton Beachen –, így én is ott akartam lenni. És mielőtt találkoztam vele, mielőtt ő lett volna számomra a horgony, fel sem merült bennem, mit is akarok valójában, eltekintve attól, hogy nem akartam az Appalachian State-re menni, és olyan lenni, mint mindenki más az osztályomban.

Ezért tehát, miután lenyeltem összes félelmemet és önbizalomhiányomat, beadtam a jelentkezésemet a Savannah Art and Design College-ra. Nem mondtam el anyámnak és Dale-nek, nem mintha bármiről is beszéltem volna velük, Willow-nak azonban beszámoltam róla, aki úgy hatvan másodpercig egyfolytában visítozott a videóchat közben. Félig azért sikoltozott, mert izgatott volt miattam, félig pedig azért, mert felfogta, hogy ha bejutok, nem leszek a közelében.

Beszélgetésünk közben azonban csak arra tudtam gondolni, hogy bárcsak elmondhatnám Rhodesnak. Szerettem volna látni, ahogy a széles vigyor elömlik az arcán, és a szeme büszkeségtől csillog. Azt akartam, hogy magához húzzon egy hosszú csókra.

Azt akartam, hogy ott legyen velem.

De ő nem volt ott.

Mégis, éreztem őt magam körül. Egy részem azon töprengett, vajon lehetséges-e, hogy ez mindig így lesz. Furcsamód vigasztaló volt, ugyanakkor azonban rettenetesen gyötrelmes is.

Anyám mindig azt mondta, hogy mielőtt bárkit is szeretnék, először meg kell tanulnom önmagamat szeretni. De én már nem így gondoltam. Kezdtem felismerni, hogy egy különleges, minket önmagunkért szerető szív szükségeltetik hozzá – egy erősebb, mint a sajátunk –, hogy megértsük, talán van bennünk valami, amit érdemes szeretni. Talán csak arról van szó, hogy ha megtaláljuk a szeretetet valakiben, aki szeret minket, esélyt kapunk önmagunk megszeretésére is.

Számomra ez a valaki William Rhodes volt.

És örökre megváltoztatott a szerelme, függetlenül attól, hogy nem volt lehetőségem megtartani.

Nem tudtam nyugton ülni azon az estén, amikor Rhodes feltételezhetően elhagyni készült a várost.

Aznap reggel úgy ébredtem, mintha ólomnehéz súly telepedett volna a gyomromra. Visszatekintve, olyan, mintha megéreztem volna, hogy mi következik – mintha tudtam volna, hogy azt a napot, július huszonharmadikát követően már nem leszek többé ugyanaz a személy. Valami készülőben volt, de nem tudtam, mi.

Miközben kétségbeesetten igyekeztem, hogy elfoglaljam magam, és ne gondoljak Rhodesra, valamint arra, hogy alig huszonnégy óra múlva elmegy, úgy döntöttem, megnézem az Eltűntek utolsó három epizódját. Amikor azonban az utolsó epizód is véget ért, egyszerűen csak kikapcsoltam a tévét, és a sötét képernyőre meredve visszagondoltam a nyár elejére.

Dale-nek igaza volt. Nem kellett volna végignéznem.

Még elveszettebbnek éreztem magam, mint korábban, így felvettem a futócipőm és az órám. Miközben a hajam épp kócos kontyba fogtam a fejem búbján, anyám dugta be a fejét az ajtón.

– Futni mész?

Bólintottam, szorosra húztam a gumit, és ellenőriztem az órám akkumulátorát.

– Nem érzem jól magam, azt hiszem, lefekszem. – Anyám várta, hogy reagáljak a szavaira. Talán azt akarta, hogy jobbulást kívánjak neki. Talán csak azt akarta, hogy megértsem „bölcs” világnézetét. Ám én nem tettem egyiket sem.

Felsóhajtott.

– Szeretlek, kislányom. Tudom, hogy jelen pillanatban utálsz, és bárcsak ki tudnám fejezni, mennyire összetöri a szívemet. – A szeme könnybe lábadt, és én is éreztem, hogy ismerős égető érzés csípi meg az orrom. Anyám és én mindig közel álltunk egymáshoz, és soha nem veszekedtünk így korábban. Ennek ellenére képtelen voltam megbocsátani neki, amíg ő maga előbb bocsánatot nem kér. – Csak tudd, hogy mindig itt vagyok neked.

Bármi történjék is. És nagyon is a szívemen viselem az érdekeidet.

Az utolsó mondatnál csak forgattam a szemem.

– Rendben. Nos, futok néhány mérföldet. Hamarosan visszajövök.

Egy könnycsepp gördült le az arcáról a padlóra, ám sietve letörölte a nyomát.

– Jó éjszakát, drágám!

Közvetlenül utána kisurrantam a szobámból. Anyám balra tartott, az elegáns vendégszoba felé, én pedig jobbra fordultam, és villámgyorsan leszaladtam a lépcsőn, ki a langyos estébe.

A nap már lenyugodni készült, fénylő, izzó narancsszínnel és rózsaszínnel csíkozva az eget.

Hüvelykujjammal végiggörgettem a telefonomon, kikerestem a megfelelő lejátszási listát, aztán a telefont a karomra szíjaztam, majd végeztem néhány beállítást az órámon. És futni kezdtem.

Minden egyes lépés csapást mért testem idegeire. Éreztem, ahogy szakadozom a varratoknál, ám ugyanakkor újjá is születek. Mentálisan egészen ismeretlen területre tévedtem, és úgy tudtam csak szabadulni a gondolataimtól, hogy a testembe menekültem.

Ilyenformán tehát a járdának csapódó talpamra összpontosítottam. Megpróbáltam számolni a lépéseket, ahogy az órám számolta a kalóriákat, de amikor bekapcsoltam a hangrögzítőt, minden egyes kiejtett szavam Rhodesról szólt.

Néhányuknak volt értelme, a többi azonban csak félmondatok sorának bizonyult olyan emlékekről és érzésekről, amelyeket soha nem fogok megérteni, de elfelejteni sem. Csak futottam és futottam, amíg a mellkasom már fájt, és veríték csöpögött a szemembe, hogy pótolja a kiontott könnyeimmel távozó sómennyiséget. Nem mintha szomorúnak éreztem volna magam, de jól sem voltam. Kusza, bizonytalan helyzetbe kerültem, egyfajta gyógyító purgatóriumba.

Amikor már nem bírtam futni, sétálni kezdtem. Amikor már járni is alig, sántikáltam. A sarkamon és a lábamon kialakuló hólyagok égető fájdalmat okoztak, de nem álltam meg.

Gondolatok töltötték meg az órámat, a veríték pedig a járdát.

Végül, tizenegy után nem sokkal felvánszorogtam a kocsifelhajtón, aztán fel a lépcsőn, a szobámba. A földön elterülve a mennyezetre bámultam, ám tekintetem hamarosan a semmibe veszett.

Nem tudom, mennyi idő telhetett el. Talán egy óra, talán csak egy perc, de a jövőbe révedő kábulatból a szőnyegen lévő mobiltelefonom búgása riasztott fel. Vakon keresgéltem, aztán felvettem, anélkül, hogy a kijelzőre néztem volna, és a fülemhez tettem.

– Jól vagyok, Willow.

– Bogár?

A hang hallatán hirtelen felültem.

– Rhodes?

Csend.

– Képtelen vagyok nem találkozni veled ma este – szólalt meg végül. Hallottam a fájdalmat kicsengeni a szavaiból. Olyan volt, mintha sokáig viaskodott volna velük, aztán végül hagyta kicsusszanni őket az éterbe, ami megviselte. – Csak holnap reggel indulok, és továbbra sem ígérhetek mást, mint amit ma este. Tudom, hogy szemét módon viselkedtem veled, mert valahogy mindig sikerül elcsesznem az életem legjobb dolgait. – Sóhajtott, és lassan lelket lehelt belém. – Nem érdemlem meg, hogy átjöjj. Mégis erre kérlek.

Akkora erővel haraptam az ajkamba, hogy kiserkent a vérem.

Megkönnyebbülés töltött el, miközben a futás utáni édes fájdalom is áthullámzott a testemen. Rhodes látni akart. Csak ennyit, nem többet, nem kevesebbet, de ez is elegendő volt ahhoz, hogy fellobbanjon bennem a remény, amibe addig kapaszkodtam.

– Adj tizenöt percet.

– Bogár?

– Igen?

Az ezt követő csend meglódította a szívverésem.

– Siess.

Azt fontolgattam, hogy nem zuhanyozom le, ám a tükörbe pillantva meggondoltam magam. Alig tudtam állni, ahogy a forró víz rám záporozott. A testemen egyfelől a Rhodesszal való találkozás miatt érzett várakozásteljes izgalom lett úrrá, másrészt a futásból eredő rendkívüli kimerültség. Addig hajtott az adrenalin, míg aztán át nem vette a helyét a fájdalom. De siettem a zuhannyal, majd egy sortba meg egy rövid ujjú pólóba bújtam, még mindig nedves hajamat pedig kontyba fogtam.

Aztán a szokásos smink, és egy utolsó pillantást vetve magamra kisurrantam a szobámból.

Lábujjhegyen leosontam a lépcsőn, erőnek erejével lecsendesítve a szívem, hogy sikerüljön kijutnom a házból anélkül, hogy észrevennének. Anyám megszidott, amikor a héten Rhodes után szaladtam, hogy találkozzam vele a klubban.

Nem akartam megadni neki az esélyt, hogy most elkapjon, és visszatartson tőle.

A kezem már a bejárati ajtó kilincse felé nyúlt, amikor egy mély hang szólalt meg az éjszaka sötétjében:

– Mész valahová?

Ugrottam egyet, gyorsan megfordultam, majd a sötét előcsarnokot kémlelve észrevettem Dale-t. A hátradönthető fotelben ült a kanapé mellett, összekulcsolt kézzel az ölében, derűs mosollyal az arcán. Alig tudtam kivenni a tekintetét, de a konyhából kiszűrődő sápadt fény kellően megvilágította, hogy megállapítsam, nem józan.

Remek.

– Jézusom, Dale – mondtam sóhajtva. – Megijesztettél!

Nem válaszolt.

– Hm, csak futni megyek. Tudom, hogy késő van, de nem tudok aludni.

– Futni, mi?

Nyeltem egyet, ahogy rájöttem, valószínűleg nem vagyok túl meggyőző e pillanatban. Szerencsére elfelejtettem levenni az órám. Feltartottam a csuklóm, és elmosolyodtam.

– Igen. Rajtam van az órám, a cipőmet pedig kint hagytam a Roverben. Csak felkapom, és már kezdem is. Nem megyek túl messzire.

Dale nevetett, de ez nem a számomra megszokott nevetés volt. Fenyegetőnek tűnt, és a karjaim hirtelen védekezőn lendülni készültek.

