Stevie Nicksnek, a Rhiannon című dal megírásáért.
Az ihletése nélkül Rhya Fleetwood
– e könyv főszereplője – sem létezne.

PROLÓGUS

A GYOMLÁLÁS

ANWYVNI DAL A FELKELÉSRŐL

A halandók ideje megkezdődött, midőn

A vaspáncélos seregek északra törtek

A tündék uralma hamuvá lőn,

A mágikus vér szanaszét fröccsent.

Halljátok!

Vége a varázsos ármánynak,

Mely királyok földjét rombolja.

Búcsú a gonosz szélnek,

Mely a fák lombját borzolja.

Halljátok!

A kard és az ököl uralma,

Az ember hatalma jő.

A félvérek vadászata most kezdődik.

A rossz vér mind kiontatik.

ELSŐ FEJEZET

HUROK DÖRZSÖLI A NYAKAMAT. A halál nyaklánca.

Érzem, ahogy a pulzusom – egyenletes, szapora – nyakam vékony bőre alatt lüktet. Nem érzek félelmet. Többé már nem. Az korábban tört rám, a jéghideg kezek és a vicsorgó kutyák miatt, amelyek végigüldöztek a vad mocsárvidéken. Aztán a nappal együtt eltűnt a rettegésem, lehanyatlott a horizonton a nyomasztó sötétségbe.

Mit is mondott Eli mindig?

A félelem csak annyit jelent, hogy még van vesztenivalónk.

Nekem azonban már semmim sincs. Semmim, csak az életem, és az nem ér egy fabatkát sem, senkinek.

Főleg nem a fogvatartóimnak.

– Ravasz kis ribanc, nem igaz? – harsan fel egy durva hang nevetve, valahol tőlem balra. – A fél egységünk ráment, hogy elkapjuk! Egy tucat ember! Három napot töltöttünk abban a darazsakkal, kígyókkal és pókokkal teli, átkozott mocsárban! Térdig gázoltunk a sárban, a lucsokban és mindenféle szarban. Majdnem kicsúszott a markunkból, amikor tegnap ránk esteledett. – Egy köpet landol az arcomon. – Tünde söpredék!

– De hisz ő még… ő még olyan fiatal – válaszol egy másik hang. Fiatalabb, és kissé bizonytalannak tűnik. Talán egy újonc, akit még nem edzett meg ez a végtelen, véres, háborús játék, amelyet a halandók olyan elszántan játszanak.

– Ne hagyd, hogy a szemed megtévesszen, fiú! Tünde trükk ez, úgy biza’! Szép pofikával és édes mosollyal leplezik valódi természetüket, ugyanúgy, mint egy mérgező virág! Azt beszélik, a régi időben némelyikük olyan bűverővel bírt, hogy bármit képes volt láttatni veled, amit csak akart. Egyenesen a semmibe meneteltél egy szikla széléről, és közben azt hitted, egy vadvirágos mezőn ugrándozol!

A fiatalabb katona hallhatóan felszisszen, rémületét még a szemkötőmön keresztül is látom magam előtt.

– Ne aggódj, fiam! Ilyen varázslatot már majdnem két évszázada nem láttak errefelé – kuncogja el magát ismét a durva hang gazdája. – Akikre mi vadászunk, mint ez a csenevész jószág itt, többnyire félvérek. A Gyomlálás előtti idők hagyatékai, amikor még nem tiltotta a törvény a vérvonalak keveredését. Nem varázstudóbbak, mint te vagy én.

Jelentős szünet következik. A csend mélyen elnyúlik az estében a két férfi között.

– Persze ettől még nem lesznek veszélytelenek – fűzi hozzá az idősebb katona, szinte védekezően. – Álmunkban kibelezne minket, ha csak egy szemernyi esélye is lenne rá. Ezt sose feledd!

– Hogy fogtátok el végül?

– A Vörös-szakadéknál kaptuk el a grabancát. Az érc azokban a sziklákban elég erős ahhoz, hogy összezavarja őket. Elhomályosítja a tájékozódási képességüket, összezavarja az elméjüket. – Fütyülve kifújja a levegőt. – Egyetlen ellenség sem legyőzhetetlen. Még egy átkozott hegyes sem.

A szitokszó hallatán megfeszülök, a kötelek keményen a mellkasomba vágnak, hiába próbálok nyugton maradni. Hegyes. A katonák, akik foglyul ejtettek, gyakran használják ezt a sértést: őrségváltáskor rám sziszegik a bajszuk alatt, vagy csak úgy dobálóznak vele a tábortűz melletti beszélgetéseik során. Mintha egy egész fajt a legjellegzetesebb fizikai tulajdonságára – a fül hegyes végére – redukálva valahogy könnyebben emészthetővé tennék önnön barbárságukat. Valahányszor ezt hallom, néma harag mordul fel bennem. Egy megtört vadállaté, amely olyan megtorlásra vágyik, melyet sosem kaphat meg.

Istenek, adjátok meg a bosszú lehetőségét következő életemben!

– Igazából nem is olyan nehéz megölni őket, csak meg kell találni az épp legalkalmasabb fegyvert a célra – dicsekszik az idősebb katona, tele bölcsességgel. – Természetesen a vas a legjobb ellenük, de az istenekre mondom, csak szúrd meg őket valami élessel, és már végeztél is. A hegyesek ugyanúgy véreznek, mint bármely más vadállat az erdőben. Nem vitt el apád vadászni, fiam? Még sosem beleztél ki őzbakot?

– Nem… Én… Mi… – A fiatal katona egyik lábáról a másikra áll, csizmája alatt ropognak a száraz levelek. – Mi földművesek vagyunk, uram.

– Földművesek?

– Igen, uram. A tengerparton gazdálkodunk. Főleg jégbogyót termesztünk.

– Hát, az efféle bevetésekhez kell is jég a bogyókba!– gúnyolódik az idősebb katona. – Kurva hideg van, ilyen közel a Szimmeri-hegységhez.

A szemkötőm mögött elképzelem a jelenetet. Egy szakasznyi katona, akik már hetek óta úton vannak, és megviselte őket az időjárás. Pattogó tűz, hogy elűzze a hideget – és a farkasokat. Valami egyszerű vacsora sül a parázson.

Hús illatát hozza felém a szél, és a gyomrom megvetően megkordul – valószínűleg nyúl, vagy ökör lehet. Vagy talán vaddisznó, ha valamelyikük elég ügyesen bánik az íjjal. Mert bizonyára van köztük vadász is. Emberek, akik rajtam és a fajtámon kívül is képesek felkutatni valami zsákmányt. Bár ha ehetőek lennénk, talán megennének minket is.

Elvégre ez egy kegyetlen tél volt.

Vajon melyik királysághoz tartoznak, melyik háborúzó királynak fogadtak hűséget? Talán éppen annak, aki seregeit Tengerzugba küldte, és lángba borította a Csillagfény-erdőt – és vele együtt az egyetlen otthont, amelyet valaha ismertem.

Egy kéz megrántja a húsig sebesedett csuklómat szorító bilincset. Egy pillanattal azelőtt hallom a sistergést, hogy a fájdalom belém hasítana. Az elszenesedett bőr szaga megcsapja az orromat.

A saját égő húsom szaga.

Minden önuralmamra szükségem van, hogy ne kiáltsak fel, de nem adom meg ezeknek a katonáknak az elégtételt. Mélyeket lélegezve erősebben szorítom a gerincemet a fa kérgéhez, amelyhez hozzá vagyok szíjazva, és próbálok az eszméletemnél maradni.

Istenek, de fáj!

– Látod, hogy felhólyagosodik? – magyaráz az idősebb katona. – Mintha egy lángoló fatörzset nyomtam volna hozzá!

– I-igen – dadogja a fiatalember. – Értem.

A vas szűnni nem akaró kínt lobbant bennem, amely cseppet sem csillapodik – még most sem, miután a csuklóm szinte a csontig és az inakig perzselődött. Láncaim minden egyes mozdulata újabb kínokat vált ki belőlem.

– Mikor… – Az újonc megköszörüli a torkát. – Mikor fogjuk…

– Felkötni? Nemsokára. Sarló parancsnok éjfélre itt lesz. Parancsba adta, senki nem nyúlhat hozzá, míg ő azt nem mondja.

– Miért?

– Gondolom, biztos szeret saját maga meggyőződni róla, hogy tényleg halottak. Utána szétrugdossuk kicsit a hamvakat, hogy biztosak legyünk benne, semmi sem mozog már belőle. Nekem túlzásnak tűnik, de Eld király parancsolta ezt, úgyhogy eszerint cselekszem. Első az akasztás, aztán jön az égetés. – Egy dugó pukkanása hallatszik, majd dolgozni kezd egy torok, hogy felhajtsa a flaska tartalmát. Egy megnyugvást jelző sóhaj száll fel. – Mondjuk az emberek hajlamosak egy kicsit babonásak lenni, ha tündekivégzésről van szó. Majd meglátod, fiam.

– Rendben… – Nem úgy tűnik, mintha a fiatalembert teljesen meggyőzte volna. – Amikor jelentkeztem, nem gondoltam, hogy félvérekre fogunk vadászni. Nem is tudtam, hogy maradtak még.

– Manapság már nem sokan vannak. Különösen ilyen messze Középföldön. A délvidékieknek van néhány… eltérő szokásuk. Hálát adhatsz az égnek, hogy nem a Hátságon túl, a határon állomásozol. Nehéz kibírni, ahogy hallottam. Pedig nem is hallottam sokat.

A szívem nagyot dobban a rémülettől. Nem kerültek el a pletykák arról, hogy mi történik a félvérekkel a Délvidéken. Nem teljesen. Eli egy este, egy erős whisky mellett engedte, hogy egy futó pillantást vessek ebbe a végtelen sötétségbe.

Lehet, hogy nem ölnek meg azonnal, Rhya, de a dolgok után, amiket veled tesznek, azt kívánod majd, bárcsak megtették volna…

Elterelem a gondolataimat arról a sötét ösvényről. Nem vezet sehova.

– Fiam, csak szegd le a fejed, a kezed maradjon nyugodt, és a kérdéseidet tartsd meg magadnak. Minden rendben lesz. Ez is csak egy munka, mint bármelyik másik. Nem számít, mit mond az itteni csőcselék. – Az idősebb férfi halkabbra fogja a hangját. – Esküszöm, néhány ember nadrágja megpúposodik a kötélen vergődő tündék látványától. Másfajta vérszomj ez, ha érted, mire gondolok.

– Ez undorító!

– Igen, de ettől még igaz. – Ismét nagyot húz a flaskájából. – Réges-régen, amikor én is még csak hozzád hasonló, fiatal csikó voltam, a tündefélék valamivel gyakoribbak voltak errefelé. Az egységem egy nap egy egész családra bukkant, akik egy vízesés alatti barlangban rejtőztek el. A bőrük zöldes volt, a hajuk mint a hínár…

Zöldes bőr?

A hajuk, mint a hínár?

Honnan szedik ezeket a nevetséges történeteket, gyerekek esti meséiből? A fülformától eltekintve a félvérek szinte megkülönböztethetetlenek az emberektől. Ugyanakkor… Azt hiszem, könnyebb igazolni egy mitológiai szörnyeteg megölését, mint egy érző lényét. Így valamit gyilkolnak le, nem valakit.

– Olyan sokakat vesztettünk el az Avian-szorosban… – A katona hangja majdnem suttogásig halkul. – Az évszázad legvéresebb csatája volt. Soren emberei csak jöttek és jöttek. Újra és újra és újra visszavertek minket. A harci kedvünk nagyon megcsappant. Seregünknek szüksége volt egy győzelemre, így amikor azok a tündék az utunkba kerültek…

A csuklómban égő kínok ellenére a baljós előérzettől végigfut a hátamon a hideg. Behunyom a szemem a szemkötő mögött, és azt kívánom, bárcsak a fülemet is ilyen könnyen le tudnám zárni. Nem akarok hallani egy ártatlan család lemészárlásáról. Nem bírom elviselni a részleteket egy anyáról, egy apáról és a gyermekeikről, akiket harcedzett katonák tépnek szét. Főleg, hogy közben a saját halálom közeledtével egyre jobban elszorul a torkom.

Csizma koppan a földön, aztán a férfi köhint egyet.

– Maradjunk annyiban, hogy amit aznap láttam… nos, az a fajta jelenet, amit az ember nem felejt el. Még egy évtized múltán sem.

Újabb ütemnyi csend következik. A fiatalabb férfi nem szól semmit, talán megdöbbenve hallgat maga elé képzelve a borzalmas képet, amelyet a társa festett elé. Nem vagyok olyan ostoba, hogy azt higgyem, a visszafogottsága az irántam érzett együttérzésből fakad. Valószínűbb, hogy csupán azt teszi, amivel megbízták – megtartja magának a véleményét.

Jó katona lesz belőle.

A csendet egy vállon csapódó kéz puffanása töri meg.

– Sápadt vagy, mint egy kísértet, fiam. Menj, egyél egy kis vadhúst, mielőtt elfogy. És hozz nekem is belőle, jó? Én addig vigyázok a fogolyra.

Hallom a távolodó lépteket, amit egy fának dőlő test hangja, aztán egy sóhaj követ. A távolban beszélgetés moraja hallatszik – más katonák, akik a tűz körül falatozzák vacsorájukat. A következő pillanatban egy fadarabon halkan karistoló kés hangja üti meg a fülem. Elgondolkozom rajta, vajon mit faraghat itt maradt őröm.

Valamelyik isten jelképét, akit imád? Egy emléktárgyat a feleségének, akit hátrahagyott azon a földön, amelyet otthonának nevez? Egy játékot a kislányának, amivel az játszhat, miután apja végre hazatér a hódításból?

Egy évtized, mondta. Tízévnyi harc. Tízévnyi katonáskodás. Tízévnyi vér, harc és gyilkolás.

Biztosan van élete ezenkívül is. Biztos van valahol családja, amely hazavárja. Vajon mesél nekik a tündelányról, akit lemészárolt, hogy megvédje őket? Mesél nekik a szörnyeteg foltos arcának és lógó nyelvének részleteiről, amikor a lány a fáklyafény által megvilágítva lengett az ágon?

A bátor hős, aki megölte a szörnyeteget.

Hurrá!

Azok után, ahogyan fiatal társával beszélt, azt hiszem, nem. Nem leli örömét a feladatában, de azért elvégzi azt, és kérdés nélkül végrehajtja kapitánya parancsát.

Az ágak megnyikordulnak fejünk felett, hangjuk akár egy siratódal.

Örülök, hogy éjszaka akarnak végezni velem, a csillagok alatt. Valahogy rosszabb lenne úgy meghalni, hogy a nap süt rám, és enyhe szellő borzolja a füvet a lábam előtt. Az árnyékok sokkal méltóbb végső jelenetet festenek a nyakam kitöréséhez.

Rhya Fleetwood utolsó lélegzetvétele.

A híres Eli Fleetwood gyámoltja.

Árva.

Tünde.

Félvér. Szökevény.

Hegyes.

Bizonyos szempontból megkönnyebbülés lesz végre megpihenni a hónapok óta tartó menekülés után. Amióta kivégezték Elit és hamuvá égették a Csillagfény-erdőt a házunkkal együtt, nem maradt számomra menedék ezen a földön. Nincsenek erős, védelmező karok, amelyek felé rohanhatnék, amikor a hajam beleakad a bozótosba, vagy a bokám kifordul egy sziklán a folyómederben. Nincs meleg ágy, ahová bebújhatnék egy csípős őszi nap végén.

Fogalmam sincs, hol vagyok. Mielőtt levadásztak, hetek óta elveszve kóboroltam, olyan vigaszt keresve, amely már nem létezik. A tömör földből kiásott gumiszerű gombákon éltem, és nyers pisztrángokon, melyeket a jeges patakból halásztam ki. Amikor öt nappal ezelőtt egy faluba értem, a kőpárkányon hűlő friss kenyér illata túl csábítónak bizonyult ahhoz, hogy türtőztessem magam.

Átkozhattam ostobaságomat. Tudom, mit mondana Eli, ha itt lenne. A szív elpuhít. A gyomor elgyengít. Ne törődj a múló impulzusokkal! Az elméddel kell foglalkoznod.

De egy gyenge pillanatban elhagytam a tanításait. A marcangoló éhség gondatlanná tett, eltompította éles érzékeimet. Természetemnél fogva gyors vagyok, de azon a napon nem voltam elég gyors. Ahogy a fasorból az erdő szélén álló romos ház felé suhantam, nem hallottam meg a csizma koppanását a kőpadlón odabent, sem a nyílvessző pendülését az íjban, amíg az süvítve el nem suhant a fejem fölött. Akkor már késő volt.

Túl késő.

Attól a pillanattól fogva az életem fejvesztett meneküléssé változott. Futottam, amíg a tüdőmből ki nem fogyott a lélegzet, amíg csontjaimból ki nem fogyott az erő, amíg mezítelen lábam véres lábnyomokat nem hagyott a sziklákon és a folyami homokon. A nyomomban maradtak – először maguk a falusiak, aztán később a katonák, akiket hívtak. Át az erdőn, át a mezőn, végül pedig keresztül egy mocsárvidéken. Majdnem elvesztettem őket abban a sziszegő, böfögő mocsárban, ahol a levegő sűrű volt, mint a szirup, és a rovarrajok kitakarták még a delelő napot is.

Majdnem.

Nem tudhattam, hogy egy mély szakadék felé terelnek. A Vörös-szakadékhoz, ahogy a katonák nevezik. Nevét a meredek falak rozsdás színéről kapta, a kő ugyanis vastartalmú erekkel van tele, méghozzá elég sűrűn ahhoz, hogy egy jobb napon is elkábuljak tőle – és az a nap a legkevésbé sem volt jó.

Éreztem, hogy az érc minden egyes lépéssel elszívja az erőmet, és üldözőim egyre csak közelítettek. A lábaim megroggyantak, és azzal fenyegettek, hogy megadják magukat alattam. Még ha nem is adták volna fel, nem volt hová futnom, amint elértem a sziklafal oldalát – hacsak nem akartam átvetni magam a peremen, hogy a halálba zuhanjak, egyenest a semmibe.

Utólag visszagondolva így, egy fához kötözve, a csuklóm körül tüzes vasbilinccsel, vastag hurokkal a nyakamban, és egy máglyával a közeli jövőmben… talán jobban jártam volna azzal a gyors zuhanással. Akkor legalább a saját kezem által haltam volna meg. Saját döntésemből.

Az utolsó döntésem nyomán.

Az istenekre, de fáradt vagyok! A hurok olyan nehéz, hogy már képtelen vagyok egyenesen tartani a fejem. Ernyedten a kötelékeimnek dőlök, és örülök, hogy Eli nincs itt, hogy lásson. Ő nevelt harcra. Hogy vad legyek. Határozott akarat, erős elme, egészséges szív.

Cserben hagytam őt.

Cserben hagytam önmagamat.

A gondolatra sírni szeretnék, de már könnyezni sincs erőm. Nem emlékszem, mikor ettem utoljára egy falat ételt, vagy ittam egy korty vizet. A nyelvem száraz, mint a tapló, a meleg étel emléke olyan idegen számomra, mint a föld, ahol fogságba estem.

Próbálok koncentrálni a testemet megnyomorító fájdalom és kimerültség ellenére.

Mit is mondott a katona?

Eld király.

Az Avian-szoros.

Az évszázad legvéresebb csatája.

Fájdalomtól kába elmémben él egy térkép, tele számtalan királysággal. Folyton változó feudális földek, folyton változó papírkirályokkal. Papírkirályok. Eli mindig így hívja – akarom mondani, hívta őket. Uralkodásuk nem isteni jogon alapult: tintával és tollal nevezték ki önmagukat. Címük gyenge, mint a pergamen, amelyre a nevüket firkálták, és amelyen az egyik uralkodó nevét bármikor könnyen kihúzzák, és kicserélik egy másikéra.

Aligha érdemes ezt megjegyezni, morogta Eli egyszer, miközben öregedő kezét a kibontott térképek hatalmas gyűjteményén pihentette. A véres határok minden nagyobb csata során ismét eltolódnak…

Legalább százszor tanulmányoztam azokat a térképeket, de ebben a pillanatban az emlékeim mintha szertefoszlanának, és lehetetlen lenne fókuszba helyezni őket. A királyságok, mint egy széttört pajzs darabjai, szétesnek, mielőtt újra összerakhatnám őket.

Carvage.

Keleti Erdő.

Lordale.

Nythia.

Dymmeria.

A Hátság.

A nevek összemosódnak, a tintás betűk megfejthetetlenül elkenődnek. Végső soron értelmetlen ezen töprengeni. A lelkem visszatér az égbe, függetlenül attól, hogy hol ég el a testem. Ez nem nagy vigasz, de azért belekapaszkodom.

Egy biztos, messze vagyok az otthonomtól. Bárhová is hurcoltak, ez egy kopár föld. Nemcsak hideg, de élettelen is. Nem érzem az erő lüktetését a talpam alatt, nem hallom az ősi suttogást ebben a félholt fákból álló ligetben. És még ha érezném is… Olyan gyenge vagyok a napok óta tartó eszeveszett meneküléstől, mely során kutyák martak a bokámba, nyilak suhantak el a fejem mellett, és fáklyák szorítottak sarokba, mint egy vadállatot. Nem vagyok benne biztos, hogy túl sok hasznát venném most.

A napfény sem képes meggyógyítani egy elhervadt virágot.

Úgyis mindegy, mondom magamnak, erősebben nekitámaszkodva az akasztófámnak. Az őr pengéjének farigcsálása a fán egyenletes metronómként ketyegve számolja a kivégzésemig hátralévő másodperceket. Már semmi sem számít, Rhya. Reggelre egy rakás hamu lesz belőled.

MÁSODIK FEJEZET

VALAMIKOR ELBÓBISKOLTAM, MERT paták dübörgésére riadok fel. Egy magányos lovas, aki a fák között érkezik, sebesen.

A parancsnok végre megérkezett.

Megremeg a föld mezítelen talpam alatt, ahogy az újonnan érkezett lovas beviharzik a táborba. Láncos páncélzat csörög és csizma dübörög, ahogy leszáll a nyeregből. Semmit sem látok az átkozott szemkötőmtől, ami az amúgy is sötét éjszakát szurokfeketévé teszi. A fülemet erőltetve próbálok beszélgetésfoszlányokat felfogni.

– Sarló parancsnok. Megtiszteltetés, hogy itt van, uram. Megtiszteltetés.

– Burrows. – A válasz szűkszavú.

– Uram, ha szabad megjegyeznem, az ön taktikája a tavaly tavaszi Ygrinél vívott csatában egyszerűen ihletett volt! A nythiai söpredék úgy hullott, mint a kukoricaszárak aratáskor! Soha nem láttam még ehhez foghatót a hosszú évek alatt, amióta…

– Kapitány, ha azt akarnám, hogy körbecsókolják a seggem, akkor egy bordélyházban lennék. Vigyen a fogolyhoz! Azonnal.

– I-igenis, uram – dadogja Burrows. – Azonnal.

A lépések egyre hangosabbak, ahogy közelednek felém. Mély levegőt veszek, és megacélozom magam, ám a szívem mégis nagyot dobban, amikor egy kéz felém nyúl, és letépi a szemkötőmet.

Fáklyafény lobban fel, perzselően égeti a retinámat a sötétségben töltött órák után. Pislogok, hogy elűzzem a fényes foltokat, de nem megyek vele valami sokra. Csillagok villannak a szememben. Erős ujjak markolják meg piszkos hajamat, és egy durva mozdulattal felrántják lógó fejemet. A másik kéz a hurok köré tekeredik, és szorosan meghúzza, összenyomva a légcsövemet. A lélegzetvétel lehetetlenné válik.

Azt hittem, túl vagyok ezen. Hogy túl vagyok a félelmen.

De tévedtem.

Az arc láttán, amely lassan a látóterembe úszik, csaknem megáll a szívem. Legalábbis annak láttán, amit a nehéz, fekete sisak látni enged belőle. Egy fém orrvédő kettévágja vonásait két könyörtelen részre. Kétoldalt a szemöldöke sűrű barázdái befelé húzódnak, és közvetlenül alattuk olyan sötét szemeket látok, hogy úgy tűnik, két feneketlen gödör mered rám. A pislákoló fáklyafényben inkább tűnik démonnak, mint embernek.

– Hol találták ezt, egy temetőben? – Úgy tépi a hajamat, hogy a fejbőröm szinte már lángol. – Bűzlik, mint egy egyhetes dög.

– A Varangyos-mocsárban – szólal meg a parancsnoktól balra álló, erősen szakállas férfi. Burrows kapitány. Azonnal felismerem – ő az, aki a nyakamra tette a kötelet, amikor elkaptak a sziklák között. A másik végét a nyergéhez kötötte, amikor visszavezettek a táborukba, és arra kényszerített, hogy mögötte fussak, ha nem akarom, hogy a földön húzzon. Amikor majdnem egy óra elteltével vérző lábaim végül cserben hagytak, és a földre rogytam, ő féktelen vidámsággal, röhögve dörzsölte az arcomat a lova trágyájába.

A hajam még mindig csomós tőle, a világos szálak a száraz trágya tompabarna árnyalatára színeződtek, és a szagától még egy acélos gyomor is felfordulna. Az orrvédője alatt a parancsnok orrlyukai kitágulnak. Ajkát szigorú vonallá préseli, sötét tekintete az arcomról a lábamra siklik, és úgy tűnik, minden részletet megjegyez – a mocsári sárral borított bőrt, a mocsoktól merev szoknyát és a rémülettől tágra nyílt szemeket.

– Elég durva állapotban van, nem igaz?

– Három napig dolgoztatott minket a szuka – sziszegi Burrows, és nyílt megvetéssel bámul rám. – Szerencséje van, hogy ennyivel megúszta.

Az összegyűlt katonák közül többen helyeslően morognak. A neheztelésük szemmel látható – ahogy a türelmetlenségük is. Alig várják, hogy lógni lássanak.

Sarló nem tesz megjegyzést. A figyelme sem terelődik a beosztottjaira. Ehelyett úgy tűnik, a csuklómra szegeződik a tekintete, ahol a vasak a bőrömet nyers, felismerhetetlenül elszenesedett húsdarabbá változtatták. Szédülök a gyötrelemtől – vagy talán a levegő hiányától. Egy biztos: a hurok szorítása egy pillanatra sem enyhül.

– Csodákra képes a vas, nem igaz? – vigyorog Burrows, kivillantva a tybeae-levél rágásától barnára színeződött, tömött fogsorát.

– A jövőben ne feledje, Burrows: a kivégzések az én hatáskörömbe tartoznak, nem a magáéba. Ha még egyszer ilyen állapotban hoz elém egy félvért, gondoskodom róla, hogy két hétig képtelen legyen rendesen ülni a nyeregben.

Az emberek elnémulnak. Ez nem üres fenyegetés, és még fenyegetőbbé teszi a hangnem, amellyel előadja: olyan kimért és halk, mintha az évszakok időjárási jellemzőiről értekezne. Az arckifejezése – az a kevés, amit az orrvédő alatt látok belőle – ugyanolyan üres, mint a hangja, és ugyanolyan dermesztő.

A katonák alig tudnak a parancsnokra nézni anélkül, hogy ne görnyednének meg. Csak a kötelékeim tartanak vissza attól, hogy én is ezt tegyem. A kötéllel a nyakamban nem tudok megmozdulni – még akkor sem, amikor az arcomba dugja az orrát, és úgy néz rám, mint egy farkas a vacsorájára.

Ha lenne hozzá erőm, talán lefejelném. Megköpködném. Még egy gúnyos pillantást is megereszthetnék. Jelen állapotomban azonban már az is kezd nehézzé válni, hogy az eszméletemnél maradjak. A tüdőm levegőért kiált. A csillagszórók ismét elvakítanak, és a körülöttem lévő világ kezd elhomályosulni, széttöredezni.

Ha Sarló észre is veszi szenvedésemet, nem nagyon érdekli.

– Azt mondta, van valami… furcsa ezzel kapcsolatban – mormogja.

– Igen, uram. – Burrows idegesen nyel egyet, és közelebb húzódik. – Valami természetellenes szimbólum van a bőrébe tetoválva. A gonosz jele, ha engem kérdez. Soha nem láttam még ilyet, mióta hegyesekre vadászok.

Erre az amúgy is mozdulatlan Sarlónak mintha a lelke is megdermedne.

– Miféle jel?

– Először azt hittük, hogy egy rabszolgabillog. Úgy emelkedik ki a bőréből, mint a hegszövet, de feketébb, mint az ördög farka. – Néhányan kuncognak, de a vidámságukban idegesség érződik. – Lehet, hogy tetoválás – folytatja Burrows. – De még a legjobb carvage-i tintamágusok sem képesek ilyesmire. Nézze meg maga is! Ott, a ruhája alatt, pont középen, a két…

Burrows elnémul, amikor a parancsnok feje hirtelen felé fordul.

– A ruhája alatt? – Szünetet tart, és még a levegő is mozdulatlanná dermed körülöttünk, mint a guillotine pengéjének lezuhanása előtti pillanatban. – Nem is tudtam, hogy az önök fogolyellenőrzési folyamata ilyen alapos, kapitány.

– Nem volt… mi nem… – Burrows válla megfeszül a célzás hallatán. Elsápad Sarló tekintetének tüzében. – Láttuk, miközben a hurkot a nyakára tettük, ennyi az egész. De amikor az egyik emberem elkövette azt a hibát, hogy hozzáért…

Burrows megrázza a fejét, mintha még mindig nem igazán tudná felfogni, ami akkor történt, amikor a parancsnokhelyettese feltépte a ruhám elejét annak a sziklának a szélén, és lerántotta az alatta lévő vékony pruszlikot, veszélyesen szabadon hagyva a fedetlen bőröm, hogy egy egész századnyi katona legeltethesse rajtam a szemét.

Bármit is akart velem tenni az a férfi – és a szemében villogó kéjes fényből egyértelműen sejthettem, hogy mi a szándéka –, lehetetlenné vált, amint az ujjai hozzáértek a furcsa anyajegyemhez.

– Mi ez? – motyogta, és bűzös lehelete betöltötte az orromat, miközben közelebb hajolt, és két ujjbegyével végigsimított a mellkasomon, amely gyorsan emelkedett és süllyedt, ahogy rémülten levegő után kapkodtam. Mielőtt akár csak egy lépést is hátrálhattam volna, valami – nem tudom, mi, csak azt, hogy ott van, és már nagyon régóta várakozik, mint egy kígyó, amely készen áll lecsapni, ha lehetősége adódik – kibomlott a mellkasom közepéből, és kifelé csapott belőlem. A katona visszahőkölt, mintha leforrázták volna, és a kezét szorongatva felnyögött. Nyögése visszhangzott a Vörös-szakadékban, és a kínok hátborzongató kórusában verődött vissza körülöttünk.

Annyira megdöbbentem, ahogy néztem, hogy előttem vergődik a sárban, hogy beletelt egy pillanatba, mire visszarángattam a pruszlikomat a helyére, és eltakartam a tekervényes mintát. Óvatosan megérintettem, miközben reszkető ujjakkal újrakötöttem a ruhám fűzőjét. Félig-meddig arra számítottam, hogy majd tűzforrónak érzem, azonban hűvös volt, mint mindig – egy leheletnyivel talán hidegebb is, mint a bőröm többi része. Mindig így van, akármilyen lázas vagyok, vagy akármilyen erőfeszítéseket teszek.

A katonák rám bámultak, majd sérült bajtársukra, aztán megint rám. Szemükből sütött az aggodalom. Mintha szándékosan támadtam volna a férfira. Mintha legközelebb ellenük fordulnék.

Bárcsak így lehetne!

Egy ilyen erő különösen jól jönne a mostanihoz hasonló helyzetekben. Pedig valójában semmit sem tettem azért, hogy leperzseljem a bőrt a férfi ujjbegyéről. Legalábbis szándékosan nem. Képtelen voltam ismét előidézni, amikor társai vasra vertek, és visszavezettek táborukba – bár legalább jóval óvatosabbak voltak abban a tekintetben, hogy hová nyúlkálnak.

– Parancsnok – mondja Burrows hirtelen, és a pruszlikom felé nyújtja a kezét. – Megmutatom!

Sarló félelmetes teste egyenesen a kapitány elé mozdul, és elállja az útját, mielőtt akár csak egy ujja is hozzám érhetne.

– Nem fog hozzáérni.

– Én csak segíteni próbálok! Ha látta volna, mit tett a helyettesemmel…

– Nem fog hozzáérni.

Burrows arcán meglepetés villan, majd gyorsan forrongó haraggá savanyodik. Nem élvezi, hogy leszidják, azt pedig még annál is kevésbé, hogy a saját táborában rangban alulmarad valaki mással szemben, de bolond lenne megkérdőjelezni Sarló tekintélyét. Összeszorított fogakkal lenyeli ellenvetéseit, és hátrál egy lépést.

Még mindig fájdalmasan szorosan tartanak a kötelékeim. Nem tudok elhátrálni, amikor Sarló fél kézzel megrántja a ruhám nyakkivágását, és módszeres mozdulatokkal kioldja a fűzőt. Az összegyűlt tömeg tekintetének súlya nyomaszt, bár a parancsnok hegyomlás alakja nagyrészt eltakar előlük. Szívem olyan hangosan veri bordáimat, hogy biztosra veszem, ő is hallja.

Hideg levegő érinti a mellem felső harmadát, amikor a parancsnok lehúzza ruhámat – nem jobban, mint feltétlenül szükséges, csupán egy centivel –, hogy felfedje a háromszög alakú anyajegy felső részét. Megaláztatásom rémülettel keveredik bennem. Zihálnék, ha tudnék elég levegőt venni, de a hurkot még mindig szorosan tartja fejem felett tartott keze, megakadályozva, hogy akár csak a legcsekélyebb mennyiségű levegő is a tüdőmbe jusson.

Figyelem az arcát, ahogy vizsgálja a furcsa mintát, és próbálok kiolvasni valamit belőle. Arckifejezése semleges, tekintete üres, szándékai éppoly kifürkészhetetlenek, mint az egymásba fonódó tekervények és spirálok, amelyeket olyan figyelmesen bámul.

Azt akarom, hogy a jel lesújtson rá, ahogy a sziklaoldalon álló férfira is. Hogy a kiszámíthatatlan erő kígyója ismét tekeredjen ki, és csonkítsa meg ezt az új, előttem álló ellenséget. Nem engedelmeskedik. Hidegen és mozdulatlanul ül a keblemben, méregfogai visszahúzva, némán, létezése éppúgy rejtélyes, mint az eredete.

Eli szerint attól a naptól fogva megvan, amikor rám talált – újszülött csecsemőként, fehér hajzuhataggal, furcsa szemekkel és egy titokzatos bélyeggel a mellemen, amely olyan sötét árnyalatú, mintha maga az éjszaka festette volna rám.

Jobb, ha eltakarod, Rhya, kötötte lelkemre újra és újra, olyan sokszor, hogy már az ötödik névnapom előtt belefáradtam. Vannak, akik azt gondolhatják, hogy ez egy elátkozott jel, gyermekem.

A sziklaoldalon történtek után attól tartok, igazuk lehet.

Sarló nem ér hozzám – elég bölcs ahhoz, hogy megfogadja Burrows figyelmeztetéseit. Tekintete azonban olyan súlyos, hogy szinte érzem, ahogy a húsomba hasít, miközben lassan rendbe hozza a ruhámat. Ügyes ujjai könnyedén dolgoznak a madzagokon. Nem igazán értem, miért érdekli a ruhám állapota, hisz néhány pillanat múlva már csak egy pár marék hamu leszek, de furcsamód megkönnyebbülök, hogy nem úgy töltöm utolsó pillanataimat ezen a földön, hogy a testem látványa vadidegeneket szórakoztat.

– Fáklyát – vakkantja hirtelen Sarló, szabad kezét vakon kinyújtva balra. – Fényre van szükségem.