– Most komolyan azt várod, hogy ezt elhiggyem, ugye? – Megrázta a fejét, és egy mozdulattal visszaállította a fotel támláját. Immár egyenesen ült, és mereven bámult rám a gyenge fény ellenére is. – A hajad még vizes, hallottam, hogy az imént fent zuhanyoztál. Már voltál futni is, ezt onnan tudom, hogy anyád mondta, mielőtt bevette az altatóját. Értem én, miért gondoltad, hogy csak úgy könnyedén kiosonhatsz, miután az anyádat kiüti a gyógyszer, meg minden, ám szerencsétlenségedre én még itt vagyok. Én átlátok a kis színjátékodon. Kilopózol, hogy találkozhass azzal az alakkal, de biztosíthatlak, hogy ez nem fog megtörténni.

Elszorult a torkom, a kezem jéghideg lett.

– Dale, kérlek! – könyörögtem. Utáltam, hogy remeg a hangom. Azt akartam, hogy legyen rám tekintettel, azt akartam, hogy villámgyorsan távozhassam, de ismertem Dale-t. Szerette azt érezni, hogy mindenben ő dönt. Ha találkozni akartam Rhodesszal, az egyetlen esélyem az volt, hogy ezt éreztetem vele. – Megkapod, amit akarsz. Rhodes elmegy. Soha többé nem látom viszont. Csak… kérlek, hadd találkozzam vele ma este. – Remélvén, hogy ráerősíthetek apa-lánya kapcsolatunkra, még egy viccel is megpróbálkoztam. – Megnéztem ma az Eltűntek utolsó epizódját. Könyörülj meg rajtam. – Nevettem, és Dale szája szegletében is mosoly bujkált, ami aztán túl gyorsan el is tűnt.

Dale hirtelen felállt, és az előcsarnok felé indulva összefonta a karját. Üveges szemmel tetőtől talpig végigmért, majd az önelégült vigyor újra megjelent az arcán. Biztosra vettem, hogy valamilyen szer hatása alatt van, csak azt nem tudtam, mi lehet az.

– Csúnyán bánt veled, ugye?

Elszorult a torkom, és hátraléptem, de egyenesen a bejárati ajtónak ütköztem.

– Dale… most nem tudsz tisztán gondolkodni. Azt hiszem, fel kellene menned a hálószobába. Aludd ki magad.

Dale közelebb lépett, és akkor már egyértelműen éreztem: ivott. Viszkit. De ahogy viselkedett, azt nem okozhatta pusztán az ital. Valami más is elkábította.

– Ez egyszerűen bámulatos. Mindig is csinos voltál, de ez az alak téged… – A hangja elhalkult, megrázta a fejét, és kinyújtotta a kezét, hogy végigsimítson az államon. Elhúzódtam az érintésétől. – Mondjuk úgy, hogy látom, miért csapott le rád olyan hamar.

– Dale, hagyd abba! Hátborzongató vagy. – Próbáltam határozott hangot megütni, és eltoltam magamtól, hogy messzebb legyen tőlem. Dale azonban közelebb lépett, és ujjait a csuklóm köré fonta. Valamilyen okból ez az egyszerű mozdulat jobban sértett, mint a szavai. Csakis Rhodes ujjait szerettem volna a csuklómon érezni.

– Tényleg találkozni akarsz ma este vele, ugye?

Bólintottam, majd nyeltem egyet, és mintha egy dörzspapírba csomagolt vattalabda szorult volna a torkomban, ahogy Dale még közelebb hajolt. Akkora erővel szorította a csuklóm, hogy minden idegszálam készenlétben állt. Valami nem volt rendjén.

És abban a pillanatban ráébredtem, hogy megrémültem a mostohaapámtól.

– Hát, elengedlek, és nem mondom el anyádnak – közölte, és bár e szavak hatására megkönnyebbülést kellett volna éreznem, csak reszkettem keze szorításában. Következő mondata ugyanis bizonyította, hogy félelmem nem volt alaptalan. – De meg kell tenned nekem valamit cserébe.

Még szélesebben elvigyorodott, és alsó ajkát nyalogatva a számat nézte. Elszorult a torkom, és képtelen voltam palástolni az arcomra hirtelen kiülő rémületet.

– Jóságos ég, Dale! – Igyekeztem ellökni magamtól, de ő csak megragadta a másik csuklómat is, és immár mindkettőt erősen szorította. A szívem a fülemben lüktetett. Dale komolyan gondolta. Jóságos ég!, komolyan gondolta.

Félelemmel vegyes undor töltött el, és akkora erővel rántottam el a karomat, amivel csak tudtam, ám Dale a legkevésbé sem zavartatta magát. Az izmaim kimerültek, ő pedig erősebb volt nálam. Nem sok időbe telt, hogy felismerjem e két tény rémisztő következményét.

– Dale, kérlek, engedj el! – kiáltottam, és újra elrántottam a karomat. Ő azonban keményen az ajtóhoz lökött, és én levegő után kapkodtam. Tágra nyílt szemmel, reszketve behajlítottam a térdem, és ágyékon rúgtam Dale-t. Köhögve összegörnyedt, de továbbra is erősen fogta a csuklóm. Vergődtem a szorításában, igyekeztem kiszabadulni, miközben ő próbált ismét levegőhöz jutni. De csapdában voltam. És amikor Dale aztán ismét felemelte a fejét, sötét szemével haragvón nézett rám. Elengedte az egyik csuklómat, majd hátrahajolva arcul ütött.

A csapástól a keményfa padlóra zuhantam. Nyöszörögve két kezembe fogtam a fejem, és próbáltam megállítani a körülöttem forgó világot. Fájdalom cikázott végig a koponyámon, amikor megkíséreltem a dohányzóasztalunk lábára összpontosítani.

Újra és újra pislogtam, de a szoba még mindig gyors ütemben csúszott balról jobbra előttem. Szorosan behunytam a szemem, le akartam csendesíteni a fejem, és azért fohászkodtam, hogy elmúljon a szédülés.

Dale rám vetette magát, és odaszorította a csuklóm a fejem fölé. A mellkasom szorított, zihálva vettem a levegőt. Éreztem, hogy pánik lesz úrrá rajtam, és képtelen voltam tisztán gondolkodni. Hevesen ráztam a fejem, szabadulni igyekeztem a szorításából, a szemem tágra nyílt, a látásom még mindig homályos volt.

– Dale! Hagyd abba! Kérlek! – Anyám után kiáltoztam, ám Dale csak nevetett. Ő is éppolyan jól tudta, mint én, hogy anyám kábult álomba zuhant, és még a sikoltozásom sem fogja felébreszteni. Amikor rémisztő vigyor jelent meg szája szegletében, rájöttem, hogy ezt élvezi. Azt akarja, hogy harcoljak. Azt akarja, hogy küzdjek.

Nyeltem egyet, és a torkomat mintha sav marta volna, aztán megint szorosan behunytam a szemem. Ez nem történik meg. Ez nem történik meg.

– Istenem, milyen finom illatod van – suttogta Dale, és a nyakamhoz hajolva mélyet lélegzett. Még erősebben szorítottam össze a szemem, miközben forró könnyek buggyantak elő. Arra koncentráltam, ahogy végigfolytak az arcomon a fülemig. Amikor éreztem, hogy Dale idegesen babrál tréningnadrágja gumis övszegélyével, a szemem hirtelen kinyílt.

Kapálóztam, szabadulni akartam, rúgtam, sikoltoztam, kiabáltam. Az adrenalinlöket már szikrát fogott, és erőlködtem, hogy lángra kapjon. Megpróbáltam Dale-t lefejelni, a térdemmel újra belerúgni, ám minden igyekezetem hiábavalónak bizonyult. Az izmaim nem engedelmeskedtek, és ő nem moccant.

– Dale – nyögtem, miközben a könnyeim már záporoztak, és sajgott a torkom. – Istenem, kérlek. Kérlek, hagyd abba! Kérlek! Kérlek! – Újra és újra elismételtem a szót, az emberségéhez imádkozva, vagy az égiekhez, vagy bárkihez, aki előbb meghallja.

– Csitt – suttogta, és miközben a másik kezével még mindig szorosan tartotta a csuklóm, az ajkamra nyomta az ujját.

Megráztam a fejem az érintésére. – Csak lazíts.

Elfojtottam a zokogást, és csak kapálóztam Dale szorításában.

A szívem a fülemben lüktetett. Hevesen kalapált. Túl hevesen.

Ájulás környékezett. Éreztem.

A szemhéjam verdesett, a szívem egyre hangosabban dübörgött a fülemben. Dale még mindig beszélt hozzám, de már nem értettem. Minden elnémult, a látvány továbbra is álomszerűnek tűnt, vagy inkább rémálomnak. Egyfolytában csak a csillárt néztem, figyeltem, ahogy csillog-villog, mintha az alatta zajló szörnyűséges jelenet nem is lenne valóságos. Mintha én nem lennék valóságos. Mintha nem is léteznék.

Minden lelassult. Az idő átalakulni látszott. Belégzés. Kilégzés.

Dale keze felcsúszott a combom belső felén, és újabb két könnycsepp gördült le az arcomon, hogy csatlakozzék a fülemben összegyűlt tócsához. Egy kiáltás hagyta el a számat, de nem hallottam. Nem hallottam semmit. Nem szagoltam, nem éreztem, nem ízleltem semmit. Csak homályos, elmosódott foltokat láttam. A csillárt. A csillár volt minden, ami létezett.

Valami betört a látóterembe, de még mindig nem hallottam semmit. Aztán izgatott, tompa hangok, kiáltások kezdtek áthatolni a kábulaton. Pislogtam. Dale már nem volt ott. Újra pislogtam. Még mindig csak a csillárt láttam. Megint pislogtam.

És megláttam Rhodest.

Érzékeim egy csapásra visszatértek.

Ziháltam, és ahogy a levegő elérte a tüdőmet, felültem.

A szemem tágra nyílt, és ahogy Rhodes magához emelt, belé kapaszkodtam. Körém fonta a karját. A hajamat csókolta.

Mondott valamit. Mit mondott? Nem volt értelme semminek.

A fejem. Felnyúltam, és egy érzékeny pontot tapintottam a tarkómon. A kezem nedves lett. Véres.

Dale a földön volt. Egy nő állt fölötte. Fegyvert tartott a kezében. Ki ő?

Dale nevetése volt az első hang, amelyet már tisztán kivettem.

Áthatolt a ködön, és úgy éreztem, mintha életemben először hallottam volna valamit.

– Hát te? – üvöltötte. – Nocsak, nocsak. Nézzenek csak oda, ki támadt fel halottaiból! – A szája vérzett, a fogait is megfestette, ahogy felénk vigyorgott. A nő még mindig fegyvert szegezett rá.

Csak a feje hátsó részét láttam. Rövid barna haja volt, és egy galamb tetoválás a nyakán.

– Szeretné, ha halott lennék, nem igaz? – A hangja lágy volt, de határozott. A keze alig láthatóan remegett, ahogy fogást váltott a fegyveren.

Dale ismét nevetett.

– Le akarsz lőni, kedvesem? Csak rajta. Szeretném látni, ahogy börtönbe dugják azt a csinos kis hátsó feled.

– Lana, ne! – figyelmeztette Rhodes, ahogy a nő ujja a ravaszon tétovázott. Levegő után kapkodtam.

– Lana?

Lana szeme az enyémre villant, de én benne is csak Rhodest láttam. A húga ugyanis a megszólalásig hasonlított hozzá.

Ugyanaz a zöld szem, ugyanaz az erős áll, ugyanaz az összevont szemöldök. Egy pillanatig Rhodes körém fonódó karját nézte, aztán visszafordult Dale felé.

– Bármennyire is szeretnék az lenni, aki megöli, szívesebben látnám a börtönben megrohadni.

Dale még hangosabban nevetett, és Rhodes előrelépett, Lana azonban kinyújtott karral megállította. Jobban tudtam bárki másnál, hogy Rhodes könnyedén keresztüljuthatna rajta, ám nem tette.

– Nem tudom, mit nem értesz ezen a helyzeten, kedvesem.

Dale Poxton vagyok. Ez itt Poxton Beach. Enyém az egész nyavalyás város.

– Tanúim vannak. Tizennégy lány hajlandó tanúvallomást tenni ön ellen.

– Nekem pedig van három nagy tiszteletnek örvendő orvosom, akik mindegyiküknél valamilyen mentális zavart fognak diagnosztizálni – szállt szembe vele Dale, a legkevésbé sem izgatva magát. Felemelkedett a földről, de ülő helyzetben maradt, háttal nekitámaszkodott a falnak. – Az én szavam áll szemben a tiéddel. És az övékkel. A szexuális zaklatás az egyik legnehezebben bizonyítható bűncselekmény, kedvesem, és biztosíthatlak róla, hogy végül én kerülök ki győztesen.

Figyeltem, ahogy Lana ábrázata megnyúlik. Rhodes megint előrelépett.

– Te rohadt szemét! – Lana ezúttal nem állította meg, és én néztem, ahogy az öklével kemény ütést mér Dale állkapcsára.

Dale arca egy hangos reccsenéssel balra pördült, vér lövellt ki a szájából, és festette meg a falat a háta mögött.

– Jól van – próbálta Lana lenyugtatni Rhodest, de nem tűnt magabiztosnak. – Phil tudni fogja, mit kell tennie. Vannak tanúink. Meg tudjuk csinálni.

– Ki a franc az a Phil? – tudakolta Dale.

– Nem minden zsaru tisztességtelen a maga csapatában – vetette oda Rhodes. Tekintete az enyémre vándorolt, és hirtelen megértettem. Martino rendőrtiszt.

Dale megrázta a fejét, hüvelykujjával végigsimított az ajkán lévő friss seben, és kuncogott a vér láttán.

– Újra elmondom. Nincs bizonyíték. – Megrázta a fejét, továbbra is mosolyogva. – Tudtam, hogy nem stimmel veled valami. A lányok, akiket oly régóta szemmel tartottam, kezdtek egyenként eltünedezni. Elköltözni. Egyikük sem ment a zsarukhoz, de tudtam, hogy valami történik. És az volt az érzésem, hogy te állsz a dolog mögött. – A szeme egészen sötét és haragvó volt. – Nagyon keményen ittam miattad ezen a nyáron, kislány. De hadd emlékeztesselek, hogy neked csak egy zsarud és tizenöt mentálisan sérült lány tanúd van egy olyan férfival szemben, akinek a családja az alapítása óta uralja a várost. Szerinted ki fog nyerni, édes szívem?

Összerezzentem a Lanára használt becéző kifejezés hallatán.

Lana visszaválaszolt, de már nem hallottam, mert az ötlettől, ami felmerült bennem, ismét felgyorsult a szívverésem.

Végiggörgettem az órám beállításain, kikapcsoltam a hangrögzítőt, aztán ujjamat a visszajátszás opcióra csúsztattam.

Amikor elindítottam a lejátszást, a kiabálás abbamaradt a szobában.

Ez egyszerűen bámulatos. Mindig is csinos voltál, de ez az alak téged… – Itt valamilyen zörgő hang hallatszott. – Mondjuk úgy, hogy látom, miért csapott le rád olyan hamar.

Megborzongtam, ahogy viszonthallottam a szavakat, és továbbtekertem a visszajátszást. Rhodes szeme vadul villogott, ahogy hirtelen mindent megértett. Ahogy hallotta, amit Dale mondott nekem, megint ütlegelni kezdte, öklét nekilendítve újra és újra lesújtott rá, de odakiáltottam, hogy hagyja abba.

– Várj! – Ismét elindítottam a lejátszást. Dale-nek már az egyik szeme is vérzett.

Tanúim vannak. Tizennégy lány hajlandó tanúvallomást tenni ön ellen.

Nekem pedig van három nagy tiszteletnek örvendő orvosom, akik mindegyiküknél valamilyen mentális zavart fognak diagnosztizálni. Az én szavam áll szemben a tiéddel. És az övékkel. A szexuális zaklatás az egyik legnehezebben bizonyítható bűncselekmény, kedvesem, és biztosíthatlak róla, hogy végül én kerülök ki győztesen.

Dale hangja halk volt a felvételen, de mégis ki tudtam venni.

Fújtattam, ahogy magasabbra emeltem az órát.

– Majd meglátjuk, hogyan próbálod megcáfolni a bíróságon.

Lana szeme megfényesedett, és arcán széles mosoly terült el.

Vörös-kék fények cikáztak át a sötét előcsarnokon, és szirénák vettek körbe bennünket. Figyeltem, ahogy a fények megvilágítják Dale rémült tekintetét, miközben rendőrök hatoltak be a már korábban betört bejárati ajtón.

– Ó, istenem! – hallatszott anyám hangja fentről. Fényes szőke haja kócos volt, és szorosan magához ölelve hálóingét, leszaladt a lépcsőn. – Mi a csuda folyik itt?

– Dale Poxton, letartóztatom Lana Rhodes szexuális zaklatásáért – közölte egy rendőrtiszt, és Dale csuklójára kattintotta a bilincset. Dale csak nevetett, ám a rendőr nyilvánvalóan nem találta mulatságosnak, ahogy felolvasta a vallomás megtagadásához és ügyvédhez fűződő jogait. Lana hitetlenkedve figyelte, miközben Martino tiszt lépett melléje.

Lana a karjába ugrott, és szorosan átölelte.

– Nem értem – zihálta aztán, és visszahúzódva a férfira nézett.

– Nos, azt hiszed, én vagyok az egyetlen jó zsaru a Poxton Beach-i rendőrségen? – vigyorgott Martino tiszt, és Lana úgy nézett rá, mint a saját hősére. Arra gondoltam, hogy, már amennyire én tudtam, akár az is lehetett.

– Mit csinálnak? Engedjék el! – Anyám a rendőrök nyomába eredt, amikor kivitték Dale-t a házból, továbbra is a jogait olvasva. Mindnyájan követtük őket, bár Rhodesnak támogatnia kellett engem menet közben. Olyan heves remegés rázott ugyanis, hogy nem tudtam megállni a lábamon.

Az udvaron zajló jelenet egészen elképesztő volt. Rhodes körém fonódó karjaira kellett volna fókuszálnom, vagy Lana arcára, ahogy a boldogság könnyein át mosolygott. Anyámhoz kellett volna szaladnom, hogy elmagyarázzam neki, mi történt, bár igazából én magam sem tudtam. Bárcsak emlékeznék, milyen érzés volt újra biztonságban lenni abban a pillanatban, de nem tudok.

Emlékszem a fényekre.

Emlékszem, le akartam fényképezni, ahogy vörös és kék színben villództak Dale hideg, szenvtelen arcán. De tisztában voltam vele, hogy még ha képes lettem volna is elmozdítani a lábam onnan, ahol a földbe gyökerezett, hogy a fényképezőgépemért szaladjak, akkor sem tudtam volna megörökíteni a pillanatot. Nincs zársebesség, lencse vagy fénytechnika, amely élethűen visszaadhatta volna mindazt, amit éreztem, ahogy a szemébe néztem.

Bíztam benne, szerettem, és bár a testem megváltozott azon a nyáron, ő biztosított róla, hogy segít megkapaszkodnom abban, aki belül vagyok, annak ellenére, hogy a külsőm átalakult.

De aztán minden megváltozott.

Ellopta az ártatlanságomat. Megsebezte a szívemet. Elvette mindazt, amit, úgy hittem, az életemről tudok, villámgyorsan kihajította az ablakon, és közben darabokra törte a világomat összetartó üveget.

Emlékszem a fényekre.

A szenvedélyesen, kétségbeesetten, tüzesen felizzó piros csíkokra. Az éles, könyörtelen, rideg kék sugarakra.

Jelképei voltak mindannak, amit azon a nyáron el kellett szenvednem.

És mindannak, amivel nem akarok szembenézni soha többé.

Behunytam a szemem, mintha a fények engem bántanának, és nem Dale-t. Rhodes közelebb húzott magához, és én arcomat a mellkasába temettem.

– Bíztam benne – fuldokoltam.

– Tudom, Bogár. – Rhodes ujjaival végigszántott a hajamon, és próbált megnyugtatni, ám minden igyekezete hiábavalónak bizonyult.

– Fáj – nyögtem, és ujjatlan pólóm vékony szövete alatt dobogó szívemre tettem a kezem. Égető érzést éreztem a mellkasomban, mintha sav szivárgott volna lassan a bordáim között. Friss könnyek folytak végig az arcomon, a korábbiak nyomában. – Fizikailag fáj. Nagyon rossz. Miért fáj?

Rhodes felsóhajtott, és erősebben szorított. Olyan szorosan tartott, amennyire csak tudott, megvédett Dale-től, a fényektől, a fájdalomtól.

– Mert súlya van – felelte aztán, és megcsókolta a hajam. És akkor hirtelen már éreztem, az egészet éreztem. – Ez a te súlyod.

27.

FEJEZET

Órákba telt a rendőrségi jelentések és az orvosi szakvélemény elkészítése.

Nagyon csúnya seb keletkezett a fejemen, amikor a Dale-től kapott pofont követően a földre zuhantam, de máskülönben mindössze csak „sokkot kaptam”, legalábbis a mentős szerint.

Ez azonban túl egyszerűnek tűnt, hogy kifejezze, hogyan éreztem magam abban a pillanatban, de hála töltött el, hogy Rhodes időben odaért. Elképzelni sem tudtam, mi történhetett volna, ha nem jelenik meg.

Nem tudtam, hány óra lehetett, mire az utolsó rendőrautó is kikanyarodott az udvarunkról. A szomszédjaink a kertjeikben kószáltak, vagy épp az ablakaiknál időztek fülükhöz tapasztott telefonokkal, nyilvánvalóan futótűzként terjedt a hír, hogy Dale Poxtont egy rendőrautó hátsó ülésébe tuszkolták. Aztán az összes autó eltűnt, kivéve Martino rendőrtisztét, és csak ő maradt, Rhodes, Lana, anyám meg én. Csak bámultunk egymásra, senki nem mozdult, senki nem tudta, mi legyen a következő lépés.

– Azt hiszem, beszélnünk kellene – jegyezte meg aztán Lana, és megköszörülte a torkát. – Beszélhetünk? – intett a ház felé, én pedig bólintottam, és mindnyájunkat bekísértem a bejárati ajtón.