Egy fiatal újonc lép elő, a karja remeg, ahogy a parancsnok felé nyújtja a fáklyát. Megpróbálok küzdeni, amikor Sarló az arcom felé közelíti, de a kötelékeim erősen tartanak. A láng elviselhetetlenül fényes és perzselően forró. A bőröm bizsereg a fájdalom ígéretétől, és egy pillanatra elönti elmémet a rémület.

Lángba fog borítani, itt és most.

A szemem önkéntelenül lehunyom, kizárva ellenségem arcát és elkerülhetetlen sorsomat. A fáklya mégsem jön közelebb. Ehelyett halk, elkeseredett morgás hallatszik, amikor Sarló végül elengedi a nyakamon lévő hurkot. A levegő a torkomba tódul, és elárasztja sikoltó tüdőmet. Szaggatott zihálásomat a körülöttünk lévő katonák kuncogással fogadják.

– Aligha éri meg felakasztani – jegyzi meg Burrows. – Már félig halott. Tökéletes kötélpocsékolás, szerintem. – Egy köpet lövell felém. Nem vesződöm azzal, hogy megnézzem, hol landol. Túlságosan lefoglal, hogy levegőhöz jussak.

Alig van időm egy teljes korty levegőt beszívni, amikor egy nagy kéz megmarkolja a bal vállamat, és megrázza. Sarló türelmetlensége egyértelműen érződik csuklója minden egyes mozdulatából. Csontjaim szinte megreccsennek, olyan erővel ráz.

– Nyisd ki a szemed!

Alig hallom a parancsát, úgy zubog a vér dobhártyámban. Szorítása a vállamon már fájdalmas. Hajnalra újabb zúzódások jelennének meg a keze nyomán a bőrömön – már ha hajnalban még életben lennék.

– Nyisd ki!

Megteszem, amit parancsol, és résnyire nyitott szemmel ránézek. A fáklyát a magasba tartva, ijesztő intenzitással bámul rám. Hatalmas termetű, hordómellkasú férfi, és olyan magas, hogy minden mást eltakar előlem. Rémálomszerű alak. Minden bátorságomra szükségem van, hogy álljam a tekintetét, amely szinte perzseli az enyémet.

Vajon a szemembe akar nézni, miközben lesújt rám? Látni akarja, ahogy a fény kihuny, amikor a pengéje a bordáim közé hatol?

Nem vagyok hajlandó pislogni. Ha ez az utolsó pillanatom, tágra nyílt szemmel kell megélnem. Felkészülök a fájdalomra, de aztán…

Mindössze egy pillanatra bár, Sarló szigorúan összeszorított szája elernyed, és némi őszinte döbbenetet látok a tekintetében, amit olyan gyorsan leplez, hogy egyáltalán nem is vehettem volna észre, ha nem állna ennyire közel hozzám. És bármilyen múlékony is… valami olyasmit látok a szemében, ami majdnem olyan, mint a döbbenet.

Lehet, hogy meglepődött?

– Lehetetlen – suttogja olyan komoran, hogy attól a hideg futkos a hátamon.

– Mit mond, uram? – kérdezi Burrows néhány lépéssel hátrébb. – Nem hallottam jól.

– Semmit. – Sarló hangja visszanyeri szokásos nyerseségét, de nem fordul a kapitány felé. Még mindig a szememet kutatja, valami rejtett, mélyükbe kódolt kinyilatkoztatást keresve. A saját tekintete kiolvashatatlan. Két sötét tócsa, amelyek nem tükröznek mást, csak a kezében lángoló fáklya pislákolását. Egy szobor gondolatait is könnyebb lenne kitalálni.

Tekintetünk egy hosszúra nyúlt pillanatig még összekapcsolódik. Ujjai, amelyek még mindig a fáklyát markolják, megfeszülnek. A csendben inkább érzem, mint látom, hogy erőteljesen felsóhajt.

– Akkor felkössük? – kérdezi Burrows fáradtan. – Majdnem éjfél van, és hajnalban indulunk a déli frontra. Eld király erősítést kért. Néhány nythiai csőcselék a határvidéken gondo…

A kapitány nem fejezi be a mondatát. A gondot szó már félig elhagyta a torkát, amikor a parancsnok kardja egyetlen tiszta csapással elvágja a légcsövét. Még csak nem is láttam, hogy Sarló a hátán keresztben átvetett hüvelyben pihenő fegyverért nyúlt. És úgy tűnt, bajtársai sem. A bárányok teljesen felkészületlenek a közéjük szabadult farkassal szemben.

Burrows feje még földet sem ér, amikor Sarló megpördül – egyik kezében tőr, a másikban kard –, és pengéjét átdöfi a két legközelebbi katonán, nem nagyobb erőfeszítéssel, mintha egy olló vágná le a virágszálakat a kertben. Még egy pördülés, és még két férfi csapódik a földbe; végtagjaik olyanok, akár a gyűrött szirmok.

Öt halott egyetlen szívdobbanás alatt.

Mire a megmaradt katonák felfogják, mi történik, és elkezdenek a saját fegyverükért kapkodni, már túl késő. Sarló egy elmosódott folt, olyan gyorsan mozog, hogy követni is nehéz a mozdulatait, nemhogy kivédeni azokat.

Az egyik katona az arcába kapja a lángoló fáklyát, és gyötrelmes sikolyai belevesznek az éjszakába. Még hatot apró, pontosan dobott tőrök találnak torkon, és úgy hullanak el, mint a kövek, miközben vérük a földre ömlik. A többieket, akik megfordulnak, és olyan gyorsan menekülnek a sötét erdő fedezékébe, ahogy a lábuk bírja, egy született gyilkos gyakorlott könnyedségével vadássza le és likvidálja.

Miközben Sarló a halálra ítélt prédáira vadászik, elfogásom óta először találom magam egyedül. Még mindig a fához vagyok kötözve, körülöttem fogvatartóim holttesteivel, de túlságosan rémülten ahhoz, hogy megkönnyebbüljek. A hirtelen beállt csendben azt hiszem, hogy a szívem ki fog robbanni a mellkasomból, átrepesztve a bordáimat, és menten a lábamra esik.

Tekintetem végigpásztázza az árnyékos tábort, szemem tágra nyílik a rémülettől: a hozzám legközelebb álló holttest alig idősebb egy gyermeknél. A szeme nyitva, tekintete üresen mered az éjszakai égboltra, amelyet már nem lát. Ő volt az a fiatal újonc, akit néhány órával ezelőtt hallottam tanácsot kérni? Gondolom, nem számít, bár nem tehetek róla, hogy a szívemet összeszorítja az indokolatlan együttérzés.

Boldogan végignézte volna, ahogy felakasztanak, Rhya, szidom magam keményen. Mikor gyengültél el így?

Nincs időm ostoba együttérzésre – még egy ártatlan járulékos veszteség miatt sem. Nagyobb problémák fenyegetnek. Mert bár Sarló legyilkolta a fogvatartóimat, ő nem megmentő. Ebben biztos vagyok.

Öt percnél kevesebbet számolok, mire visszasétál a tisztásra, köpenye úgy lobog mögötte, mint a régi mesékben a Nagy Kaszásé, sötétlő sisakja ezüstösen csillog az éjféli holdfényben. Komor hatékonysággal veszi vissza tőreit az elesett katonák nyakából, és egyenként visszahelyezi őket a mellkasára erősített tartópántba.

Még csak el sem fáradt.

A kezében tartott széles pengéjű kardot feketére festi a vér. A kialvó tűz halvány fényében nézem, ahogy beletörli Burrows lefejezett testébe. Amikor a fém újra felcsillan, feláll, kihúzza magát, és vesz egy mély lélegzetet, amelytől egész teste még szélesebbnek tűnik.

Lassan felém fordítja a fejét. Lélegzetem elakad, ahogy a tekintete az enyémbe fúródik, és pillantása erősebben gúzsba köt, mint a derekam köré erősített kötelek. Két lépés, és már ott áll előttem. Próbálok nem sikítani, amikor felemeli a kardját, de nem tudok visszafojtani egy rémült, halk nyögést, ami kiszökik az ajkamon.

A hang hallatán elhallgat. Egyik szemöldöke felfelé ível, mintha meglepődne, bár a szája továbbra is szigorú vonalat mutat. Egy pillanatig nézzük egymást, és úgy tűnik, egyikünk sem lélegzik az éjszaka csendjében.

Csináld! Rámeredek, azzal a halovány bátorsággal, amit még össze tudok szedni. Essünk már túl rajta!

Mintha meghallotta volna a könyörgésemet, a kardja megindul, és a pengéje egyetlen sima mozdulattal a levegőbe suhint, azonban nem a nyakamat, hanem a fejemet hátrafeszítő hurkot éri. A kötél a földre hull, miközben a kardja ismét suhint, ezúttal a felsőtestemet körülvevő köteleket célozva.

Végre szabad vagyok, és előrebukom a földre. Elgémberedett lábaim képtelenek megtartani a súlyomat, és a csuklóm, amelyet még mindig vasak szorítanak, alig tud valamit tenni annak érdekében, hogy tompítsam az esést. Fájdalom robban a halántékomba, ahogy a fejem a kemény földhöz csapódik. A levegő egy nagy sóhajtással hagyja el a tüdőmet, és rongykupacként, zihálva fekszem a földön.

Amikor sikerül kinyitnom a szemem, egy ismerős, bozontos szakállal és két ragyás orcával találom szembe magam.

Burrows levágott feje elég közel van ahhoz, hogy megcsókoljam. Felsikoltok, és megfordulok, felnyomom magam láncra vert kezemmel, kétségbeesésemben ügyetlen mozdulatokkal kapálózok. A föld alattam katonák vérétől iszamós. Próbálom nem észrevenni, ahogy négykézláb, szaggatott mozdulatokkal vonszolom magam, ujjaim a sárba és a lehullott levelekbe kapaszkodnak; testrészek és fák gyökerei mellett haladok el lassan. Minden egyes centiméternyi haladás kínszenvedés sérült csuklóimnak.

– Kelj fel!

A hang fentről hidegen cseng. Úgy döntök, hogy nem veszek róla tudomást.

Mintha sóhajtást hallanék, de nem vagyok benne biztos. Túlságosan koncentrálok a meglehetősen szánalmas menekülési kísérletemre. Körülbelül még két kartávolságnyit teszek meg, mielőtt Sarló lenyúl, megragad a hajamnál fogva, és erőszakkal talpra ránt. Fájdalmamban felkiáltok, de ő nem ereszt – csak vonszol, mint egy engedetlen kutyát.

Másodpercek alatt átkelünk a tisztáson, magunk mögött hagyva a lemészárolt embereket és rendezett táborukat. A tűz már majdnem kialudt; senki sem maradt életben, aki táplálhatná. A tisztás szélén egy csapat ló legelészik egy fa alatt. A pettyes szürke hátak és puha fehér pofák tengerében egy paripa tűnik ki – egy fényes fekete mén, amelynek színe tökéletes álcázást nyújt, hogy észrevétlenül vágtázhasson át az éjszakán. Több arasznyival magasabb a többieknél, és csatatérre való, páncélozott nyerget visel. Még széles orrát is páncéllemez takarja.

Nem sok kétség marad afelől, hogy melyik lovashoz tartozik.

Sarló elengedi a hajamat, de csak azért, hogy durván átdobhasson a nagy ló farán, arccal lefelé. A lábam az egyik oldalon lóg, a bilincsbe vert kezem a másikon. Másodpercekkel később egy bőr nyeregtáskaszíj hatékonyan átfogja a derekamat, és a helyemre rögzít.

Túlságosan kimerült vagyok ahhoz, hogy tiltakozzam a helyzetem megalázó volta ellen.

A parancsnok fenyegető jelenléte egy pillanatra visszahúzódik, ahogy elengedi a kikötözött lovakat. Hallom nyelve halk csettintését, majd tenyerének határozott csapását egy sor lófaron. A buzgó patadobogás elhalkul az éjszakában, ahogy a lovak maguk mögött hagyják a tábort – és halott gazdáikat. Remélem, békére lelnek korai nyugdíjas éveikben, valahol a vadonban. Nem kényszerülnek többé arra, hogy bárkit is harcba vigyenek, nem szolgálják többé a vérszomjas királyok szeszélyeit. Csak napfényes, szeles napok és végtelen füves legelők várják őket.

Attól tartok, az én sorsom feleennyire sem lesz békés.

A parancsnok halk nyögéssel felpattan a nyeregbe, és a csizmasarkát a lova oldalához csattintva megsarkantyúzza azt, és elindulunk a sötétbe.

HARMADIK FEJEZET

SZINTE LEHETETLEN ELALUDNI a csődör hátán, patáinak minden egyes dobbanásától rázkódik a testem, mint a kovács kalapácsütéseitől az üllő. Ennek ellenére kimerültségem bizonyára meghaladja kényelem iránti igényeimet, mert amikor kinyitom a szemem, már hajnalodik, a pirkadat rózsaszín ujjai végigkúsznak az égen.

Istenek, mindenem fáj!

A testem jobban ki van csavarodva, mint egy nedves mosogatórongy. Erőtlen és élettelen. A szíj olyan szorosan tartja a derekamat, hogy nehezemre esik levegőt venni. Alig látok valamit, csak az alattam lévő ló habos lábszárát, fogvatartóm csizmájának sarkát a sáros kengyelben, és a földet, amely szivárványszín csíkokban suhan alattam.

Keményen vágtázunk. A hamuszürke égboltra tekintve, a nap állásából ítélve északnyugat felé tartunk. El a mocsárvidéktől, ki az erdőből – bár fogalmam sincs, hová. Kutakodok az agyamban, hátha találok valami értelmes részletet az emlékeim között arról, amit a katonák tegnap este elkottyantottak. Mit is mondott Burrows?

Hajnalban indulunk a déli frontra. Eld király erősítést kért.

Eld minek is a királya…

A Szorosé?

Nem.

Dymmeriáé?

Nem.

A Nyugati Erdőé?

Nem.

Átkozott legyen a gyenge emlékezetem! Átkozott legyek, amiért nem voltam jobb tanuló! Átkozom Elit is, amiért nem verte belém a tudást egy bottal ahelyett, hogy enyhe elvárásokkal bátorított.

A szemeim könnybe lábadnak, ahogy eszembe jut Eli. Két évtizeden át ő volt a védelmezőm. Ha itt lenne – és ha még élne –, belehalna, ha így látna engem. Egy mocskos, összetört játék babaként az ellenség kezében, akitől az élete árán is meg akart engem védeni. Hálát adok, hogy nincs erőm sírni.

A nap egyre magasabbra kúszik az égen, ahogy lovagolunk, a mén patái egyenletesen dobognak. A leghalványabb fogalmam sincs, hogy a világnak melyik részén vagyunk. Anwyvn hatalmas föld, és az elmúlt hetekig nagyon keveset láttam belőle. Tengerzug eldugott kis félszigete volt az otthonom attól a naptól kezdve, hogy Eli a fehér parton rám talált egy kosárba bugyolálva, egészen addig az éjszakáig, amikor a megszálló seregek megérkeztek lángoló fáklyáikkal.

Magunk mögött hagyjuk az erdő legmélyebb részét. Hiányoznak a magasra törő juharok és a nyújtózó kőrisfák, amelyek az elmúlt hónapban menedéket nyújtottak nekem, ahogy egy elszórt fenyőfákból álló ligethez érünk. A fák itt távolabb helyezkednek el egymástól, halványvörös tűlevelük nagy része a száraz földet takarja.

Már majdnem dél van, amikor végre megállunk. Annyira kimerült vagyok, hogy még a fejemet sem tudom felemelni, hogy szemügyre vegyem a környezetünket. Érzem, ahogy Sarló elmozdul a nyeregben, aztán meghallom csizmája tompa koppanását a földön. A lábbeli láthatóvá válik, amikor felnyúl, hogy kioldja a hevedert, ami a helyemen tart, és tanulmányozom egyszerű kivitelezését.

Nincsenek sarkantyúk, nincsenek acélhegyek. A cipőfűzőjén vastag porréteg szürkéllik. A bőr alaposan megkopott, valószínűleg több évszakot megszolgált már. Ez aztán a meglepetés! Az ember azt gondolná, hogy egy ilyen rangú katonának csak csettintenie kell, hogy bármikor új felszereléssel lássák el.

– Le a földre.

Mély hangja rekedt a használat hiányától, és nyoma sincs benne semmi kedvességnek. Megpróbálom mozgásra kényszeríteni a végtagjaimat, de túl merevek ahhoz, hogy együttműködjenek. Szánalmasan lógok a csődör farán, a gerincem természetellenes ívben görbül. Félek, hogy soha többé nem fog rendesen kiegyenesedni.

Sarló felsóhajt, és minden gyengédség nélkül meglöki a derekamat. Riadt sikoly szakad ki belőlem, miközben a ló farka felé csúszom, és mivel képtelen vagyok megkapaszkodni, a földre zuhanok. A hátamon landolok, becsapódásom nyomán pollenfelhő emelkedik a levegőbe. Esésemet kissé tompítja egy fenyőtűágy, de még így is kiüti belőlem a szuszt. Elég sokáig fekszem ott, képtelen vagyok bármit is tenni, csak pislogok a vérszegény égboltra, és időnként felnyögök a fájdalomtól.

Sarló egy közeli patakhoz vezeti a lovat. Hallgatom, ahogy mindketten nagyot isznak, és kiszáradt nyelvem irigykedve nyaldossa cserepes ajkamat. Egy részem – egy kis részem bár, mely ettől függetlenül szintén hozzám tartozik – azt kívánja, bárcsak megölt volna még a táborban. Sejtelmem sincs, mire vár. Talán azt tervezi, hogy magával hurcol, amíg a kiszáradás csontvázzá nem sorvaszt.

Lassú halál lesz.

Hirtelen egy árnyék vetődik fölém, eltakarva a napot: a fogvatartóm visszatért. A szemem megrebben, a pillantásom az arcára szegeződik. A szeme koromfekete, még a nappali fényben is. És még mindig viseli nehéz sisakját, mely eltakarja arcvonásai nagy részét. A fém orrvédő alul éles csúcsba szűkül, ami szinte kígyószerű külsőt kölcsönöz neki – mintha egy sárkány kóborolna szabadon a vidéken. Ahogy rám néz, a szája undorral, vagy megvetéssel görbül le az egyik oldalon.

Istenek, de utálom őt!

Egy bőr vizestömlő landol a fejem mellett a földön.

– Igyál.

Nem nyúlok érte. Egyetlen izmomat sem mozdítom. Inkább szomjan halok, minthogy kövessem a parancsát. Bármilyen ostobaság is, ez az apró ellenállás autonómiám egyetlen megmaradt szikrája.

– Ahogy akarod. – Egy vállrándítással sarkon fordul, és elsétál. Következő szavai szinte mellékesen sodródnak felém a szélben: – Sötétedésig nem állunk meg újra.

Három próbálkozásba telik, hogy fel tudjak ülni, elgémberedett végtagjaim végig sikoltozva tiltakoznak. A fájdalomtól és a táplálék hiányától szédülök, de valahogy mégis sikerül az ölembe húznom a tömlőt. A bilincseim zörögnek, és a vas beleharap feltört bőrömbe, ahogy az ajkamhoz emelem, és mélyet kortyolok belőle.

Mennyei íze van.

Kínosan rövid idő alatt kiürítem a tartalmát. Hosszú ideje üres gyomrom tiltakozik a teltség idegen érzése ellen, de még mindig kétségbeejtően szomjas vagyok. A közeli patakot szemlélve, amely mohás sziklák medrében csörgedezik, azon gondolkodom, a partra vonszolom magam, hogy igyak még néhány frissítő kortyot. Megfelelően hidratáltan talán a fejem sem fog többé forogni. Ha nem forog a fejem, talán rájövök, hová visz Sarló… és hogyan menekülhetnék el, mielőtt megérkezünk… és…

Figyelmeztetés nélkül talpra rántanak, és az üres tömlőt egy szempillantás alatt kikapják a kezemből. Tiltakozó nyüszítésem a félelem sziszegésévé változik, amikor egy nagy kéz bilincsként szorosan a vállamra kulcsolódik.

– Ideje indulni – mormogja Sarló, és visszavonszol a lova felé. Meztelen sarkamat a földbe vájom, de hiába: úgy söpri félre ellenállásomat, mint egy zavaró rovart, amely a fülébe zümmög. Esélyem sincs ellenkezni, amikor felemel a talajról, és visszadob a paripára. A víz kényelmetlenül lögybölődik a gyomromban, miközben ugyanolyan rutinosan és érdektelenül szíjaz le, mint ahogyan egy zsák gabonát biztosítana.

Miután visszaült a nyeregbe, csettint a nyelvével. A ló azonnal reagál, és rázós galoppba kezd, amit megviselt testem minden porcikájában érzek.

Csak estig tarts ki, mondom magamnak, és próbálom elhessegetni a kétségbeesést. Képes vagy rá, Rhya. De az alkonyat még messze van.

*

EGY BIZONYOS PONTON tudatára ébredek annak, hogy eléggé beteg vagyok. A láz a szomjúság és a kimerültség nyomában lopakodott be, és megbújt a testemet sújtó számtalan más fájdalom között. A délutáni szürkület leszálltával azonban annak ellenére, hogy hűvös, északi éghajlaton haladunk keresztül, képtelen vagyok tovább tagadni az ereimben égő forróságot. Bőröm forró, aztán hideg, majd ismét forró. Hálát adok a szíjért, amely rögzít a helyemen; máskülönben a reszketésem puszta ereje a földre taszítana.

Nem látom értelmét annak, hogy tájékoztassam fogvatartómat az állapotomról. Vajon mi lenne a válasza?

Táborozzunk le. Hozok neked forró levest, és addig simogatom a hajad, amíg újra jól nem leszel, ahogy Eli szokta tenni, amikor még gyerek voltál.

Valahogy kétlem.

Még nem alkonyodik egészen, amikor hirtelen megállunk az erdő szélén, ahol a fák egy széles földútnak adják át a helyüket. Azon tűnődöm, hogy vajon korán tábort verünk-e, de Sarló nem száll le a nyeregből, és nem is magyarázza meg hirtelen megállásunk okát az egész napos kemény tempó után.

Forgolódom, amennyire tudok, felemelem a fejem, hogy jobban lássak, és lázasan összefüggéstelenül motyogok.

– Csönd legyen! – pördül meg Sarló a nyergében.

A parancs fenyegető suttogással hangzik el, amitől összeszorul a torkom. Nincs kétségem afelől, hogy ha nem teszek eleget a parancsnak, minden szívfájdalom nélkül eszméletlenre ver. A szigorúságának oka hamarosan világossá válik: harminc másodperc sem telik el, és a fülem hangokat érzékel a szélben; aztán még harminc, és az előttünk lévő utat egy csapatnyi férfi tölti be, akik szép sorban, pajzsukat a magasba tartva, kardjukat a hátukon átvetve menetelnek. Huszonöten lehetnek, talán többen is. Az egyenruhájuk nem zöld, mint Burrows kapitányé és az egységé, hanem vérvörös. Zászlajukon két egymásba fonódó fáklya stilizált képe látható, skarlátvörös öltései büszkén hullámzanak a szélben.

Nem látnak minket, mivel a levelek és ágak álcája elrejt bennünket. Nyilvánvaló, hogy ez volt Sarló parancsnok szándéka. Valamilyen okból kifolyólag nem akarja, hogy tudomást szerezzenek a jelenlétünkről.

Talán…

A remény halvány szikrája lángol fel szívemben, de gyorsan ki is alszik. Pusztán a tény, hogy ők Sarló ellenségei, még nem teszi őket a barátaimmá. Nincs rá garancia, hogy nem döfnek kardot a szívembe, amint segítségért kiáltok feléjük. És semmi biztosíték nincs arra, hogy Sarló ne tudna egy egész sereg embert olyan könnyedén lemészárolni, mint tegnap este egy tucatot.

Nézem, ahogy a katonák elvonulnak mellettem, és a szívem összeszorul, amikor eltűnnek egy kanyarban. Kivárjuk, hogy csizmás lépteik zaja távoli dübörgéssé halkuljon, majd teljesen elhaljon. Amikor a világ elcsendesedik – nem hallatszik más, csak Sarló egyenletes lélegzetvételének hangja, a csődör farkának időnkénti csapkodása, és a szél halk jajveszékelése a fák között –, és Sarló biztos benne, hogy a katonák már rég eltűntek, sarkával oldalba böki a lovát, átugratunk az úton, ki az erdőből, és be a magas fűbe a túloldalon.

Elértük a síkságot.

Mivel a sík, elnyúló mezőkön végre nem kell kitérnünk a fák gyökereinek és a kidőlt törzseknek az útjából, tempónk majdnem vágtává gyorsul. A mén minden patadobbanása visszhangzik fájó koponyámban. Bár szóban nem adja jelét, új feszültséget érzek a fogvatartómban; olyan sürgetést, amely a reggel során még nem volt jelen.

Ha tisztább lenne a fejem, talán eszembe jutna, hol láttam már azt a jelvényt – azokat a fekete szöveten egymásba fonódó, vörös fáklyákat. Talán rájönnék, milyen szorosan járnak a nyomunkban üldözőink. De nem vagyok rá képes. A gondolataim zavarosak. Ködfátylon keresztül szemlélem a világot, a testem az egyik oldalon, az elmém a másikon, és a ködön keresztül képtelen vagyok összekapcsolni a kettőt.

A síkság mintha örökké tartana, a műveletlen mezők végtelenül nyúlnak el körülöttünk. Középföld többi részéhez hasonlóan ez a szakasz is háború sújtotta terület. Igazi pusztaság a két évszázados vérontás után. A szántóföldek, amelyek egykor termést érleltek, ma tömegsírok, és az embereket, akik egykoron gondozták azokat, régen elnyelte a kopár talaj.

Nem látunk több katonát. Senkit sem látunk. A legtöbb utazó, gondolom, az úton marad – kihasználva az út menti fogadók előnyeit alkonyatkor, sört kortyolgatva a kandalló mellett egy tál meleg pörkölt fölött, és a fáradt lovakat frissekre cserélve. Sarló lovával nincs szükség ilyen intézkedésekre. A hatalmas állat, úgy tűnik, sosem fárad el, akárhány kilométert is fusson, és akármilyen terepen is haladjon. Révületemben azon tűnődöm, hogy talán a nagy paexyri paripák leszármazottja lehet. A legenda szerint napokig képesek voltak egyenletesen futni, és tündelovasokat vittek a hátukon Anwyvn egyik végéből a másikba anélkül, hogy akár csak egy kis itatás miatt pihenőt tartottak volna. Egyesek szerint nagy szárnyaik voltak, mert a sebességük közelebb állt a repüléshez, mint a futáshoz.

Az ilyen gondolatok valóban képtelenségek, még az én lázas elmém számára is. Ha a paexyri lófajta valóban létezett, akkor mindannyian meghaltak a lovasaikkal együtt a Gyomlálás során. A véres felkelés nem kímélt egyetlen elemi eredetű lényt sem, a mindenható császártól kezdve a leghalványabb kis tűzpillékig. Őket, mint minden más mágikus lényt, ugyanazzal a brutális hatékonysággal irtották ki, mint amellyel a halandó emberek most egymás ellen vívják végtelen háborúikat. Rövidlátó papírkirályok, akik bitorolnak és áskálódnak, mészárolnak és kegyetlenkednek, amíg alig marad olyan föld, amely felett még érdemes uralkodni. Amíg mindent hamuvá tesznek, és megfosztják Anwyvnt minden szépségétől, amellyel valaha rendelkezett.

Az élőlények, amelyekkel útközben találkozunk, kétségtelenül hétköznapiak – bozontos szőrű tehenek és nyíratlan birkák legelésznek a napon –, de még ezek is egyre ritkábban fordulnak elő, ahogy a sík mező lankás-dombos tereppé változik, végül pedig egy éles emelkedőbe fordul át. A szikla és a kő hamarosan felváltja a füvet és a gyepet. Ahogy emelkedünk, kis kortyokban szívom a levegőt a tüdőmbe, és nem tudom, hogy légszomjam a betegségemnek vagy az egyre növekvő magasságnak köszönhető.

Lázam rosszabbodik, ahogy a nap egyre mélyebbre süllyed az égen. Mire megállunk éjszakára, már alig vagyok magamnál. Nem emlékszem, hogy lecsúsztam volna a lóról, és mégis itt vagyok, talpon, bár a föld hullámzik alattam. Vagy csak a lábaim adják meg magukat? Nem tudom pontosan megmondani.

A világ oldalra billen körülöttem, mire egy acélos szorítás tart meg. Sarló szigorú arca elúszik a szemem előtt. Megint mogorván néz rám.

– Istenek, te lángolsz.

Lebegek?

Ő cipel engem?

Vajon abbahagyja valaha is a homlokráncolást?

Hagymázos kuncogás bujkál bennem, készen arra, hogy kiszabaduljon. Kétségbeesetten kapaszkodom az eszméletembe, de ez minden egyes perccel egyre nehezebb. A sötétség ismét közeledik – feketébb, mint az éjszakai égbolt felettem, és a karmai közé húz.

– Makacs bolond – sziszegi halkan Sarló, és lefektet egy lapos sziklára. Áldottan hűvösnek érzem a bőrömön. – Holtan nem veszem hasznodat.

Valaki kuncog. Talán én vagyok az.

– Hé! – pofozgatja az arcomat. – Maradj velem. Maradj velem!

Erősen pislogok, próbálom őt fókuszban tartani. Talán a láz zavarja össze az elmémet, de megesküdnék rá, hogy látok valamit az összeszűkült szemében, ami korábban nem volt ott – az aggodalom egy villanását, ami olyan gyorsan eltűnik, hogy könnyű meggyőzni magam arról, nem volt több, mint a lázas köd által előidézett délibáb.

Az a fekete szempár az utolsó dolog, amit látok, mielőtt a betegség nyirkos szorítása a nyakam köré zárja a kezét, és addig szorítja, amíg a világ fénye elhalványul előttem.

NEGYEDIK FEJEZET

AMIKOR MAGAMHOZ TÉREK, egyedül vagyok.

A szemhéjam tiltakozik az ellen, hogy felnyissam, a kimerültségtől egészen elnehezült. Valamiféle barlangban vagyok, egy mohás sziklafalnak támasztva. A föld alattam keményre döngölt kavics. A kőmennyezet teljesen eltakarja az égboltot, kivéve egy keskeny rést, amelyen át gyenge napfény szűrődik be.

Nincsenek emlékeim erről a helyről.

Az éjszakából emlékszilánkok maradtak csak a fejemben – a tisztánlátás pillanatai delíriumom közepette. Egy fémsisak csillogása a holdfényben. Egy nagy kéz a homlokomra simul, és ellenőrzi a hőmérsékletemet. A szikla és a kovakő villanása, amint valaki tüzet gyújt. Feneketlen szempár, amely az enyémbe mered. És egy hang, reszketeg könyörgés az elúszó sötétségben.

Maradj velem.

A fogvatartóm nincs a barlangban, de mindenütt ott vannak a nyomai. Egy vastag, fekete köpeny terül el alattam. Néhány lépésnyire tőlem tűz ég, alacsonyan és füst nélkül, halvány fényt vetve a dohos térbe. Valami sül a parázson – nyúl, azt hiszem, bár olyan jó illata van, hogy még akkor is megenném, ha folyami patkány lenne. A gyomrom hangosan korogni kezd az éhségtől.

Amikor a kezemet a hasamhoz szorítom, hogy elnyomjam a korgását, a mozdulat szabadsága váratlanul ér. Valamikor az éjszaka folyamán levették a bilincseimet. Már olyan sok napja viseltem őket, hogy a karjaimat furcsán könnyűnek érzem nélkülük. Ám hiába tűnt el a mérgező vas okozta állandó fájdalom, a bőrömön maradt nyomok soha nem gyógyulnak be teljesen. A csuklóm nyers, nedvedző húsát bámulva próbálok nem gondolni a hegekre, amelyeket életem hátralévő részében viselni fogok. A hiúság haszontalan, eltörpül a sürgetőbb problémákhoz képest. A fertőzés majdnem a csontig hatolt; szerencsés leszek, ha visszanyerek annyi mozgáskészséget, hogy valaha is újra meg tudjak feszíteni egy íjat, vagy össze tudjak varrni egy sebet.

Valami láthatatlan élősködő kúszik a sarokban, én pedig felkapom a fejem. A hirtelen mozdulattól kibillenek az egyensúlyomból. A láz elszállt, de a koponyámban fájdalom lüktet. Igyekszem félretolni a fájdalmat, és a következő lépéseimre koncentrálok.

Víz.

Elsősorban innom, de fürdenem is kellene. Már az elfogásom előtt is mocskos voltam a mocsári nyálkától és a lótrágyától, valamint a fürdés nélkül, meneküléssel töltött hetek miatt, de most már förtelmes lehetek. Az izzadság, a vér és a testnedvek szaga mérgező parfümként támadja az orromat a zárt térben.

A fényt követve haladok a barlangban, amíg meg nem találom a bejáratát, egyik kezemet a zuzmóval borított falon tartom, hogy egyenesen tudjak haladni. Amikor kilépek, megdöbbenve látom, hogy a nap már magasan áll a délutáni égbolton.

Néhány lépés után egy sziklás tisztáson találom magam. A barlang, amely ügyesen rejtőzködik egy hatalmas sziklákból álló köves hegyoldalban, tökéletes búvóhely. Még néhány lépés, és a tüskés bokrok közül már egyáltalán nem látom a bejáratot.

– Tehát még mindig élsz – jegyzi meg egy távolságtartó hang a hátam mögül. Összerezzenek, de nem fordulok szembe vele. Nem bírom elviselni. – Mivel úgy tűnik, hogy életben maradsz… van egy édesvizű medence a bozótoson túl. Mosakodj meg. – Sarló most, a napfényben nem hangzik különösebben érdekeltnek a jólétem fenntartásában, de nem felejtettem el, milyen volt a tekintete tegnap este, amikor lázas voltam. És nem felejtettem el a beismerését sem.

Holtan nem veszem hasznodat.

Élve van rám szüksége. Ha nem így lenne, már rég megölt volna – vagy egyszerűen hagyta volna, hogy a láz végezzen velem. Ez persze még mindig nem jelenti azt, hogy bízhatok benne.

– Indulj! – noszogat durván. – Éjszaka farkasok vadásznak ezekben a hegyekben, és a belőled áradó bűz elég erős ahhoz, hogy a környék összes falkáját idecsalogassa.

A szégyenérzet éles pengeként hasít belém. Örülök, hogy nem látja az arcomat, mert az lángol a mocsok alatt. Sikerül néhány tétova lépést tennem, aztán újra megszólal:

– És ne próbálj meg elfutni. – Fáradtan felsóhajt. – Le kéne vadásznom téged, amitől rossz kedvem lenne.

Őszintén szólva, ha ő most jó hangulatban van, akkor nem igazán vágyom arra, hogy megtapasztaljam, milyen, amikor rosszkedvű. Egy pillanatnyi habozás nélkül, olyan gyorsan menekülök ki a tisztásról, amilyen gyorsan csak remegő lábaim vinni bírnak. Követem a folyóvíz hangját, amíg meg nem találom a fürdőmedencét, amelyet egy szelíd vízesés táplál. A napsütötte felszín olyan tiszta, hogy egyenesen a fenékig látok, ahol apró halak cikáznak a nád között. Kerek, selyemnél is simább kövek igazodnak a sarkam alá. Egy egyszerű szappan ül a parton egy lapos sziklán, egy vékony, fehér ruhakupac tetején. Közelebbről megnézve kiderül, hogy az egy gyapjútunika. Férfié, pusztán a méretéből – az én alacsony testalkatomra inkább ruhaként, mint ingként szolgál majd –, valamint az illatából, az izzadság, a füst és a fűszerek bódító, férfias keverékéből ítélve.

Furcsán figyelmes gesztus ez félelmetes fogvatartóm részéről, de nem engedem meg magamnak, hogy túl sokat foglalkozzak ezzel, miközben levetem a ruhámat és az alsóneműmet. Az anyag döbbenetesen szennyezett, az eredeti árnyalatát – szép, tavaszias halványzöldet – sár, vér és mindenféle nemkívánatos dolog barnára színezte.

A ruháimat a sekély vízbe dobom, és a szappant megragadva utánuk gázolok. A víz jéghideg. Libabőr fut végig a karomon, ahogy elmerülök, de nem érdekel. Jó érzés csillapítani a szomjúságomat, és még annál is jobb érzés leöblíteni a testemen lévő vastag koszréteget. Bőrömet helyenként megszáradt vérfoltok tarkítják– egy része az enyém, másik része a lemészárolt katonáké. A hajamból patakokban ömlik a sár, és három hajmosás kell ahhoz, hogy a mocsok alól előbukkanjon platinaszőke csillogása. Vörösre súrolom a bőrömet, és alaposabban szappanozom, mint életemben valaha.

Utána nekilátok a ruháimnak. Először az ingem és az alsóruhám, majd maga a felsőruha következik. Mire végzek, a ruha már majdnem újra zöld – bár tudom, hogy a legrosszabb foltok némelyike sosem fog eltűnni. Otthon menthetetlennek ítéltem és a tűzbe dobtam volna, vagy esetleg felszabdaltam volna takarítórongyokká. Itt, foltos vagy sem, meg kell elégednem vele.

Bármennyire is csábító lenne elnyújtózni egy napsütötte sziklán, amíg a ruhám szárad, nem vagyok benne biztos, hogy fogvatartóm mennyi időt hagy nekem, mielőtt eljön értem. Azt biztosan nem akarom, hogy pucéran találjon rám, ha mégis megkeresne. A lehető legjobban kicsavarom az alsóneműmet, mielőtt belelépnék. Erőfeszítéseim ellenére a pamut nyirkos hidegsége csontig hatoló borzongást vált ki. Tétovázom, mielőtt felöltöznék a ruhámba, és egy hosszú pillanatig szemezgetek a sziklán heverő fehér gyapjútunikával.

Nincs kedvem felhúzni. A gondolat, hogy Sarló ruhája a csupasz bőrömhöz simul, túlságosan kellemetlen ahhoz, hogy fontolóra vegyem. Ennek ellenére a bennem lévő gyógyító okosabb annál, minthogy fanyalogva elutasítsa a melegség bármilyen forrását. Szánalmasan felkészületlen vagyok a vadonban való túléléshez. A saját öltözékemet Tengerzug fülledt időjárására tervezték, nem ilyen hideg körülményekhez.

Kényszerítem magam, hogy felhúzzam a tunikát, és próbálok nem túl mélyeket lélegezni, miközben beborít a férfi pézsmaillata. A tunika szegélye majdnem a térdemig ér; az ujjak jóval a csuklóm fölé lógnak. De áldott száraz. Bármilyen idegesítő is beismerni, örülök a plusz szigetelőrétegnek, miközben ingem és ruhám nedves súlya a tunika fölé kerül.

Visszapillantok a barlang felé, ereimben félelem vágtázik. Eljátszom a gondolattal, hogy elmeneküljek-e az ellenkező irányba, de tudom, hogy jobb, ha nem engedek a késztetésnek. Ha elfutok, Sarló ugyanolyan könnyen levadászhat engem is, mint a katonákat, akik fogva tartottak. Őrültség lenne elfutnom. Különösen az én állapotomban, éhesen és betegen. Nem jutnék messzire ezeken a kisebesedett, vérző talpakon.

Grimaszolva vizsgálom meg őket. Most, hogy megtisztultak a piszoktól és az út mocskától, a sérülések sokkal nyilvánvalóbbak. Hólyagok borítják meggyötört talpamat. Több mély horzsolás is akad, az erdőben való menekülésem emlékeként, amelyek sajognak, ha hozzájuk érek. A bőr körülöttük dühösen lüktet, és fertőzés nyomaitól vörös.

Ez nem jó jel. Ha nem kezelem őket, kétségtelenül visszatér a lázam. Mihamarabb gyógyszerre van szükségem. Vagy legalábbis cipőre, hogy elkerüljem a további sérüléseket. Sajnos úgy gondolom, hogy az esélyeim arra, hogy egy suszterműhelybe botlok, elég csekélyek itt a vadonban. Letépek egy vékony pamutcsíkot az alsószoknyám szegélyéről, és a lehető legjobban bebugyolálom a lábam, miközben fájdalmasan meghúzom a csomókat. Nem tökéletes megoldás, de jobb, mint a semmi.

A kenyeres incidens mellett, ami az elfogásomhoz vezetett, ez volt a legostobább hibám – hogy nem kaptam le a csizmámat az ajtó melletti szögről azon a szörnyű éjszakán, amikor a seregek ostrom alá vették Tengerzug félszigetét. De nem volt rá idő. Se köpenyre, se élelemre, se egy csomag gyógynövényre, ami segíthetett volna meggyógyítani a sérüléseimet. A tűz gyors volt, és a lángoló fáklyákat, amelyekből terjedt, kegyetlen, erőszakra vágyó kezek tartották.

Kizárom a gondolataimból a kúszó lángok és a kavargó füst emlékét. A csattogó fémét. A kínzó jajveszékelését. És Eli hangját, miközben kilökött, hogy biztonságba kerüljek.

Fuss, Rhya. Fuss, mint a szél!

Megtettem.

Egyenesen az ellenség karjaiba futottam.

*

SARLÓ A BARLANG bejáratánál ül, és épp kardját élezi a fenőkövön. Nem néz fel a munkájából, amikor a tisztásra bicegek. Javarészt tudomást sem vesz jelenlétemről, csak a fejével int egy közeli fatörzs felé, ahol egy szénen sült nyúl pihen egy nagy levél tetején.

– Egyél. Mielőtt összeesnél.

A szűkszavúsága hallatán összerándulok. A szám válaszra nyílik, de lenyelem a késztetést. A veszekedés nem vezetne jóra, és az igazat megvallva, éhes vagyok – bár a kiéhezett talán pontosabb definíció lenne rám. Fürdés közben végigsimítottam az ujjaimat a bordáimon, és minden egyes kiálló csont arról tanúskodik, milyen ritkán jutottam élelemhez az elmúlt hetekben.

Pengéjének egyenletes kopogása nem szűnik, amikor odasétálok a farönkhöz, és letépek egy darab nyúlhúst. Mennyei illata van, és ahogy a számba tömöm, az ízét még az illatánál is jobbnak találom. Mindenféle habozás elszáll abban a pillanatban, ahogy az első falat üres gyomromba ér. Egy perc alatt felfalom az egészet – úgy rágom le a csontig, mint egy kóbor kutya a gazdag ember vacsoraasztalának maradékát. Talán még a csontvelőt is kiszívtam volna, ha nincs közönségem. Amikor elfogy, úgy érzem, majd’ szétpukkadok, de valahogy még mindig éhes vagyok.

A tarkómon feláll a szőr a rám vetülő pillantás súlya alatt. Méltóságom csekély maradékát összeszedve leteszem a csontot, amit még mindig szorongatok, és ujjaimat beletörlöm egy falevélbe. Lassan megfordulok, és látom, hogy Sarló engem figyel a tisztáson. A kard a kezében mozdulatlanná vált.

Ha frissen fürdött megjelenésem meg is lepi, nem tesz rá megjegyzést. A sisak alól sötét szemei olyan intenzitással futnak végig az arcomon, hogy megborzongok. Egy hosszú pillanatig csak nézzük egymást némán. Nem köszönöm meg neki, hogy megetetett; egy kalitkába zárt madár nem énekel annak, aki oda juttatta. Azt sem árulja el, hová visz, vagy mit tervez velem, amikor odaérünk; egy vadász nem magyarázza el indítékait a csapdába ejtett állatnak.

A levegő vibrálni kezd, ahogy a csend egyre tovább húzódik. Az állam dacból feljebb szegem. Végül Sarló megköszörüli a torkát, és azt mondja:

– Azt javaslom, pihenj egy kicsit. Hajnalban útra kelünk, láz ide vagy oda. Már így is eleget késlekedtünk miattad.

Felhördülök, és azonnal elönt a vak düh.

– Ó, bocsáss meg, nem szeretném késleltetni a saját elrablásomat! – A karom felfelé lendül, hogy vádlóan mutassak rá, ám a mozdulattól görcsös fájdalom lobban a sérült csuklómban. – Talán emlékeztetnem kell rá, hogy egyáltalán nem lennék beteg, ha nem hurcoltál volna át ezen a vidéken, hogy az istenek tudják, hová vigyél?

Sötét szemöldöke felfelé húzódik, bár arca többi része közönyös marad.

– Már kezdtem azt hinni, hogy néma vagy – válaszolja dühítően higgadtan.

– Csak szeretnéd – vágom rá, mielőtt visszafoghatnám magam. – Egész jól boldogultam, mielőtt levadásztál, mint valami… valami… valami… szarvast, hogy kitömd és a faladra akaszd.

Hosszú percekig tanulmányoz engem.

– Így emlékszel? Talán a láz megzavarta az elmédet, mert én úgy láttam, megmentettem a hálátlan seggedet az eldi katonák keze általi biztos haláltól.

– Kétségtelenül csak a saját aljas céljaid miatt.

Erre van képe gúnyosan felhorkanni.

– Te… – Megfeszül az állkapcsom. – Azt mondod, hogy hajnalban indulunk tovább. Hova? Hová akarsz vinni? Melyik király parancsát teljesíted? Nem Eld királyét, mert szemrebbenés nélkül megölted az embereit, pedig úgy tűnt, hogy a sajátjaik közül valónak tartanak.

A férfi nem válaszol.

– Mondd meg, a fenébe is!

De ő csak bámul rám, teljesen rezzenéstelenül, mint egy márványból faragott ember. A legszívesebben megfojtanám. Az ajkamba harapok, hogy ne kérdezzek többet, bár ezer más kérdés is ott ül a nyelvemen. A düh kavarog a mellkasomban, örvénylik a bordáim alatt. A póráz, amin az indulatomat tartom, bármelyik pillanatban elszakadhat. Eli mindig azt mondta, hogy a hangulatingadozásaim olyanok, mint a nyári vihar: egy pillanat alatt támadnak fel, és ha nem vigyázunk, képesek nagy károkat okozni.

Sajnos úgy tűnik, a parancsnok aligha tart tőlem. Bosszantó közömbösséggel a hüvelyébe tolja a kardját, és feláll. Fenyőtűk tapadnak a nadrágjára, de nem törődik azzal, hogy lesöpörje őket. Még itt, ezen a rejtett helyen is harcra kész. A tunikáján átívelő bőr mellszíj tele van dobókésekkel. Egy tőr van a bal combjára szíjazva; egy másik a csizmája szárából kandikál ki. Ahogy kihúzza magát, sisakja egy közeli fa ágait súrolja. Azt hiszem, a fejéhez lehet tapasztva, mert még soha nem láttam, hogy levette volna.

Miféle élet ez? Mindig állig felfegyverkezve, minden pillanatban harcra készen? Folyamatosan résen lenni a láthatatlan ellenséggel szemben?

– Hajnalhasadáskor indulunk – töri meg Sarló kemény hangja a csendet. – Készülj fel a lovaglásra. Az sem érdekel, ha félholt vagy.

– Inkább lennék teljesen halott, minthogy még egy napot a társaságodban töltsek – csattanok fel, és hátradobom a hajam a vállam fölött, miközben a barlangba igyekszem, nem törődve a talpamban érzett fájdalommal. Nedves szoknyám a bokám körül suhog, szövete csak úgy csattog csupasz bőrömön.

Hideg lesz az éjszaka, így aludni. A barlangban lévő gyenge tűz csak a legcsekélyebb meleget nyújtja a tél közelgő hidegével szemben. Alig néhány lépést teszek befelé, amikor hallom, hogy Sarló mormog valamit az orra alatt.

– Azt hiszem, némán jobban tetszett.

ÖTÖDIK FEJEZET

MÉG SÖTÉT VAN, amikor Sarló felráz engem. Tulajdonképpen belém rúg, csizmája hegye fájó lapockámat bökdösi, aminek a kényelmi szempontból megkérdőjelezhető sziklaágyon való alvás sem kifejezetten használt.

– Felkelni – mondja halkan. – Ideje indulnunk.

Magamban szitkozódok, miközben feltápászkodom. A barlangban fagyos a levegő. Már eloltotta a tüzet, amely mellett összegömbölyödve aludtam el, az ellenség köpenyével magam alatt. Óráknak tűnő ideig vacogtam, mielőtt végre átbukdácsoltam az öntudat határán. Valami csoda folytán a lázam nem tért vissza az éjszaka folyamán.

Sarló lehajol, hogy visszaszerezze a köpönyegét, egy durva rántással lerázza róla a kavicsot, aztán szó nélkül kisétál a barlangból, egyedül hagyva engem a sötétben. Utánabicegek, és reszketek a hidegtől, ahogy kilépek a hajnali pirkadatba. Hópelyhek szállingóznak, és úgy borítják be a világot, mint egy vékony réteg porcukor az almás lepényt. Megakadnak a szempilláimban, belekapaszkodnak a hajamba, és beleragadnak a ruhám ujjának vékony szövetébe.

A ló már felnyergelve, türelmesen várakozik egy kisebb, zömök fa ágai alatt. Sarló füttyére közelebb trappol. Megfeszülök, amikor a parancsnok felém fordul.

– Eszedbe se jusson – sziszegem néhány lépést hátrálva, mire ő megdermed, és felvonja szemöldökét. – Nem vagyok holmi nyeregtáska, amit a lovad oldalára köthetsz, sem egy zsák árpa, amit gondtalanul dobálhatsz.

– Igaz – motyogja –, az árpa sokkal elviselhetőbb társaság lenne.

Rámeredek.

– Ha azt akarod, hogy harc nélkül veled tartsak, akkor kezdj el tisztelettel bánni velem!

– Valóban?

Az arcom kipirul a dühtől.

– Kezdhetnéd mondjuk azzal, hogy elmondod, hová viszel. Azt hiszem, jogom van tudni, milyen sors vár rám az út végén.

Egy lépéssel átszeli a köztünk lévő távolságot, alakja fölém magasodik.

Minden erőmre szükségem van, hogy ne hunyászkodjak meg.

– A tiszteletemet ki kell érdemelni. Nem ajándékozgatom csak úgy burokban nevelkedett kislányoknak, akiket téveszmés naivitás emészt a világunkról és azokról, akik benne élnek.

– Burokban nevelkedett? – gúnyolódom. – Ezt mégis miből szűrted le? A koromból? A megjelenésemből? Abból a kevés szóból, amit az elmúlt néhány nap csendes néma vágtája során váltottunk?

– Arra a tényre alapozom, hogy azt hiszed, olyan helyzetben vagy, hogy feltételeket szabhatsz nekem.

Magával a Halál Istenével is tárgyalnék, ha ez azt jelentené, hogy sértetlenül kijuthatok az alvilágból, de kétlem, hogy javítanék a helyzetemen azzal, ha nyíltan a megtestesült gonoszhoz hasonlítanám. Nagy levegőt veszek, próbálok lehiggadni.

– Csupán felegyenesedve szeretnék lovagolni, bilincsek és kötél nélkül. Nem fogok elmenekülni. A szavamat adom.

– A szavadat?

Bólintok.

Az arckifejezése közönyös, de a tekintete mélyén felcsillan a kíváncsiság. Szempilláján hópelyhek pihennek.

– És pontosan mit ér egy félvér szava? – kérdezi veszélyesen lágy hangon.

– Egy biztos: valamivel többet, mint egy gyilkosé.

Szinte észrevétlenül rezzen össze, de elég közel vagyok ahhoz, hogy lássam. A szeme sötét lángként csillog, ahogy közelebb hajol. A közelségétől elakad a lélegzetem.

– Úgy tűnik, tévedésben vagy. Csakis az én kegyemből létezel még mindig. A szíved azért dobog még most is, mert én így láttam jónak. Ez azt jelenti, hogy nincs beleszólásod abba, hová tartunk, és abba sem, milyen módon juttatlak el oda. Ez azt is jelenti, hogy semmire sem vagy jogosult. Sem információra, sem kedvességre, és pláne nem dajkára, akinek csillapítania kell lázadat, amit puszta makacsságoddal okoztál magadnak.

Tátva marad a szám.

– Úgy mondod, mintha kértem volna magamnak a betegséget!

– Nem áll távol a valóságtól! Idekint a vadonban egyetlen óvatlanság egyenlő lehet a halálos ítélettel. Egy sérülés, amit hagysz elgennyesedni, gyorsabban végez veled, mint bármelyik ellenség, amely ezeken a hegyeken ólálkodik.

– Bármennyire is megdöbbentőnek találod, nem azért lettem beteg, hogy bosszantsalak. Biztosíthatlak, hogy sokkal kellemesebbnek találtam volna a lovaglást, ha jól érzem magam.

– Nem túlzottan érdekel, hogy mit találsz kellemesnek.

– Igen, ezt elég világosan kifejtetted – szorítom össze a fogaimat. – Gondolom, ez azt jelenti, hogy az ülve lovaglás nem vita tárgya.

– Szándékosan játszod az ostobát, vagy tényleg ilyen nehéz a felfogásod? – Hallgatásában érzem a robbanásig feszülő haragot. – Vagy talán provokálni akarsz a makacsságoddal?

– Ugyan, ezt mégis miből gondoltad? – csücsörítek édesen.

– Ne erőltesd a dolgot, kislány. És soha ne felejtsd el, kettőnk közül kinek a kezében van az irányítás. – A szeme összeszűkül. – Talán vissza kellene tennem a bilincsedet. Úgy tűnt, egészen megszeretted a vasat.

Felfordul a gyomrom.

– Vagy talán készítek egy másik hurkot, és a lovam mögé kötlek. Láttad, milyen gyorsan tud futni. Biztos nem lesz nehéz lépést tartanod vele.

Az arcom elsápad a szavai hallatán, és ezt ő is észreveszi az ajkát eltorzító, kegyetlen mosolyból ítélve.

– Hogy mondod? Nincs több ellenvetés? – Hátralép, elhagyva személyes teremet, én pedig újra kapok levegőt. – Helyes. Most pedig szállj fel az istenverte lóra. Arccal lefelé, mintha tényleg egy zsák gabona lennél.

Így teszek.

*

ÚTKÖZBEN MÉG HÁROMSZOR tábort verünk, minden alkalommal eldugott, mohos barlangokban vagy sekély sziklaormokon, és egy kis tűz melegénél pillanatnyi menedéket keresünk a környezeti hatások elől. Sarló minden alkalommal eltűnik egy rövid időre, és egy nyúllal vagy más zsákmánnyal tér vissza, amely petyhüdten hever nagy, véres kezében. Nem mondok semmit, csak eszem, mert tudom, hogy erőt kell gyűjtenem, annak ellenére, hogy mennyire utálom, hogy az ellenségemtől fogadok el segítséget.

Furcsa útitárs. Nem sok mindent mond nekem az időnkénti durván odavetett utasításokon kívül, de nem bánt engem. Sőt, bár az ellenkezőjét állítja, úgy tűnik, hogy inkább a jólétemről próbál gondoskodni.

A láz elmúltával egyre jobban felfigyelek a részletekre. A köpenyre, amelyet rám terít, miközben lovagolunk, hogy megvédjen a hó nagy részétől. A pár vastag gyapjúzoknira, amelyet a fejem mellett hagy, amikor alszom – gyenge helyettesítője egy cipőnek, de jobb, mint a semmi. A gyógyító kenőcsöt tartalmazó tégelyre, amelyet szótlanul a kezembe nyom. Arra, ahogy a tábortűz fényén át néz engem, különös komolysággal a szemében, miközben bekenem a kenőccsel a sebeimet, és az alsószoknyámból vágott csíkokkal újra betekerem a csuklómat.

Soha nem látom őt pihenni. Folyamatosan őrködik, és olyan éberséggel figyeli a környezetünket a láthatatlan ellenségeket kutatva, ami már nyugtalanná tesz. Gyakran gondolok a piros-fekete jelvényes, menetelő katonákra. Ők vadásznak ránk? Vagy Sarló saját emberei – azoknak a bajtársai, akiket lemészárolt – követnek minket az egyre mélyülő hótorlaszokon keresztül?

Nem ad nekem választ.

Aztán ott van még a sisak kérdése. Még mindig nem láttam, hogy levette volna. Néha azon kapom magam, hogy kíváncsi vagyok, milyen színű haj rejtőzhet alatta, vagy hogy a fém nélkül vajon kevésbé lennének-e szögletesek a vonásai… de ezeket a gondolatokat gyorsan elűzöm az elmém hátsó részébe. Mégis mit számít, hogy fogvatartóm szőke-e vagy hollóhajú? Az ilyen felesleges részletek nem változtatnak a helyzetemen.

Lopva alszom, amikor csak tudok. Korábbi bátor kiállásom ellenére még mindig mérhetetlenül kimerült vagyok. Hamar megszokom a pihenést lóháton is, a csődör patáinak ritmikus dobogása és testének rázkódása álomba ringat. Álmaim azonban tele vannak sötét látomásokkal – csattogó kardok és csöpögő vér, sötét felhők gördülnek egy jeges táj fölé; dögmadarak köröznek a füstös égbolton egy mindent elnyelő homoktenger felett. Múltbeli és jövőbeli borzalmak kavarognak elmémben a leghevesebb viharok kíséretében.

Három napig lovagolunk a hegyeken keresztül. Egyre feljebb, egyre északabbra, a magasság egyre nő, miközben a hőmérséklet zuhanni kezd. Sziklás dombok meredek csúcsokká alakulnak, amelyek a sötét égbolt felé törnek, és a levegő minden órával hidegebb lesz. A fákon lévő hó elég vastag ahhoz, hogy lenyomja a hegyvidéken honos, alacsonyan álló fenyők ágait.

Arccal lefelé a ló farán elhelyezkedve a földet nézem, amely mindenütt egyformán fehér alattunk, és úgy reszketek, hogy szinte zörögnek a csontjaim. Hogy elűzzem a hideget, meleg emlékekkel töltöm meg az elmémet. Olvasás a kandalló mellett, egy vastag takaró az ölembe terítve. Bajusz, a kóbor macska, akit Eli mentett ki a bozótosból, amint szundikál a napsütésben. A kezem, ahogy egy bögre almabor köré kulcsolódik. Tomas, a pék tanonc, aki mézes süteményeket csempészett nekem a bódító nyári éjszakákon. Erős karok ölelik a vállamat, emlékeztetve, hogy biztonságban vagyok.

Lovagló pozícióm méltatlansága sérti a büszkeségemet, de nem sokat tehetek ellene. A tiltakozás nem vezetett sehová, úgyhogy próbálok a pozitívumokra koncentrálni. A béklyóimat eltávolították, a kenőcsnek hála pedig a csuklóm gyógyulni kezdett – gyorsabban, mint azt gondoltam volna. A lázam is lelohadt, legalábbis egyelőre. A gyomrom tele van, a szomjúságom csillapodott. És a fogvatartómmal töltött időm a végéhez közeledik.

Vagy legalábbis egészen biztos vagyok benne.

Bevallom, nem ismerem eléggé Anwyvn földrajzát, de tudom, hogy idő kérdése, és elérjük a Szimmeri-hegységet. Azon túl pedig senki sem utazik. Akkor nem, ha valaha is vissza akar térni. Csak egy hágó vezet át a csipkés, havas csúcsokon, az Avian-szoros – egy keskeny út, amelyen csak néhány ember fér el egymás mellett menetelve. Az elmúlt két évszázadban számtalan sereg esett itt el. Északi nyilak szedték le őket, vagy váratlan lavinák temették őket maguk alá, és holttestüket soha nem találták meg. Úgy tartják, a mély hó alatt a föld vértől vöröslik – az Északföld meghódítására tett megannyi hiábavaló kísérlet utóhatásaként.

A hegyeken túli királyságokról nem sokat lehet tudni. Ha hinni lehet a legendáknak, akkor azok jeges, barátságtalan helyek, ahol a varázsvérűek korában torz szörnyek kószáltak. A Gyomlálás óta az egyetlen biztosan létező szörny, aki még mindig az északot hívja otthonának, egy ember. Egy király. Mert még a legközönségesebb paraszt is hallott már Llŷr birodalom Soren királyáról, kinek barbársága vetekszik a déli hadurakéval.

Az ő királysága az, amely az Avian-szoros túloldalán fekszik – és amelyet kíméletlenül véd a középföldiekkel szemben. Az ő arcát idézik fel a kisgyermekeknek a legszörnyűbb rémmesékben. A feleségek azért imádkoznak, hogy férjeik soha ne nézzenek szembe vele csatáikban, míg a harcedzett katonák félelemmel teli hangon beszélnek harci taktikáiról.

Nem kívánom első kézből megtudni, hogy a rettegésük jogos-e. Győzködöm magam, hogy még Sarló sem elég vakmerő ahhoz, hogy Llŷrt lehetséges búvóhelynek tekintse a sarkunkban lévő ellenség elől. De minél északabbra haladunk, annál bizonytalanabbá válik bizonyosságom… és annál jobban összeszorul a gyomrom.

*

AZ ÉGBOLT MÁR SÖTÉT, amikor újra megállunk. Nem tudnám megmondani, hány óra lehet. A hegyek árnyékában még délben is olyan, mintha alkonyodna. A közelgő havazás ígérete ránk nehezedik, a levegő minden lélegzetvétellel egyre nyirkosabb és sűrűbb.

A mén lassít egy ritkás fenyvesnél, amelynek csenevész fái a sziklafalba kapaszkodnak. A fejemet oldalra fordítva egy szakadékot pillantok meg. Feneketlennek tűnik, mélye tompa árnyakba burkolózik. Túloldalán magasodik a Szimmeri-hegység, fagyos csúcsai eltakarják a napot.

Sarló két ujját a szájába dugja, és egy sólyom rikácsolására emlékeztető füttyöt ereszt meg. Összerezzenek, amikor a hang visszaverődik a kanyonban, és messzire visszhangzik.

Várunk.

A világ elcsendesedik, amint a visszhang elhalkul, csak a csődör időnkénti patadobbanásai hallatszanak, ahogy súlypontot vált, és a túlterhelt faágakról időnként aláhulló hó tompa puffanásai törik meg a csendet. Nem tudom, mire várunk, amíg néhány pillanattal később egy válaszrikoltást nem hoz felénk a szél – sólyomszerű és félreérthetetlen a jelzés.

Valaki van a szakadék túloldalán. Valaki, aki Sarló jelére várt.

Mit jelenthet a jel? És vajon kinek jelezhetett?

Nincs időm sokáig töprengeni. Alighogy meghallja a jelet, Sarló máris ösztökéli lovát, és újult erővel lovagol végig a szakadék peremén. Így arccal lefelé nézve nehéz bármit is kivenni, de a szívem csaknem kihagy, amikor látom, milyen közel vagyunk a peremhez. Egyetlen rossz lépés, és a halálba zuhanunk.

Amennyire meg tudom ítélni, nincs ösvény. Szerencsére a ló, úgy tűnik, ismeri az utat. Rövid lovaglás után ismét megállunk – Sarló ezúttal leszáll a lóról, és az én rögzítésemet is eloldja. Mielőtt esélye lenne arra, hogy a földre lökjön, ahogyan az mostanra szörnyű szokásává vált, ha szerinte túl lassan mozgok, hátracsúszom, és magamtól talpra állok. Meg kell ragadnom a kengyelt, hogy a lábam ne rogyjon össze alattam, de legalább állok. A lelkem mélyén büszke vigyor villan, ahogy Sarló felé fordulok.

Rám sem néz. A figyelmét a szakadékra összpontosítja.

– Itt fogunk átkelni – mondja. – Lassan. Egyesével. Te vezeted a lovat. Én megyek hátul.

Elkerekedik a szemem, ahogy előrelépek, és megpillantom, mi a szándéka. A sziklák és árnyékok széles szakadékán át egy rozoga híd vezet. A vastag kötelek, amelyek a szakadék két oldalához rögzítik, öregnek és kopottnak tűnnek. A lécek túlságosan ritkán vannak elhelyezve az én ízlésemnek – néhány mintha hiányozna is. Veszélyesen nyikorogva leng a szélben.

– Ezt nem mondhatod komolyan! – nyögök fel elborzadva.

– Nem a humorérzékemről vagyok híres.

– Kizárt, hogy ez elbírja a súlyunkat!

– De elbírja. Muszáj elbírnia. – Sarló hangja halk. – Ez az egyetlen átjáró, hacsak nem tervezel szárnyakat növeszteni, és úgy átrepülni a másik oldalra.

– Egyáltalán nem tervezek átkelni! Inkább a halálba zuhanok, minthogy átkeljek azok közé az istenverte hegyek közé.

– Ezt elintézhetjük.

Karba fonom a kezem a mellkasom előtt, és rámeredek.

– Mindketten tudjuk, hogy élve kellek neked.

– Tényleg? – villan fel a tekintete.

– Ha nem így lenne, már tízszeresen is halott lennék.

Csak egy morgást kapok válaszul.

A hegyekre pillantok. Még teljesen hátrahajtott fejjel sem tudom kivenni a csúcsot a sűrű felhőtakarón keresztül.

– Akármilyen ellenségek üldözzenek minket, biztosan nem lehetnek félelmetesebbek, mint a szörnyek, amelyek ott várnak ránk.

Sarló gúnytól csöpögő hangja hallatán összerezzenek:

– Keveset tudsz a szörnyekről, kislány. – Szünetet tart. A hangjába kis habozás vegyül. Lehet, hogy félelem? – A lényeg, hogy nem maradhatunk itt. Az üldözőink nincsenek messze mögöttünk. Legfeljebb fél nap előnyünk van velük szemben. Ha utolérnek… mondjuk úgy, könyörögni fogsz helyettük egy jégóriásért.

– Jégóriás? Azt mondtad, jégóriás?

– Gyere! – Azzal szorosan megragadja a karomat, és a híd felé vonszol. A szívemet elönti a rémület.

Megvetem a lábamat, és könyörögni is hajlandó lennék, hogy halassza el a kivégzésemet.

– Várj! Várj! – rimánkodok, és hasztalan próbálom letépni a kezét a karomról. – Ha tényleg muszáj észak felé mennünk, kell lennie egy másik útvonalnak is, amin eljuthatunk oda!

– Olyan nincs, amit esélyünk lenne túlélni.

Tágra nyílt szemmel nézek a közeli szakadékon túl magasodó hegyek felé. Közelről még vészjóslóbbak.

– Az Avian-szorosra gondolsz, ugye?

Sarló éles pillantást vet rám, de nem cáfolja meg a gyanúmat.

– Mit tud egy középföldi parasztlány a szorosról?

– Csak azt, hogy annak, aki megpróbál átjutni rajta, ugyanannyi esélye van nyilat kapni a mellkasába, mint arra, hogy egy lavina maga alá temeti. – A vonásaim eltorzulnak. – Bár szerintem jobb egy jeges sír, mint a halál annak a barbárnak a keze által, akit az északiak a királyuknak neveznek.

Rövid hallgatást követően szólal meg ismét:

– Ezek szerint hallottál már Sorenről.

– Ez meglep téged? Vérszomjas hőstetteiről e föld minden szegletében suttognak, Carvage homokdombjaitól egészen Tengerzug fehér partjaiig. Anwyvn háborúzó királyai kevés közös vonással rendelkeznek, de ezen az egy fronton úgy tűnik, teljes egyetértésben vannak: Soren király egy csapás, akit ki kell végezni.

Mivel Sarló nem válaszol semmit, rámeredek. Szemei csillogni látszanak a sötétben, tele olyan gondolatokkal, amelyeket nem tudok megfejteni, arca pedig olyan kifejezést ölt, ami más ember esetében talán bosszúsnak tűnne.

Megköszörülöm a torkomat, és témát váltok:

– Azt tanultam, hogy az Avian-szoros az egyetlen út a hegyeken át – mondom, majd a kötélhídra pillantok. – Úgy tűnik, a tanítóm tévedett.

– Vannak más utak is. Régebbi utak. Mostanra kevesen ismerik őket.

– De te igen. – Zakatol az agyam. – Mégis hogyan? Rang ide vagy oda, hogyan lehet tudomása egy középföldi katonának ilyen dolgokról? Hacsak…

Hacsak egyáltalán nem is középföldi.

Nem válaszol, azonban megtanultam olvasni arckifejezéséről az együtt töltött idő alatt. Szája merevsége megerősíti azt, amit már napok óta sejtek: bárki is ő – jobban mondva, bárkinek is adja ki magát –, nem egy átlagos katona az erdőkből, vagy harcos a síkságról. Egyetlen papírkirály sem hívja őt alattvalónak.

Északföldről származik.

Ebben most már biztos vagyok.

Kinyitom a számat, hogy újra kérdőre vonjam, de ő már befejezettnek tekinti a beszélgetést. Addig rángat, amíg elérjük a híd elejét, ahol két hatalmas kőoszlop áll őrszemként, és rögzíti a köteleket – amelyek mindegyike vastagabb, mint a derekam –, aztán megállunk közöttük.

A gyomrom görcsbe rándul a rémülettől, ahogy végignézek az előttem lengő hídon. Olyan keskeny, hogy egyszerre csak egy ember kelhet át rajta. Közelről még bizonytalanabbnak tűnik, a közepén mélyen megereszkedik, és a végtelennek tűnő távolságba húzódik, mire eléri a túlsó oldalt. Az egész szerkezet úgy nyöszörög, mint egy haldokló ember, valahányszor egy széllökés végigsüvít a szakadékon.

– Gyerünk, indulás!

Felnézek Sarlóra. Amennyit látok sisakja alatt arckifejezéséből, vonásaiból semmiféle megalkuvást nem remélhetek.

– Azt hiszem, jobb lenne, ha az Avian-szorosban próbálnánk szerencsét.

– Ez nem rajtad múlik. – Az állával előrebök. – Menj.

– Én… – Nagyot nyelek. – Nem rajongok a magasságért.

– Persze hogy nem. Istenek, amennyi gondot már okoztál nekem, ott kellett volna hagynom téged azoknak az embereknek az erdőben.

– Akkor miért nem tetted? – vágok vissza. – Nem emlékszem, hogy kértelek volna, hogy ments meg.

A szorítása fájdalmasan erőssé válik a karomon. Valószínűleg öntudatlanul hangot adok a fájdalmamnak, mert egy elkeseredett morgással azonnal elereszt. A mellkasa felemelkedik, ahogy nyugtató lélegzetet vesz.

– Kizárt, hogy egy ilyen önfejű gyermek lenne…

Hirtelen elhallgat, mire a szemöldököm felszalad. Kinyitom a számat, hogy megkérdezzem, mire gondol, de Sarló lép egyet, és nem elhanyagolható termetét kihasználva előreterel engem. Mivel nem lépek önként a hídra, megböködi a derekamat. Nyüszítek, amikor a zoknim az első léchez ér. A szálkás fa recseg a súlyom alatt, én pedig megdermedek, mert a félelem eluralkodik a szívemen.

– Menj! – sziszegi Sarló a hátam mögül.

Képtelen vagyok megmozdulni. Bénultan bámulok lefelé az első két léc közötti résen át az alattam elterülő koromfekete mélységbe.

Úgy tűnik, a sötétségnek nincs vége.

Ez a zuhanás a végtelenben ér majd véget.

Újra meglök, és én megragadom a kötélkorlátot, hogy ne botoljak meg.

– Te leszel a halálom – motyogja.

Válaszomat fémes csattanás nyomja el. Még időben fordulok hátra, hogy lássam, amint egy nyílvessző lepattan a tőlünk alig néhány centire balra lévő kőoszlopról, majd a földbe csapódik. A toll a végén fekete és vörös.