Anyám egyfajta zombiállapotba került, haja szerteszét meredezett, szemét sötét karikák árnyékolták, de főzött egy csésze kávét mindnyájunknak, ahogy a konyhasziget köré sereglettünk. Rhodes a mellettem lévő bárszékre telepedett, szorosan magához húzott, és kezét a lábamon pihentette. Egy pillanatra sem engedett el, miután Dale-t elvitték. Hálás voltam érte. Úgy éreztem, az érintése az egyetlen, ami megakadályoz abban, hogy elhagyjam magam.

– Nem is tudom, hol kezdjem – próbálkozott Lana, és segélykérően Martino tisztre nézett. A rendőrtiszt bátorítóan mosolygott, és megsimogatta Lana derekát.

– Miért mentél el? – kérdezte Rhodes. A száját összeszorította, az állkapcsa megfeszült, de csillogó zöld szeme szelíd maradt.

Én már egészen összezavarodtam, teljesen elvesztem, de még csak elképzelni sem tudtam, mi mehet végbe az ő fejében.

A húga, akiről még néhány órával korábban is azt feltételezte, hogy meghalt, most ott állt mellettünk a konyhában.

Lana felsóhajtott, rövid, barna haját az ujjai köré csavargatta, aztán elengedte, hogy visszaugorjon eredeti formájába.

– Nem itt kell kezdenem. A történet régebbre nyúlik vissza.

– Akkor kezdd az elején.

Lana egy pillanatig hallgatott, arca elgondolkodó kifejezést öltött. Úgy tűnt, mintha agyában a megfelelő szavak után kellett volna kutatnia, vagy talán az emléket egy óceán mélyéről kellett volna előhalásznia, pedig már azt hitte, soha nem látja viszont.

Belekortyoltam a kávémba, és anyámat néztem, amíg vártunk.

Eltűnődtem, vajon mit érezhet, és bár épp fura volt a viszonyunk, azon kaptam magam, hogy szívesen megölelném.

– Amikor tizennyolc éves lettem, gyakornokként kezdtem a Poxton Beach Ügyvédi Irodában. A jogra akartam menni, de előtte még pincérkednem kellett pár évig, hogy elég megtakarított pénzem legyen, hogy akár csak eszembe is juthasson a jelentkezés. Arra gondoltam, a gyakornokoskodás lenne a legjobb módja annak, hogy képben maradjak ez idő alatt is, és szerencsémre épp megnyitottak egy pozíciót. – A szerencsémre szót gúnyosan ejtette ki, és biztosra vettem, hogy ha visszamehetne az időben, semmiképp sem pályázná meg. – Tudtam, hogy Dale benne van az igazgatótanácsban, nyilván azért, mert ő a cég tulajdonosa, de annak nem voltam tudatában, hogy ügyvéd, és bizonyos ügyeken ő dolgozik. Így tehát meglepődtem, és enyhén szólva izgatott voltam, amikor ahhoz az esethez jelöltek ki, amin épp dolgozott. – Észrevettem, hogy anyám szipogni kezd Dale nevének említésekor, de csak kevergette tovább a kávéját.

– Emlékszem, amikor ott kezdtél – szólt közbe Rhodes. – Egész nap iskolában voltál, majd gyakornokoskodtál, és időnként pincérkedtél is utána. – Megrázta a fejét. – Egészen lenyűgözött.

– Fontos volt számomra. És Dale azt éreztette velem, hogy különleges vagyok, mintha rendkívüli lennék. Eleinte normálisnak tűnt minden – nem találtam semmi riasztót benne.

Dale tanított, jó oktató volt. Sok gyakornok bennragadt az aktatologatásban, de Dale nekem mindig kérdéseket tett fel, és gondolkodásra késztetett. Bízott bennem. És én is bíztam benne.

– Lana nyelt egyet. – Egy este arra kért, maradjak bent későig vele, hogy befejezzük egy ügy papírmunkáját.

Megtiszteltetésnek éreztem, mert még a partnereit sem kérte meg, hogy maradjanak. De az az éjszaka megváltoztatta az életem.

– Ó, istenem! – suttogta anyám, és reszkető ujjait a szája elé tette.

Lana sápadt volt, és láttam, hogy a karja kissé megremeg.

Martino tiszt átölelte a csípőjét, hogy tudassa vele, ott van mellette.

– Amikor Dale végzett velem, megfenyegetett. Azt mondta, ha bárkinek is elárulom, elbocsátanak a gyakornoki állásból, és ötállamnyi körzetben kizárnak minden főiskoláról. Azt mondta, ha vele dolgoznék, minden álmom valóra válthatja, de meg kell tennem neki valamit cserébe.

Megborzongtam a neki és a nem sokkal korábban nekem mondott szavak hasonlósága hallatán.

– Tehát, mivel egy Rhodes vagyok, természetesen azt mondtam neki, hogy menjen a francba. Közöltem vele, hogy feljelentem a zsaruknál, még ha azt állította is, hogy soha nem fogok nyerni. – Próbáltam kényszeredetten elmosolyodni, mert ez olyan Rhodes-féle dolognak hangzott, de nem voltam benne biztos, hogy sikerült is. – Ez azonban csak növelte Dale haragját.

Tehát azt vette célba, amiről tudta, hogy számomra a legfontosabb a világon, mert tisztában volt vele, hogy csak így kényszeríthet hallgatásra. – Rhodesra nézett, és az orrcimpája kitágult. – Azt mondta, megöl téged.

Rhodes megrázta a fejét.

– Mi a francért nem mondtad el nekem? Én öltem volna meg őt, Lana.

– Épp erről van szó – felelte a húga. – Vagy ő ölt volna meg téged, vagy te őt, és börtönbe kerülsz életed hátralévő részére.

Mindkét forgatókönyv azt jelentette volna, hogy örökre elveszítelek téged.

Rhodes a nyelvébe harapott, de erősebben szorította a lábam.

– Az ikertestvéred vagyok, William. És mindenki más, akinek életedben bármikor is törődnie kellett volna veled, kudarcot vallott. Nem lehettem én a következő. – Egy pillanatig hallgatott.

– Szóval megtettem, amit tennem kellett. Időre volt szükségem, hogy tervet készítsek, így elfogadtam a játékszabályait.

Martino tiszt és Rhodes fogcsikorgatva hallgatták.

– De valahányszor erőszakoskodott, mindig egyre rosszabb és rosszabb lett. Kezdett ütésnyomokat hagyni rajtam, olyan jeleket, amik felkeltették a figyelmedet.

– Azt hittem, egy seggfej barátod van – magyarázta Rhodes. – Próbáltam is kideríteni, ki lehet az, hogy alaposan elverhessem a kis szarzsákot.

– És kérdéseket tettél fel nekem. Túl sok kérdést. Tudtam, hogy csak idő kérdése, aztán rájössz, és üldözőbe veszed Dale-t.

Nem kockáztathattam meg ezt a lehetőséget. Nem akartalak elveszíteni egy szörnyeteg miatt. – Nyelt egyet. – Szóval elmentem.

Éreztem, hogy Rhodes karja erőtlenül csúszik le mellém, a keze után nyúltam és megszorítottam. Még mindig reszkettem, még mindig megtört voltam az éjszaka miatt, de azt akartam, hogy belőlem merítsen erőt.

– Tehát azóta rejtőzködsz? – kérdeztem.

Lana felnevetett.

– Bárcsak ennyire egyszerű volna. Az első éjjel, amikor elszöktem, álnéven szálltam meg egy hotelben. Készpénzzel fizettem. Aztán elmentem ételt venni magamnak, és mire visszatértem, a szobámat feldúlták, és az összes holmimat elvitték vagy cafatokra tépték. Dale tette. Nem akart elengedni.

Nem tudtam, hová menjek, de azt tudtam, hogy ott nem maradhatok, ezért egyszerűen csak sétálni kezdtem.

Elcsomagoltam a takarót és egy párnát a szállodai ágyról, és csak sétáltam. Ekkor bukkantam rá a hajódokkra.

– Szóval ezért találtuk meg ott a karkötődet – ziháltam.

Lana bólintott.

– Biztosan beleakadt valamelyik hajóliftbe, amikor elmentem mellette. Két hétig maradtam ott. Próbáltam elbújni, és kitalálni a következő lépésemet, de féltem. Dale korrupt zsarui már razziát tartottak két hotelben nem messze, és éreztem, hogy közelednek. Alig ettem, kiszáradtam, sebek borítottak, elkeseredett és rémült voltam.

– És ekkor találtam rá – szólt közbe Martino tiszt, és kicsit közelebb húzta magához. Lana felmosolygott sötét szemébe, és a férfi Lana füle mögé simította a haját.

– Ekkor talált rám.

– Hová mentek? – kérdezte anyám. Csaknem megfeledkeztem róla, hogy ő is a szobában van.

– Phil elvitt magához. Úgy húsz mérföldnyire él a várostól, egyedül, soha nem mennek át hozzá a barátok, mivel messze van, és mindenki más az állomás közelében lakik. Elég könnyen el tudott bújtatni, bár volt néhány meredek helyzetünk. Enni adott, neki köszönhetően visszanyertem az egészségem, és bíztam benne. Tudott Dale-ről, és bár gyanítottam, ő megerősítette, hogy nem én voltam az első lány, akivel ez történt.

Halk kiáltás hagyta el anyám ajkát.

Újra feléje fordultam, hirtelen ért a fájdalmas felismerés.

– Te tudtál erről? – kérdeztem undorral. – Hát ez az ő függősége, anya?

– Tudtam, hogy szexfüggősége van – vallotta be anyám köhögve. – Annyit tudtam, hogy megcsal. De azt nem… nem jöttem rá, hogy ezt… hogy ő… hogy ők nem… Ó, istenem! – Megrázta a fejét, mindkét kezét a szája elé tette, és szorosan behunyta a szemét.

– Minden rendben – nyugtatta Lana. – Higgye el, Dale ügyesen tudta eltüntetni a nyomokat maga után. Gyakorlatilag csak a zsaru és az orvos barátai voltak tisztában a viselt dolgaival. És nagyon-nagyon sokat fizetett nekik, hogy ez így is maradjon.

– Én csak… felelősnek érzem magam. A felesége vagyok, tudnom kellett volna róla.

– Nem az ön hibája. Ön nem ő, Mrs. Poxton. – Anyám még szorosabban behunyta a szemét, és a vezetékneve hallatán megrázta a fejét. Ez a név többé már nem jelentett kiváltságot. Beszennyezték, megbecstelenítették.

– Tehát három évig ott rejtőztél a házában? – kérdezte Rhodes, visszazökkentve minket a történetbe.

– Phil és a társa már torkig voltak Dale ügyeivel, de bárki, aki szembeszállt vele, hamarosan az utcán találta magát, és nem sok kilátása maradt, hogy új munkát találjon. Dale nem félt fitogtatni a hatalmát. Tehát munkaidőben felügyeltek a közrendre, tették, amit kellett, hogy ne keltsenek feltűnést, de titokban segítettek nekem felkutatni a többi lányt, akik ugyanazon mentek keresztül, mint én. Régi rendőrségi jelentésekkel kezdtük, nyomon követtük a lányokat, rajtuk keresztül más lányokat is találtunk, az egyik felfedezésből következett a másik. Fájdalmas volt ugyan, de addig bogozgattuk a szálakat, amíg megalapozott bizonyítékaink nem lettek.