Sarló tekintete egy fagyos pillanatra találkozik az enyémmel. Az orrlyukai kitágulnak. A szavai, amikor elhangzanak, borotvaélesek, intenzitásuk szinte belém hasít:

– Itt vannak.

HATODIK FEJEZET

ÚJABB NYÍLVESSZŐ SÜVÍT a levegőben – elég közel suhan el ahhoz, hogy a hajamat az arcomba fújja. Az a kilátás, hogy a szakadékba zuhanok, hirtelen nem is olyan ijesztő; így nem, hogy az alternatíva ilyen égetően nyilvánvaló. Halál csillog a vörös egyenruhás katonák szemében, akik nem egészen ötvenlépésnyire özönlenek elő a fák közül. Némelyiküknél fáklya van, mások kardot és pajzsot szorongatnak a kezükben. Elég közel vannak ahhoz, hogy lássam a tunikájukra festett, egymásba fonódó fáklyákat.

– Az istenek szerelmére, menj már! – vakkantja Sarló, türelmetlenül lökdösve engem. – Fuss!

Nincs idő bizonytalankodásra vagy tétovázásra. Rohanok, zoknis lábam alatt dübörögnek a nyöszörgő deszkák, kezem a kötélkorlátba kapaszkodik. A híd meginog alattunk. Kicsit olyan, mintha egy evezős csónakban állnék – egyetlen hibás súlyáthelyezés is katasztrófát okozhat. Igyekszem nem lenézni az alattunk tátongó szakadékba, sem hátra a katonákra, akik gyorsan közelednek felénk. Hangjuk az éjszakai levegőbe hasít – a kapitány parancsokat kiált, az emberei választ harsognak. Túl hamar elérhetik a hidat.

Nem engedem meg magamnak, hogy azon tűnődjek, vajon összeomlana-e egy egész századnyi ember súlya alatt.

A csődör patái egyenletesen dobognak a sarkamban. A legtöbb ló meghátrálna egy ilyen átkelés előtt, de ennek léptei biztosak – még a sziklaoldalon álló íjászok állandó nyílzápora ellenére is, amely számára túl közeli célpontokat jelentünk, hogy biztonságban érezzük magunkat.

– Még egy kicsit lassabban, hogy biztosan eltalálhassanak minket! – kiált Sarló morcosan hátulról.

– Ha ennél gyorsabban megyünk, biztosan lezuhanunk! – kiáltok vissza.

– Jobb a hirtelen zuhanás, mint egy nyílvessző a szívbe!

A pulzusom a normális ütem kétszeresével dobol, de növelem a sebességemet. Még nem vagyunk a híd közepén, ahol az lefelé hajlik – még hosszú út áll előttünk, mielőtt szilárd talajra érünk. Ha hunyorítok a sötétben, éppen csak ki tudom venni az ikerkőoszlopokat a túloldalon.

A szememet a túloldalra szegezve futok. Annyira koncentrálok – az egyre közelebb suhogó nyilakra és az időnként hiányzó deszkák helyének átugrására –, hogy nem veszem észre a törött pallót, csak amikor már túl késő. A lábam úgy hatol át rajta, mint kés a vajon, és ahogy porrá omlik és a szakadékba zuhan, érzem, hogy én is utánazuhanok.

Sikítok, a lábam kapálózik a levegőben, hasztalanul keresve egy stabil pontot, amely megtarthatna. A lendületem ellenem dolgozik, és egész testemet lefelé hajtja a résen keresztül. Tehetetlenül süllyedek, mint egy kő, képtelen vagyok megállítani a sorsomat. Az elmém elsötétül, és csupán egyetlen gondolat emelkedik a pánik fehér zaja fölé.

Meg fogok halni.

Lábaim már a résen túl vannak, amikor tenyerem egy léchez csapódik. Kétségbeesetten kapaszkodom belé, körmeim a felületbe karmolnak. A fa szilánkos, durva és túlságosan gyenge. Ahogy a szélei belevájnak a tenyerembe, azt hiszem, hogy az is megadja magát, de kitart. A szívem olyan hevesen dobog a mellkasomban, hogy nehezemre esik levegőt venni.

A ló egy vészjósló nyerítéssel megáll, épphogy elkerülve az ütközést. Hallom, hogy Sarló kiált valamit a paták dobogásán túl, de az elmém túlságosan tele van félelemmel ahhoz, hogy felfogjam a szavait. Szemem előtt képek villognak a halálba zuhanásról, és arról, ahogy eltűnök a sötétségben, és szétloccsan a fejem odalent. Mert bár megállítottam a zuhanásomat, ez csak a csata fele. Felhúzódzkodni sokkal nehezebb feladat lesz.

A félelem elixírként lüktet az ereimben. Izmaim minden egyes múló pillanattal jobban megfeszülnek, és ahogy lógok, halálos számítások kavarognak a koponyámban.

Meddig tudok még kitartani?

Mennyi időm van még, mielőtt a deszka megadja magát?

– Megsérültél? – hoz vissza Sarló hangja a valóságba.

– Nem! – kiáltom rekedt, elfúló hangon. – De a fok… összetört. Átcsúsztam rajta.

Jelentős szünetet tart, mielőtt válaszolna:

– Innen nem érlek el. Fel tudod húzni magad?

– Igen – zihálok. – Azt hiszem, igen.

– Akkor jobb, ha gyorsan csinálod. – Halk káromkodást hallok. – Egyelőre az íjászaik lőtávolságán kívül vagyunk, de nem fognak örökké várni a túloldalon. Előbb-utóbb megkockáztatják az átkelést, és kardokkal jönnek utánunk. – Újabb szünet. – Még ha egyenként le is tudnám őket győzni, kétlem…

Szorosan lehunyom a szemem. Nem kell befejeznie a mondatát – tudom, mit készül mondani. A híd nem fog elég ideig kitartani ahhoz, hogy megküzdjön velük. Mindannyian ott halunk meg a szakadék alján, szilánkokra tört csontok és elszakadt kötelek kusza halmaként végezzük jóval azelőtt, hogy az első katona elérne minket a híd közepén.

Tudatában annak, hogy rohamosan fogy az időnk, kétszer is megpróbálom felhúzni magam, sikertelenül. Talán hat hónappal ezelőtt, hat héttel ezelőtt, vagy akár hat nappal ezelőtt is elég erős lettem volna. De most gyenge vagyok, az izmaim elsorvadtak a túl kevés étel és a túl sok álmatlan éjszaka nyomán. Sérült csuklóim még nem gyógyultak meg annyira, hogy a lógáson kívül bármi egyebet tehetnék, várva a pillanatot, amikor az erőm elapad.

A gravitáció egyre erősebben húz lefelé. Egyre nehezebbé válok, magáénak követel a mélység. A szoknya összegabalyodik a lábam körül, ahogy az hasztalan rúgja az üres levegőt, ott keresve kapaszkodót, ahol nincs.

Gyerünk, Rhya, sürgetem magam, nem törődve a kínnal, amely feszülő karjaimban ég. Nem azért jöttél ilyen messzire és éltél túl ennyi mindent, hogy meghalj egy elhibázott lépés miatt!

Egy kiáltás szakad ki a torkomon, amikor újra megpróbálom. Újra kudarcot vallok. A hang alig hallatszik a szakadékban egyre erősödő szél zúgása mellett. Mert ahogy küzdök, akár a szerencsétlenség, akár valami egészen más miatt, a szél suttogásból ordítássá duzzad – ez a változás olyan hirtelen következik be, mintha a természet törvényeivel dacolna. Hirtelen légáramlatok kiszámíthatatlan örvénye kavarog körülöttünk, és olyan erővel dobálja a hidat egyik oldalról a másikra, hogy azt hiszem, menten felborulunk. A kötelek nyögnek, a fa nyikorog, a végsőkig próbára téve, mi pedig hintázunk és csavarodunk.

Minden kísérletem, hogy felhúzzam magam, azonnal abbamarad. Minden erőmmel azon vagyok, hogy az életemért kapaszkodjak, miközben ide-oda csapódunk. Elmémben vak rettegés kavarog, koponyámban a szél mindent szétzúzni képes ereje visszhangzik.

Erőm határához közeledve remegni kezdenek az izmaim.

Tarts ki, tarts ki, tarts ki!

A széllökések ereje olyan erős, hogy könnyek csordulnak ki a szememből. Hajam hevesen korbácsolódik az arcom körül, szoknyám halálos vitorlává válik. Próbálok levegőt venni, de nem sikerül. Úgy érzem, mintha a tüdőm merevre fagyott volna. A mellkasomon lévő anyajegy olyan hideg, hogy szinte éget.

Mögöttem a ló hangosan nyerít, hangja állati félelemmel teli. Sarló megint kiabál, de nem tudom kivenni a szavait a vihar üvöltésétől. Egyáltalán nem tudok mit tenni, mert a hirtelen támadt viharral szemben az erőm végleg elfogyott.

Kudarcot vallok.

Zuhanok.

Nem bírom tovább, a kezem megcsúszik a szilánkos fán, zuhanni kezdek a résen át. A gyomrom hirtelen a torkomig emelkedik. Körös-körül vadul jajgat a szél. Vagy talán én jajgatok?

A világ többi része elmosódó homállyá fakul. Sötétség, szél, vereség. Szorosan lehunyom a szemem, nem akarok tanúja lenni a saját megadásom pillanatának.

Hamarosan találkozunk, Eli.

Ez az utolsó könyörgés ment meg engem? Valami őrző szellem néz le rám az égből, hogy segítő kezet nyújtson? Gondolom, soha nem fogom megtudni biztosan. De akár isteni csoda, akár a sors szerencsés fordulata révén, pontosan abban a pillanatban, amikor zuhanni kezdek, a híd egy hatalmas széllökésben kilendül, és az üres levegő helyett érzem, hogy a testem valami szilárdnak ütközik.

Mire erőt veszek magamon, hogy kinyissam a szemem, a hídon fekszem, és csak a lábam lóg alább a résen át. Levegő után kapkodok, az agyam zakatol, a karjaim fájnak, a szívem a megkönnyebbüléstől és az ijedtségtől egyaránt hevesen dobog.

– Mi a fene… – sodródnak felém Sarló szavai. A hangja kemény a hirtelen beállt csendben, mert a morajlás egyszeriben teljesen megszűnt.

A szél is elállt.

Olyan hirtelen tűnt el, ahogyan érkezett, két szívdobbanás között eltelt idő alatt. A deszkák alattam szinte mozdulatlanok, lágyan ringatóznak a könnyű szellőben.

Csak képzelődtem talán?

– Jól vagy? – kérdezi Sarló, és olyan zavartnak tűnik, mint ahogy én érzem magam.

Jól vagyok? Nem.

Élek? Igen.

– Jól vagyok.

Alig tudom felfogni, hogyan, de most nincs idő a kérdésekre. Így, hogy az ellenség ilyen közel van, nem ez a legfontosabb. Felállok, a térdem remeg, ahogy felemelkedem, a kezem a kötélkorlátot markolja. A tüdőm sajog. Valójában az egész mellkasom fáj, mintha fagyos láng égne bennem, amely minden egyes lélegzetvétellel tovább erősödik.

Amikor hátranézek, a ló csillogó szemei rám szegeződnek. Olyan tudatossággal ragyognak, ami szinte emberinek tűnik, ahogy bársonyos pofájával a kezem felé bök. Hatalmas nyerge mögött Sarló sisakjának villanását látom, és azon túl, a szikla szélénél a sötétben lángoló fáklyákat.

Közelednek.

A kötelek felnyögnek a növekvő súly alatt, ahogy a katonák a hídra nyomulnak.

Sarló ismét káromkodik.

– Lejárt az idő. Jönnek. Mennünk kell. Most. – Éles hangon beszívja a levegőt. – Mostantól legyél óvatosabb, jó?

Visszanyelem a kikívánkozó választ, megragadom a mén kantárját, és amilyen gyorsan csak tudom, átvezetem a kiesett deszka helye fölött. Óvatosan haladok, minden deszkára először csak könnyedén teszem le a lábam, mielőtt a teljes súlyommal ránehezednék. Szívesen feláldozok egy kis sebességet, ha ez azt jelenti, hogy túlélem ezt a halálos, lengő csapdát.

Minden egyes múló pillanattal nő a feszültség a levegőben, míg végül recsegés tölti meg az eget. A híd pattog a nehéz csizmák dübörgése alatt, ahogy az emberek követnek minket, lassan, de folyamatosan csökkentve hátrányukat. Nem tudom biztosan, hány katonát küldtek utánunk. Csak remélni tudom, hogy a híd elég ideig kitart ahhoz, hogy átjussunk a túloldalra.

Negyven lépés.

Csak negyven lépés a szilárd talajig.

Az csak kétszer annyi, mint Eli házának hossza.

Olyan távolság ez, amit már tízezerszer is megjártál.

A szívem a torkomban dobog minden egyes veszélyes lépésnél, de haladok tovább – még akkor is, amikor a nyilak ismét röpködni kezdenek körülöttünk a levegőben.

Közelednek felénk.

Húsz lépés.

Fele annak a rétnek, ahol te és Tomas annyi lopott estét töltöttetek.

Meg tudod csinálni, Rhya.

Lépések visszhangoznak a levegőben. A szél hangokat sodor felénk, gúnyos fenyegetéseket, amelyek fájdalmat ígérnek. A fáklyáik sistergése élénken zúg a fülemben.

Közel vannak.

Tíz lépés.

– Siess! – sürget Sarló teljesen feleslegesen.

A szemem a kőoszlopokra szegeződik, ahol a kötelek véget érnek. A rájuk tapadó fakózöld mohára koncentrálok, miközben kocogva teszem meg az utolsó pár lépésnyi távolságot. Amikor egy nyílvessző alig pár centire suhan el mellettem, és a fűben landol, alig rándulok meg; annyira megkönnyebbülök, hogy szilárd talajt érzek a lábam alatt, hogy nem marad hely a szívemben a félelemnek. Meg tudnám csókolni a földet, annyira boldog vagyok, hogy rajta állhatok.

A csődör követ engem a hídról, és kivillantja a szeme fehérjét az esőként körénk hulló nyilak záporától. Amint patái szilárd talajt érnek, ügyesen kiüget az íjászok lőtávolságából, és a közeli sziklafal menedéke felé veszi az irányt. Követni akarom, de egy fájdalmas üvöltés hallatán megdermedek.

Megfordulok, és látom, hogy Sarló egy nyílvesszőt kapott a vállába. A hegye épp a szíve fölött áll ki – nem halálos a sérülése, de ez nem sokon múlt. A szája fájdalmasan eltorzul, miközben előrebukik, és leborul a híd utolsó deszkáin.

Nem áll fel.

Egy pillanatig meg sem mozdul.

Ahogy én sem. Megdermedek a döntésképtelenségtől. Egyrészről hajt a vágy, hogy magam mögött tudjam fogvatartómat, másrészről furcsa bűntudat gyötör.

Fuss, Rhya!

Nem tartozol neki semmivel.

Kevés időm van mérlegelni a lehetőségeimet. A híd közepén átkelve – nem messze attól a helytől, ahol majdnem találkoztam a Teremtőmmel – egy kis csapat ember közeledik, arcvonásaikat fáklyafény világítja meg a sötétben. Most már gyorsan haladnak, és olyan közel vannak, hogy jól kivehetővé vált tunikájuk vörös színe. Pillanatokon belül a nyakunkon lesznek.

Sarló nyögése visszatereli rá a figyelmemet. Nyilvánvaló fájdalmában felegyenesedik, és erősen a kötélkorlátnak támaszkodik; bal karja petyhüdten lóg teste mellett, ujjbegyeiből sötét vér csöpög, egyenletes kis patakban. Amikor a tekintete az enyémre mered, összerezzen, mintha meglepődne, hogy ott állok. Mintha arra számított volna, hogy otthagyom.

Miért nem hagytam magára?

– El kellett volna futnod, te idióta – morogja, előrebotorkálva, bizonytalan léptekkel. Ép kezével megragadja a kötelet, és fájdalmasan nyögve húzza magát előre. Igazság szerint igaza van. Idióta vagyok, mert nem futok, ahogyan ő maga is javasolta, hanem előreszökkenek, vissza a hídra, egyenesen a közeledő veszély felé. Mielőtt bármit is mondhatna, sértetlen karját átvetem vállam fölött.

– Mit csinálsz?

– Minek látszik? – csattanok fel, miközben oldalazva átbicegünk az utolsó deszkákon. Istenek, de nehéz!

Amint szilárd talajra lépünk, nem kér többet a segítségemből. Az arcán fájdalom és düh tükröződik, ahogy az egyik oszlop védelmébe taszít. Saját testét a másiknak támasztja, és erősen zihál. Szívok egy nyugtató lélegzetet, ahogy a hátam a kőnek nyomódik, és hálás vagyok a kegyelemért, bármilyen múlékony legyen is az.

Nyilak suhognak körülöttünk. Hallom, ahogy csattognak, az oszlopok túloldalának csapódnak, majd a szakadékba zuhannak. Ha most a fák közé rohanok, nem Sarló lesz az egyetlen, akinek lyukat ütnek a testén.

– Akkor kellett volna elfutnod, amikor még volt rá lehetőséged! – dörmögi, és minden szavából süt a fájdalom. A szája szigorú vonallá préselődik.

Sápadtabbnak látszik a szokásosnál; sok vért vesztett.

– Bocsáss meg, hogy megpróbáltam megmenteni az életed, te hálátlan disznó!

– Nem volt szükségem megmentésre.

– Ó, akkor csak félreértettem valamit! – Az állammal a vállán lévő seb irányába bökök. – Mit gondolsz, milyen messzire jutsz azzal a nyílvesszővel a válladban? Kizárt, hogy le tudod rázni azokat az íjászokat.

– Nem tervezem, hogy futva rázom le őket.

Felvonom a szemöldökömet. Szóra nyitom a számat, hogy megkérdezzem, mi a terve, de esélyem sincs rá – már ki is lépett az oszlop védelme mögül.

Megőrült?

Biztosan. Kizárt, hogy mindannyiukkal meg tudna küzdeni. Sérülten biztosan nem.

Hamarosan azonban rájövök, nem is ez a szándéka. Lecsatolja a hátára szíjazott kardot, magasba nyújtva ép karját, és lecsap, egyetlen tiszta csapással, halk nyögéssel átvágva a híd bal oldalát tartó vastag kötelet.

A katonák sikoltoznak, ahogy a híd megdől, és kapkodva próbálnak megkapaszkodni az épségben maradt oldalon. Fáklyáik és íjaik a szakadékba zuhannak, és gyorsan elnyeli őket a sötétség. Elég közel vannak ahhoz, hogy lássam fehéredő, kötelet szorító kezüket és kapálózó lábukat. Elég közel ahhoz, hogy halljam a rémületet a segélykiáltásukban. Elég közel ahhoz, hogy leolvassam a félelmet az arcukról, ahogy kétségbeesetten néznek felénk.

Ismerem ezt a félelmet. Magam is ezt éreztem, amikor az én lábam lógott a szakadék sötétje felett, amely azzal fenyegetett, hogy elnyel. De ezek a katonák erősebbek nálam. Harcedzett férfiak. Tovább bírják, mint én. Amikor mi már rég eltűntünk innen, ők visszamászhatnak a biztonságba.

Sarló kardja ismét felemelkedik.

– Várj! – kiáltom, és elindulok felé.

De ő nem vár. Kardjával ismét lecsap, elvágva a jobb oldali tartókötelet is. Elborzadva nézem, ahogy a híd lezuhan, és szalagként csavarodik meg a szélben. A katonák sikolyai még jóval azután is hallatszanak, hogy ők maguk eltűnnek a szemünk elől a mélyben.

Az ezt követő megrázó csendben átnézek a szakadékon, ahol a híd foszlányai a szemközti sziklafalnak simulnak. A megmaradt katonák a perem szélén állnak. Nem tudom kivenni a vonásaikat, de a fáklyáik tetején táncoló lángokból tudom, hogy ott vannak.

Vajon bosszúval a szívükben bámulnak vissza rám a szakadékon keresztül? Vajon hozzám hasonlóan a mai naptól kezdve ők is magukban hordozzák majd a zuhanó társaik sikolyait, amíg a lelkük az éggel nem találkozik?

HETEDIK FEJEZET

– MENJÜNK – MONDJA SARLÓ halkan.

A hangjában nem érződik semmiféle lelkiismeret-furdalás. Semmi bűntudat vagy bánat amiatt, hogy épp most végzett ki egy egész seregnyi embert – rövid ismeretségünk során immáron másodszor.

Bámulom őt, és lenyelem a rémület torkomban rekedt gombócát. Gondolataim távolinak érzem a valóságtól. Szavaim, amikor sikerül megszólalnom, üresen csengenek a hajnali csendben.

– Azok az emberek… megölted őket.

– Ha nem tettem volna, ők öltek volna meg minket. Vagy még annál is rosszabb. – Rövid szünet következik. – Lelketlennek tartasz?

– Azt gondolom, hogy az az ember, aki ennyi életet képes kioltani a sajátjáért cserébe, ráadásul olyan könnyedén, mintha csak pár garast költene el a piacon, nem is ember, hanem valami egészen más. – Megrázom a fejem, képtelen vagyok elűzni a szörnyű képeket. – Valami, ami inkább egy szörnyeteghez hasonlít.

Ha meg is sértődik pimasz szavaim hallatán, nem mutatja ki. Csupán hüvelyébe dugja a kardját, és nagyot sóhajt.

– Jobb a szörnynek lenni, mint a prédának, amit felfal.

– Megúszhattuk volna anélkül is, hogy… anélkül, hogy… – A szakadék felé mutatok. – Nem kellett volna megölnöd őket.

– A hegyeken is vadásztak volna ránk. Még így, a híd kiiktatásával sem vagyunk biztonságban. Legalábbis nem sokáig. Előbb-utóbb találnak egy másik utat az átkelésre. – Az orrlyukai kitágulnak, és a hangja elcsuklik, szinte mintha önmagához beszélne. – Talán korábban, amikor még csak kósza pletykák nyomán kergettek, nem erőltették volna meg magukat. Hagytak volna minket kicsúszni a kezük közül, és más zsákmányt kerestek volna, hogy csillapítsák gazdájuk feneketlen étvágyát. De most… így már soha nem fognak leállni, hogy látták… – Szúrósan rám néz. – Addig nem állnak le, amíg el nem kapnak minket. Ő nem fogja engedni nekik.

– Ő? Kicsoda az az ő?

Sarló szeme résnyire szűkül, úgy méreget tovább.

– Lehetséges, hogy tényleg ennyire elszigetelten éltél eddig?

– Tényleg nem tudsz egyenes választ adni egyetlen kérdésemre sem?

– Próbára teszed a türelmemet, kislány.

– Nem is tudtam, hogy van olyanod.

– Hidd el, tíz perc a te őrjítő jelenlétedben egy druida sztoicizmusát is próbára tenné.

– Mulatságos ezt hallani, pont a legidegesítőbb embertől, akivel valaha találkoztam.

– Tartogasd máskorra a viccelődést. Esetleg próbálkozz inkább némi hálával.

– Hálával? Pontosan miért is? Amiért elraboltál? Hogy nem csak egy, hanem rögtön két mészárlásnak is szemtanújává kellett válnom? Hogy egy olyan hegységbe vezettél, ahonnan csak kevés ember tért vissza épségben valaha is?

– Jobb lett volna, ha hagylak meghalni?

– Talán! – vágok vissza. – Mégis miféle életet él az, akinek ennyi vér tapad a kezéhez?

– Sem időm, sem kedvem nincs ahhoz, hogy végighallgassam a kifacsart logikájú ideáidat.

Dühömben elfelejtek félni tőle. Két lépést teszek felé, pillantásom a tekintetébe fúródik.

– Azok az emberek katonák voltak. Egy olyan király parancsára cselekedtek, akivel valószínűleg még csak nem is találkoztak soha. Volt életük ezen a végtelen gyilkoláson kívül. Növényeket termesztettek, otthonukat védték. Volt feleségük, akit ölelhettek. Gyerekek, akiket… akiket… – Az ajkamba harapva pislogom vissza a dühítő módon kikívánkozó könnyeket. Az érzelmek nem vezetnek sehová. Az ő esetében nem. A sírásommal előbb rendítenék meg egy kőfalat, mint ennek az embernek a szívét.

– Furcsa – mondja közönyös hangon. Tekintete hideg, ahogy elidőzik az arcomon lecsorduló könnycseppeken. – Szívből siránkozol az ellenséged sorsán… közben pedig napokig véres talpon jársz anélkül, hogy egy könnycseppet is ejtenél a saját szerencsétlenséged miatt. Nem tudom eldönteni, hogy ez az önfegyelem vagy a gyermeki téveszme jele. – Szigorúan összehúzott szemmel vizslatja a tekintetemet. – Bizonyára az utóbbié. Ha csak a leghalványabb mértékig képes volnál felfogni a helyzeted szörnyűségét, úgy sírnál a szüleid után, mint egy túl korán elválasztott csecsemő a mellekért.

– Az, hogy nem tudod felfogni az elszántságomat, nem jelenti annak hiányát. Ne beszélj olyan dolgokról, amelyekről semmit sem tudsz. Például a származásomról. – Nagy levegőt veszek, hogy megnyugodjak, miközben egészen közelről rámeredek. – Ami pedig a helyzetünket illeti, csoda, hogy nem tudom szívből üdvözölni annak baljós jellegét, amikor te eddig még egyetlen fénysugarat sem voltál képes felajánlani?

A gúnyos vigyora majdnem vicsorgássá alakul.

– Nem jutott eszedbe az elmúlt napokban, miközben nyaktörő galoppban lovagoltunk, hogy talán valami más okból tesszük ezt, és nem azért, hogy élvezzük a szelet a hajunkban? Egyszer sem gondoltál arra, hogy nem azért alszunk a vadonban fogadó helyett, és nem azért haladunk az utak helyett a mezőkön, hogy a természet csodáit lessük?

Döbbenten pislogok.

Egészen eddig a pontig azt feltételeztem, hogy én vagyok Sarló nyílt ellenségeskedésének kiváltó oka. Talán tévedtem. Talán az ellenségessége valami másnak a jele. Valami nagyobb dolognak. Még mindig nem tudom pontosan, hogy mi folyik itt, de nyilvánvaló, hogy ez több, mint puszta megtorlás azért, amit Burrows egységével tett. Több, mint egy szökött félvér utáni hajtóvadászat.

A vörös ruhás férfiakról akarok kérdezni – kik ők, miért üldözik őt ilyen kitartóan –, de természetesen most sem ad rá lehetőséget.

– Nem. Természetesen nem. – Az állkapcsa megfeszül. – Te, és a te haszontalan, vérző szíved! Képtelen vagy a megvetésre. Inkább azzal foglalkozol, hogy megsirasd az ellenségedet, minthogy megbirkózz a körülményeid kegyetlen valóságával.

– Talán meglepő lehet egy olyan érzelmileg satnya teremtménynek, mint te, ha megtudja, hogy a fejlett lények nagyon is képesek egyszerre két, egymásnak ellentmondó érzelmet is érezni. Az én haszontalan, vérző szívem egyszerre képes együttérzést és megvetést érezni azok iránt az emberek iránt. – Gőgösen felszegem az állam. – És csak hogy tudd, a gyengéd neveltetés nem végzetes hiba.

– Csak azért, mert még nem ölt meg téged, nem jelenti azt, hogy a jövőben sem fog. – Felsóhajt, és elkeseredetten megrázza a fejét. – A rossz helyre pazarolt empátia nem fog téged előrébb vinni ebben a világban. Valójában semmilyen empátia nem fog. Jól tennéd, ha felvérteznéd magad ellene.

– Miért? Hogy jobban hasonlíthassak rád? Nem, köszönöm. – Ujjaimmal lesöpröm a könnyeimet. – Nem várom el, hogy megértsd, miért viselkedem úgy, ahogy. Egy olyan ember, mint te, nem érezhet semmit. Semmit, a hidegvérű számításon kívül.

– Ne feledkezz meg a bosszúságról – mormolja célzatosan. – Abból az elmúlt napokban bőven kijutott nekem. Valójában azt is mondhatnánk, hogy szívességet tettem azoknak a katonáknak azzal, hogy letaszítottam őket a szakadékba. Most már örökre felszabadultak a társaságodból eredő frusztráció fenyegetése alól.

– Hogy vagy képes ilyesmivel viccelődni? – kérdezem meghökkenve. – Hát semmi lelkiismereted?

– Azt gondolod, hogy valami érzéketlen gazember vagyok. Ez nekem megfelel. – Megvonja a vállát, és összerezzen, amikor a húsában lévő nyíl megmozdul. – Nem nagyon érdekel a véleményed. Egyetlen célom van: életben tartani téged, amíg elérjük e hegyek túloldalát.

– És amikor odaérünk? Akkor mi lesz?

Erről azonban nem kapok további felvilágosítást. Máris elfordult tőlem, és füttyentve hívja a lovát. A csődör engedelmesen odatrappol a fedezékből – cseppet sem tűnik idegesnek, annak ellenére, hogy meglehetősen drámai módon keltünk át a hídon.

– Onyx – motyogja Sarló meglepően lágy hangon, végigsimítva kezével a csődör fényes oldalán. – Állhatatos barátom.

Elfordítom a tekintetem, nem akarom látni, hogy így viselkedik. Nem akarom tudni, hogy képes kedvességre vagy együttérzésre – még ha csak a lovával szemben is. Sokkal könnyebb azt hinni, hogy ő egy egyszerű, brutális állat, akinek a szívében nincs egy cseppnyi emberség sem.

Sarló kivesz valamit az egyik nyeregtáskából, majd egy lapos tetejű sziklához sétál. Halk, fájdalmas nyögés hagyja el a száját, miközben leül.

– Gyere ide, kislány!

Karba fonom a kezemet a mellkasom előtt, és nem mozdulok. Mivel nem teszek eleget a parancsának, felnéz.

– Most már süket is vagy? Gyere ide!

– Nem vagyok a vadászkopód.

– Hmm. Az acsarkodásod inkább egy veszett terrierre emlékeztet.

– Úgy gondolod, hogy a sértegetés a legjobb stratégia, amikor arra készülsz, hogy segítséget kérj valakitől?

Egy izom megrándul az állkapcsában, ahogy megpróbálja visszafogni az indulatait.

– Szükségem van…

Tudom, mire van szüksége, de ebben a pillanatban elég kicsinyes vagyok ahhoz, hogy megvárjam a szavakat, amelyeket annyira nehezére esik kimondani.

– Igen?

– A nyílvessző. – Grimaszol. – Így nem tudok lovagolni.

– És?

– Magamnak nem tudom kihúzni, mint ahogy azt te is jól láthatod. – Az arckifejezése mogorván elsötétedik. – Nekem… Szükségem van a segítségedre.

Az arckifejezéséből ítélve ennek hangos beismerése fájdalmasabb számára, mint a vállába fúródott nyílvessző. Ajkam gúnyos mosolyra húzódik.

– Nem épp most tartottál nekem kiselőadást az ellenség iránti empátia veszélyeiről?

– Nem vagyok az ellenséged.

Megijedek; meglep a hangjából érződő csendes meggyőződés.

– Valóban? Akkor mi vagy te nekem?

– Segítesz vagy sem? – kérdezi, megkerülve a válaszadást. A gyülekező fénysugarakban arca eléggé nyúzottnak tűnik; a fájdalma bizonyára jelentős. Úgy döntök, nem kínzom tovább. Lemondó sóhajjal teszek néhány tétova lépést előre, a zoknim alatt hó ropog a talajon.

Furcsa. Szörnyetegnek neveztem. Láttam, hogy szörnyű dolgokat tett. És mégis, ahogy egyre közelebb kerülök hozzá, nem érzek félelmet. Nem tartok attól, hogy bántani fog. Valahol az út során elkopott a vele szembeni óvatosságom. Ez nem bizalom – hiszen ki bízhatna meg egy ilyen emberben? –, hanem inkább az az érzés, hogy minden megkérdőjelezhető módszere ellenére, bármilyen sötét vég vár is rám Északon, ő mindent megtesz, hogy életben tartson. Ebben a meggyőződésben találok valamire, ami a vigasz egy kifacsart formája – mint egy disznó, gondolom magamban, amely kövér és boldog annak a gazdának a gondjaira bízva, aki végül a vágóhídra viszi.

Sarló egy rövid tőrt tart a kezében – hegye halálosan éles, markolatába megfejthetetlen írásjeleket véstek, pengéje csillog a halvány hajnali fényben.

– Biztos vagy benne, hogy bölcs dolog fegyvert adnod a kezembe? – kérdezem, miközben a szemébe nézek. – Ahogy már megbizonyosodhattunk róla, nem vagyok túlságosan oda érted.

– Mulatságosnak találom, hogy azt hiszed, bármilyen veszélyt jelenthetsz rám nézve. Még pengével a kezedben is.

– Ha a segítségemet kéred, javaslom, ne sértegess tovább.

Szótlanul felém nyújtja a tőrt, markolattal előre. Minden további megjegyzés nélkül elveszem tőle, és egy pillanatnyi habozás után lehajolok, hogy megvizsgáljam a sebét. Eddig még egyszer sem voltam ilyen közel hozzá. Minden egyes lélegzete megmozdítja a halántékomnál lévő finom hajszálakat.

A szám kiszárad, ahogy az aggodalom és az adrenalin szédítő keveréke száguldozik az ereimben. Ugyanezt az érzést tapasztaltam meg tavaly ősszel, amikor az egyik csapdámba gabalyodva egy fiatal hiúzra bukkantam. Azon dolgoztam, hogy kiszabadítsam, miközben kínzóan tudatában voltam annak, hogy abban a pillanatban, amint sikerrel járok, megfordulhat, és hálából feltépheti a torkomat.

Végül a hiúz egyszerűen elsántikált, hogy a sebeit nyalogassa. Sarló azonban ennél sokkal kevésbé kiszámítható.

Bár minden figyelmemet a vérrel átitatott nyílhegyre összpontosítom, erőfeszítést igényel, hogy ne vegyek tudomást a periférián megjelenő részletekről. Sötét borosta állkapcsa éles vonala mentén. Kígyózó ezüst orrvédő az orrnyergén. A verejték, a ló és fűszerek egymással keveredő szaga – ugyanaz a bódító illat, amit a tunikájából szívtam be három nappal ezelőtt a vízparton.

Az csak három nappal ezelőtt volt?

Egy örökkévalóságnak tűnik.

– Le kell fűrészelned a nyílhegyet – magyarázza Sarló, hangja mély tónusa vibrál körülöttem a levegőben. – Tartsd stabilan a kezed. Lassan haladj. És próbálj meg nem elájulni. Vér fog folyni, méghozzá annyi, hogy nyomást kell majd gyakorolnod a sebre.

– Mivel?

– A kezed megteszi.

– A kezem nem lesz elég – mondom mérgesen –, hacsak nem akarsz elvérezni itt a hóban.

– Azt hittem, ez boldoggá tenne téged.

Türelmetlenül forgatom a szememet.

– Annak ellenére, amit rólam gondolsz, nem vagyok bolond. Tudom, hogy nem bírnám sokáig egyedül ezekben a hegyekben, lavinákkal, ellenséges katonákkal és az istenek tudják, még mi mindennel szemben.

Nem felejtettem el a korábbi megjegyzését a jégóriásokról sem. Azt sem tudom figyelmen kívül hagyni, hogy még ha meg is találom az utat délre, nincs otthonom, ahová visszatérhetnék, sem szövetségeseim, akik várnának rám. Az életem minden értelemben hamuvá égett a Csillagfény-erdővel együtt. Nincs más választásom, mint segíteni Sarlónak, abban a reményben, hogy később adódik egy újabb lehetőség a menekülésre.

Megköszörülöm a torkomat.

– Mivel a híd leomlott, halvány fogalmam sincs, hogyan juthatnék vissza Középföldre. Úgy tűnik tehát, hogy itt ragadtam. Veled kell maradnom.

– Ennyire azért nem kell boldognak tűnnöd emiatt.

A válaszom elakad, mert a tekintetem megrebben, és találkozik az övével. Meglepően közel van hozzám. Most először tűnik fel a szeme valódi színe – mély bronzos, szinte fémes árnyalatú, mint a kialvóban lévő tűz parazsa. Mindkét írisz szélén világosabb, vöröses aranyszínű csíkok alkotnak éles kontrasztot. A legfurcsább az egészben, hogy a pupillái nem tökéletesen kerekek, hanem kissé megnyúltak, olyan módon, ami… nem teljesen emberi.

Azok a szemek inkább illenének egy farkas koponyájába, mintsem egy emberébe, gondolom, miközben elszakítom róla a tekintetem. Még a földre koncentrálva is érzem pillantása súlyát az arcomon. Úgy éget, mint egy forró billog – lázas kontrasztja az átható hidegnek, amely a mellkasom közepén lüktet.

Istenek, vajon lesz olyan valaha is, hogy az anyajegyem nem fáj?

– Van valami tartalék ruhaneműd? – kérdezem furcsán fojtott hangon. – Bármi, amivel lenyomhatnám a sebet?

– Nézd meg a nyeregtáskákat. Biztos akad ott valami.

Újabb szó nélkül a csődör felé sietek; hirtelen nagyon vágyom egy kis lélegzetvételnyi távolságra tőle. A ló táncol egy kicsit, ahogy elkezdek kotorászni a bőrtáskákban. Mivel igencsak gyéren vannak megpakolva, nem tart sokáig számba venni tartalmukat: egy halom ráncos alma, két rúd durva szappan, egy balta és egy hosszú, feltekert kötél. Semmi hasznosat nem látok, de végül találok egy nagy pamut zsebkendőt, amelyet néhány szikkadt zablepénydarabka köré tekertek. Nem valami tiszta, de mivel nincs más, ezzel kell beérnem.

Ahogy kihúzom, a táska legmélyén megakad a szemem valami ezüstösön – egy lapos, parafa dugós flaskán. Beleszagolok a tartalmába, és elfintorodok, ahogy az alkohol erős gőze behatol az érzékeimbe. Hathatós főzet. Visszadugaszolom, és odaviszem a flaskát Sarlóhoz a zsebkendővel, a tőrrel és a tégely kenőccsel együtt, amit korábban a csuklómra használtam. Már majdnem üres.

Elhúzza a száját, ahogy meglátja a szeszes italt.

– Szükséged van némi folyékony bátorságra?

– Nem egészen. – Letépek egy csíkot a kendőről, és bőségesen átitatom alkohollal. Mielőtt tovább faggathatna, a seb széléhez nyomom az átitatott anyagot, oda, ahol a nyílvessző szára kiáll a bőréből.

– Istenek! – szisszen fel a fájdalomtól. – Figyelmeztethettél volna.

– Lehet, hogy csíp, de megakadályozza a fertőzést.

Jelentőségteljes szünetet tart. A hangjában, amikor legközelebb megszólal, némi meglepettséget vélek felfedezni:

– Értesz a gyógyításhoz?

– Eleget tudok ahhoz, hogy rögzítsek egy törött csontot, kenőcsöt keverjek, lázcsillapító teát főzzek… – Újra találkozik a tekintetünk. – És ahhoz is, hogy eltávolítsam ezt a nyilat, ha nem tartasz fel tovább.

A szemöldöke olyan magasra szalad, hogy eltűnik a sisakja pereme alatt. Nem tudom, hogy hízelgőnek vagy sértőnek találjam-e, hogy csodálkozik, amikor megtudja, hogy nem vagyok teljesen képzetlen. Nem mintha számítana. Nem érdekel, mit gondol rólam.

A tőr könnyű, jól elfér a tenyeremben. Nem sokban különbözik attól, amivel otthon azt a kertet gondoztam, amelyet Eli és én alakítottunk ki a házikónk mellett sok évszakkal ezelőtt. Amióta elég idős vagyok ahhoz, hogy megjegyezzem a nevüket, a mentorom megtanított a különböző növények és gyógyító tulajdonságaik széles skálájának ismeretére. Meg tudom különböztetni az aranyvesszőt az aggófűtől egy mély erdőben, az őszi margitvirágot a kamillától egy lombkorona alatt, vagy akár a gyíkfüvet a csalántól egy vadvirágos mezőn. Tudom, hogy melyik gombafejtől láthatunk démonokat, melyiknek lesz különösen pikáns íze egy pörköltben, és melyiktől áll meg az ember szíve a mellkasában. Ez az egyik olyan képesség, amely életben tartott azokban a hetekben, amikor egyedül voltam az erdőben.

Bárcsak most is hozzáférhetnék néhány ilyen gyógynövényhez, de ahogy futó pillantást vetek a környezetünkre, látom, hogy az egy sivár, kopár hely. Az egyetlen dolog, ami valamilyen rendszerességgel megtalálható itt, az a hó és a jég, amelyek a fák ágait nyomják.

Felsóhajtok.

Nincsenek gyógynövények. Nincs forró víz. Nincs friss kötszer. Nincs tölgyfakéregből készült főzet, amely enyhítené a fájdalmat. Semmi nyugtató tanács Elitól. Ha itt lenne, rám nézne azzal a rendíthetetlen szemével, és bölcs szavakat mormolna a fülembe.

Lélegezz, Rhya! Megvannak a szükséges képességeid; ne engedd, hogy az idegeid legyűrjék őket.

Mélyen felsóhajtok, majd egyik kezemet Sarló vállára támasztom, hogy stabilan tartsam. Az izmai gránitkeménységűek az ujjbegyeim alatt.

– Ez fájni fog – figyelmeztetem teljesen fölöslegesen. Kérdés nélkül is tudom, hogy ez a férfi rosszabbat is kibírt már életében, mint egy nyílvesszőt a vállában.

– Csak essünk túl rajta – sziszegi összeszorított fogakkal.

Olyan gyorsan fűrészelem át a szárat, ahogy csak tudom, és mindent megteszek, hogy ne mozduljon el. Szerencsére a tőr elég éles; mindössze néhány oda-vissza mozdulat után a nyílhegy a sárba hull, és csak egy tompa, mellkasból kiálló facsonk marad utána.

– Félúton vagyunk – mormogom.

Sarló mögé lépve megragadom a nyílvessző hátsó végét a tollaknál fogva. A vörös és fekete tollak csiklandozzák a tenyeremet. A másik kezemet a seb szélére szorítom, és az alsó ajkamba harapok.

– Készen állsz? – kérdezem.

Felmordul.

Ezt megerősítésnek veszem, és egyetlen tiszta rántással kihúzom a nyilat. Nagyon fájhat neki, de még csak meg sem rezzen.

Egy sípoló, hirtelen levegővételen kívül egyáltalán nem reagál. A nyílvesszőt a földre ejtem, és egy friss kendőcsíkkal nyomást gyakorlok a sebre. Amikor már teljesen átázott a vértől, félredobom a rongyot, és kicserélem egy újabbra. A vérzés jelentős, de nem annyira, hogy életveszélyes lenne, és megkönnyebbülök, amikor néhány pillanat múlva szivárgássá lassul.

A szúrást bekenem a tégelyben lévő utolsó adag gyógykenőccsel, majd a lehető legjobban bekötözöm a vállát, egy szövetcsíkot áttekerve kulcscsontja vonala alatt, és szorosan megcsomózom, hogy akkor is kitartson, amikor Sarló mozog. Mintaszerű beteg, tökéletesen mozdulatlanul tartja magát. Azt hiszem, még csak nem is lélegzik, ahogy az ujjaim végigsiklanak a vállán, és simára igazítják az anyagot – velem ellentétben, mivel heves zihálásom közepette én kettőnk helyett is bőven elég levegőt veszek.

Küzdök, hogy tiszta maradjon az elmém, az izommemóriára hagyatkozva végzem el a feladatomat. Semmivel nem különb másoknál, mondom magamnak, miközben közel hajolok hozzá, az orrom majdnem a nyakát súrolja, a pulzusom pedig a dobhártyámon dübörög. Csak egy újabb beteg, akit ápolni kell. Ugyanezt tenném Tengerzugban bármelyik beteg falubelivel Tengerzugban, aki Elihoz fordul gyógyulásért.

– Néhány napig nem fogod tudni teljes értékűen használni – tájékoztatom a sisakja hátulját munkám befejeztével. A fém tompán szürkéllik a gyenge fényben.

– Gyorsan gyógyulok. – Ez minden, amit válaszként mond.

Ellépve tőle letérdelek, hogy megtisztítsam a kezem a hóban. A vér rikító vörös foltot hagy a fehérségben. Amikor újra teljes magasságba emelkedem, Sarlót talpon találom, a kezét felém nyújtja.

– A tőrt.

A fenébe. Azt hittem, nem vette észre, hogy a ruhám zsebébe csúsztattam. Az állam makacsul felszegem.

– Megtartom.

– Nem.

– De igen! – csattanok fel, tudva, hogy könnyedén elveheti tőlem még így is, hogy az egyik karja mozgásképtelen. – Tekintsd ezt fizetségnek a segítségemért.

Egy pillanatig csak bámul rám, aztán sóhajt, és elfordul, mintha úgy döntene, nem éri meg a fáradságot vitatkoznia velem.

– Indulnunk kellene. A nap dél után már nem nagyon hatol át a hegyek ködén. Néhány óra múlva újra besötétedik, és hosszú út áll még előttünk.

Követem őt a lóhoz. Minden igyekezetem ellenére, hogy leplezzem meglepetésemet, biztos vagyok benne, hogy látja a döbbent arckifejezésemet, amikor ahelyett, hogy átdobna az állat farán, jó karját a derekam köré kulcsolja, és felemel a nyeregbe. A nyerget nem arra tervezték, hogy szoknyában üljön bele valaki, de én a lehető legjobban elhelyezkedem; a lábamat az egyik oldalra lógatva, a kezemet pedig a nyeregkápára teszem.

Mielőtt megkérdőjelezhetném a lovaglás hirtelen megváltozott körülményeit, Sarló felpattan mögém – mellkasa a hátamhoz simul, keze a csípőmnél van, gyakorlatilag ketrecbe zárva engem.

Levegő után kapok.

Talán mégiscsak jobb volt hátul zötyögni, mint egy zsák gabona.

– Fogd a gyeplőt! – parancsolja, lélegzete melege a tarkómat bizsergeti. – Onyx ismeri az utat.

Magam mögött hagyom a ledőlt hidat, és belovagolok a ködbe burkolózó hegyek közé – kantár a kezemben, ellenség a hátam mögött, szívem a torkomban.

NYOLCADIK FEJEZET

AZ ÖSVÉNY MEREDEK – egy keskeny, jeges kövek alkotta, majdhogynem függőleges emelkedő. Sűrű felhőtakaró lengi körül a hegyeket, mint kölni az udvaroncok nyakát. Ahogy felkapaszkodunk a párás sávig, legfeljebb tízlépésnyire látok magunk elé. Bár azt hiszem, bármiféle kilátás fejlődést jelent ahhoz képest, amit a korábbi lovaglóhelyzetem nyújtott.

Fogom a gyeplőt, de nem irányítok, mert Sarló nem túlzott – Onyx valóban ismeri az utat. Patái biztos léptekkel haladnak a sziklák és kidőlt faágak között, hópárkányokon és jégtáblákon át, ahogy egyre feljebb menetel. Képtelen vagyok kizárni tudatomból az alattunk húzódó szakadékot, és ahogy emelkedünk, egyre feneketlenebbé válik. Végigfut a hegyvonulat hosszában, sötét határvonalként elválasztva a civilizációt a barbárságtól.

Az északi területek.

Soha nem gondoltam volna, hogy az összes hely közül, ahová kerülhetek életem során, egyszer pont ide kerülök majd. Ebbe a pokolba. Amilyen biztosan tudom a saját nevemet, olyan biztosan tudom azt is, hogy ezek között a hegyek között fogom végezni. Gondolom, ez a hely is éppen olyan jó a pusztulásra, mint bármely másik. Ha a csontjaim az örökkévalóságig a hideg szimmeri napfényben fognak fehérleni… Nos, úgysem maradt senki, aki gyászolhatna engem.

A levegő a tüdőmben ritka, minden lélegzetvétellel fenyőrügyek illatát érzem. Felületesen lélegzem, és próbálok nem megborzongani, miközben a szél az arcomba csapkod. Érezve gyengén leplezett reszketésemet, Sarló közelebb nyomódik a hátamhoz, és szorosabbra igazítja köpenyét mindkettőnk körül. Még a ruhám szövetén keresztül is érzem mellkasa kemény izmait; teste olyan forró, mintha egy kemence falának támaszkodnék. A fegyverszíjának keménysége élesen emlékeztet a veszélyre, amely felfelé üldöz minket a hegyen.

– J-jól v-vagyok – mondom vacogó fogakkal.

– Makacs vagy – mondja. Szinte látom a mogorva tekintetét. – Inkább fagysz halálra, minthogy beismerd a gyengeségedet.

– Őszintén sz-szólva, az összes mód közül, amiről azt hittem, hogy a ha-halálomat okozhatja az elmúlt napokban, a halálra fa-fagyás majdnem kellemesen hangzik.

Gúnyos megjegyzésemet válaszra sem méltatja, én pedig abbahagyom a tiltakozást, mert bár fáj beismernem, az utazás tagadhatatlanul elviselhetőbb így, nyeregben ülve. Sarló mellkasához szorítva lassan melegség kezd átsugározni a testembe, a gerincemtől kezdve kifelé, amíg végre újra meg tudom mozgatni fagyott ujjaimat. Néhány perc múlva borzongásom lecsillapodik, majd teljesen megszűnik.

Egy darabig csendben lovagolunk tovább, a ló óvatosan lépked a csúszós terepen. Kérdések sorjáznak bennem. Próbálom óva inteni magam attól, hogy megfogalmazzam őket, de végül eluralkodik rajtam elviselhetetlen kíváncsiságom.

– Sokszor jártál már errefelé?

– Elégszer ahhoz, hogy ismerjem az utat. – Tömör a válasza, mint mindig.

– És ez mit jelent pontosan? Kém vagy, akit Középföldre küldött egy inváziót tervező északi király?

– Nem tudom, miért érzed magad hirtelen feljogosítva, hogy ilyesmit kérdezz.

– Ó, hát persze! – Halkabbra veszem a hangomat, hogy utánozzam érdes stílusát: – A foglyoknak semmi joguk kérdezősködni.

Erre ő a füle botját sem mozdítja.

Nagyot sóhajtok.

– Mit számít, ha elárulsz nekem néhány apró részletet? Amint megérkezünk az úti célunkhoz, úgyis megtudom, hogy hová tartozol. Megtudom a nevét annak a hűbérúrnak, akinek a csizmáját csókolgatod, amikor a lábai elé vetsz.

Sarló makacsul továbbra is csak hallgat.

Istenek, ez az ember kibírhatatlan!

Egyik kezemmel szorosabbra fogom a gyeplőt, és azt kívánom, bárcsak én is ilyen könnyen kordában tudnám tartani az indulataimat. A másik kezemmel kitapintom a ruhám zsebébe mélyre ásott, karcsú pengét. Mindkettőnk érdekében remélem, hogy nincs már sok hátra az út végéig. Ha még több időt töltünk egymás társaságában, még a végén elvágjuk egymás torkát.

*

ÓRÁKKAL KÉSŐBB ÓRIÁSI megkönnyebbülés ér, amikor is az ösvény egy elágazása a csúcsról egy természetes völgybe kanyarodik két szomszédos hegy között. Ahogy a végtelen emelkedő megbízható földsíkká laposodik, erőt veszek magamon, hogy kinyissam a szemem. Merevnek érzem a szemhéjamat. Ami a többi részemet illeti, már rég elzsibbadtam. Egy jégből faragott lány, csontig átfagyva. Még a fogvatartóm kemenceszerű melege sem elég ahhoz, hogy ellensúlyozza az ebben a magasságban tapasztalható könyörtelen hideget.

Az emelkedő egy pontján makacs természetem megadta magát a sarkvidéki levegővel vívott harcban – mostanra már teljesen Sarlónak dőlve utazom, legalább annyira melegsége miatt, mint azért, hogy ne billenjek ki a nyeregből a bizonytalan emelkedőn. Idegesítő módon meleg a teste. Őszintén szólva jóval melegebb, mint amilyen körülményeinkhez mérten normális lehetne, miközben én a fagyhalál szélén egyensúlyozok. A megaláztatás, amelyet azért érzek, mert szükségem van rá, méregként bugyog bennem. Mozgásra kényszerítem átfagyott végtagjaimat, megragadom a nyeregkápát, és kiegyenesedem a nyeregben, hogy egy kis helyet hagyjak köztünk.

Azonnal meg is bánom. Elszakadva a teste melegétől érzem, ahogy a fagyos levegő éhes foga belém mar. Mindent megteszek, hogy elnyomjam a testemben tomboló borzongást, de erőfeszítésem hiábavaló. Még a csontjaim is remegnek.

Ha Sarló észre is veszi hirtelen megváltoztatott helyzetemet, nem tesz megjegyzést. Mivel ehhez az kellene, hogy önként szóljon hozzám, nem mondhatom, hogy meglepődöm a hallgatásán.

A fejünk felett egyre magasabbra emelkedve az égen gyenge téli nap erőlködik, hogy feloszlassa a sűrű ködöt a hegyen. A fénysugarak vakítóan fehéren törnek meg a hegycsúcsokon. Hunyorogva próbálom kivenni a környezetünket. Végtelennek tűnő hómező terül el előttünk. Néhány örökzöld fától eltekintve a táj teljesen színtelen. A szél örvényekbe kavarja a hópelyheket, amelyek táncot járnak a völgyben.

Onyx figyelmeztetés nélkül megáll, páncélozott szerszámai megcsördülnek. Mögöttem Sarló elmozdul a nyeregben, és halkan nyögdécsel a fájdalomtól, miközben felemeli sebesült karját. Ujjait az ajkához szorítva éles, madárszerű füttyöt ereszt meg.

A hang önmagában nem szokatlan – hallottam már korábban, még a hídnál. Mégis, a támadás utáni zűrzavarban valahogy elfelejtettem megkérdezni róla. Ahogy azt is elmulasztottam megkérdezni, hogy pontosan ki küldte a válaszfüttyöt, amely a kanyon túloldaláról visszhangzott felénk.

Nem mintha elárulta volna nekem.

A válaszfütty ezúttal sokkal közelebbről csendül fel. Bárki is vár ránk, nincs messze. Nem tudok nem arra gondolni, hogy a gazdája vajon hol lehetett korábban, amikor ellenséges tűz alá kerültünk. Fogvatartóm nyelve egy csettintésével galoppra ösztökéli Onyxot. Hálát adok, hogy a kezem már a kápát markolja; csak így tudom tartani magam, míg nagy patadübörgéssel száguldunk, miközben a hó felhőszerűen kavarog körülöttünk.

Nyaktörő tempónk nem csillapodik, amíg a völgy túloldalára nem érünk. Ott a végtelen fehérség megtörik egy réges-régi lavina által létrehozott sziklaalakzaton. Ahogy közeledünk, egy árnyékos rés tűnik fel a sziklák között – egy barlang szája. Elég magas ahhoz, hogy még csak le se kelljen szállnunk, miközben Onyx a köves boltív alá visz minket. Visszatartom a lélegzetemet, ugyanis a lábammal megegyező hosszúságú jégcsapok alatt haladunk el, amelyek lándzsaszerű hegyükkel azonnali halált jelentenének, ha rossz pillanatban hullanának alá.

Erőltetem a szemem, hogy hozzászokjon a vakító fehérség után a hirtelen koromsötéthez most, hogy minden oldalról sziklák ölelnek minket körül. A barlang homályos, de tágas. Minden oldalról árnyak rajzolódnak ki. Onyx lassuló patadobogása messze hallótávolságon kívül, mélyen a föld alatt visszhangzik. Annyira hálás vagyok, hogy védve vagyok a széltől, hogy észre sem veszem az alakot, aki elénk lép, hogy üdvözöljön minket, amíg egy hang meg nem töri a sötétségben beállt csendet:

– Hé!

A hangra hevesen összerezzenek, és közben majdnem lecsúszom a helyemről. Sarló azonnal megtart, és acélos szorítással elkapja az oldalamat; érintése egy másodperccel sem időzik tovább a feltétlenül szükségesnél.

– Épp ideje volt, hogy végre idetold a képed – szólítja meg ugyanaz a hang fanyarul, és Onyx megtorpantával az illető előrelép. – Egész nap vártam. A golyóim is majdnem lefagytak.

– Bordélyházak harangja csendül szerte a világon, ünnepelve e hírt – vág vissza Sarló azonnal, pillanatnyi gondolkodás nélkül.

Az idegen felnevet – harsány hangja betölti a barlangot, és megsokszorozódva verődik vissza a falakról. A szemem, amely lassan alkalmazkodik a sötéthez, meglepetten tágra nyílik. Egészen eddig a pillanatig nem is sejtettem, hogy fogvatartóm képes a humorizálásra. Dermedten ülök, megdöbbenve a felfedezéstől, miközben ő leugrik a nyeregből. A férfiak olyan mozdulattal fognak kezet, amely régi ismeretségről árulkodik.

– Mit keresel itt, Jac? Amikor utoljára láttalak, részegen ültél egy fagyhatári kocsmában. Frissen szabadultál a legutóbbi szerződésedből, és elmondtad mindenkinek, aki hajlandó volt meghallgatni, hogy végeztél a katonáskodással, és azt tervezted, hogy feleségül veszel egy Beatrice nevű fehércselédet.

– Mondanám, hogy emlékszem erre a beszélgetésre, de ez hazugság lenne az aznap este elfogyasztott sörmennyiség miatt. – Az idegen szünetet tart. – Kiderült, hogy Beatrice józanul feleannyira sem volt csinos. Amint kiürült a sör a szervezetemből, máris úton voltam egy újabb bevetésre. Úgy gondoltam, jobb egy újabb szolgálat, minthogy a kezemet tördelve várjam, hogy hazatérj egy rendes menetparanccsal. Bár ha tudtam volna, hogy Yale a Szimmeri Hadosztályhoz akar besuvasztani, talán maradtam volna Beatrice-szel, egybenőtt szemöldök ide vagy oda. Jobb lett volna, mint tíz hónapig járőrözni a hágókon, a rohadt jeges vadakat kergetni, és közben azért imádkozni, hogy ne fagyjon jégcsappá a férfiasságom.

– Lehet, hogy az lett volna a legjobb, tekintve a szerelmi életed helyzetét.

– Ez az a baráti együttérzés, amit annyira hiányoltam! – horkan fel Jac. – Mindenesetre, hála dicsőséges, új pozíciómnak, véletlenül épp a közelben voltam, amikor az egyik felderítőm meghallotta a jeledet a hágónál. Gondoltam, hogy csak te lehetsz az.

– Jól gondoltad.

– Még két teljes hónapig nem vártunk vissza. Csak nem bajba kerültél?

– Mondhatni – morogja Sarló.

– Látom, hoztál magaddal némi pluszcsomagot.

Mindkét férfi megfordul, hogy rám nézzenek. Még a félhomályban is ki tudom venni egyformán ünnepélyes, töprengő arckifejezésüket.

– Ő lenne az?

Sarló megint csak morog valamit válaszként.

– Biztosan ő az, ha hajlandó voltál idejekorán útra kelni. Nem vall rád, hogy eltérj a tervtől.

– Nem volt más választásom – ismeri el Sarló halkan. – Fogalmazzunk úgy, némi bonyodalommal járt kihoznom őt.

Jac halkan káromkodik.

– Akkor az álcádnak annyi?

– Feltételezve, hogy a Keleti Erdő tábornokai már hallották, hogy az egyik parancsnokuk egy teljes szakaszukat levágta, azt mondanám, igen.

– Sosem a finomkodásról voltál híres! – Jac bajtársiasan belekönyököl Sarló oldalába, a sebét érintve. A fájdalom egyetlen jele egy éles lélegzetvétel, de ez sem marad észrevétlen. – De hisz te megsérültél.

– Jól vagyok.

– A véres kötés másról árulkodik.

– Semmiség. A nyílvessző a vállamon ejtett sebet. Már félig be is gyógyult.

– Eld csapatainak jóvoltából? – kérdezi Jac. Kérdése nyomán hosszú csend támad. Ebben mintha ki nem mondott válaszokat olvasna, mert a hangjába döbbent hitetlenkedés vegyül, amikor ismét megszólal: – Csak nem Efnysien emberei?

Efnysien?

A furcsa név hallatán valami összerándul a lelkemben; valahogy ismerős, bár biztos vagyok benne, hogy még sosem hallottam. Ő az, akire Sarló korábban utalt? A titokzatos ő, aki nem nyugszik, amíg el nem kap minket?

Sarló megerősítést morog.

– Ilyen messze északon? – Jac szája tátva marad. – Mi a fenét keresnek ezek itt fent?

Sarló ismét nem szól semmit, de a tekintete mintha rám fókuszálna. A sötétben a szeme úgy izzik, mint a parázs.

– Őt?

Ha lenne valódi fogalmam arról, hogy miről beszélnek, talán megsértődnék a nyers hitetlenkedésen, ami Jac hangjából cseng. Így viszont csak visszabámulni tudok Sarlóra, sötét tűzzel teli tekintetének csapdájába esve.

Kérdések cikáznak vadul az agyamban.

Én?

Miért keresne bárki is engem?

Egy senki vagyok.

– Majd később megbeszéljük – mondja végül Sarló a társának.

Hát persze. Soha nem beszélne meg semmi fontosat egy alantas kis fogoly füle hallatára. Erős késztetést érzek, hogy a szememet forgassam a helyzet kiszámítható alakulása láttán. Ehelyett kényszerítem magam, hogy elszakítsam a tekintetem az övéről, és egy, a csontjaimat is megrázó puffanással leszállok a lóról. A hegyi talaj keményre fagyott. Még itt, a barlang védelmében is minden lélegzetvételre párafelhő képződik az orrom előtt.

Amikor szembefordulok a férfiakkal, látom, hogy mindketten engem néznek figyelmesen – Sarló a rá jellemző, megfejthetetlen arckifejezéssel, Jac pedig váratlanul olyan széles, barátságos vigyorral bámul rám, hogy egy lépést hátrálok meglepetésemben. A lapockám Onyxnak ütközik, mire a ló halkan felnyihog.

A jóképű idegen a hátrálásomat figyeli, szemöldöke magasra szalad. Egyszerű, de jó minőségű hegyi ruhát visel, amelyet úgy terveztek, hogy vastag, szürke anyagának hála beleolvadjon a hóba. Fölötte bőrmellényt hord, és térdig érő, erős csizmát. Köpenyének gallérját farkasszőrme szegélyezi. Sehol egy zászló vagy jelvény, amely hűségét hirdetné, sem könnyen felismerhető uralkodói színek. Bárki is ő, és bármilyen ügyet is intéz, azt lopva teszi.

A hátára két tok van szíjazva – az egyikben kard, a másikban kétfejű csatabárd pihen, utóbbi díszes famarkolattal és borotvaéles pengékkel. Sötétszőke hajkoronája majdnem a válláig ér, és inas, atletikus alakja miatt a huszonpár éves koránál fiatalabbnak tűnik. A füle vége kerekded – ember, nem félvér.

– Azt várod tőlem, hogy elhiggyem – mondja, fejét oldalra billentve, miközben végigmér, és még mindig apró mosoly játszik az ajkán –, hogy ez a félholt, kiéheztetett kölyök a válasz minden imánkra?

Újabb kérdések kelnek életre, elárasztva amúgy is zsúfolt elmémet.

Én?

Válasz az imákra?

Abszurd.

– Jac – figyelmezteti Sarló.

– Talán rossz istenekhez imádkoztál, ha én vagyok a válasz, amit kaptál. – Nagy erőfeszítésembe telik, hogy a hangom kimért maradjon. – Biztosíthatlak, hogy nem az vagyok… akinek hiszel.

– Nem? – kérdezi Jac, és mosolya még szélesebbre húzódik.

Bólintok.

– Akkor ki vagy te?

– Senki fontos – vágom rá azonnal. – Csak egy hétköznapi lány egy átlagos házból…

– Szigillum jelet visel. – Sarló közönyös megjegyzése úgy hasít át a barlangon, mint … nos, mint egy sarló.

A szám becsukódik.

Szigillum?

Még sosem hallottam ezt a kifejezést. De Jac nyilvánvalóan igen – odakapja a fejét, hogy a barátjára nézzen, és minden játékossága eltűnik.

– Biztos vagy benne?

– Máskülönben kockáztattam volna a pozíciómat Eld emberei között?

– Igen, biztos vagy benne – motyogja Jac.

– Elfogója, a Keleti Erdő birodalmának egyik kapitánya azt mondta, kis híján leégette az egyik embere kezét, amikor az megpróbálta… – Sarló keze ökölbe szorul. – Megpróbált hozzáérni.

– Istenek. – Jac ismét rám néz. – Még hogy senki fontos! Egy fenét!

– Figyeljetek! – vágok közbe, és megpróbálok higgadtnak tűnni. Igazság szerint kezdek pánikba esni. Már az is elég baj, hogy itt találom magam, fogolyként, éppen Északföldön, kiszolgáltatva a legfélelmetesebb embernek, akit valaha láttam, és a valamivel kevésbé félelmetes, de mégis aggasztó honfitársának. Aztán azt hallani, hogy ezek az emberek úgy beszélnek rólam, mintha valami furcsa, mitikus lény lennék, és akaratom ellenére egy állatkertbe akarnak tenni, vagy ami még rosszabb, kitömni és a falra akasztani… Ez már több, mint amit meg tudok emészteni. – Bármit is gondoltok rólam, bárkinek is hisztek… nagyot tévedtek. Szigillum? Azt sem tudom, mi az. Én biztosan nem rendelkezem ilyennel. – Nevetek, de a hangomba pánik vegyül. – Biztosan megőrültél, ha egészen idáig elhurcoltál egy egyszerű anyajegy miatt…

A férfiak hitetlenkedve összenéznek.

– Egyszerű anyajegy! – motyogja Sarló. – Az egekre!

– Vajon tényleg nem tud róla? – Jac zavartnak tűnik.

– Középföld királyságait vérből és tudatlanságból kovácsolták. – Sarló megvonja a vállát. – Lehetséges, hogy annyira burokban élt, hogy eddig alkalma sem volt használni.

Jac elgondolkodva ráncolja a homlokát.

– Talán valaki szándékosan óvta őt. Hogy biztonságban legyen. Hogy ne vegyék észre. Veszélyes idők járnak a félvérekre, amíg egy olyan őrült ül a trónon, mint Eld.

Mindketten újra rám bámulnak. Öntudatlanul felemelem a kezem, és végigsimítok a mellem között, ahol a tintaszerű örvények háromszöge nyugszik. Bizseregni kezd, hideg szúrást érzek a bőrömön. Mintha tudná, hogy róla van szó. Mintha valóban valami képesség szunnyadna benne.

A gondolattól kényelmetlenül viszketni kezdek. Ujjaim erősebben nyomják, csillapítani akarom a jeges fájdalmat, de a jel nem akar megnyugodni – mintha felfelé nyomulna, visszanyomva az ujjaimat. Az enyhén megemelkedett felület alatt ugyanaz a nyugtalanító energia lüktet, amelyet egy életen át próbáltam figyelmen kívül hagyni. Valami, ami mélyebb, mint a hidegség. Valami régebbi.

Valami… élő.

Felébredtem, suttogja. Végre felébredtem.

Idegesen megborzongok. Nem igazán tetszik a gondolat, hogy valami érző lény lapul a bőröm alatt. Valami megszállta a testemet, amit nem tudok irányítani.

A jel egész életemben titkos szégyen forrása volt. Soha nem beszélhettem róla nyíltan. Még Eli előtt sem. Életem legkorábbi emlékei közé tartozik, hogy a mentorom, akinek a szeme olyan komoly, mint a hangja, azt a feladatot adta, hogy mindig tartsam elfedve. Nincs kivétel.

Miért olyan veszélyes, ha látják? Ezt kérdeztem tőle egyszer, amikor nyolcéves voltam, és mindennél jobban szerettem volna úszni menni a falu többi gyerekével. Elég ritkán esett meg, hogy játszani hívtak engem – a félénk, félvér szerzetet –; elképzelhetetlen volt, hogy ne fogadjak el egy ilyen ajánlatot. De ő mindezek ellenére megrázta a fejét, és egyértelműen nemet mondott.

Nem lehetett megállítani a könnyek áradatát. El vagyok átkozva, Eli? Rossz vagyok?

Nem, Rhya. Nem rossz. Csak… más, magyarázta a maga ünnepélyes módján. Az emberiség mindenekelőtt az ismeretlentől fél. Mindig emlékezned kell arra, hogy az, ami egyedivé tesz téged, az első fegyver, amit ellened fognak fordítani. Jobb, ha nem adsz nekik előnyt. Jobb, ha elvegyülsz, amikor csak tudsz. A füledet nem rejtheted el, de az anyajegyedet igen. Megértetted?

Bólintottam. De az igazat megvallva, aznap nem értettem meg, amikor a kedvenc fámon ülve a folyóparton figyeltem az embergyerekeket, ahogy a hullámokban pancsolnak és tombolnak, és nevetésük fájdalmas aláfestésül szolgált magányomhoz.

Most már értem.

A másság veszélyes.

Ahogy Jac és Sarló rám néznek… Úgy érzem, mintha mindjárt meg akarnának nyúzni, hogy megvizsgálják a belsőmet, hátha bizonyítékot találnak valamiféle mutációra. Szeretnék mindent visszautasítani, amit mondanak, és ragaszkodni ahhoz, hogy olyan vagyok, amilyennek Eli mindig is mondott: egy normális lány – minden ezzel ellentétes bizonyíték ellenére. De ahogy itt állok, visszagondolok a Vörös-szakadékra, és a pillanatra, amikor elfogtak.

A katona feltépi a ruhámat… Rossz szándékkal nyúl felém… És én érzem az erő kirobbanását belsőmből. Az önvédelem kígyóját, amely mélyen belőlem ugrik elő, és lecsap, mielőtt az a férfi kárt tehetne bennem…

Nem olyasmi, amit én irányítottam, vagy én idéztem volna meg. Valami ösztönös. Belőlem eredő. Természetes, mint a légzés. Automatikus, mint a pislogás.

Felébredt.

Él.

Azt kívánom, bárcsak beszélhetnék Elijal mindezekről. Ő pontosan tudná, mit kell mondani. Kutatásba fogna, átnézné a régi szövegeket a gyűjteményéből, amíg nem találna valami utalást a Szigillum kifejezésre, valami megerősítést ezekre a furcsa állításokra…

Későn veszem észre, hogy Sarló és Jac is a kezemet bámulja, ahogy a mellemhez szorítom, mintha, elég erősen néznék, átlátnának az anyagon, és meglátnák az alatta lévő furcsa szimbólumot. Gyorsan visszaengedem magam mellé a karomat.

– Ő nem a Keleti Erdőből való.

Sarló pontos helyzetértékelése hallatán összerezzenek.

– Nem? – kérdezi Jac, és csodálkozva felvonja a szemöldökét. – Azt hittem…

– Ott találtam rá. De nézd meg a ruhája anyagát. Vékony. Melegebb éghajlathoz illő.

Jac tetőtől talpig végigmér. Tisztában vagyok zilált, koszos állapotommal, és minden erőmmel azon vagyok, hogy védekezésként ne görnyedjek össze.

– Igazad van – ért egyet, és bólint. – Nem viseli azt az istenverte magas nyakú divatot, ami az utóbbi években terjedt el odalent.

– Ki vagy te, kislány? – kérdezi Sarló nyersen, nem törődve a barátjával. Kérdezi ahelyett, hogy követelné, hajthatatlan hangja azonban értésemre adja, hogy nincs más választásom, mint válaszolni.

Az állam bosszúsan megrándul.