– Addig nem akartunk lecsapni Dale-re, amíg nem találunk tíz hiteles áldozatot – magyarázta Martino tiszt. – És két évig leragadtunk hétnél.

– Úgy egy hónapja aztán hét újabb lány jelent meg Phil házában, mondván, hogy úgy hallották, ez a hely biztonságos menedéket jelent. Addig mindegyikük Dale játékszabályai szerint élt, ám lassan szárnyra kapott a hír arról, amit mi teszünk. – Lana anyámra nézett. – Azt hiszem, Dale ezért kezdett eszelősen viselkedni. Kezdett beleőrülni, mert tudta, hogy készülünk valamire, de nem tudta, mire.

Anyám szorosan behunyta a szemét, és én visszagondoltam a nyárra, hogy milyen poklon kellett keresztülmennie. Hirtelen minden értelmet nyert. Lehet, hogy azért nem mondta el nekem, mi történik Dale-lel, mert valójában ő maga sem tudta.

Lana vállat vont.

– Amikor aztán eljöttek hozzánk, már tudtuk, hogy elég tanúnk van, és tervezni kezdtük, hogy lépéseket teszünk.

– Miért nem hívtál fel? Miért nem hagytál üzenetet? Miért nem tudattad velem, hogy életben vagy?

Lana nyelt egyet, a szeme könnybe lábadt.

– Akartalak értesíteni, William. Rosszul éreztem magam amiatt, hogy elhagytalak, rossz volt figyelni, hogy szenvedsz, figyelni, hogy aggódsz. De Dale is figyelt téged. A felfogadott magándetektíved az ő egyik korrupt zsaruja volt. Folyamatosan szemmel tartott téged, és elhitette veled, hogy egyfolytában utánam kutat, közben pedig a legkevésbé sem tette. Ravaszul mozgatta a szálakat, téged kábított, engem pedig figyelmeztetett. Mintha arra célozgatott volna, hogy milyen könnyű lenne számára végezni veled. – Megrázta a fejét. – Dale egészen megtébolyodott, ahogy egyre több lány kezdett eltünedezni. A lányok mind rémtörténeteket meséltek arról, hogyan halt meg egy családtagjuk vagy barátjuk „furcsa balesetekben”. Nem akartam, hogy te légy a következő.

– Embert ölt? – kérdeztük egyszerre anyámmal. Az arcára kiülő rémület összevágott azzal, amit én éreztem mélyen legbelül, és nem tudtam biztosan, hogy meglátszik-e rajtam.

Lana nyelt egyet, és a szemöldökét együttérzően húzta össze tájékozatlanságunk láttán.

– Nem, nem… de elintézte, hogy mások megtegyék.

Anyám zokogásban tört ki, én pedig a szám elé kaptam a kezem, a gyomrom összeszorult, és jéghideggé vált a karom.

– De Lana mindvégig törődött veled, és gondoskodott róla, hogy én is szemmel tartsalak – szólt közbe Martino tiszt, figyelmünket újra a történetre irányítva. – Tudom, úgy tűnik, mintha Lana elhagyott volna, de minden este meg kellett vívnom a harcot vele, hogy távol tartsam. Te vagy az egyetlen, aki számít neki, William. Biztonságban akart tudni.

– De nekem kellett volna őt megvédenem – felelte Rhodes reszkető hangon. Erősebben szorítottam a kezét.

– Ezt magamnak kellett megoldanom, William. Zavaros volt minden, és téged is belevonva csak rosszabbodott volna a helyzet.

– De mégis hagytál neki egy levelet – jegyeztem meg.

Kényelmetlenül fészkelődtem a bárszékemen, és lehajtottam a fejem. – Azt, ami rólam szólt.

Martino tiszt tekintete megkeményedett, Lana pedig összerezzent.

– Nagyon sajnálom, Natalie. Nem te voltál az egyetlen, akit megbántottam azzal a levéllel. Komoly veszélynek tettem ki magam, és kockáztattam az egész nyomozást is, de nem cselekedhettem másként. – Lana sóhajtott. – Állandó megfigyelés alatt tartottam Williamet, és amikor rájöttem, hogy ő a te edződ, már óvatos voltam. Egy alkalommal késő éjjel hagytad el a házát, és én figyeltem, amint William kiszalad utánad, de addigra te már elhajtottál. William csak állt ott, a fejét fogta, és az a kifejezés az arcán… Akkor rájöttem, hogy beléd szeretett, és az én fejemben azonnal megkondultak a vészharangok. Te Dale lánya voltál. Dale meg akarta ölni Williamet. Úgy éreztem, figyelmeztetnem kell őt.

– Annak ellenére, hogy megeskettem, hogy nem fogja – mormogta Martino tiszt összeszorított foggal.

– Valóban megesketett. És arra kértem, engedje, hogy hozzád forduljak, de ő megtiltotta. Olyan közel voltunk a célhoz, már csak egy kis időre volt szükségünk. De nem tudtam megállni, hogy ne tegyem meg. Kiosontam a házából, és visszamentem a hajódokkra egy üveg whiskyvel, amit kiloptam a mosogatója alól. – Lana anyám bögrét tartó kezét nézte. – Nem is tudom.

Egyszerűen csak bizonytalan voltam, féltem attól, hogy mi fog történni. Egy ideig csak ültem ott, és azon tűnődtem, vajon mindent jól tettem-e addig. Ittam, elérzékenyültem, és az éjszaka végére úgy döntöttem, nem tudok többé csak úgy ölbe tett kézzel ülni. Így hát megírtam azt a levelet. Azt hittem, teljesen leszakítottam a papír alját, úgy gondoltam, William soha nem fog rájönni, honnan származik.

– Amikor elkaptalak titeket, amint birtokháborítást követtek el, rádöbbentem, hogy Lana nem tartotta be a nekem tett ígéretét – fűzte hozzá Martino tiszt. – Már rádión is leadtam a jelentést, amikor rájöttem, kik is vagytok. Addigra azonban már túl késő volt, értesítették Dale-t.

Forgott velem a világ. Összecsíptem az orrnyergemet, és próbáltam felfogni mindent.

– Még mindig nem értem a ma estét. Honnan tudtátok, hogy ő… hogy Dale… – Még befejezni is képtelen voltam a mondatot.

– Nem tudtuk – felelte Rhodes, és megsimogatta a kezem, ami még mindig az ő kezét szorongatta. – Közvetlenül azután, hogy befejeztem veled a telefonbeszélgetést, Lana jelent meg az ajtómnál. – Egy pillanatig hallgatott, és az arca olyan fehér volt, mintha még mindig szellemnek látná Lanát. – Ugyanezt a történetet próbálta ő is elmondani, Dale-ről, arról, hogy miért tűnt el, és arról, hogy végre vissza tudott jönni, most, hogy van bizonyítéka. Azt akarta, hogy menjek vele, és fejezzem be, amit ő elkezdett. Készen állt. Kapkodva beszélt, de én semmit sem fogtam fel az egészből, mert csak annyit tudtam, hogy késel.

Addigra már nálam kellett volna lenned. Nem is tudom… – Itt elhalkult a hangja. – Nem tudom megmagyarázni. Egyszerűen csak megéreztem. Tudtam, hogy valami nincs rendjén. Aztán próbáltalak hívni, és a telefonod hangpostára kapcsolt.

Hirtelen ráébredtem, hogy akkor az emeleten hagytam a telefonomat a zuhanyzás után.

– Felpattantunk a motoromra, amilyen gyorsan csak tudtunk, ide jöttünk, és már a kocsifelhajtón meghallottam a sikoltozásodat. – Az állkapcsa csikorgott, és ökölbe szorult az a keze, amelyik nem tartotta az enyémet. – Nem tudtam, mi vár rám, amikor betörtem az ajtót.

Anyám sírt, és én csak rámeredtem az említett betört ajtóra.

Túl sok volt ez az egész. Az agyam egyszerűen képtelen volt befogadni mindazt, amit tapasztaltunk.

Az összes fájdalmat, amit Rhodesnak kellett átélnie az előző három és fél évben a mostohaapámnak köszönhetően. Annak a mostohaapának köszönhetően, aki mellett úgy nőttem fel, hogy szerettem, bíztam benne, bálványoztam. Olyan akartam lenni, mint ő. A gondolattól most émelygés kerülgetett, és előrebuktam a bárszékemen, hogy eljussak a mosogatóig, még épp időben, hogy megszabaduljak attól a kevés ételtől és kávétól, ami még bennem maradt. Rhodes hozzám szaladt, hátrafogta a hajam, és a hátamat simogatta.

– Tudom, hogy ez most nagyon sok egyszerre – ismerte el Martino tiszt halkan. – Azt hiszem, mindnyájunknak szüksége van egy éjszakára, hogy feldolgozzuk a történteket. Mrs. Poxton, pihennie kellene.

– Én sem érzem jól magam – tette hozzá Lana, és egész súlyával a tiszt vállának dőlt.

– Gyerünk, hadd vigyelek haza.

– Várj! – Rhodes előbb megbizonyosodott róla, hogy jól vagyok, amint visszafordultam a szoba felé. Adott egy pohár vizet, amit hálásan elfogadtam, majd átvágott a szobán, hogy a húgához menjen. Egy pillanatig egymásra meredtek, és mi, többiek csak néztük, mekkora a hasonlóság köztük. Rhodes aztán magához húzta, heves, erős ölelésébe vonta, ami a több mint három év veszteségből táplálkozott, és megkönnyebbülten felsóhajtott. Lana szorosan behunyta a szemét, és az időközben kibuggyanó könnyektől nedves arcát bátyja vállába temette.

– Szeretlek, William. Nagyon sajnálom, hogy elhagytalak. Nagyon sajnálok mindent.

– Ne – állította le Rhodes. – Életben vagy. Itt vagy. Csak ez számít.

Egy darabig csak ölelték egymást, aztán Rhodes végül elhúzódott, és hagyta, hogy Martino tiszt kikísérje Lanát.

Megállapodtunk, hogy másnap összegyűlünk egy késői ebédre, és megbeszéljük a továbbiakat. Sok tennivaló akadt még, most, hogy Dale börtönbe került, és meglettek a tanúk, mert mindnyájan jól tudtuk, hogy nem fogják sokáig bent tartani.

Valószínűleg reggel óvadék ellenében elengedik. Csak a tárgyalást követően szabadulhatunk meg majd tőle.

Rhodes meg én becsomagoltunk anyámnak és nekem, összeszedtünk mindent, amit szükségesnek gondoltunk.

Fogalmunk sem volt, hogy Dale visszatére, és ha igen, mikor, de azt tudtuk, hogy egyikünk számára sem lenne biztonságos abban a házban maradni. Anyám egészen össze volt zavarodva.