– Már mondtam neked. Én egy senki vagyok. Hibát követtél el, amikor idehoztál.

– Honnan jöttél?

– Középföldről.

– Középföld hatalmas – jegyzi meg villódzó szemmel. – Pontosíts!

Összeszorítom a fogaimat. Nem akarok neki egyetlen istenverte részletet sem mondani. Főleg nem arról, hogy honnan jöttem. Hogy ki volt a családom. Lehet, hogy Eli visszatért az égbe, de nem fogom elárulni az emlékét azzal, hogy egy ismeretlen ellenségnek egyetlen részletet is elkotyogok róla. Nem fogom Tengerzugot – bármi is maradt meg belőle az invázió után – még több vadász célkeresztjébe állítani.

– A türelmem fogytán van – tájékoztat Sarló.

– A Nyugati Erdő birodalmából – hazudom, kiválasztva a Tengerzugtól délre fekvő, kiterjedt, erdős királyságot, Eld király területének szomszédját. Soha nem jártam ott, csak a térképeken láttam. Egy véletlenszerű városnév után kutatok a fejemben, próbálom felidézni a szavakat, amelyek a halványuló pergamenre vannak nyomva az emlékezetemben. Az időm fogytán van. – Egy Narbethszel szomszédos faluból.

Sarló rám bámul, majd utánam ismétli:

– Narbeth.

– Kereskedőváros a Nyugati és Keleti Erdő határán. – Legalábbis azt hiszem, hogy az.

– És hogy kerül egy narbethi lány egy Burrows-féle szemétláda fogságába?

Az agyam sietve igyekszik olyan részleteket elővarázsolni, amelyekkel alátámaszthatom ingatag koholmányaimat. Nem vagyok jó hazudozó. Úgy döntök, egy olyan történet szálait szövöm a mesémbe, amelyet már ismerek – egy történetét, amelyet első kézből hallottam egy menekült lánytól, akit Eli és én tavaly tavasszal kezeltünk. A családja betegen és éhezve érkezett Tengerzugba, mint oly’ sokan mások, akik Középföld más részeiről menekültek, kétségbeesetten keresve menedéket a háború, a pusztítás és az éhínség elől.

Mindent megtettünk, ami tőlünk telt… de még a legjobb gyógyszerekkel is csak korlátozott mértékben lehet visszafordítani a károkat. Néhány nappal az érkezése után a lány a karjaim közt halt meg, törékeny tüdeje tele volt folyadékkal. A szülei gyorsan követték, egyik a másik után. Mindhármukat együtt égettük el a parton egy máglyán, majd hamvaikat a tengerbe szórtuk.

Bárhol is van most a lány, remélem, nem bánja, hogy kölcsönveszem történetük töredékeit.

– Az apám földműves. Anyám szappanokat és balzsamokat készít, hogy havonta egyszer eladhassa őket a piacon. Szekérrel az félnapi járóföldre van a tanyánktól. – Nagyot nyelek, próbálok természetes hangon beszélni, mintha nem hazudnék folyamatosan. – Anyám két hete megbetegedett, ezért nélküle mentem eladni a portékánkat. Szükségünk volt a pénzre, és eddig mindig biztonságos volt árulnunk. Úgy gondoltam, megéri a kockázatot. Még azok az emberek is, akik nem kifejezetten helyeslik a félvérekkel való kereskedést, legalább toleránsak, feltéve, hogy többnyire távol maradunk tőlük, és nem vagyunk nekik útban. Akkor azonban… a dolgok másképp alakultak.

Sarló szenvtelenül várakozik.

Félelmet vegyítek a hangomba.

– Katonák állomásoztak aznap a piacon. Eld katonái. Valamint gyomláló papok, akik a fajok keveredésének veszélyeiről prédikáltak, és figyelmeztettek a következményekre, ha valakit rajtakapnak, hogy félvéreket rejteget. Biztosan kiszúrtak engem. Vagy talán valaki jelentett engem. Nem tudom. Csak az biztos, hogy amikor megpróbáltam elmenekülni, az őrök üldözőbe vettek. A szekerem felborult. A lovam elszaladt. Három napig futottam, hogy hazajussak. De nem sikerült. Burrows és az emberei elfogtak. – Szünetet tartok. – Aztán te… nos, a többit már tudod.

Hosszú csend borul ránk.

Remélem, a hazugságaim elégségesek ahhoz, hogy meggyőzzem őt. Közönyösre igazítom a vonásaimat, a szemem tágra nyílik, és igyekszem ártatlan, bizalomgerjesztő arckifejezést ölteni.

– Egy tanyasi lány – mondja végül Sarló, miközben tetőtől talpig végigmér. – Narbethből.

Ismét nyelek egyet.

– Így van.

Hirtelen egy lépést tesz előre, csökkentve a köztünk lévő távolság egy részét, és érzem, hogy a szívem nagyot dobban. Öt lépésről elég veszélyes; négyről már halálos. Visszahúzódom Onyx oldalához, és azt kívánom, bárcsak több helyem lenne a visszavonulásra – hogy messzebb kerülhessek innen, távol attól a lángoló, arcomra szegeződő szempártól.

– Először is – mormogja, hangja könnyed, akár egy éles penge, amely két borda között benyomul. – A parasztlányok nem használnak olyan kifejezéseket, mint a biztosíthatlak, a teljes értékűen vagy a rendelkezem. És pláne nem prédikálnak az erkölcsi felsőbbrendűségről, miután szemtanúi voltak egy mészárlásnak. Nem, hiszen a napjaikat rutinszerűen állatok legyilkolásával töltik.

Az indulataim fellángolnak.

– Gondolom, sok parasztlánnyal találkoztál már?

– Eléggel ahhoz, hogy tudjam, te nem vagy az. Legközelebb, ha úgy teszel, mintha faggyúból és lúgból szoktál volna szappant főzni, győződj meg róla, hogy vannak-e bőrkeményedéseid, amelyek ezt alátámasztják. Egy gyógyító keze a tiéd, nem pedig egy mosónőé.

Megmerevedek.

– Ez nem…

– Másodszor. – Újabb lépést tesz felém, és ezzel olyan közel ér hozzám, hogy szinte érzem a testéből sugárzó hőt. Olyan közel, hogy elakad a lélegzetem, és elszorul a torkom; mintha ismét hurkot tekertek volna a nyakamra. – Narbeth nem határváros. Messze nincs sem a Keleti Erdő közelében, sem annak az erdőnek a közelében, ahol rád találtam.

Erre a hírre szorosan lehunyom a szemem. Lehet, hogy a lány Naxtont mondott, és nem Narbetht…

– És végül – mondja Sarló, és végső csapást mérve rám tesz egy utolsó lépést, a teste szorosan elém kerül. – Már jó ideje menekültél, amikor Burrows és az emberei elkaptak. Nem három napja. Egy teljes hónapja, a ruhád állapotából ítélve.

– Burrows nem éppen forró fürdővel és hasonlókkal kényeztetett. – A düh élesen feltámad bennem. – Ki akart végezni. Nem sokat számított, hogy nézek ki.

– Nem a bűzről beszélek. Csont és bőr vagy. Az a ruha csak lóg rajtad, nem illik a testre, amelyet takar.

– Nehéz idők járnak – vágok vissza gőgösen, gyorsan szertefoszló hazugságaimba kapaszkodva.

– Se cipő, se rendes köpeny. – A tekintete végigsiklik az alakomon. – Menekülnöd kellett, méghozzá gyorsan. Felkészülés nélkül.

Összeszorítom a fogaimat, hallgatok.

– Mi elől menekültél?

Képek villannak elmémbe arról a szörnyű éjszakáról. Fáklyák és lángok. A Csillagfény-erdő, ahogy lángokban áll. A pék, a suszter és a szabó mind elhamvadnak a boltjukban, mielőtt elmenekülhetnének. A kedvenc rétem hamuvá válik. Gyermekek kiáltoznak anyjukért, aki nem tudja megmenteni őket; könyörgésük felszáll a füstbe burkolózó égbe.

A nyelvembe harapok, hogy az emlékeket magamba zárjam.

– El fogod mondani nekem. – Egy közlés. Kinyilatkoztatás. Szavai rendíthetetlenek, akárcsak tekintete. – Nem számít, hogy ma, holnap, vagy talán egy hét múlva. El fogod mesélni a történetedet, kislány. Az egészet.

– Nem mondok neked egy átkozott szót sem – sziszegem.

Mögöttünk Jac halkan felnevet.

Sarló nem csatlakozik hozzá.

– Makacs vagy. Annyira makacs! Nem csoda, hogy olyan sokáig sikerült elmenekülnöd előlük. – A fejét csóválja, a csalódottság egyértelműen az arcára van írva. – Méghozzá nem is akárkik elől! Kiképzett katonák voltak, néhányan Eld király legjobbjai közül. Istenek!

Ha nem ismerném jobban, megesküdnék rá, hogy valahol az elkeseredése alatt a méltatlankodó tisztelet hangját hallom.

– Kiképeztek téged – mondja határozottan. – Valaki megtanított a túlélésre. Hogyan mozogj csendben az erdőben, hogyan maradj életben a természeti viszontagságok ellenére. – Szünetet tart. – Arról nem is beszélve, hogy tudod, hogyan lassítsd le a vérzést egy nyílvessző ütötte seb esetében, és hogyan láss el egy sebet gyorsan és hatékonyan.

Elhallgatok, igyekszem az egyenletes légzésre koncentrálni. Elég nagy teljesítmény, tekintve fogvatartóm közelségét.

– A Szigillumodat leszámítva sem vagy átlagos félvér. És biztosan nem vagy egy földműves lánya a Nyugati Erdőből. Szóval, még egyszer utoljára megkérdezem… – Sarló még közelebb hajol, most már csak egyarasznyira van tőlem, és a világ körülöttünk mintha elcsendesedne. A barlang száján kívül üvöltő szél hirtelen elhallgat, és átható csendet hagy maga után. – Ki a fene vagy te?

KILENCEDIK FEJEZET

A BARLANG HÁTSÓ RÉSZE alacsony mennyezetű folyosóvá szűkül, amely mélyen a hegy gyomrába vezet. Csendben sétálunk – Jac elöl, én középen, Sarló szorosan a sarkamban. A sort a két ló zárja – először Onyx, majd Jac lova, egy almásderes kanca, amelyet nem láttam a barlang mélyén megbújva a Sarló és köztem kialakult feszült patthelyzet alatt.

Nem válaszoltam a kérdéseire. Nem mondtam el neki, hogy ki vagyok, vagy honnan jöttem; makacsul hallgattam egyre növekvő bosszúsága ellenére is. Végül úgy tűnt, eldöntötte, nem érem meg a fáradozását, utálkozva elfordult, majd közölte, hogy ideje indulni.

Jac szórakozottan rám kacsintott, aztán füttyentett a kancájának, és a folyosóhoz vezetett minket.

Nem akarom kedvelni a férfit, de van valami tagadhatatlanul bájos a laza természetében – különösen Sarló borongós rosszkedvével szemben. Azt sem tagadhatom, hogy megkönnyebbültem a jelenléte miatt. Egyedül utazni Sarlóval kicsit olyan érzés volt, mintha ketrecbe zártak volna egy vad farkassal. Méghozzá egy olyannal, amelyik hetek óta nem evett, és nem rest felfalni engem abban a pillanatban, amikor már nem veszi hasznomat.

A folyosó egyre szűkül, ahogy haladunk, a sziklás ösvény fokozatos lejtéssel ereszkedik. Hűvös a talaj zoknis lábam alatt, de nem tiltakozom. Félek, ha bármilyen okból kinyitom a számat, azzal csak további kihallgatásra ösztönzöm fogvatartóimat. Jobb, ha egyelőre szófogadóan csendben maradok. Minél kevesebbet tudnak rólam, annál nehezebb lesz a nyomomra bukkanniuk, ha végül kiszabadulok a karmaik közül.

Jac fáklyájának pislákoló fénye végigtáncol a falakon, furcsa árnyékokat vetve a tetőről lelógó hegyes cseppkövekre, amelyek olyanok, mint az agyarak egy vadállat szájában. Itt, a mélyben élettelennek tűnik a világ. A teljes csend birodalma ez. Csak a vízcseppek csip-csöp-csöpögése visszhangzik körülöttünk, egyébként semmi sem mozdul a sötétben.

Hosszú ideig vonulunk libasorban, egyre mélyebbre és mélyebbre. Olyan sokáig megyünk, hogy egyre inkább meggyőződésem, hogy soha többé nem fogom érezni a napfényt az arcomon, vagy a szellő simogatását a bőrömön. Egyfajta pánik kezd eluralkodni rajtam, amit a sírba zártság szorongató klausztrofóbiája vált ki belőlem. Dohos levegő jár ki-be a tüdőmben, íze akár a poré vagy rothadásé, áporodottság és mozdulatlanság hatja át, és küzdök, hogy higgadt maradjak.

A magamfajtának, aki Tengerzug vad, szeles partjain nevelkedett, a hullámok zúgásával és a tenger morajával, a napfényes, sekély vízben futkosva, sóval a bőrömön és a tenger habjával a hajamban, parti homokkal a szoknyámon, dagályok illatát égetve szívembe – ez a fajta föld alatti bezártság olyan, mintha egy kriptában sétálnék, amelyből soha nem szabadulhatok. Nemcsak a testem, de a lelkem is egyre inkább a hegy alatt reked, és képtelen megtalálni az utat az ég felé.

Amikor már azt hiszem, hogy az idegeim végleg felmondják a szolgálatot, nem bírok ki még egy percet ebből a halálmenetből, és kész vagyok Jacnek – vagy akár, az istenek segítsenek meg, Sarlónak – könyörögni, hogy kegyelmet kapjak a gyötrelemtől… a folyosó ismét kiszélesedik. Egy durván faragott boltív alatt átlépünk egy másik barlangba, ahol azonnal hangok kórusa fogad minket: fojtott férfihangok, amelyek minden oldalról visszhangoznak, így nehéz meghatározni az eredetüket.

Egy kicsit kevésbé dohos levegőt szívok a tüdőmbe, amikor befordulunk egy kanyarban, és egyfajta táborhelyen találjuk magunkat. Alacsony, füst nélküli tűz ég vidáman. Három férfi ül körülötte, állig felfegyverkezve – kardok a hátukon, tőrök a csizmájukba dugva. Íj és tegez támaszkodik egy összecsomagolt hálótakarónak. Masszív fa számszeríj pihen egy vászonzsák mellett, tucatnyi nehéz nyílpuskalövedékkel. A túlsó fal mellett egy pej lovakból álló trió áll, felnyergelve.

– Hé! – kiáltja Jac, arcára ismét hatalmas vigyor ül ki. – Legalább a látszat kedvéért tegyetek úgy, mintha őrködnétek. Jobban kiképeztelek titeket, minthogy letolt gatyával kapjalak rajta. Vagy hagyjátok, hogy bárki besétáljon a táborotokba anélkül, hogy tudnátok róla?

– Úgy dübörögsz, mint egy ficsúr záróra után – vág vissza a legközelebb ülő férfi. – Egy kilométerről hallottam, hogy jöttök.

– Igaz – helyesel a vele szemben álló vörös hajú férfi. – Épp olyan finoman lépkedsz, mint egy lavina.

– Így kell beszélni a zászlóaljad parancsnokával? – kérdezi Jac színlelt haraggal.

A férfiak kuncogva felállnak, sorban megragadják Jac alkarját, kezükkel megszorítják a könyökét, és két szívdobbanásnyi ideig tartják. Miután az üdvözlés véget ér, a vörös hajú férfi figyelme rám irányul. Szája kíváncsi mosolyra húzódik jelenlétemre, de amikor megpillantja a közelemben megálló Sarlót, mintha teljesen meg is feledkezne rólam. A szeme elkerekedik, szája széles vigyorra húzódik.

– Nem hiszek a szememnek! Penn! Mi a fenét keresel te itt?

Penn?

A tekintetem Sarlóra villan, mire ő is felém néz. Tekintetünk összekapcsolódik, lemondás tükröződik a vonásain a sisak alatt. Éppúgy nem akarja megosztani velem valódi kilétét, mint ahogy én sem akarom tudatni vele az enyémet. Kérdőn felvonom a szemöldökömet, mire a szája még szigorúbb vonallá préselődik.

– Farley – mondja Sarló üdvözlésképpen, és előrelép, hogy megragadja a vörös hajú alkarját. – Rég találkoztunk.

– Túl régen. El sem hiszem, hogy itt vagy! Azt hittem, az első tavaszi olvadásig nem látunk viszont!

– A tervek változnak.

Farley világoszöld szeme felém villan.

– Azt látom.

– Éhesek vagytok? – vág közbe egy hosszú, őszülő hajú és ugyanolyan árnyalatú, állhatatos tekintetű férfi. – Van egy kis szárított vadhúsunk. Nem sok vad akad ilyen magasan a hegyek között, de a múlt héten szerencsénk volt. – Állát a vörös hajú felé rántja. – Farley átkozottul jó íjász azon ritka alkalmakkor, amikor elég ideig abbahagyja a fecsegést ahhoz, hogy ne ijessze el a vacsorát.

A vörös hajú erre csak egy közönséges kézmozdulattal válaszol.

A gyomrom hangosan korogni kezd. Sarló egy szemvillanásnyi időre rám pillant, mielőtt megrázza a fejét, elutasítva az étkezési ajánlatot.

– Folytatnunk kell az utunkat az Apex portál felé. Sötétedésre Caelderában akarok lenni.

Jac és az emberei egyszerre bólintanak.

– Az átkelőig elkísérünk, de nem mehetünk veled. – Jac felsóhajt. – Attól tartok, még négy hónapig ebben a jeges pokolban kell tengődnünk, mielőtt hazatérhetnénk.

– Hamar eltelik! – nyugtatja meg Sarló. Vagy talán inkább Penn. – Ha fázol itt fent, gondolj Beatrice-ra, aki a fogadó meleg ágyában vár téged, és az ő bájos szemöldökére.

A többiek nevetésben törnek ki. Ez hirtelen abbamarad, amikor a talaj a lábunk alatt remegni és mozogni kezd, olyan erősen, hogy azt gondolom, a hegy biztos leomlani készül körülöttünk, kő- és jéglavinát zúdítva ránk, amely majd élve eltemet minket.

Természetesen nem ez lenne az első földrengés, amit megtapasztalok. Az utóbbi években egyre gyakoribbá váltak; váratlan, kiszámíthatatlan rengések, amelyek miatt úgy hiszem, Anwyvn talán egy nagy, szunnyadó fenevad hátán terül el, amely épp hosszú téli álmából ébredezik. Általában nem tart tovább egy-két pillanatnál. Csupán megcsörgeti a csészéket a csészealjakban, és lelökdösi a könyveket a polcokról.

Ez a rengés most nem ilyen.

Sokkal koncentráltabb és sokkal gyorsabban jön, mint bármelyik, amit eddig tapasztaltam. Olyan intenzív, hogy attól félek, a barlang feneke közvetlenül a lábunk alatt megreped, és egyenesen a föld gyomrába taszít minket. A három pej ló eliramodik a túlsó faltól, mielőtt lovasaik elkaphatnák őket.

Gondolkodás nélkül, vakon kinyújtom a kezemet Sarló felé, megragadom a felkarját, hogy stabilan állva tudjak maradni. A félelmem olyan erős, hogy észre sem veszem, hogy nyomást gyakorlok még friss sebére. Ha a szorításom fájdalmat is okoz neki, úgy tűnik, nem veszi észre – máris mozgásban van, másik kezével kirántva a hátán átvetett kardot a hüvelyéből, engem közelebb lök a tűzhöz, és a testét úgy tolja előre, hogy az enyémet blokkolja vele.

Kinézek széles válla mögül, és látom, hogy a többi férfi is hasonló pozíciót vett fel – háttal a tűznek, kardok készenlétben, gyakorlott alakzatban a közelgő támadásra készülve. Térdeik enyhén behajlítva, hogy elnyeljék a folyamatos lökéshullámokat. Utánzom a testtartásukat, és azonnal biztosabban állok a lábamon.

Hallgatnak, de arckifejezésük egyértelműbb minden szónál. Bármi jön is – bármi is okozza, hogy a barlang padlója úgy dől és hullámzik, mint víz a vödörben –, nem lesz szívesen látott vendég a társaságukban.

– Mi ez? –  Csak suttogni merek a kusza félhomályban. Hallom a félelmet a saját hangomban, és gyűlölöm. – Jégóriások?

Sarló elfordítja a fejét – nem annyira, hogy találkozzon a tekintetünk, annyira viszont igen, hogy láthassam profiljának szigorú vonalait a súlyos sisak alatt.

– Rosszabb – mormolja homlokát ráncolva.

Rosszabb?

Kinyitom a számat, hogy megkérdezzem, mi lehet rosszabb egy jégóriásnál, de esélyem sincs rá, ugyanis abban a pillanatban felbukkan a közeledő ellenség. És ahogy megpillantom szökellő lábaikat, csattogó rágószerveiket és gyöngyszerű szemeiket, rájövök, hogy Sarlónak igaza van.

Bármilyen szörnyűségeket is szabadíthat el egy jégóriás…

Ez sokkal, de sokkal rosszabb annál.

Nem a barlang szájában bukkannak fel, ahogy vártam – kő és föld heves robbanásával, egyenest a talajból törnek fel körülöttünk. Kéttucatnyi, talán több is. Nincs idő számolni, amikor a közelharc elkezdődik.

Százlábúak.

Nem azok az apró, sikoltozásra késztető rovarok, amelyeket Eli házában a kamra padlóján láttam szaladgálni. Óriási termetűek, amilyeneket még sosem láttam, sőt, még csak nem is sejtettem, hogy létezhetnek, kivéve talán a régi legendákban. Hosszúak, akár egy ló, és szélesek, mint egy hordó; páncélos rovartestük mindkét oldaláról több száz láb áll ki. Sápadt, rothadó fehér árnyalatukkal leginkább kukacokra emlékeztetnek. És bűzlenek – savas, orrfacsaró bűzt árasztanak, amelytől könnybe lábad a szemem.

Az első közülük közvetlenül Farley mellett tör elő a talajból. Rémülten nézem, ahogy rágószerve a katona sípcsontja köré záródik, és olyan könnyen hasítja ketté a csontot, mintha egy gallyat törne el. Bár a kíntól üvöltve elesik, lefelé lendíti a kardját, és egyetlen tiszta csapással lefejezi a fenevadat. A lefejezett testből zöld ragacs fröcsög, mérges folyadék áradata. A bestia lábai még jóval a halála után is ott rángatóznak a földön.

– Maradj a tűz mellett! – utasít Sarló, majd kibelez egy másik százlábút, amint az felemelkedik előtte, és mielőtt akár csak pisloghatnék, kirántja belőle a pengéjét. – A cyntroedik nem bírják a lángokat.

Megpróbálok válaszolni, de a torkom, úgy érzem, teljesen összeforrt. Csak nézni tudom, ahogy a férfiak felveszik a harcot az aljas lényekkel. Egyiket a másik után ölik le. Jac dupla élű fejszéje szépen levágja az egyik lábainak felét, amikor az fejünk felett egy sziklacsúcsról próbál lecsapni ránk, ami után az csak imbolygó körökben sántikál előttünk. A szürke szemű férfi, akinek a nevét nem tudtam meg, egyszerre kettővel is megküzd a tűz túloldalán. Farley térden állva folytatja a harcot – lecsap mindenre, ami a kardja hatósugarába kerül. Az utolsó közülük, az éjfekete bőrű, kopasz és zömök férfi közel marad elesett barátjához, és nyílvesszőt nyílvessző után lő ki hatalmas számszeríjából.

Bármekkora is a vérontás, aligha vagyok képes levenni a szemem Sarlóról. Láttam már őt embereket ölni korábban, ahogy komor hatékonysággal lemészárolta Burrowst és a többi katonát, akik odakötöztek engem ahhoz a fához, hogy fellógassanak. De most, ahogy nézem, amint iramodik és lecsap, nyársal és szúr, rájövök, hogy még csak egy szemvillanásnyit sem láttam a képességeiből ez előtt a harc előtt. Embertelennek tűnik az előttem álló férfi, ahogy egyszerre féltucatnyi, egyenesen a rémálmok birodalmából küldött szörnyeteggel száll szembe. Lehetetlenül gyors, mozdulatai elmosódnak, sisakja sötéten csillog a tűz fényében.

Mindezt a sérült vállával.

Megszállottként mozog, mint akit elkapott a harci hév. Két gyilkolás között időnként tekintete végigsiklik a barlangon, hogy rám találjon. Mintha belülről világítana, a szeme mélyén lévő tűz a sötétség ellenére is fényesen ég. Azonban nem parázs az többé – inkább tomboló láng. Pengéje is vörösen izzik, mintha órákig hevítette volna a tábortűzben.

Bizonyára érzéki csalódás a fényviszonyok miatt, mondom magamnak, megdöbbenve a látványtól.

A férfiak, legalábbis egy időre, úgy tűnik, fölénybe kerülnek, aztán a föld újra megremeg. Újabb lökéshullámok jelzik a második féregsereg érkezését. Ebben a pillanatban végre kiszabadulok a rémület bénító szorításából, amely mozdulatlanná teszi a tagjaimat. Tekintetem végigpásztázza a körülöttem lévő teret, és az íjon landol. Nagyobb, mint amit otthon használtam – férfiak számára, nagyobb zsákmány elejtésére készítették, mint amilyenekre Tengerzug nyugodt erdeiben vadásztam –, de mégis megragadom, a hátamra vetem a tegezt, és megszokott könnyedséggel kifeszítek egy nyilat.

Pár nappal ezelőtt, amikor láttam, milyen állapotban vannak vastól meggyötört csuklóim, azon tűnődtem, vajon képes leszek-e valaha is újra felhúzni egy íjat. Sarló kenőcsének azonban olyan gyógyító tulajdonságai vannak, amilyeneket még sosem láttam az Eli mellett eltöltött éveim alatt a tonikok kikeverése és teák összeállítása során. A bőröm gyakorlatilag máris meggyógyult, és tátongó sebeim úgy behegedtek, ahogy az máskülönben még hetekig sem lehetett volna lehetséges.

Sőt, egy életen át sem.

Ennek ellenére nem maradt több utánuk, mint egy kis fájdalom, és némi halvány, tiltakozó sajgás az inakban, ahogy megvetem a lábam, felemelem az íjat, és a testemhez szorítom. Gyorsan lélegzem, mellkasom emelkedése és süllyedése megnehezíti a célzást, miközben hátrahúzom a húrt. Hogy megnyugodjak, nagyot nyelek, és visszatartom a levegőt a tüdőmben. Szemem egy százlábúra összpontosul, amely épp akkor tör elő a földből Sarló mögött, és szándékában áll, hogy váratlanul lecsapjon rá.

Eleresztem a nyilat.

Mindig is jó lövész voltam. Már gyerekkoromban is, amikor Eli egy tanulóíjat adott a kezembe, kitűnően céloztam – először a fix céltáblákra, amelyeket a kertben állított fel nekem, később pedig a lombok mélyén elrejtett távoli célpontokra, amelyek arra voltak hivatottak, hogy kihívást jelentsenek számomra. Mire betöltöttem a tizenötödik életévemet, magam intéztem az összes vadászatot, és gondoskodtam róla, hogy folyamatosan legyen hús az asztalunkon. A pénztárcánkat is sikerült megtöltenem. Elég sok húst adtam el a falusiaknak, akik túl éhesek voltak ahhoz, hogy finnyásak legyenek egy félvérrel üzletelni.

A túlméretezett íj és fájó csuklóm ellenére a lövésem talál – nem pontosan oda, ahová célzok, nem egyenesen a lény fejébe, hanem páncélos teste közepébe. Fájdalmasan felsikolt, és a levegőbe mar rágószervével, miközben körbe-körbe pörög. Gyöngyszerű szemei aztán csillogóan rám szegeződnek, és az egész testem megremeg.

Gyorsabban, mint amit valaha is kinéztem volna belőle, a lény felém iramodik, száz vékony lábával átviharzik a barlangon. Térdeimet összezárom, hogy ne remegjek a félelemtől. Alig van időm még egy nyílvesszőt felhúzni és kilőni, mielőtt odaérne hozzám.

Ezúttal jól célzok. A nyílvessző pontosan a lény gülüszemei közé csapódik. A barlang padlójára zuhan egy puffanással – rágószervét még egyszer utoljára összecsattintja, undorító testnedvei borzalmas tócsává gyűlnek körülötte. Azon kapom magam, hogy vigyorgok, miközben újabb nyílvesszőért nyúlok a tegezembe.

A mosoly azonban hamar lefagy arcomról, amikor következő préda után kutató tekintetem Sarló arcán állapodik meg, aki a barlang túlsó oldalán van, és éppen két különösen nagy cyntroedi elpusztításán fáradozik. Nem tűnik elégedettnek velem. Ha a foglyoknak nincs joguk az információkhoz, akkor gondolom, a fegyverekhez sincs.

Nos… Ezen majd később merenghet. Lehetőleg akkor, amikor nem támadnak ránk csődör méretű ízeltlábúak.

– Jac! – kiáltja az ősz hajú férfi feszült hangon. – Elkéne ide még egy penge!

A következő pillanatban egy sötétszőke lobonc száguld el mellettem, és közben szörnyeket gyűr le. A tekintetemmel követem őt, fedezem mozgása közben, leszedve a nyomában járó lényeket. Kettő, négy, hat. Elvesztem a fonalat, habozás nélkül küldöm egyik nyilat a másik után. Gondolkodás nélkül.

A méreg savanyú szaga sűrűsödik a levegőben, ahogy a páncélos testek felhalmozódnak, beterítve a barlang immáron lyukacsos padlóját, amíg már csak lábakat látok. Lábak, harapófogak és rothadó fehér tetemek mindenfelé… kész rovartemető.

Egy éles, vészjósló nyerítés hallatán hátrakapom a fejemet. A szívem kihagy egy ütemet, amikor Jac szelíd, szürke kancáját három cyntroedi elkapja, alig egy tucat lépésnyire tőlem. Onyx hátrahőköl, és patáival lesújt egyikükre, azonnal összezúzva a szörnyeteget. Gyors egymásutánban kilövök két nyilat, leterítve a másik kettőt, ám a kancának már túl késő. Nem lehet megmenteni, a bőrén tátongó mély sebek helyrehozhatatlanul szétnyílnak. A méreg már dolgozik a szervezetében, olyan károkat okozva, amelyeket Anwyvn legjobb gyógyítói sem tudnának visszafordítani.

Mélyen legbelül tudom, hogy semmi értelme, de makacs szívem nem hajlandó ezt beismerni. Elindulok felé, szememben könnyek csillognak. Ha odaérek, talán tehetek valamit. Legalább meg kell próbálnom…

Alig néhány megtett lépés után Sarló éles füttyszava hallatszik a barlang túloldaláról. Először azt hiszem, hogy az én figyelmemet akarja felhívni magára.

De tévedtem.

A lovát hívja.

Onyx azonnal reagál gazdája jelére. Mellém trappol, és egy átlagos ló intelligenciáját messze meghaladó értelemmel terelget vissza a tűz biztonsága felé. Kivillantja csillogó szeme fehérjét, és ugyanaz a félelem süt a tekintetéből, amely az én ereimben is lángol. Hagyom, hogy a kezem csak egyszer megsimogassa az oldalát, hogy megnyugtassam, mielőtt íjamat magasba emelve visszafordulok a harc felé.

– Segítségre van szükségem!

Ezúttal a zömök, kopasz katona kiált fel, aki Farley mellett harcol. Riadalom tölt el, amikor látom, hogy eltávolodott a posztjától, mélyebbre került a szörnyek gyűrűjében. Farley térdel, teljesen védtelenül. A cyntroedik betolakodnak nehezen kiharcolt területére, csábítja őket a talajszinthez közeli lakoma ígérete.

Onyxot és a tüzet megkerülve a sérült katona mellé sietek. Nyilaim kifogyóban vannak, de igyekszem nem erre gondolni, miközben a majdnem üres tegezembe nyúlok és tüzelek. Egyszer, kétszer. Háromszor is. Túlontúl megerőltetett karom már sikoltozva tiltakozik. Túl régóta nem használtam a testemet másra, mint futásra, rejtőzködésre és lapításra. Semmivé sorvadtam.

Csont és bőr, suttogja Sarló hangja a fejemben.

Igaza van. Még ha korlátlan lőszerem is lenne, akkor is haszontalan lennék; képtelen lennék felemelni a karomat, hogy újból tüzelhessek. Ez a komor felismerés kísért, miközben utolsó nyílvesszőmért nyúlok.

– A fiúk szerint ügyes lövész vagyok – mondja egy rekedt hang mellettem. – De melletted eltörpülök, Ász!

Lenézek a világoszöld szemekbe. Fájdalomtól homályosak. Farley arca sápadt, lélegzete szapora és felületes. A bal lába természetellenes szögben hajlik, és tudom, hogy darabokra tört a sípcsontja, közvetlen a térde alatt. Nehéz a törést helyrehozni. Még a legjobb kezelés mellett is valószínűleg sántítani fog élete hátralévő részében. A tény, hogy még mindig küzd a csatában – és még mindig lendíti a kardját – ahelyett, hogy összegömbölyödve, magatehetetlenül zokogna, az önfegyelméről tesz tanúbizonyságot.

Csoda, hogy olyan gyorsan végzett a fenevaddal, amikor az megtámadta. Ha nem tette volna, talán teljesen leszakította volna a lábát. Vagy ami még rosszabb, életveszélyes mérget fecskendezett volna a bőre alá, ami másodpercek alatt megállította volna a szívét. Ehhez képest a törés szinte áldás.

– Ha ezt túléljük, Penn-nek fel kell vennie téged a Parázs Gárdába. – A kínjain keresztül is elvigyorodik. – Már ezért is megérné csonka lábbal ugyan, de túlélni ezt, csak hogy lássam, hogy alakulna.

Nem tudom, miről fecseg, de azért visszavigyorgok rá, miközben megfeszítem az íjat.

– Ez az utolsó – mondom neki, és vállat vonva megfeszítem a húrt.

– Használd ki jól! – motyogja, és felemeli a kardját, ugyanis ötlépésnyire tőlünk egy újabb százlábú tör elő a földből, és egyenest felénk tart. Együtt intézzük el; az én nyilam a bal oldalán találja el, Farley kardja a jobbján. Amikor a lény rángatózva elterül, leteszem hasznavehetetlenné vált íjamat, és lecsúsztatom a vállamról az üres tegezt.

Farley nézi, ahogy a földre csapódik, aztán felnéz rám.

– Menekülnöd kéne.

Tátva marad a szám.

– Hogyan?

– Semmi szükség rá, hogy meghalj itt velünk együtt. – Állával a barlang közepe felé bök, ahol a katonák továbbra is tombolnak. Sarló, Jac és a két másik még mindig halálos harcban állnak a kolosszális, húsevő ragadozók véget nem érőnek tűnő áradatával. – Még többen fognak jönni. Hullámról hullámra. – Állja a tekintetemet, a szeme mélyén rejlő szenvedés ellenére is nyugodt. Erőlködve hallgatom a szavait a fegyverek folyamatos csattogása felett. – Te maradtál. Segítettél. Megtetted, amit tudtál. Ez jó. Attól még nem leszel gyáva, ha most mented az irhádat.

– De azt sem tudom, hogy hol…

– Van egy átjáró mögöttünk. Nincs messze a tűztől. Legfeljebb egy tucat lépésnyire, egy szikla mögé rejtve. – A mellkasa megemelkedik, és tudom, hogy a sérülése lassan minden maradék erejét elemészti. – Fuss, ne állj meg! Amikor egy elágazáshoz érsz, menj balra. Van ott egy sziklalépcső, egyenesen a hegyekbe vezet. Ha odaérsz, már biztonságban leszel. Ezek az izék – újabb bökés az állával, ezúttal a rángatózó, csontfehér férgek halma felé – idelent maradnak a sötétben.