Egy szót sem szólt, és Rhodesnak kellett kitámogatnia a Roverhez. Csendben hajtottunk a lakásához, Rhodes a motorjával követett bennünket.

Amikor odaértünk, a konyhában megvárta, amíg anyámat befektetem az ágyába. Kissé reszketett, így állig betakartam.

– Nagyon sajnálom, kicsim – suttogta, és friss könnycseppek gördültek le arcáról a takaróra. – Nem tudtam semmiről. Azt hittem, a problémáink csak kettőnket érintenek: csapodár férj, hűséges feleség. De azt nem tudtam… álmomban sem képzeltem volna…

– Tudom, anya. Nem a te hibád.

Szorosan behunyta a szemét, és visszafojtotta a sírást.

– De igen. Egy szörnyeteggel egy háztartásban neveltelek fel.

Veszélynek tettelek ki téged. Az az ember majdnem… Akár meg is… Ó, istenem, kicsim, nagyon sajnálom! – Felém nyúlt, és én erősen magamhoz öleltem, majd megráztam a fejem.

– Nem tudtad, anya. Nem a te hibád. Jól vagyok. Jól vagyunk.

Sírt, és én csak öleltem, igyekeztem a támasza lenni, amire szüksége volt, miközben nekem is meg kellett vívnom a magam harcát az éjszakával.

Egy idő után anyám sírása elcsendesült, lehunyta a szemét, és hátrahanyatlott Rhodes párnáira. Vittem neki egy pohár vizet, letettem az éjjeliszekrényre, aztán halkan becsuktam magam mögött a hálószoba ajtaját, és a konyhába mentem Rhodeshoz.

Úgy néztünk egymásra, mintha az lett volna az első alkalom azon az estén.

– Elmehetnénk valahová?

Rhodes nem válaszolt, csak felkapta a motorkulcsokat.

Felhívtam Christinát, elmondtam neki mindent, amit tudtam, majd arra kértem, jöjjön Rhodes lakásába, és vigyázzon anyámra. Reméltem, hogy aludni fog, de nem akartam, hogy egyedül maradjon.

A nap már felbukkant a látóhatáron, amikor a tengerpart felé hajtottunk. Rhodes leparkolta a motorját az egyik Dale-nek fenntartott parkolóhelyen, és megfogta a kezem, ahogy a víz felé indultunk. A parton lerogytam a homokba, Rhodes pedig lassan letelepedett mellém.

– Minden pénzemet odaadnám, ha tudnám, min gondolkodsz e pillanatban – suttogta a hullámoknak. A szemét rám emelte, miközben az enyém a napkelte lágy sárgáit és kékjeit figyelte az óceán fölött.

– A mostohaapám az oka annak, hogy az elmúlt három éved maga volt a pokol – fakadtam ki. – Én kötlek életed legnagyobb fájdalmához. Nem hiszem el, hogy soha nem vettem észre, milyen is ő valójában. Nem hiszem el, hogy bíztam benne.

Szerettem. És azt hittem, ő is szeret engem. – A hangom elcsuklott egy kicsit, de megköszörültem a torkom. Nem akartam több könnyet ontani Dale Poxton miatt.

– Bogár, ő volt az oka annak, ami Lanával történt. És velem.

Nem te.

– És te jól vagy? – kérdeztem, feléje fordulva. Nem akartam már Dale-ről beszélni.

– Őszintén? Nem – vallotta be. Csillogó zöld szeme zöldeskék árnyalatot kapott, ahogy az ég kékje táncolt benne. – De azt hiszem, jól leszek. Jelenleg jobban aggódom miattad.

– Miattam?

Bólintott.

– Jól vagyok. Sokk volt a diagnózisom – viccelődtem. Rhodes azonban nem viszonozta a mosolyomat.

– Ami ma este történt veled, az komoly dolog volt, Natalie.

– Nem történt semmi. Megmentettél.

Rhodes nyelt egyet.

– Akkor is. Nem voltam ott, hogy megakadályozzam, hogy megüssön, vagy kimondja azokat az általam csak elképzelt szavakat, amelyeket soha nem fogsz elfelejteni.

Fájdalom szorította össze a szívemet, és belekapaszkodtam ujjatlan pólóm vékony anyagába. Rhodes magához húzott, és megcsókolta a hajam.

– Azt hiszem, én is jól leszek – suttogtam végül a mellkasának.

– Talán mindketten jól leszünk.

Szipogtam.

– Tényleg elmész?

Rhodes sóhajtott, majd felemelte az állam, hogy a szemembe nézzen.

– Nélküled nem.

Száját az enyémre tapasztotta, és ígéretek táncoltak közöttünk a reggeli fényben. Az ujjaim belegabalyodtak a hajába, ő pedig még erősebben szorított, és hevesebben csókolt. Egyikünk sem tudta, mi vár ránk ezután a pillanat után, de azt már minden kétséget kizáróan tudtuk, hogy bármi legyen is az, soha nem fogunk a másik nélkül szembenézni vele.

– Szeretlek – suttogta Rhodes a számnak. – Nem akarom, hogy azt hidd, hogy csak a ma este történtek miatt mondom. Már hetek óta így érzem, talán még hosszabb ideje. Már akkor meg kellett volna mondanom, amikor te mondtad, vagy, a francba, még korábban! Azt mondtad, hirtelen hasított beléd, én azonban minden egyes részét éreztem annak, ahogy beléd zúgtam. Keményen próbáltam küzdeni, megtiltottam magamnak, hogy önző módon beléd szeressek, mert jól tudtam, ki vagyok, és mire vagyok képes.

– Hagyd abba – ziháltam, és újra megcsókoltam. – Tudom. Soha nem kellett mondanod.

Rhodes a homlokát ráncolva rám nézett.

– Hát én már soha nem akarom abbahagyni.

Belemosolyogtam a szájába, ahogy ismét megcsókolt, ezúttal erősebben, és ígéret volt benne, szándék, mohóság és óvatosság.

Összevonta a szemöldökét, és én azon tűnődtem, vajon képes lesz-e valaha is úgy csókolni engem, hogy nem érzi azt közben, hogy nem érdemli meg.

– Én is szeretlek, William – mondtam aztán lágyan. William elhúzódott, és kérdően nézett rám a név hallatán. Már nyitotta a száját, hogy vitatkozzon velem, aztán egyszerűen csak becsukta.

Mert akkor már ő is tudta, amit én tudtam egész idő alatt.

Hogy immár az én erős akaratú védelmezőm lett.

Kezét az enyémbe csúsztatva két ujját a csuklóm belső részére nyomta. Éreztem a szívverésemet az érintése alatt, aztán én is rátettem az ujjaimat az ő csuklójára. Az én szívem hevesen kalapált, az ő szívverése azonban lassú és egyenletes volt.

Hamarosan aztán kiegyenlítették egymást, és egy ütemben vertek. William a homlokát az enyémhez szorította, és én belélegeztem új életem első lélegzetét.

Az a nyár több szempontból változtatott meg, mint képzeltem volna. Küzdelemre hívtam ki magam, és olyan belső erőre leltem, amiről nem is tudtam, hogy létezik bennem. Kockázatot vállaltam, ami aztán korábban nem tapasztalt szenvedélyhez és szerelemhez vezetett. És igen, elveszítettem azt az ártatlanságot, ami addig a pillanatig óriási szerepet játszott abban, hogy ki vagyok.

Végül mégis túléltem ezt a nyarat, és kész voltam arra, hogy elhullajtsam a leveleimet az ősz többi fájával együtt. Az igazság az volt, hogy William felkeltette bennem az alvó óriást. Úgy éreztem, egy új – egy jobb – énem arra az esélyre vár a felszín alatt, hogy tündökölhessen a tavaszban. Nem árnyékoltam a szemem, ahogy a reggeli fény egyre világosabbá, ragyogóbbá vált körülöttünk a tengerparton. Egyszerűen csak erősebben szorítottam azt az embert, akinek a sötétsége tökéletes egyensúlyt teremtett.

A nap új életre kelt.

És vele együtt mi is.

Utószó

KÉT ÉVVEL KÉSŐBB

Végighúztam a kezem a ruhám vékony, fekete szövetén, majd megfordultam, hogy még egyszer szemügyre vegyem magam a tükörben. Új, rövidebb, fényesebb szőke frizurám kissé göndörített volt, és az államnál keretet adott az arcomnak.

A szűk ruha alatt nem voltak hurkák, én mégis meghúzgáltam, majd lesimítottam, újra és újra.

– Tökéletesen nézel ki – visszhangzott végig a hálószobánkon William mély hangja, ahogy mögém lépve aztán átölelte a derekamat.

– Azt hiszem, túl kicsi.

Vigyor jelent meg William szája szegletében.

– Csak azért, mert egy számjegyű a méret, még nem jelenti azt, hogy túl kicsi, Bogár. – Megcsókolta a homlokomat, én pedig megfordultam a karjában, és a kezemet végigsimítottam ezúttal zakóba bújtatott bicepszén.

– Nem hiszem, hogy valaha is hozzá fogok szokni az M-es mérethez. És köszönettel tartozom neked érte.

– Ne nekem köszönd – jegyezte meg William, és megcsókolta az orrom. – Köszönd a guggolásoknak.

Kuncogtam.

– Készen állsz?

Megnyaltam az alsó ajkam, lecsúsztattam a kezem a mellkasán, és nadrágja övszegélyébe dugtam. Mély levegőt vett, és éreztem, hogy keményedik a szövet alatt.

– Biztos vagy benne, hogy el kell hagynunk a házat?

William felnyögött, ujjaival végigszántott a hajamon, gyengéden meghúzta, és arcomat az arcához szorította. Száját az enyémre tapasztotta, és megharapta az alsó ajkam, amit az előbb incselkedve nyaltam meg.

– Csak rajta. Ingerelj csak ma este mindennel, amivel akarsz, Bogár. De emlékezz rá később, amikor visszakapod tőlem.

Szavai végigbizseregtek a lábam között, és a combom megfeszült. William azonban nem vette le a száját az enyémről, csak még hevesebben csókolt, érdes kezét végigcsúsztatta ruhám nyitott hátán, hogy megmarkolja a fenekem. A szájába nyöszörögtem, és William végül elhúzódott, hagyva, hogy fájón sóvárogjak többre.

– Izgatottan várom – feleltem, levegő után kapkodva. Egy újabb csókot akartam lopni, amikor Zipper futott dühös farkcsóválással a lábaink közé, egy lépéssel hátrataszítva mindkettőnket.

– Mit mondasz, Zip? Jól viselkedsz, amíg nem leszünk itthon?

A mi tökéletlen pitbullunk gyorsan leült, mellső lábait kitámasztva, tágra nyílt szemmel, lógó nyelvvel nézett fel ránk.

Megsimogattam a fehér foltot a fején, aztán lehajoltam, és megcsókoltam az orrát, amire prüszköléssel válaszolt, majd újfent végigvágtázott a házon.

Zippert az előző év karácsonyán hoztuk el a menhelyről, és azóta ő töltötte be az űrt a mi kis családunkban. Szertelen eb volt, egyfolytában bajba került, és megszámolni sem tudtam, hány pár cipő esett áldozatul rágcsáló hajlamának. Mégis, sok tekintetben Rhodesra emlékeztetett, amikor először találkoztunk: az emberek féltek tőle, veszélyesnek tűnt, de belül kedves volt, gondoskodó és bátor. Még egy hét a menhelyen, és Zippert elaltatták volna. Egyesek szerint megmentettük, de azt hiszem, épp fordítva lehetett. Ahol a hónapokig tartó terápia kudarcot vallott, ott a kutya sikerrel járt.

Most teljes erővel száguldott végig a házon, majd a bejárati ajtót palánknak használva visszapattant felénk.

William kuncogva figyelte, ahogy Zipper újabb kört fut le, aztán az ajtó felé indulva játékosan megpaskolta a hátsó felem.

Ha nem lett volna egy fontos vacsoráról szó, valószínűleg addig folytattam volna az incselkedést, amíg William végül feladja, és engedi, hogy otthon maradjak vele. Ám éppen William húgával és anyámmal készültünk eltölteni egy estét, és nem találkoztunk már velük egy ideje.

Az étterem felé vezető út rövid volt, de én egész idő alatt az ablakon bámultam kifelé. Annak ellenére, hogy már több mint egy éve Savannah-ban éltünk, még mindig rácsodálkoztam, milyen gyönyörűnek tűnik a város. Annyira gazdag volt a történelme, de ami még jobb – tele volt élettel. A város minden szegletében szépség és izgalom zsibongott.

Mégis, valahányszor csendben voltam, a fejemben lévő zaj bekúszott a tudatomba. A két évvel ezelőtt történtek óta hosszú utat tettem meg, de nem voltam benne biztos, hogy valaha is képes leszek teljesen túl lenni rajta, és elfelejteni. A terápia segített, az elején legalábbis, ám egy idő után rájöttem, William az egyetlen, akivel akarok beszélni róla. Jobban ismert engem, mint én önmagamat. Így tehát egymásra támaszkodtunk, jóban-rosszban egyaránt, és az egykor megrepedezett, eltört alapzatunkat lassan, kitartóan újjáépítettük. Erősebb lett, mint valaha.

William most gyengéden megszorította a térdem, ami segített visszaterelni a gondolataimat az autó belsejébe. Tudta, mikor révedek el, de elég volt csak megéreznem bőrét az enyémen, és egyszeriben visszatértem a jelenbe – hozzá.

– Van néhány izgalmas hírem.

Felvontam a szemöldököm.

– Igen?

Bólintott, és a legaranyosabb vigyor játszott szája szegletében.

– Nyári munkára jelentkeztem nemrég. El sem akartam mondani neked, mert úgy gondoltam, akkora a versengés az iskolában, hogy valószínűleg nem én fogom megkapni. De… nos… én kaptam meg.

Elmosolyodtam, és az orromat fintorgattam.

– És… mit fogsz csinálni?

William a száját harapdálta.

– Tudod, hogy Bradley Schumaker a Food Networktől a vendégséf abban a belvárosi kis olasz étteremben?

– Ó, istenem, és te leszel…?

William ismét bólintott, ezúttal széles mosoly terült el az arcán. Az a fajta mosoly, amitől még mindig elakadt a lélegzetem.

– Én leszek az egyik szakácsa.

– William! – fogtam meg a térdemen lévő kezét, és megszorítottam. – Ez elképesztő!

Megráztam a fejem, és büszkeség töltött el. Az a férfi, akivel azon a nyáron találkoztam két évvel korábban, a legkevésbé sem bízott a főzőtudományában. A mellettem ülő férfi azonban már majdnem megszerezte a szakácsképesítést, és egész nyáron a szakma egyik legmenőbb séfjével készült együtt főzni.

William vállat vont.

– Csak próbálok lépést tartani a szupersztár barátnőmmel.

– Nem hiszem, hogy a galériában végzett munka szupersztárrá tesz. Vagy bármilyen szempontból is felér azzal, amit te fogsz csinálni.

– Megbíztak, hogy kurátori feladatokat láss el, pedig még iskolába jársz, Bogár. És a te fényképeid kelnek el először, ha megengeded, hogy kiállítsák őket. Hagyd már abba, hogy alábecsülöd magad!

Elpirultam.

– Az önbizalmamon még dolgoznom kell.

– Tudom. Ezért vagyok én mindig itt, hogy emlékeztesselek – pillantott rám, ahogy befordultunk a régies stílusú halétterembe, ahol anyám akarta, hogy találkozzunk vele és Lanával. Rhodes leparkolta a kis Camrynket, majd kiszállva körbement, kinyitotta nekem az ajtót, aztán a kezét nyújtva kisegített. Nem volt ugyan egy Rover vagy Corvette, de a miénk volt – mindketten keményen megdolgoztunk érte. Már pusztán ezért is büszkeséget éreztem, valahányszor vezettem.

Nem tudtam ellenállni, hogy ne bámuljam Williamet, ahogy a bejárati ajtó felé tartottunk. Gesztenyebarna haja gondosan formázott volt, az öltönye tökéletesen állt, és az állán lévő kis borosta azt a hatást keltette, hogy különösebben tennie sem kellett azért, hogy így nézzen ki. Zöld szeme boldogságtól ragyogott – most még inkább, mint bármikor korábban. Már nemigen vonta össze a szemöldökét, ez az arckifejezése oly ritkává vált, hogy szinte elfelejtettem, milyen is egyáltalán. Már állandó könnyed mosoly váltotta fel.

És ez tette tökéletessé a megjelenését.

Mielőtt az asztalhoz érhettünk volna, anyám már felállt, és előrelépve a székétől csontropogtató ölelésébe vont. Magamhoz szorítottam, és felnevettem, amikor elhúzódva a könnyeit törölgette az arcán.

– Jóságos ég, mennyire hiányoztál nekem, drágám!

– Te is nekem, anya.

Csodálatosan festett – hihetetlenül, ami azt illeti. Hosszú, szőke haját elegánsan a feje búbjára fésülte, és a szeme alól eltűntek a sötét karikák, amik a Dale-lel történt incidens után sokáig ott éktelenkedtek még. Boldognak látszott. És reméltem, hogy valóban az is volt.

– De most tényleg, csakugyan hiányoztál neki. Azt hiszem, már töviről hegyire ismerem az egész életed. Minden este csak rólad beszél – szólt közbe Lana mosolyogva, és lágyan megölelt.

– Örülök, hogy látlak, Natalie. Bámulatosan nézel ki.

– Köszönöm, te is. – Összemosolyogtunk, majd asztalhoz ültünk. Egy pincér szalvétát helyezett az ölünkbe, és magunkra hagyott az étlappal, miután leadtuk az italrendelést.

– Szóval, milyen volt a turné mai állomása? – kérdeztem, és Lanát figyeltem, ahogy SMS-t ír a telefonján. Mosolygott, és nem kellett sokáig találgatnom, kinek küld épp üzenetet. Ő és Martino tiszt eleinte félénken közeledtek egymáshoz, bizonytalanok voltak, éppúgy, mint én meg Rhodes is kezdetben. De most már nem tagadhatták.

– Nagyon jó – felelte anyám. – Úgy érzem, csakugyan változtatunk valamit ezeknek a fiatal hölgyeknek az életén.

Ahogy beszélünk hozzájuk, rájuk nézek, és meg tudom mondani, melyikük ment keresztül valamin. Nem tudom megmagyarázni, de látom a szemükben. Meghallgatnak minket, meg akarják ismerni a lehetőségeiket.

– Bizonyos szempontból ijesztő is – fűzte hozzá Lana, visszadugva a telefonját a kabátjába.

Anyám bólintott.

– Valóban. De ez emlékeztet arra, hogy miért csináljuk az egészet. – Értő mosolyt váltottak, William pedig az asztal alatt megfogta a kezem, és megszorította.

A tárgyalás után Lana és anyám nagyon közel kerültek egymáshoz. Érdekes helyzet volt, mivel a Dale-lel kapcsolatos ügyben két igencsak ellentétes oldalon álltak, ám láthatóan segítettek egymásnak megbirkózni a történtekkel. Úgy döntöttek, írnak együtt egy könyvet, amit aztán el is kapkodtak, leginkább annak köszönhetően, hogy Dale ügyének híre keresztül-kasul bejárta az országot. A december folyamán előadásokat tartottak mindenfelé, középiskolákban, egyetemeken, nőcsoportokban és sok más helyen is. Dedikálták és árulták a könyvüket, elmesélték a történetüket, reményt és erőt adva más nőknek, hogy megvívhassák a saját küzdelmüket. Tényleg egészen hihetetlennek bizonyult mindez.

– És hogy vagytok ti ketten? Hogy megy az iskola?

William elújságolta nekik az új nyári munkáját, én pedig beavattam őket a múzeum legújabb projektjeibe. A záróvizsgák hete volt az iskolában, és a nyarat a kurátori munkára, valamint szakmai ismereteim bővítésére akartam fordítani. Már alig vártam a szünidőt, különösen azért, mert több időt tölthettem Williammel.

– Willow meglátogat ezen a nyáron is?

Vigyorogtam.

– Igen, a jövő héten repül ide. Feltételezhetően beszámol majd a szemeszteréről is, úgyhogy izgalmas együttlétnek ígérkezik.

Willow volt az egyetlen barátom, akivel tartottam a kapcsolatot Poxton Beachről. Mason még érdeklődött felőlem a történtek után, ám ő aztán egyetemre ment, én pedig Savannah-ba költöztem, így teljesen megszakadt a kapcsolatunk. Bizonyos értelemben jobb is volt így. Poxton Beach már a múltamhoz tartozott – pontosan odakerült, ahová akartam.

Anyám és William nevetett, miközben a pincér újra italt töltött nekünk. Anyám magasra emelte a poharát, és megköszörülte a torkát.

– Tósztot szeretnék mondani – közölte. Felemeltük a poharunkat, hogy koccintsunk vele. – A túlélésre. És a gyógyulásra. És a családra.

– Egészségünkre – trilláztuk mindnyájan. Először Lanával és anyámmal koccintottam, majd Williammel. Egy pillanatig csak nézett rám, és a tekintete többet mondott, mint bármilyen pohárköszöntő. Jáde-szeméből felém sugárzó szerelme időnként megdöbbentett.

Aztán kortyoltunk a poharunkból, és nem tudtam megállni, hogy ne gondoljak arra, mennyi csodálatos dolog fakadt ebből a szörnyű élményből. Dale végül megfizetett a számtalan nőnek okozott fájdalomért, William visszakapta a húgát, anyám talált végre valamit, ami iránt szenvedélyt érezhetett, én pedig követhettem egy korábban nem hitt álmot.

Lehet, hogy valóban okkal történik minden.

Egyre csak ezen töprengtem, ahogy hazafelé tartottunk, a rádió halkan szólt, és William végigcsúsztatta a hüvelykujját térdem csupasz bőrén. Mindketten hallgattunk, eltűnődtünk, és ráébredtem, hogy bizonyos értelemben köszönettel tartozom Masonnak, hogy eljutottam Williamhez. Ha nem lett volna az első barátom, az első szívfájdalmam, talán soha nem éreztem volna magamban bátorságot vagy késztetést, hogy megtegyem azt a bizonyos első lépést a Poxton Beach Country Clubba. És bizonyára soha nem tudtam volna meg, mi vár rám az ajtó mögött.