Tétovázom. Fogalmam sincs, miért. Épp most kaptam esélyt a szabadságra. Egy esélyt, amelyet azonnal meg kellene ragadnom, amint felkínálják. Nem tartozom senkinek hűséggel – sem a lábamnál fekvő sebesültnek, sem a barlang túloldalán álló, félelmetes lénynek, aki úgy harcol, mint egy hadvezér, akit maga a Háború Istene képzett ki.

Sarló nem a barátom.

Nem a védelmezőm.

Nem a megmentőm.

Ugyanakkor…

Zoknit húzott a lábadra.

Adott neked kenőcsöt.

Melegen tartott, etetett és megvédett.

Többször is megmentette az életedet.

Gyorsan megrázom a fejem, hogy elhallgattassam a lelkiismeret nemkívánatos hangját, amely a gondolataim egy hátsó zugából suttog felém. Sarló csak a saját érdekében tette ezeket a dolgokat. Szüksége van rám – hogy milyen célból, azt nem tudom biztosan, de kétlem, hogy bármi jóról lenne szó. Azt hiszi, hogy a jel a mellkasomon valamiféle Szigillum, egy megcsapolandó erőforrás. Amennyire tudom, akár azt is tervezheti, hogy áldozati oltárra vet, amint elérjük a célunkat.

– Az istenek szerelmére, kislány, menj! – csattan fel Farley erőtlenül. – Fogj egy fáklyát, és tűnj el innen!

Még egy hosszú pillanatig fájdalomtól csillogó szemébe nézek.

Aztán megteszem, amire utasított.

TIZEDIK FEJEZET

FUTOK.

Futok a haszontalan, félig gyógyult, zoknis talpamon. Futok az életemért. Nem nézek hátra. Nem bírom elviselni, milyen közel jár mögöttem a végzetem, és milyen közel vagyok ahhoz, hogy felnyársaljanak a borotvaéles fogazatú állkapcsok. Tekintetemet előreszegezem, miközben a koromfekete folyosón száguldok, csak a haldokló fáklya gyenge fénye világítja meg az utamat. Gondolataim viszont a táborban járnak, a véres helyszínen, amit a sötétbe menekülve magam mögött hagytam…

Gyáva vagy.

Félresöpröm a bűntudatot, és a folyosóra koncentrálok. Pontosan ott találom, ahol Farley mondta – egy szikla mögött megbújva, tízlépésnyire a tábortűztől. Gyors manőverezésre volt szükség, hogy megkerüljem Onyxot, aki úgy tűnt, eltökélte, hogy nem enged át. Végül csak a gazdájához való hűség tartotta vissza attól, hogy utánam eredjen a barlangból a folyosóra.

Az ő rendíthetetlen hűsége még inkább kihangsúlyozza az enyém hiányát. Még egy pillantást sem vetettem Sarlóra, amikor kisurrantam a látóteréből.

Ő az ellenséged, mondogatom magamnak újra és újra.

Akkor miért érzem magam a legrosszabb fajta árulónak?

Kiáltások és kardcsattogás hangjai kergetnek lefelé a szűk alagúton, el a vérfürdőtől. Kezemben fáklyát szorongatok, és azt kívánom, bárcsak jobb fegyverem lenne. Mert bár ez talán elhárítja a kúszó árnyakat, ha egyetlen cyntroedi is követ, nem leszek jobb helyzetben, mint szegény Farley. Valójában rosszabbul állok, mivel neki legalább van kardja, amivel odavághat.

Egy kis egyenes szakasz után eljutok az általa említett hasadékhoz. A jobb oldali alagút a sötétségbe vész, a bal oldali egy lépcsősor formájában kínál megváltást. Fejvesztve rohanok ez utóbbi felé. Nem törődve a bordáimba nyilalló fájdalommal, szaggatottan próbálok levegőt pumpálni a tüdőmbe, és annyira a menekülésre koncentrálok, hogy nem érzem az árulkodó lökéshullámokat, amíg már túl késő visszafordulnom.

A százlábú, amely előttem tör ki a földből, nagyobb, mint bármelyik, amit a táborban láttam. Mellette Onyx csupán miniatűr póninak tűnik. Kicsúszik a lyukból, eltátja fehér pofáját, és mérgező habja máris zöldes csillogással borítja rágószervét. Teste gömbölydedebb, mint a többié, lábai vastagabbak, és olyan tüskék borítják mindenütt, amelyek elég élesnek tűnnek ahhoz, hogy képesek lehetnek átfúrni húst és csontot egyaránt.

Ha ennek a kolóniának van alfája… akkor bizonyára ez az, aljas dicsőségének teljében.

Gyorsan hátrálok, próbálok némi távolságot tartani, a fáklyát pajzsként tartom magam elé. Sajnos észreveszem, hogy veszélyesen gyenge már a lángja.

Amikor a lény felém veti magát, fenyegető mozdulattal lódítom felé a lángot. Megáll, mintha átgondolná a támadási tervét. Nem merek hátat fordítani neki. Tudom, hogy jobb, mintha megpróbálnék elfutni. Mérete ellenére gyorsabb, mint amilyen én valaha is lehetnék, és ahogy teljes magasságba emelkedik, számtalan lába a levegőbe csapkod, és olyan hangon visít, amit csak földöntúli várakozásként tudok jellemezni – várja a pillanatot, amikor a fáklyám kialszik. Csak a gyors, tiszta halálért imádkozhatok.

De nem kívánok úgy elpusztulni, mint a kanca.

Szabad kezem az oldalamra szorul, és erősen a combomhoz nyomom, miközben figyelem a lényt, amely cserébe engem tart szemmel. Az öklöm váratlan ellenállásba ütközik – valami kemény dolog nyomódik a bőrömhöz a szoknyám zsebén keresztül.

A tőr.

Ma reggel csakliztam el Sarlótól. Teljesen megfeledkeztem róla. Nem mintha sokat segítene. Mégis milyen kárt tehet egy vékony kis penge egy ilyen óriási teremtményben? Mindenesetre jobb, mint a semmi. Egy szempillantás alatt előhúzom. A fáklyával együtt a kezemben tartom, mindkét markomban egy-egy fegyver, ujjaim elfehérednek, úgy szorítom őket.

A lény sziszeg és újra támad.

– Vissza! – ordítok rá, miközben a fáklyámmal hadonászok. – Vissza!

A lény megtorpan. Szögletes feje ide-oda billen, ahogy a hangom visszaverődik az alagútban. Szemei nem olyanok, mint kisebb testvéreinek a barlangban. Homályosak, gyöngyházfényűek a kortól. A vak koldusokra emlékeztetnek a piacon, akik világtalanul nyújtják kezüket alamizsnáért.

Lát engem egyáltalán? Ezt kérdezem magamban hirtelen, a lélegzetem is elakad a torkomban. Vagy a sötétségben eltöltött évek megvakították?

Ha nem lát, akkor a hangomat követi. Lüktető pulzusomat, kapkodó lélegzetvételemet. A lábam keltette dobogásból határozza meg a helyzetemet, abból, ahogy minden egyes lépésnél a földet érintem.

Összeszorítom a számat, hogy még véletlenül se csússzon ki rajta egy újabb ostoba, helyzetemről árulkodó bátorságnyilatkozat, igyekszem lelassítani a légzésemet, és olyan halkan kúszni hátrafelé, ahogy csak tudok, hálát adva – hetek óta először – azért, hogy nincs cipőm. A lény elhallgat, mintha valóban utánam fülelne. A remény fellángol szívemben. Bolond remény, de mégis remény.

Talán el tudok menekülni. Nem mellette, nem a lépcsőhöz, nem a szabadságba, hanem vissza a táborhelyre. Talán, minden túlerő ellenére, a katonák túlélték a csatát. Talán…

A lábam ekkor egy kilazult kőnek ütközik.

A kő elgurul az ösvényen, és dübörgő kakofónia hallatszik az egyébként nesztelen folyosón. Abban a pillanatban a százlábú egyenesen a torkom felé veti magát.

Látom, hogy jön. Látom a halálomat tejszerű, gyilkos szemében. Látom a sorsom fonalát, amit a lény a csattogó rágószervével mindjárt elvág, a torkommal együtt.

Látom, hogy jön, de nem sikítok. Nem futok. Állom a helyem, fáklyámat kinyújtva, szánalmas tőrömmel együtt. Mert ha meg fogok halni, akkor semmiképpen sem egyedül. Én leszek ennek a szörnyetegnek az utolsó áldozata.

Ő pedig az enyém.

Fegyvereim még mindig kinyújtva tartom, amikor a feje hirtelen elválik a testétől. Egy tüzes villanás – egy izzó penge, amely a perifériámról lendül lefelé –, és a lábam előtt a földbe csapódik a szörny feje.

Egy másodperccel később a vonagló test is követi.

Halott.

Határozottan, megkérdőjelezhetetlenül halott.

Zöld ragacs fröccsen szét rajtam, beborítja a ruhám elejét, és lúgként égeti a bőrömet. Hátrálok, összeszorítom a szemhéjamat, miközben kétségbeesetten törölgetem az arcomat, és imádkozom, hogy a bűzös méregből semmi se jusson a számba. Még mindig törölközök, amikor egy nagy kéz elrántja kezemet az arcomról, durván megragadja az állam, és hátrarántja a fejemet. Azon kapom magam, hogy felfelé bámulok egy égő szempárba. Az állkapcsomnál lévő kéz megfeszül, minden ujjában harag lüktet.

– Ha azt mondom, maradj a tűz mellett – morogja Sarló, arca sötét a dühtől –, akkor maradj a rohadt tűz mellett!

*

VARÁZSLATOS MÓDON MINDEN katona életben maradt.

Visszatérve a barlangba, Uther és Mabon – a magas, ősz hajú fickó, és zömök, kopasz társa, mint rövid bemutatkozásuk után megtudom – összepakolják a tábort. Jac fegyvereket tisztít, és undorodó grimasz ül ki általában vidám arcára, miközben sorra törli le a pengékről a zöld trutyit.

A halott cyntroedik halma hatalmas. Majdnem a plafonig ér. Legalább százan lehetnek. Megborzongok a látványtól, és gyorsan elfordulok.

– Az íjász visszatér! – üdvözöl Farley halvány mosollyal. A tűz mellett ül, hátizsákjának támaszkodva, lábát egy fából és kötélből készült rögtönzött sínbe szíjazta. Úgy néz ki, mintha ő maga készítette volna. – Örülök, hogy még lélegzel, Ász. Ugye nem bánod, ha Ásznak szólítalak? Mivel nem tudom az igazi neved…

– A nevem R… – kezdem, de még időben észhez térek, és visszanyelem a kinyilatkoztatást. – Hívj, ahogy csak akarsz.

– Mit szólnál mondjuk ahhoz, hogy bolond, idióta vagy létezésem elviselhetetlen csapása? – motyogja mellettem Sarló.

Sötét pillantást vetek rá. Még mindig fortyog benne a harag, ez világosan látszik. Dühös volt, amikor rájött, hogy elkóboroltam, és nem engedelmeskedtem a parancsának, hogy maradjak a tűz mellett. Ez a bosszankodás vak dühvé fokozódott, amikor rám talált a folyosón, ahogy szemtől szemben álltam a lénnyel, amelyről később kiderült, nem alfa-hím, hanem a cyntroedik kolóniájának királynője, gömbölyded testében tojásokkal.

Szerencsére most, hogy meghalt, kevés az esélye egy újabb támadásnak. Jac szerint a megmaradt lények visszavonulnak, és átcsoportosulnak, míg új királynőjük születik, aki vezetni fogja őket. Ez a hír megnyugtató, ám ettől a sok vérengzéstől másra sem tudok gondolni, mint hogy ki akarok jutni innen. Vissza a fényre, vissza a levegőre, távol a döglött rovarok orrfacsaró rothadásának orrfacsaró bűzétől.

– Láttad őt? – fordul Farley Mabonhoz, és leplezetlen vidámsággal rám mutat. – Mesterlövész! Telitalálat! Legalább húszat leterített közülük. Megragadta az íjat, és tüzelni kezdett. Még csak a szeme sem rebbent.

– Láttam – morogja a kopasz, és minden irányba néz, csak felém nem. Elég okos ahhoz, hogy rájöjjön, minden rám kimondott dicséret csak még jobban felbőszíti mellettem tornyosuló, haragos társát.

– Hát persze, hogy láttad! – Farley nem hátrál meg. – Csak egy vak ember nem vette volna észre. Megmentette a seggünket!

– Csak a te seggedet kellett megmenteni – veti oda Uther, de szürke szeme pajkosan megvillan. – Tekintve, hogy a csata nagy részét azon ülve töltötted.

Mabon felhorkan.

– Én is ugyanannyi százlábút öltem meg, mint te! – kiabál Farley felbőszülten. – Még a seggemen ülve is!

Uther rám pillant, grimaszol, és megrázza a fejét. Összeszorítom az ajkamat, hogy elfojtsam a mosolyomat.

– Nem tűnhetnénk el innen a fenébe? – morogja Sarló. – Mielőtt még a nyakunkra hozod a hegyben élő összes további szörnyeteget.

Mindenki elhallgat, és gyorsan összeszedi maradék holmiját. Pillanatok alatt az egész tábor kiürül. Mivel a többi ló eltűnt, Onyx nyeregtáskái duplájukra dagadnak a felszereléstől. Remélem, a három elszökött ló jobb sorsra jutott, mint ez a szegény kanca. A tekintetem egy pillanatig elidőzik mozdulatlanul fekvő alakján, mielőtt kivonulunk a barlangból. Uther és Mabon úgy cipelik Farley-t maguk között, mintha könnyű lenne, akár egy tollpihe, Onyx pedig zörögve követi őket. Sarló hátramarad, hogy szokás szerint ő zárja a sort.

Jac megáll mellettem a sziklánál, és az öklével könnyedén az állam alá nyúl. Egymás szemébe nézünk.

– Senki fontos – mormogja, visszhangozva a korábbi leírásomat önmagamról. – Na persze, Ász.

Egy gyors vigyorral, a fejét csóválva kivezet a barlangból. Erőfeszítésbe kerül, hogy ne nézzek hátra, és ne keressem Sarlót a szememmel, miközben a folyosó végén lévő elágazáshoz érünk.

Most, hogy nem az életemért futok, sokkal rövidebbnek tűnik ez a szakasz.

– Egy perc és itt lesz – tájékoztat Jac halkan. – Kitakarítja a barlangot a következő szerencsétlen utazók számára, akik erre az útra tévednek.

– Gondolod, hogy a lények visszajönnek?

Megvonja a vállát.

– Remélhetőleg eleget tettünk ahhoz, hogy elvegyük a kedvüket egy új kolónia kialakításától ebben az alagútban. De a szörnyek jól érzik magukat a sötétben. Amíg vannak árnyékok, addig lesznek dolgok, amelyek a rejtekükben ólálkodnak.

Tűz forróságától izzik hátunk mögött a folyosó. Hatalmas tűz lehet, kíváncsi vagyok, hogyan sikerült Sarlónak ekkorát gyújtania. A tábortűz melletti gyér gyújtóshalmon kívül sehol sem láttam fát a barlangban. Nincs anyag, amely ilyen gyorsan táplálná a lángokat – hacsak az aljas, zöld méreg nem erősen gyúlékony.

Megkérdezhetném Jacet. Van rá esély, hogy válaszolna. De túl fáradt vagyok ahhoz, hogy a kíváncsiságomat újabb kérdésekkel tápláljam. Csendben maradok, és arra koncentrálok, hogy végig kimérten lépkedjek a folyosón, egyik lábamat a másik után emelem, tekintetemet céltudatosan elfordítom a királynő lefejezett testétől, amikor az elágazáshoz érünk. Nincs szükségem arra, hogy még több emléket égessek az elmémbe róla.

A már meglévők is épp elég ideig fognak kísérteni.

Hullámokban áraszt el a kimerültség, ahogy az adrenalin hatása alábbhagy testemben. A harc után az egész testem fáj. A karizmaim a legegyszerűbb mozdulatra is tiltakozva sikoltoznak. Kosz és száradt ragacs borít, a szoknyám csaknem merev tőle. Már az is hatalmas erőfeszítésembe kerül, hogy felemeljem az anyagot, és felmásszak a lépcsőn. Csak a friss levegő és a szabadság ígérete tart vissza attól, hogy összekuporodjak egy sarokban.

Jac kisvártatva hátrahagy engem; egyenletes tempóban halad az egysége után, és az imént megvívott csata ellenére sem tűnik nagyon megviseltnek. Időnként meg kell állnom, hogy levegőhöz jussak. Talán az egyik falnak támaszkodnék, ha nem félnék annyira, hogy bármelyik pillanatban áttörhet rajta valami, és felfalhat.

Ki tudja, mi fészkel még idelent?

Olyan lassan haladok felfelé, hogy Sarló végül utolér. Korom- és füstszaga van, és a rovartetemek savas bűzét is érezni rajta. Hallom, ahogy egy lépéssel mögöttem lélegzik, testének melege elég erős ahhoz, hogy felmelegítse a köztünk lévő levegőt.

– Ha még egy kicsit lassabban mennél, visszafelé haladnánk – jön a fanyar megjegyzés néhány pillanat múlva.

Fintorgok.

– Bárcsak megettek volna a százlábúak!

Nevetés csattan fel. Reszelősen tör fel a torkából, mintha már jó ideje nem lett volna alkalma efféle hangot hallatni. Annyira megijedek, hogy megbotlok a szoknyámban, és majdnem orra esek. De ő villámgyorsan mozdul, megragad, mielőtt eleshetnék, és visszahúz, hogy felegyenesedjek.

– Mindjárt ott vagyunk. – A hangja halk. Érzem a mellkasának erejét a hátamon. A tőröket tartó pántja szorosan a gerincemhez nyomódik. – Még tíz lépés, és ez a hely már csak emlék lesz.

Csupán bólintok, mivel nem igazán merek megszólalni, és ő elenged. Valahogy sikerül felkapaszkodnom az utolsó szakaszon anélkül, hogy újra megbotlanék. Amikor kilépek a szabadba, hunyorogva nézek körül a vakítóan villódzó napfényben, és sírni tudnék örömömben. Ha soha többé nem találom magam a föld gyomrában, akkor is egy életre elengedő lesz ez a tapasztalat. Soha nem gondoltam, hogy valaha is ilyen izgatott leszek a Szimmeri-hegység kopár tundrája láttán; soha nem voltam még ilyen mámorosan boldog, mint most, hogy a sarkvidéki szél éles ostorcsapásait érezhetem az arcomon. Ellenállok a késztetésnek, hogy körbe-körbe forgolódjak, mint egy gyerek, miközben nagyon is tudatában vagyok annak, hogy öt férfi tekintete nyugszik rajtam.

Időközben valahogy felültették Farley-t Onyx nyergébe. Még sápadtabbnak tűnik, mint lent a barlangban, az arcbőre szürkés. Törött lába a kengyelhez van erősítve. Valaki levette a csizmáját. Nyilvánvaló fájdalmai ellenére megkísérel mosolyogni, amikor találkozik a tekintetünk.

– Ne nézz így rám, Ász. Még nem haltam meg. Megsérted az önérzetemet.

– Gyógyítóra van szüksége – mondom nyersen, és Sarlóra nézek.

– Azt hittem, te az vagy – feleli.

– Igen, de idekint hasztalan vagyok. – Fél kézzel végigmutatok a kopár tájon. – Megfelelő eszközök, gyógynövények nélkül nem sokat tehetek. Azt a csontot a helyére kell tenni, és legalább két hónapig nem szabad terhelni.

Farley döbbenten néz erre a hírre.

– Két hónap? Azt mondtad, két rohadt hónap?

– Feltéve, hogy valaha is szeretnél még újra járni. – Csípőre teszem a kezem. Ezt azonnal megbánom, látva, hogy az anyagot mindenféle büdös folyadék borítja. – Hol van a legközelebbi település? Kell lennie valahol egy fogadónak a hegyekben. Még azoknak is, akik elég őrültek ahhoz, hogy ilyen magasságban utazzanak, szükségük van egy helyre, ahol megpihenhetnek és elszopogathatnak egy kis sört.

Sarló és Jac egy hosszú pillanatig egymásra néznek, szavak nélküli eszmecsere bontakozik ki közöttük. Amikor a tekintetük elszakad egymástól, Sarló szája kedvetlenül megfeszül. A hangja azonban szenvtelen, mint mindig:

– Vintare felé vesszük az irányt. Nincs messze, a völgy túloldalán. A fogadóban tölthetjük az éjszakát, és reggel indulunk tovább.

– Penn… – Jac a homlokát ráncolva megrázza a fejét. – Nem halogathatjuk az utatokat. Az Apex portál az ellenkező irányban van.

– És?

– Menjetek! Estére Caelderában lehettek. Hagyjatok itt minket. Majd mi megoldjuk!

– Az egységetek többi része több mint egynapi lovaglásra van innen. Hogyan akarsz csatlakozni hozzájuk lovak nélkül? És mi lesz Farley-val?

– Ne aggódjatok miattam! – szól közbe sietve a vörös hajú katona. – Nem leszek a terhetekre.

Sarló megrázza a fejét, sisakja fémjén megcsillannak a ködbe burkolódzó nap halvány fénysugarai. – Egy óra múlva besötétedik. Azt tervezed, hogy egy sérült emberrel kelsz át ezen a jeges síkságon?

Súlyos csend borul ránk.

– Gondoltam, hogy nem – motyogja Sarló.

Jac végigsimít a kezével sötétszőke haján, és éles fütyüléssel kifújja a levegőt.

– Tartozunk neked, öreg barátom.

– Hozzáadom a többihez a listán.

– Van egy listád?

– Bizony. Elég hosszú.

– A fenébe. – Jac kuncogva megrázza a fejét. A tekintete rám vándorol, de szavait Sarlóhoz intézi: – Ha jobban belegondolok, talán nem is lenne rossz ötlet, ha egy kicsit rendbe szednéd magad, mielőtt betrappolsz a trónterembe. Ami azt illeti, a váratlan csomagod is eléggé viseltesnek tűnik. És bár lehet, hogy téged nem érdekel, mit gondolnak mások… egy fürdő sem ártana, mielőtt az udvar farkasai elé veted őt.

Az udvar farkasai?

Ez vészjóslóan hangzik – sokkal veszélyesebbnek ígérkezik, mint bármelyik vadállat, amellyel az erdőben találkozhatnék. Magasabbra szegem az állam, és a legmegvetőbb pillantásommal leplezem a zavaromat. Teljesen tisztában vagyok külsőm borzalmas állapotával anélkül is, hogy emlékeztetne rá.

– Elnézést. Nem sok időm volt arra, hogy kicsinosítgassam magam a kedvedért – fakadok ki. – Kissé lefoglalt az, hogy ne lincseljenek meg, ne zsigereljenek ki vagy ne faljanak fel élve. Legközelebb, ha elrabolnak és elhurcolnak Északföldre, hozok magammal egy szobalányt, hogy frissen tartsa a toalettemet, mintha egy tavaszi százszorszép volnék. Hacsak nem jelentkezel önkéntesnek a szerepre. Hogy állsz a hajfonással? – A szemem összeszűkül, és hosszú, szőke sörényét vizslatom. – Látva, hogy a te hajad úgy néz ki, mintha azóta nem látott volna fésűt, hogy elhagytad a civilizációt, azt hiszem, nem túl jól.

Farley olyan hangosan kuncog, hogy Onyx tiltakozásul kaparni kezd mellső patáival a hóban. Mintha Mabon és Uther is alig tudná visszafojtani a hahotázást. Jac csak vigyorog rám, egyáltalán nem sértődötten, és visszafordul Sarló felé.

– Jobb, ha megteszed, amit tudsz, hogy szalonképessé tedd. Igencsak bájos természete nem sok barátot fog neki szerezni az udvarban.

Sarló ajka megrándul.

– Ebben bizony nem tévedsz.

– Ráadásul éppen itt az ideje, hogy elhajítsd ezt az eldi öltözéket. Úgy nézel ki, mint egy középföldi disznó. Tudom, hogy megpróbáltál elvegyülni, de istenek, ha ilyen ócska szarba öltöztetik a parancsnokaikat, akkor mit viselnek a közkatonák?

– Általában bármit, amit csak el tudnak lopni, vagy le tudnak cibálni a csatatéren lévő hullákról a merevség beállta előtt – mondja sötéten Sarló.

– Undorító egy hely. – Jac grimaszol. – Örülök, hogy végeztél ott. Már régóta esedékes volt a hazatérésed. Kár, hogy Fyremasra nem érünk még haza, de majd rendesen megünnepeljük, ha végre véget ér ez a hegyi kiruccanás, és az egész egység újra együtt lesz Caelderában. Kezdjetek italokat rendelni, amint megérkeztek; már csak néhány hónapotok van a jó cucc behozatalára! És hallani sem akarok az íztelen fagyvidéki sörről. Titán gint akarok Prydainből.

Az agyam nehezen követi a kifejezéseket, amiket villámgyorsan elsorol. Caeldera. Fagyvidék. Prydain. Egyik sem hangzik ismerősen. Ez nem igazán meglepő. Eli számos térképe közül egy sem fedte le Északföldet. Amikor egyszer megkérdeztem, hogy miért, azt mondta, mindet elégették.

A Gyomlálás kevés tünde-feljegyzést kímélt meg. A birodalom elesésekor megsemmisültek térképeik. A halandó királyok elhatározták, hogy eltörlik a mágia minden nyomát. Nemcsak azokat, akik képesek voltak birtokolni, hanem a teljes kultúrájuk – a néped kultúrájának – minden aspektusát, Rhya.

Szükségtelen lépésnek tűnt. Túlreagálásnak. Elinak is ezt mondtam, de ő rám szegezte bölcs tekintetét, és finoman ellenkezett:

Egy faj megsemmisítéséhez többet kell tenned, mint megölni a népet. Meg kell ölni a zenéjét, a művészetét, az építészetét. A szokásait, a hagyományait, a vallását. Ki kell irtani a szépséget, hogy csak a borzalom maradjon meg azok emlékezetében, akik tovább élnek utánuk. Így senki sem próbálkozik meg az újjáépítéssel – és még az is feledésbe merül, miért akarná ezt valaha bárki is megtenni.

– Ó, ez minden? – motyogja Sarló, kizökkentve a gondolataimból.

Jac rá sem hederít a szarkazmusára, és folytatja:

– Egy hordó Tőrhegy sör sem ártana!

– Mindenképpen… – Sarló szórakozott horkantása látható párafelhőként robban a hűvös levegőben. – Mindenképpen én akarok lenni a következő ürügyed arra, hogy lerészegedj.

– Ne légy abszurd. Mikor volt nekem valaha is szükségem ürügyre?

– Korrekt válasz.

Egymásra vigyorognak. Sarló arcán ennek a hihetetlenül ragyogó mosolynak a látványa annyira megdöbbentő, hogy el kell fordítanom a tekintetemet. Szerencsére nincs sok időnk tovább beszélgetni. Hamarosan úton vagyunk – rajtam egy nevetségesen nagy csizma, amit Farley-tól kaptam kölcsön, aki meglehetős vehemenciával kijelentette, hogy mivel amúgy sem használja, vegyem fel az istenverte lábamra, és tartsam az istenverte számat róla. A cipőfűzőt a lehető legszorosabbra húztam, de még mindig lazán lötyög a szára a vádlim körül minden egyes lépésnél, amelyet a ropogó havon teszünk.

Mabon és Uther mennek elöl, Onyx pedig utánuk trappol a súlyos felszerelésével és a hátán a mogorva Farley pluszsúlyával. Közel maradok a ló oldalához, ahogy haladunk, és határozottan ügyet sem vetek arra a mozdulatra, amivel Sarló a vállamra ejti a köpenyét, ahogy elsétál mellettem, hogy csatlakozzon Jachez szedett-vedett csapatunk végében.

Finom, forró és lángszagú.

Mint ő maga is.

Hogy lekössem Farley figyelmét, beszélgetek vele, miközben átkelünk a völgyön. Úgy tűnik, vágyik rá, hogy ne kelljen a sérülésére gondolnia, és addig kérdezősködik, amíg nincs más választásom, mint válaszolni.

– Hol tanultál meg így lőni?

– Vadászat közben.

– Mire vadásztál?

– Főleg őzbakra. Néha egy-két vaddisznót is ejtettem, de csak akkor, ha kárt tettek a kertekben. – Szünetet tartok, hanyagul megrántom a vállamat. – Lehet, hogy egész jól lövök, de otthon nem gyakran vadásztam íjjal.

– Miért nem?

– Sosem szerettem túl sokat elvenni az erdőtől. Az állomány évről évre ritkul. – Az elmúlt tavaszokon olyan kevés volt a vad, hogy napokig nem láttam egyetlen őzet sem. – Különben is, mindig pazarlásnak éreztem egy nagy állatot megölni, amikor eleget hoztak a csapdáim is. Néha el tudtam adni a felesleges húst, de… – Beleharapok az alsó ajkamba. – Sokan nem vásárolnak egy félvértől.

Farley halk, elégedetlen morgást hallat.

– Tudatlan barmok!

Nem szólok semmit, hiába döbbent meg heves reakciója. Persze ő és a többiek jobban bántak velem, mint a legutóbbi csapat katona, akikkel összeakadtam… de kétlem, hogy az északiak összességében a tolerancia jelképei lennének. A Gyomlálás egész Anwyvnt érintette, egységes tisztogatás történt a jéggel borított Északi-tengertől egészen a Feneketlen-tengerig. Igen nagy ostobaság lenne a részemről, ha ezt nem tartanám szem előtt.

– Mindegy… – Farley átsegít minket a kínos csöndön. – Azt mondtad, csapdákat használtál. Miféle zsákmányhoz?

– Rókák. Nyulak. Néha mókusok is, ha nehezebb idők jártak.

– Gyakran jöttek nehezebb idők?

Fintorogva mosolygok.

– Gondolom, nem sok időt töltöttél Középföldön, ha úgy érzed, hogy ezt meg kell kérdezned.

– Nem, de nem hangzik egy földi paradicsomnak, az egyszer biztos.

Keserűen felsóhajtok.

– A paradicsomot már rég felperzselték. Csak hamu maradt belőle.

Egy pillanatra elhallgat, emésztgeti a hallottakat.

– Szóval, Ász, elárulod valaha is az igazi nevedet?

– Miért tenném?

– Miért ne tennéd? – ellenkezik játékosan. – Mi itt mindannyian barátok vagyunk.

– Barátok?

– Együtt harcoltunk. Egymás mellett álltunk a csatában. Ha ez nem tesz minket barátokká, akkor semmi sem fog.

– Farley – mondom lassan, hangsúlyosan, mintha kicsit lassú lenne az észjárása. – Ugye tudod, hogy fogoly vagyok itt?

Erre ő felkacag. Csak akkor komolyodik el, amikor látja, hogy nem nevetek vele. Megfordul a nyeregben, és a csoportunk hátrébb gyalogló tagjai felé. Nem fordulok meg, hogy lássam, de tudom, hogy Sarlót nézi.

– Penn! – Már megint ez a név. – Miért gondolja Ász, hogy ő itt fogoly?

– Farley – jön a tömör válasz. – Ha nem kötsz csomót a nyelvedre, nem a lábtörésed fog a legjobban fájni.

– Morcos, morcos. – A vörös katona ismét megajándékoz a figyelmével. – Bízz bennem, Ász! Nem kell ennyire bezárkóznod. Nem fogunk bántani téged. Nos, Penn talán igen, de az ugatása rosszabb, mint a harapása. Legtöbbször, legalábbis.

– Milyen megnyugtató.

– Ó, ne légy ilyen! Frissen van túl egy küldetésen. Nem igazán hibáztathatjuk, hogy morcos, miután annyi időt töltött Középföldön. Az már magában elég indok arra, hogy egy tűzpapnőnek kedve támadjon lerészegedni, én mondom neked. Időbe fog telni, mire vissza tud szokni a normális élethez. Adj neki egy hetet, meglásd, megnevettetjük. – Szünetet tart, és elhúzza a száját. – Legfeljebb kettőt.

Elmélázom a gondolaton, hogy Sarlónak lehet egy másik változata, mint amit eddig ismertem. Egy olyan, akinek láttán öröm csillan bajtársai arcán. Aki együtt nevet a barátaival. Aki mást is csinál, mint mereng, mogorván jár-kel vagy engem sérteget.

Őszintén szólva, ez teljességgel lehetetlennek tűnik.

Farley biztos kiolvasta az arckifejezésemből a kételyt.

– Annak ellenére, amit gondolsz, Ász… közöttünk biztonságban vagy. Ígérem.

Félszeg mosolyt villantok felé. Úgy érzem, mintha hazudnék, pedig meg sem szólalok.

Biztonságban?

Nem vagyok biztonságban. Olyan régóta nem voltam biztonságban, hogy már alig emlékszem az érzésre. És mindazok után, amit az elmúlt hetekben elszenvedtem különféle férfiak keze által, kétlem, hogy valaha is megengedném magamnak, hogy megbízzak egy másikban.

Ezt nem mondom el Farley-nak. Kedvelem őt. A pokolba is, még Jacet, Mabont és Uthert is kedvelem. De az érzéseim a férfi iránt, aki foglyul ejtett, már nem ilyen egyértelműek.

Semmi biztonságot sugalló nincs Sarló parancsnokban.

Vagy Pennben.

Vagy bárki is legyen ő.

Bármennyire is csábító érzés, hogy olyan hosszú egyedüllét után újra valódi társaságra lelhetek… semmi esély arra, hogy ezek előtt az emberek előtt lankadjon az éberségem.

Ma nem.

És soha többé.

Ruhám mély zsebébe csúsztatom kezemet, ahogy tovább baktatunk, és megragadom az ott elrejtett tőrt. Bár tudom, hogy a tetteim rejtve vannak az ő szemszögéből, nem tudok szabadulni az érzéstől, hogy a mögöttem tucatnyi lépéssel haladó sisakos férfi valahogy a vállamra vetett köpenyének ráncain keresztül látja a kezemet, ahogy az a markolat köré fonódik.

A szorításom olyan erős, hogy az ujjaim nem csak a hidegtől zsibbadnak el, mire elérjük Vintare külvárosát.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

VINTARE NEM IS ANNYIRA VÁROS, mint inkább egy kis telep a fagyoskodó utazók számára. A két szabálytalan formájú hegycsúcs közötti mélyedésben szétszóródó, eldugott épületek – amik közül némelyik nem több, mint a széltől némi védelmet nyújtó kunyhó – központjukként egy keményre taposott hóval borított tér köré csoportosulnak. Nagy, hordó alakú tűzrakó helyek szegélyezik a területet. A vendégszeretet bástyái, amelyek befelé csalogatnak, oltalmazva minket a zord időjárástól.

Még alig kezdődött meg a délután, és máris ránk szakad az alkonyat, a sovány nappal átadja helyét a mohó éjszakának. Ezen a magasságon az ég olyan közelinek tűnik, hogy akár fel is nyúlhatnánk, és végigsimíthatnánk az ujjainkkal egy felhő alján, hogy megragadjunk egy maréknyi ködöt egyenesen az égből. Ahogy szemügyre veszem az előttem elterülő települést, a meleg apró oázisát a végtelen hidegben, nem tagadhatom, hogy van benne valami elképesztően szép. A csípős hideg és az engem ide vezető, szerencsétlen körülmények ellenére a szemem tágra nyílik, hogy minden részletet magamba szívjak.

Emberek nyüzsögnek bumfordi hegyi öltözékben. Óvatosan méregetnek bennünket, ahogy bebicegünk a város határán belülre – száradt rovarméreggel borítva, a vadonban töltött hosszú napoktól mocskosan, a férfiak több fegyverrel felszerelkezve, mint egy egész hadsereg. Egyikük sem üdvözöl minket. A legtöbbjük határozottan elfordítja a tekintetét.