Vagyis inkább, ki.

Amikor William kinyitotta a lakásunk ajtaját, Zipper ugrott fel rám. Hatalmas mancsait a vállamra tette, én pedig nekidőltem a falnak, lerúgtam a magas sarkúmat, miközben az eb az arcomat nyalogatta. Ez volt a rituálénk, és mindig mosolyra késztetett.

– Szia, Zip! Te is hiányoztál nekem, pajti.

Zipper aztán elhúzódva visszaült a padlóra, és türelmesen várt, amíg William levette a zakóját, ráhajtotta az egyik étkezőszékre, aztán megfogta a kutyapórázt.

– Csak gyorsan lemegyek vele, és sietek vissza – mondta, és hozzám hajolva megcsókolta az arcomat. Egy pillanatig elidőzött ott, majd megcsókolta a fülemet is, és belesuttogta:

– Ne légy túlságosan levetkőzve, mire visszajövök.

A számat harapdálva megborzongtam, William pedig kacsintva elhúzódott, és kivezette Zippert az ajtón.

A kabátomat a konyhaasztalra dobtam, aztán felvettem a magas sarkúmat a földről, és lassan visszasétáltam a hálószobába, az estének köszönhetően elnehezült gyomorral és szemmel. Ujjaimat végigfuttattam a folyosó falát borító fényképeken, mindegyik keretbe foglalt egy-egy emléket Williamről és rólam. Ott volt az első közös fényképünk is, ami akkor készült, amikor William először tett a magáévá azon az estén. Középre került, és új emlékek vették körbe, a parkban töltött lustálkodós vasárnapi piknikektől, az izzadt edzés utáni szelfiktől kezdve egészen a galériában tartott kiöltözős estékig, meg a kalandtúrákig Zipperrel.

Mosoly bujkált a szám szegletében, ahogy betettem a szekrénybe a magas sarkúmat, és elkezdtem kikapcsolni a fülbevalómat. Még le sem vettem a másodikat, amikor hallottam, hogy nyílik és csukódik a bejárati ajtó, amit mancsok kopogása követett, ahogy Zipper vadul beszáguldott.

A kutyacsontját az ágyunk lábánál lévő fekhelyére dobtam, ő pedig boldogan lerogyott, és rágcsálni kezdte, farkát egyfolytában csóválva.

– Hadd segítsek – mormolta William, és mögém csusszanva elsimította a hajamat a nyakamról. Megfogta a ruhám hátulján lévő cipzárt, és elkezdte lassan lehúzni, apró csókokkal illetve a nyakam, miközben tovább húzta lefelé. Kibújtam a ruhámból, hagytam lehullani a földre, aztán megfordultam, és a karomat William nyaka köré fontam.

William lassan végigpillantott rajtam, és megrázta a fejét.

– Olyan szép vagy.

Mosolyogtam.

– Köszönöm.

Immár nem kellett keményen harcolnom azzal, hogy higgyek neki.

Félig-meddig azt vártam, hogy akkor és ott a magáévá tesz, ám ő elengedett, hogy aztán mindketten magunkra húzhassuk a pizsamánkat, és bebújhassunk az ágyba. Csak William éjjeli lámpája világította meg a szobát, ahogy az egyik könyökére támaszkodott, töprengő arckifejezéssel.

– Hát te min mélázol ott odaát? – kérdeztem, és összevontam a szemöldököm. Szabad kezével végigszántott a hajamon, lustán elvigyorodott, majd nyelt egyet.

– Van neked valamim.

Átfordulva kihúzta az éjjeliszekrénye parányi fiókját, aztán halkan be is tolta. Amikor visszafordult felém, egy dobozt tartott, és én rögtön felismertem – az a doboz volt, amiben két évvel korábban a klubban az órámat adta nekem.

– Tudod, hogy az órám még mindig működik, ugye? – kérdeztem mosolyogva, és felemelkedve nekidőltem a párnáknak. – Csak lemerítettem az akkumulátort. Megint.

William azonban csak átnyújtotta a dobozt, én pedig elvettem tőle, és kíváncsian figyeltem az arcát, miközben kinyitottam.

Amikor aztán megint a dobozra pillantottam, a legkevésbé sem egy órát láttam benne.

– Ó, istenem! – ziháltam, és Williamre meredtem. – Mi ez?

Ostoba kérdés volt, mert nagyon is jól tudtam. Egy gyűrű volt – egy gyönyörű, finom aranygyűrű, a végtelen szimbólumával, amit két apró szív kapcsolt össze. A szemem ide-oda cikázott közte és William között.

– Ez egy ígéret – szólalt meg végül, és felém nyúlva elvette reszkető kezemből a dobozt. Kiemelte a gyűrűt, majd félretolta a dobozt, és újra rám nézett. – Hogy itt vagyok. Hogy mindig itt leszek, jóban-rosszban, hogy vállamra vegyem a terhedet, ha te magad nem tudod cipelni. Ez egy ígéret, hogy mindig segítek, hogy szépnek érezd magad, ha te magad nem érzed úgy, hogy tartalak, amikor sírnod, és átölellek, amikor ünnepelned kell. – Mindketten felnevettünk, és könnybe lábadt a szemem, mert eszembe jutott, hogy William épp ezt tette az edzőterem közepén aznap, amikor elértem a célsúlyomat. – És egy nap, amikor készen állunk rá, lecserélem egy olyan gyűrűre, ami örök fogadalmat tesz, még ha nincs is szükséged rá, mert tényleg nincs. Mert az az igazság, hogy azóta a tiéd vagyok, amióta csak találkoztunk, és örökre a tiéd leszek… ha akarod.

Átnyújtotta a gyűrűt, és szemét rám szegezve várt. De nem tétováztam. Odatartottam a kezem, széttártam az ujjaimat, és William sóhajtva ráhúzta a gyűrűt jobb kezem gyűrűsujjára.

– Még kérdezned kell? – csúsztattam aztán kezébe a kezem, és mutatóujjamat a csuklója belső részére tetovált körre nyomtam.

Ő ugyanezt tette, és megtalálta a kör párját az én csuklómon, miközben azt suttogtam, amit mindvégig tudtunk: – Mindent akarok, ami te vagy, William.

Egy csókkal válaszolt, majd a hátamra fordított, kezét a hajamba csúsztatta, és a combjaim körbefogták erős derekát, ahogy rányomott az ágyra. Időnként még mindig úgy csókolt, mintha fájna neki, mintha attól félne, hogy nekem fájdalmat okoz, és ez most egy ilyen alkalom volt. Végül azonban a szemöldöke közötti ránc halványulni kezdett, minden egyes érintéssel és csókkal egyre inkább kisimult. Addig csókolt, amíg már szépnek éreztem magam, én pedig addig csókoltam őt, amíg már úgy érezte, megérdemli, és nem törődtünk vele, mennyi ideig tart, hogy eljussunk idáig.

Mindig is utáltam a súlyt.

Mielőtt találkoztam volna Williammel, utáltam a testemre rakódott kilókat, amitől az életem minden területén kevésnek éreztem magam. Amikor aztán edzeni kezdtem Williammel, ő erősebben hajtott, mint addig bárki. Valahányszor úgy gondoltam, végre megfeleltem a követelményeinek, ő újabb súlyt tett rám, keményebben dolgoztatott, és arra kényszerített, hogy megtaláljam a kellő motivációt, hogy célt érjek.

És talán ez az igazság a súllyal kapcsolatban – bár fáj, amikor úgy érezzük, pluszteherként nehezedik az életünkre, mégis a végén erősebbé válunk általa. Williamet nézve most el sem tudtam volna képzelni őt az őt formáló súlya nélkül. A múltja alakította azzá az emberré, akit szerettem – bármennyire is sérült közben. Ő volt az az ember, aki megváltoztatott, aki jobbá tett, és aki segített cipelni a súlyomat, amikor túl nehéz lett ahhoz, hogy egyedül vigyem.

Kezdtem ráébredni, hogy a súly végül is egyáltalán nem olyan rossz dolog.

Szerzői életrajz

Kandi Steiner, a bestselleríró és whiskyszakértő a floridai Tampában él. Leginkább „érzelmi hullámvasút” történeteiről ismert, a tökéletlen, esendő alakokat, és az igazi, romlatlan romantikát kedveli – annak minden formájában. Mindegyik regénye egyedülálló és különleges, és az izgalmas, érzelmes és ösztönző olvasmányokat szeretők kedvükre válogathatnak könyvei között.

A Közép-floridai Egyetemen tanult, kreatív írás, valamint reklám és PR főszakon, és női tanulmányok mellékszakon szerzett diplomát. Negyedik osztályos korában kezdett regényt írni, miután elolvasta a Harry Potter-sorozat első részét.

Hatodik osztályos korában saját újságot írt és szerkesztett, amit osztálytársainak osztogatott. Végül az igazgató tudomást szerzett róla, és azonnal beszüntette az újságot, bár Kandi megpróbált harcolni a „sajtószabadságért”. Az egyetem befejezése után különös érdeklődéssel fordult a romantikusregény-írás felé, mivel mindig is reménytelenül romantikus volt, szereti éles megvilágításba helyezni a szerelem kihívásait és diadalát.

Ha Kandi nem regényt ír, akkor mindenféle könyvet olvas, éktelenül lármás macskájával beszélget, és a barátaival meg a családjával tölti az időt. Szereti az élő zenét, az utazást, a szénhidrátban gazdag ételeket, a tengerparton töltött napokat, a filmmaratonokat, a kézműves söröket meg az édes borokat – nem feltétlenül ebben a sorrendben.

Méltatások

„Ez a regény örökre a szívünkben marad.”

Jordan Bates, amazon.com

„Szex, hazugság, árulás, és egy robbanásszerűen kitudódó titok.”

SEB, amazon.com

„Egy napon én is úgy elvetem a súlyaimat, mint Nat…”

AngelicasBookHaven, amazon.com

„Szív, Önbizalom és Kedvesség… Elképesztő, mennyire súlyok nélkülivé tesznek bennünket!”

Theresa Esterline, amazon.com

„Fedezd fel, hogy mi van a súlyos teher alatt, amit a válladon cipelsz!”

Julie K, amazon.com

„Ez a könyv megváltoztatja az életed!”

Sarah, amazon.com

Document Outline

Ajánlás

Előszó

1. Fejezet

2. Fejezet

3. Fejezet

4. Fejezet

5. Fejezet

6. Fejezet

7. Fejezet

8. Fejezet

9. Fejezet

10. Fejezet

11. Fejezet

12. Fejezet

13. Fejezet

14. Fejezet

15. Fejezet

16. Fejezet

17. Fejezet

18. Fejezet

19. Fejezet

20. Fejezet

21. Fejezet

22. Fejezet

23. Fejezet

24. Fejezet

25. Fejezet

26. Fejezet

27. Fejezet

Utószó

Szerzői életrajz

Méltatások