Nem hibáztatom őket az alattomos pillantásokért sem, és azért sem, hogy kitérnek az utunkból. Baljós egy társaság vagyunk. Cseppet sem tűnhetünk bizalomgerjesztőnek, a szagunkról meg inkább ne is beszéljünk.

A fogadó azonnal felismerhető, hiszen ez az egyetlen épület, mely egy emeletnél magasabb. Közvetlenül előtte több ló pihen egy-egy oszlophoz kikötve. Hegyi jószágok, szőke szőrrel a patáik körül, és vastag, tömött bundával. Kifejezetten arra tenyésztették ezeket, hogy ellenálljanak a zord, hűvös időjárásnak. Mellettük, váratlan örömömre, két csapat fekete-fehér szánhúzó kutyát látok, amelyek gazdáik visszatérésére várnak egy pár faragott szánhoz kötve. Olyan nagyok, hogy majdnem farkasnak nézem őket… de aztán meglátom lógó nyelvüket és farokcsóválásukat.

Onyxot odakint egy oszlophoz kötjük, boldogan falatozza a szénát a közös vályúból, Farley-t pedig ismét Uther és Mabon fogja közre. Felmegyünk a tornácra, és a bejárathoz lépünk. Az épületet egymásra rakott rönkökből építették, és egyenetlen közönként zúzmarás ablakok helyezkednek el falában. A vastag üvegtáblákon keresztül fény és nevetés szűrődik az éjszakába – ez utóbbi abbamarad, amint átlépjük a küszöböt, és a csizmánkat borító hó a fapadlóra olvad.

Minden szempár leplezetlen kíváncsisággal az ajtó felé fordul. A beszélgetések félbeszakadnak. A hegedű a húrok dallamtalan csikorgásával elnémul. Hosszú ideig csend van; ők vizslatnak minket, és mi őket. Lehet, hogy Vintare egy hegyi falucska, ahol hozzászoktak az utazók sokaságához, de a mi megjelenésünk olyan, hogy az a leghiggadtabb embert is megrendíti.

A fogadósnő, áldja meg érte az ég, tér magához elsőként. Szó nélkül csettint az ujjával a pult mögött álló két férfi szolgának, és Farley-ra mutat.

– Vigyétek hátra a gyógyító szobájába. Helyezzétek kényelembe, amennyire csak tudjátok.

Az inasok habozás nélkül mozgásba lendülnek. Az asszony szava itt törvény, a tekintélye megingathatatlan. Amint Farley-t a gondjaikba veszik, a fogadósnő figyelme ránk, csapatunk többi tagjára irányul.

Meglát engem, az egyetlen női alakot a vad harcosok között, és suhogó barna szoknyával felém siet.

Sarló és Jac megfeszülnek mellettem, de ő még csak egy pillantást sem vet rájuk. Kerekded alakja egyenesen felém nyomul, és ahogy közelről megpillantja az arcomat, levegő után kap.

– Te jó ég, hölgyem! Veled meg mi történt?

– Elhinnéd, ha azt mondanám, hogy elraboltak a kivégzésem kellős közepén, majdnem belehaltam a tomboló lázba, csak hajszál híján menekültem meg a végzetemtől egy rozoga kötélhídon, és szét akart tépni egy seregnyi cyntroedi a közeli barlangrendszerben?

Rám pislog, a szemei akkorára kerekednek, mint két csészealj.

Sarló könyöke élesen az oldalamba fúródik – egyértelmű figyelmeztetés, hogy fogjam be a számat.

– Két szobára lesz szükségünk. Egymás mellett, ha lehetséges. – A hangja feszült.

A fogadós rá sem néz. Tekintete az arcomra szegeződik, ábrázatára anyai aggodalom ül ki. Vagy valami, amit én anyai aggodalomnak képzelek, mivel nekem sosem volt anyám.

– Mindenekelőtt megfürdetjük. Nem tudom, honnan jöttetek, ti pogányok, de az én fogadómban…

– Asszony – szakítja félbe Jac, a hangját rosszul leplezett szórakozottság hatja át –, talán megnézhetnéd, kivel beszélsz, mielőtt további sértéseket vágnál a fejünkhöz.

A fogadósnő világosbarna szeme először Jacre, majd Sarlóra vándorol. A nő elsápad, és azonnal bocsánatkéréseket kezd habogni.

– Ó! Pende… Úgy értem, Penn herceg! Felséged… – Pír lopakodik az arcára, miközben nagy nehezen visszaemlékszik a megfelelő címre. Kezei idegesen ökölbe szorulnak a köténye előtt. Kinyögi, hogy „Pendefyre herceg”, és remegő lélegzetet vesz. – Nem ismertelek meg a sisak alatt. Pedig kellett volna. A legmélyebb tisztelettel kérem a bocsánatodat a tévedésért. Soha többé nem fordul elő, erről biztosíthatlak – mondja, majd megkésve pukedlizik; mozdulatai nem valami gyakorlottak.

Lemerevedek, minden izmom kővé dermed, ahogy lassan felfogom a szavait.

Herceg.

Azt mondta, herceg.

Pendefyre herceg.

Ez magyarázatot ad arra, miért hívják az emberei Penn-nek.

Mert ő egyáltalán nem Sarló.

De ezt már tudtam. Még szép, hogy tudtam. Amint rájöttem, hogy nem tartozott igazából Eld király seregéhez, feltételeztem, hogy maga a név is csak kitaláció. Mégis, a gyanú és a hivatalos megerősítés két teljesen különböző dolog. Az elmém átrendezi mindazt, amit az elmúlt napokban láttam és hallottam, mióta berobbant az életembe. Nehezen tudom összeegyeztetni a mellettem álló szörnyeteget a királyi családdal.

Királyi főnemes.

Egy véres északi királyság hercege.

De melyiké?

El tudom képzelni az északi területeket – a Szimmeri-hegységen túl húzódó gleccseres tundra egy részét –, de pillanatnyilag csak a leghíresebbnek tudom felidézni a nevét. A legbarbárabbét.

Llŷr.

Soren király uralkodik azon a befagyott jégmezőn az Avian-szoroson túl. Brutalitása híre olyan messzire száll, mint íjászainak nyilai a csatában. Legalább hálás lehetek, hogy nem az ő kezére kerültem… bár, amennyit tudok, Pendefyre herceg akár közvetlen rokona is lehet ennek a hírhedt vadállatnak.

Talán a testvére?

Egy unokatestvére?

A fia?

– Ne fáradj – mondja mellettem Sarló, vagyis pontosabban Penn. – Mindenféle csinnadratta nélkül akarunk megszállni, nem akarjuk nagydobra verni jelenlétünket. A nevetséges királyi protokollok csak felesleges figyelmet keltenek. Jobb, ha úgy bánsz velünk, mint bármelyik más vendégeddel. Bízom benne, hogy megértetted.

Az asszony már amúgy is sápadt, de valahogy úgy tűnik, még jobban elsápad, ahogy felemelkedik a sietős pukedliből.

– Természetesen. Sajnálom, herc…, akarom mondani, uram. – Megköszörüli a torkát, idegesen nyel párszor. – Azonnal gondoskodom a szobákról. – A tekintete ismét rám vándorol. – Feltételezem, a hölgynek külön szobája lesz?

– A feltételezésed helytelen.

A szívem megremeg határozott ellentmondása hallatán. A fogadós biztosan látja elborzadt tekintetemet, mert hercegi cím ide vagy oda, olyan szúrós pillantást vet Pennre, amely azt sugallja, hogy vele nem lehet packázni.

– A hölgy alig áll a lábán. Rendes fürdőre és friss ruhákra van szüksége, és a leharcolt külsejéből ítélve több mint valószínű, hogy egy kis nyugalomra is. – Ezzel határozottan előrelép, átkarolja a vállamat, és kiránt a minden oldalról engem védő harcosok köréből. – Gyere, kislány! Megmosakodunk, és ágyba dugunk. Semmi sem tesz jobbat a megpróbáltatások után, mint egy tál meleg étel és egy tiszta lepedő.

Hallom Penn sóhaját, a lemondás mély moraját, de nem emel kifogást. Túl fáradt vagyok ahhoz, hogy tiltakozzam, miközben a jószívű nő átvezet a kocsmán egy nyikorgó lépcsőhöz, amely a pult mögött rejtőzik.

Nem nézek vissza a férfiakra.

De tudom, hogy figyelnek engem – a fogadó összes többi kíváncsi szempárjával együtt.

*

RÁMEREDEK A LÁNYRA, aki a tükör homályos felületéről bámul vissza rám. A tükörképem felismerhetetlen. Ha elhaladnék magam mellett az utcán a piacon, egy pillanatra sem állnék meg. Úgy nézek ki, mint egy csontvázszerű idegen. Egykori önmagam árnyéka. Arcom beesett, csontjaim majdhogynem kilátszanak bőröm alól. A mocsokréteg alatt a kimerültség karikái keretezik a szememet; ezüstös mélységükből sovány, óvatos tekintet bámul rám, amitől összerezzenek.

– Jöjjön, hölgyem.

Megfordulok, hogy a fogadósra nézzek. Miközben én a hárompaneles, diszkrét paraván mögé rejtett éjjeliedényt használtam – luxus, miután hetekig a bozótosban guggoltam, hogy könnyítsek magamon –, és szemügyre vettem szörnyű tükörképemet, ő és két szobalány megtöltöttek egy mély kádat gőzölgő vízzel, vödörről vödörre. Hatékonyságukkal aligha tűnt fáradságosnak a feladat, holott tudom, hogy ez minden lehetett, csak könnyű nem.

– Nem kell így szólítanod – suttogom félhangosan, és érzem, hogy forróság kúszik az arcomra.

– Hogyan ne szólítsalak?

– Hölgynek.

– Ó? – A homlokát ráncolja. – Ugyan miért? A vendégem vagy, nem igaz?

– Csak… – Erőtlen mozdulattal a fülemre mutatok, amelynek hegyes vége kibukkan összegubancolódott, fakó hajamból. – Nem vagyok hölgy. Csak egy félvér.

Lemerevedik.

– És ugyan miért is számítana egy ilyen dolog?

Csak pislogok rá. Fogalmam sincs, mit mondjak erre, mert mióta megismertem a világ dolgait, tudom, hogy ez rengeteg embernek nagyon sokat számít.

Céltudatosan közelebb lép hozzám, és egy precíz, látványos mozdulattal az egyik füle mögé tűri rendezett, szürke fürtjeit. Egy fül mögé, amelynek a vége csúcsos, hegyes.

Épp olyan, mint az enyém.

– Most már Északföldön vagy, gyermekem – mondja egyszerűen, figyelmen kívül hagyva ijedt zihálásomat. Mintha ez mindent megmagyarázna. Mintha az Északföld nem lenne éppolyan alattomos, mint bármely más terület Anwyvnben. Már ha nem még alattomosabb.

Úgy döntök, hogy nem erőltetem a magyarázatot, amikor megragadja a kezemet, és óvatosan a fürdő felé húz.

– Gyere csak! Lássuk, mi van a sok piszok és por alatt! – Az ujjaival csettint a kád mellett várakozó két lánynak. – Marta, Inga. Segítsetek lehámozni róla ezt a ruhát. Amíg ti megmosdatjátok, én keresek neki valami megfelelő darabot. Nem áll messze az unokahúgom méretétől, azt hiszem… És ez… – Grimaszol, ahogy szemügyre veszi a korábban mentazöld, mostanra sokszínű ruhámat, amelynek anyagát rothadó foltok sokasága tarkítja. – Ezt haladéktalanul el kell égetni.

Megsértődhetnék, ha nem ez lenne az istenek előtti, őszinte igazság. A ruha mostanra már takarítórongynak sem lenne alkalmas. Nem tiltakozom felháborodottan, amikor Marta és Inga lekapja rólam a gyapjútunikával és a szakadt alsóneműmmel együtt, és szörnyülködve sóhajtoznak, amikor látják, hogy a bordáim átütnek a bőrömön. Csípőm és hasam homorúvá vált, miután a keserves hónapok óta tartó menekülés során napról napra levetkőztem korábbi gömbölyűségemet. Egy hosszú pillanatig bámulják a melleim közötti furcsa, háromszög alakú mintát, de fékezik a kíváncsiságukat, amiért örökké hálás leszek nekik. Nem tudok semmit erről a feltételezett Szigillumról, amit magamon viselek.

Gyengéden lehúzzák rólam a csizmát és a zoknit, és kibogozzák a szövetcsíkokat, amelyeket a legutóbbi táborozásunkkor tettem fel a sebeimre. A híd előtt, a hegy előtt, a cyntroedik előtt. Jac, Farley, Mabon vagy Uther előtt. Mielőtt megtudtam, hogy Sarló neve Penn, méghozzá Penn herceg.

Ez csak tegnap este volt?

Nem tűnik lehetségesnek.

Könnyek gyűlnek a szemembe, ahogy belesüllyedek a kád meleg vízbe. Minden erőmre szükségem van, hogy ne csorogjanak le az arcomon, miközben a lányok elkezdenek megmosdatni – merőkanalanként öntik a fejemre a vizet, és a hajamat durva, fenyőillatú szappannal. Olyan régóta nem érintett már meg senki kedves szándékkal.

A testi érintés olyasvalami, amit ifjúságom minden évében természetesnek vettem. Soha nem volt olyan időszak, amikor felnőve néhány lépésnél messzebb lettem volna azoktól az erős karoktól és acélos ölelésüktől. Eli talán nem osztozott a véremben vagy a fajomban, de ettől függetlenül egy apa minden szeretetével elhalmozott. A legtöbb szomszédom jó, kedves ember volt, akik fenntartások nélkül elfogadtak, bármennyire is más voltam. Míg a szárazföldön tömegesen végeztek ki félvéreket, a félsziget továbbra is a tolerancia szentélye maradt.

Aztán tavaly nyáron jött Tomas. A ragyogó mosolyú, lisztes kezű péktanonc. Lehet, hogy soha nem gondolt komoly jövőre a gyógyító félvérrel – hiszen bármelyik tökéletes lányt választhatta volna az eldugott falunkban –, de tisztelettel érintette meg a testemet, és gyönyörűnek nevezett a sötétben, amikor senki más nem volt a közelben, aki hallhatta volna.

Nem volt szándékában, hogy ez így maradjon. Nem sokáig, nem többre, mint néhány lopott éjszakára egy nyári réten. De az ölelésében először pillantottam meg egy másfajta vigaszt. Azt a fajtát, ami után a szívem sajgott és a bőröm égett. Azt a fajtát, ami elég meleg tüzet gyújtott az ereimben, hogy elűzze a magány hidegét.

A melegség minden cseppjére szükségem volt, amit csak elő tudtam idézni, mióta magam mögött hagytam Tengerzugot. A való világ ridegebb. Kegyetlenebb. Ritka az olyan ember, aki vigaszt nyújt a másiknak, ahelyett hogy a saját szükségleteit próbálná kielégíteni; aki feltétel nélkül ad ahelyett, hogy csak elvenné, amit megkíván. Már kezdtem azon tűnődni, hogy vajon fogom-e valaha is érezni más kezének érintését más szándékkal, mint az erőszak. Így hát, ahogy az ujjak átfésülik hajam csomóit és gubancait, ahogy a körmeimet tisztára kefélik a szennyeződésektől, és fáradt végtagjaimat illatos mosdókendővel törölgetik, egy időre hagyom, hogy a testemen kívül lebegjek, és az elmém teljesen elszakadjon mindentől, kivéve a víz érzését körülöttem, amely meleg ölelésként ringat.

Két teljes leeresztés és újratöltés kell ahhoz, hogy a fürdővíz tiszta legyen, és végre megfelelően tisztának ítéljenek. A bőröm vörös a súrolástól, és alaposan felázott. Az ujjbegyeim ráncosak, mint az aszalt szilva. Marta és Inga meleg törülközőbe csavarnak, és szárazra lapogatják a testemet, nehogy megfázzak.

Edwynna, a fogadósnő rövid időre visszatér a fürdőkamrába, kezében egy köteg ruhával. Nem kérdezem meg, hogy honnan szerezte az alsóneműt és a ruhát, csupán megköszönöm neki, hogy gondolt rám. Túl nagyok nekem, de áldottul tiszták. A vastag muszlinszövet szappanszagú és fakó vörösesre festett, ami kiemeli világosszőke hajam aranyszínű szálait. Egy fonott, bronzszínű szíjat hurkolnak a derekamra, szorosan a testalkatomhoz igazítva az anyagot. Az öv bojtjai majdnem a lábamig lógnak, amelyet egy, a méretemnél fél számmal nagyobb, bordó papucsba bújtattak.

Miután felöltöztem, Inga leültet egy párnázott padra a tükör előtt, és fényűző mozdulatokkal kifésüli nedves hajgubancom, amitől kis híján dorombolni szeretnék, mint egy macska. A legutóbbi vágás óta elég hosszúra nőtt, jóval a derekam alá ér. Fürge ujjai gyorsan dolgoznak, a felső felét vastag fonatba fonja a fejem búbja köré, a maradékot pedig szabadon hagyja, hogy laza fürtökben omoljon le a hátamra.

– Tessék. – Rám mosolyog, és elkapja a tekintetemet a tükörben. – Nagyon szép lettél, hölgyem.

A szép túlzás, bár lényegesen jobban nézek ki, mint korábban. Még mindig határozottan fáradt vagyok, a szemem karikás a végtelen kimerültségtől, de tiszta vagyok, frissen mosott ruhába öltöztem, és Inga olyan kedvesen fésült át, mint senki az utóbbi időben. Új nőnek érzem magam.

– Köszönöm – motyogom, és megpróbálok mosolyogni, bár kétlem, hogy őszintének hatna, aztán Martára nézek, aki egy halom nedves törülközőt tart a kezében. – Mindkettőtöknek.

– Örömünkre szolgál, hölgyem.

Reméltem, hogy a fürdés után egyszerűen lefekhetek, de azonnal kivezetnek a fürdőkamrából, le a lépcsőn, egyenesen a kocsmába. A távollétem óráiban a kocsmát egyfajta lármás energia töltötte meg. Az asztalok zsúfolásig megteltek mulatozó vendégekkel, a mézsörrel és sörrel teli fémkorsók pereme habzik, miközben a jó egészségre koccintanak egymással. A hegedűs is jókedvű, a húrokról élénk nóta zeng, ahogy a vonó ide-oda táncol, mint a partot kitartóan simogató hullámok.

Inga egyik kezét a hátamon tartja, miközben átvezet a tömegen. Edwynnán és a lányain kívül csak egy másik nőt látok az egész teremben: egy félelmetes külsejű szőrmekereskedőt, aki fehér medvebőrből készült köpönyeget visel, és úgy figyeli az ajtót, mintha arra számítana, hogy bármelyik pillanatban valami veszély toppanhat be rajta. Hideg pillantása felém vándorol, és azonnal lesütöm a szemem a padlódeszkára.

Nem ő az egyetlen, aki figyel engem. Érzem a sok tekintet súlyát, ahogy Inga maga előtt terelget. Amikor meglátom, hová tartunk, megkönnyebbülés és rettegés harcol bennem egymással. Jac és az emberei – leszámítva egy vörös hajú, törött lábú, könnyed mosolyú katonát – egy nagy tölgyfa asztal körül gyűltek össze a túlsó falnál, a pattogó kandallótűz melletti díszhelyen. Mindannyian frissen fürödtek, hajuk még nedves, bőrük vöröses a durva szappannal való súrolástól.

A falhoz legközelebbi árnyékban egy másik férfinak csak a homályos körvonalait tudom kivenni. A vállának szélességét, a törzsének határozott vonalát. Arcát a sötétség eltakarja, vonásait még most is leplezi a sisak, amelyet visel.

Néhány lépéssel odébb megállok, és megvetem papucsos sarkamat a keményfa padlón, miközben Inga megpróbál továbbterelni. Jac az első, aki észrevesz engem. Tekintete, mindig éberen, végigpásztázza a mulatozók tengerét a potenciális fenyegetések után kutatva. Először átsuhan felettem, elhalad mellettem, hogy aztán fejének egy rántásával visszatérjen rám. Kihúzza magát a székében, ahogy a szeme végigsiklik rajtam, tetőtől talpig végigmér.

– Egek! – Olyat füttyent, hogy minden igyekezetem ellenére elönti az arcomat a forróság. – Majdnem fel sem ismertelek ragacs nélkül a hajadban, Ász!

Úgy tűnik, a becenév rajtam ragadt.

Mabon és Uther is megpördül a székén, hogy megnézzenek. Inga még nagyobb nyomást gyakorol a gerincemre, mozgásra kényszerítve a lábamat, én pedig fanyar mosollyal engedek, és az Uther melletti üres székhez sétálok. Azt mondom magamnak, hogy azért, mert a szürke szemei kedvesek. Egyáltalán nem azért, mert ez a lehető legtávolabbi hely attól az árnyékos saroktól, ahol maga őfelsége trónol.

– A fenébe is… már majdnem nőnek látszol.

– Majdnem? – forgatom a szemem. – Micsoda lehengerlő bók. Nagyon köszönöm, Jac.

Mabon belekuncog a sörébe.

Lehuppanok a székre, papucsom a levegőbe lendül, és búcsút intek Ingának, aki visszatér a kötelességeihez. Jac nézi, ahogy elmegy, tekintete szemtelen érdeklődéssel gusztálja a lány gömbölyded hátsóját.

– Házas – közlöm vele az információt, amit akkor tudtam meg, amikor kifésülte a hajamat. – Már öt éve. A férje bálnaolaj-kereskedő Fagyvidéken. Boldog, amennyire csak lehet. Nyár közepére várják az első gyermeküket.

Uther felkuncog, és oldalba könyököli Jacet, aki mogorván néz rám.

A mosolyom kiszélesedik, amikor Mabon egy érintetlen korsó sört tol elém. A kezem enyhén megremeg, ahogy az ajkamhoz emelem, és nagyot kortyolok belőle, amitől hab borítja be a felső ajkamat.

– Köszönöm, Mabon.

– Ez a legkevesebb, amit tehetek, kislány. – Megvakarja kopasz fejét, és szégyenlősnek tűnik. – Mármint a barlangban nyújtott segítséged után.

– Nem sokat tettem.

– Sokkal kevesebbet is tehettél volna – jegyzi meg Uther. Szürke szeme, mint mindig, most is állja a pillantásomat. – A legtöbb harcedzett katona azonnal elájult volna, vagy sikoltozva rohant volna haza az anyja szoknyájához.

– Nekem sosem volt anyám – mondom ki gondolkodás nélkül. – És senki sem maradt életben, akihez sikoltozva vagy másként hazafuthatnék.

Csend telepszik az asztalunkra, a komolyság szigetére a nevetés és zene tengerén.

– Hogy van Farley? – kérdezem egy újabb korty után, mert úgy érzem, hogy gyors témaváltásra van szükség.

– Szokás szerint szörnyű nagy hűhót csap. – Jac nagyot húz a söréből. – A drámai alakítása elképesztő. Ha visszatér Caelderába, jelentkezhetne egy vándortársulathoz. Kipróbálhatná magát a színpadon.

– Eltört a lába. – Szükségét érzem, hogy rámutassak erre a tényre. – Biztos nagy fájdalmai vannak.

Mabon halkan, egyetértően morog.

– Adott neki a gyógyító valamit, ami tompítja az érzékeit? – kérdezem, egyik férfiról a másikra pillantva. – Vagy elaltatta, amíg a helyére rakta a csontot?

– Van egy kis gikszer a gyógyítóval. – Jac felsóhajt. – Kiderült, hogy nincs itt.

– Micsoda?

– Elhívták egy másik településre, a hegység túloldalára. A kovács tegnap egy forró kohó rossz végén találta magát. A beszámolók szerint szörnyű jelenet volt.

A szemem elkerekedik – nem a leírt jelenettől, hanem a felismeréstől, hogy itt nincs gyógyító. Ami azt jelenti, hogy Farley…

Felállok a székemről, és az asztal túloldalán termek, mielőtt bármelyik férfinak ideje lenne reagálni. Három lépést teszek a kandalló felé, amikor az árnyékból előbukkan egy kéz, megragad a csípőmnél lévő, fonott övnél fogva, és visszaránt. A tüdőmből sziszegve szökik ki a levegő, ahogy megcsúszok a papucsomban, és valami gránitkeménybe ütközöm. Egy mellkasba, eszmélek rá, amikor egy halk hang egyenesen a fülembe dörmög belőle.

– Mégis mit gondolsz, hová mész?

– Helyreteszem Farley lábát – vágom rá azonnal, figyelmen kívül hagyva a hátamon végigfutó borzongást. – Még ha a gyógyító nincs is itt, biztos vagyok benne, hogy van helyben egy gyógynövényes és kellékes raktár. Én majd…

– Egyél.

Lerázom magamról a szorítását, és megpördülök, hogy a szemébe nézzek. Az árnyékban Penn szeme két izzó parázs.

– Tessék?

– Most enni fogsz.

Hideg harag ébred bennem.

– Mondtam már…

– Azt mondhatsz nekem, amit csak akarsz. De előtte leülsz, és raksz némi meleg ételt a gyomrodba.

– Nem kényszeríthetsz…

– Ha kell, magam tuszkolom beléd egy kanállal – feleli nyersen. – De nem kellene, hogy szükség legyen erre. Ha elég okos vagy ahhoz, hogy helyre tegyél egy törött csontot, ahhoz is elég okosnak kell lenned, hogy rájöjj, ehhez tiszta elmére van szükség. Nem beszélve arról, hogy elég sok erőre van szükséged. Azt állítod, segíteni akarsz Farley-nak? Akkor segíts neki úgy, hogy közben nem kóvályog a fejed az éhségtől.

Összepréselem a számat.

Az istenek verjék meg.

Igaza van. Egy étkezés jót fog tenni nekem, megtisztítja túlterhelt elmém a pókhálóktól. Bármennyire is utálom beismerni, jelenlegi állapotomban nem sok hasznomat venné Farley.

Penn látja az arcomon, hogy belátom az igazát. Nem szól egy szót sem, helyette állával az asztal túloldalán álló szék felé bök, és széles kezével a derekamat fogva finoman kituszkol az árnyékos sarokból. Leszegem a fejem, képtelen vagyok bárkinek a szemébe nézni, miközben visszabotorkálok a helyemre túlméretes papucsomban. A gyomrom felfordul, ahogy lenyelem a büszkeségemet.

Keserű íze van.

Szerencsére az étel, amit Marta néhány pillanattal később hoz, ennek szöges ellentéte. Sűrű, ízletes húsleves ragyog a tányérban puha sárgarépával és zsenge húsdarabkákkal. A kezemben lévő kanál remeg, ahogy elfojtom a késztetést, hogy kínos gyorsasággal lapátoljam a tál tartalmát a számba.

Miközben eszünk, a férfiak – főként Jac és Uther – a hadjáratukról beszélgetnek, és beszámolnak egy múlt heti összecsapásról, amelyet a nyugati partvidék jégtakarójáról származó, a szuverén határokhoz túl közel nyomuló Fosztogatók egy klánja ellen vívtak. A Szimmeri-hegység, mint megtudom, semleges területnek számít. Túl hatalmas ahhoz, hogy egyetlen király uralhassa, és túlságosan vad, ezért a három északi királyság – Llŷr, a Fagyvidék és Dyved – összes lakója osztozik rajta.

A nevek úgy bukkannak fel a fejemben lévő Anwyvn mentális térképén, mintha mindig is ott lettek volna, csak egy időre eltakarták volna őket. Dyved nyugatra terül el. Llŷr uralja a keletet. A jóval kisebb Fagyvidék pedig a köztük lévő gleccserszeleten, Anwyvn legészakibb csücskénél található.

Mindegyik királyság védi a hegyeken át vezető fő kereskedelmi útvonalait, de egyébként a hegységre hagyja a saját kormányzását. Mint ilyen, ez egy törvényen kívüli hely, ahol ugyanannyi száműzött és szökevény él, mint vadállat és hószörny. A férfiak vigyorognak, amikor ezt elmondják nekem, mintha csak szórakoztató anekdota lenne, nem pedig félelmetes tény, ami miatt nem tudok majd éjjel elaludni.

Az elmúlt tíz hónapban az egységüket azzal bízták meg, hogy tisztítsák meg a havas hágók egy bizonyos szakaszát, amely ki- és bejáratként szolgál a királyságnak, melyet otthonuknak neveznek.

Dyved.

– Nem hagyhatjuk, hogy akármilyen szörnyek kóboroljanak le, egészen Caelderáig. – Jac lenyeli az utolsó korty sört, és azonnal int a kocsmárosnőnek, hogy kérjen még egy korsóval. – Az egyetlen szörnyeteg, akinek megengedték, hogy azokon az utcákon kószáljon, a Pendefyre névre hallgat.

– Jac – figyelmezteti egy mély hang a sarokból.

Jac vigyora kissé féloldalas az italtól, de sikerül tompítania a hangját.

– Rendben. Diszkrétebben. Értettem.

Penn az árnyékban marad. Figyelembe véve, hogyan reagált Edwynna korábban, amikor rájött, hogy a fogadója a királyi család egy tagját látja vendégül, azt hiszem, ez bölcs döntés. Nem csoda, hogy sosem veszi le a sisakot. Még ilyen magasan a hegyekben is felismerhető lenne Dyved hercege. Arról nem is beszélve, hogy potenciális célpontul szolgálna az aljas Fosztogatóknak, akikről az imént hallottam.

A tekintetem végigvándorol a kocsmán, és a környező asztaloknál ülő férfiakat vizsgálgatom. Hajszínek, fajok és testalkatok változatos keveréke, borostás szakállakkal és széltől cserzett arcokkal. Köpenyük szőrrel bélelt, vállukat állatbőrökkel takarják. A legtöbbjük székének támasztva dupla élű csatabárd pihen, és egy számomra ismeretlen kártyajátékot játszanak. Néhányan közülük felénk pillantanak, amikor új lapokat osztanak és új téteket tesznek. Imádkozom, hogy inkább kíváncsiságból, mint rossz szándékból tegyék. Már így is elég bajunk van, semmi szükségünk arra, hogy újabb ellenségekkel bővítsük a gondjaink listáját.

Megiszom az utolsó kortyot a teámból – a sört azonnal félretoltam, amint rájöttem, hogy szükség van a gyógyító tudásomra –, és felugrom a székemről. A tekintetem az árnyékos sarokba vándorol, ahonnan tudom, hogy Penn engem figyel.

– Farley – mondom egyszerűen.

Megfordulok, és elsétálok az asztaltól. Ezúttal egyetlen kéz sem nyúl utánam, hogy megállítson. Egy pillanat múlva hallom, ahogy több pár csizma határozottan dobban a padlódeszkán, és elindulnak a nyomomban.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

A TÖRÉS NEM OLYAN SÚLYOS, mint amitől tartottam.

Ezért hálás vagyok. Jó ideje már, hogy utoljára helyre tettem egy csontot, különösen Eli szakértő irányítása nélkül. Letérdelek a raklap mellé, ahol Farley fekszik, tudatában annak, hogy Mabon, Uther és Penn úgy figyelik minden mozdulatomat, mint a dög felett köröző keselyűk a zsákmányt.

Ahogy két nyárral ezelőtt, amikor a szomszédunk legkisebb gyermeke leesett egy kőrisfáról, és a csuklójánál szilánkosra tört a karja, végigsimítok a szabadon hagyott végtagon, könnyed érintéssel, miközben a törések kiterjedését vizsgálom. A zúzódások foltos virágzása alatt két különvált csontdarabot érzek. Nincsenek szilánkok, nincsenek szúrások a bőrön, csupán egyetlen törés a sípcsontja mentén.

– Nincsenek szilánkok – magyarázom Farley-nak.

– Ez jó hír, igaz?

Rámosolygok sápadt arcára.

– Nagyon is. Tiszta törés. Rövid időn belül a gyógyulás útjára léphetsz.

Gyenge, de megkönnyebbült mosolya viszonzásra talál. A szemében látom, hogy a fájdaloműző tinktúra, amit a gyógyító raktárában találtam, remekül teszi a dolgát. A szemhéja lecsukódik, ahogy a fájdalom az elméje legtávolabbi zugaiba száműzetik, nem tud ellenállni a valeriánagyökér és a verbénakivonat hatásának.

– Most pihenj! – mondom neki. – Ha felébredsz, sokkal jobban fogod érezni magad.

Nem válaszol. Már eszméletlen.

Az ajtó befelé lendül. Jac áll a küszöbön, köpenyének vállrészén friss hó csillog, kezében ott a jég, amit a kérésemre hozott odakintről.

– Kint olyan hideg az idő, mint egy jégóriás töke – jelenti ki, és mellém guggol a raklapnál. – Hová kéred ezt?

Elveszem tőle a keményre fagyott hótömböt, a tenyerem bizsereg a hidegtől, és óvatosan odaillesztem a törés helyéhez.

– Mit csinálsz?

– Elzsibbasztom a sérülést – motyogom, a feladatomra koncentrálva. – A jégtől kevésbé fog begyulladni, miután helyreigazítottam a csontokat. És nem lesznek olyan erős fájdalmai, amikor a gyógynövények hatása néhány óra múlva megszűnik.

– Nem tudnál neki egyszerűen többet adni?

– A túl sok gyógyszer gyorsabban megölheti az embert, mint bármelyik harci sérülés. Napi egynél több adag, és lehet, hogy soha nem ébred fel a kábulatból.

Jac halkan füttyent, de nem kérdez többet, miközben újra csatlakozik a többiekhez az ajtóban. Csendben folytatom a jegelést, és egy tartalék ronggyal felitatom a lefolyó vizet, mivel a hó máris vizes cseppekben olvad a bőrön. Csak akkor pillantok fel, amikor érzem, hogy a lábam már teljesen elzsibbadt. A tekintetem azonnal megakad Pennén. Nagyot nyelek, és helyette Uther nyugodt, szürke szemébe nézek.

– Szükségem lesz valakire, aki megfogja a vállát. A tonik, amit adtam neki, elnyugtatta, de megvan rá az esély, hogy felébred, és ha ez megtörténik, más sem hiányzik jobban, mint hogy hánykolódjon, és még több kárt okozzon magában.

Egy szívdobbanásig csend borul ránk, ahogy a férfiak egymásra néznek.

– Félig részeg vagyok – jelenti ki Jac boldogan. – Szóval én nem jöhetek szóba.

– Mabon a legerősebb – javasolja Uther, a mellette álló zömök férfira pillantva.

Mabon nyugtalanul megmozdul, és a nyakát vakargatja, mintha bogarak másznának éjfekete bőre alatt. – Végül is megtehetem…

– Majd én megteszem.

Nem nézek Pennre, amikor megszólal. Valahogy már azelőtt tudtam, hogy ő lesz az, aki asszisztál nekem, mielőtt még segítséget kértem volna.

Csupán bólintok, és ismét a feladatra koncentrálok.

Odakészítettem magam mellé a gyógyító rendezett polcairól elcsent anyagok halmát – egyenes fadeszkák és egy tekercs rongy a sínhez, vékony bőrszíjak a rögzítéshez, és egy faszeg, hogy miután a sínt a helyére tettem, kellően megszoríthassam a csomókat.

Meg tudom csinálni.

Meg fogom csinálni.

Amint a kezem nem remeg többé.

Penn szemébe nézek. Farley feje mellett guggol, a kezét határozottan az alvó férfi vállára helyezve, készen arra, hogy szükség esetén lefogja.

– Elkezdem – közlöm vele, teljesen feleslegesen.

Bólint.

Az alsó ajkamba harapok.

– Csináltál már valaha ilyesmit?

Megrázza a fejét.

Persze, hogy nem csinált. Ő egy herceg, az istenek szerelmére. Valószínűleg egy csapat királyi gyógyító áll készenlétben, ha elkapja a nátha.

– Elég egyszerű – mondom, legalább annyira magamnak, mint az ő kedvéért. – A csontvégek nincsenek a helyükön. Lefelé kell húznom, hogy szétváljanak, aztán visszacsúsztatom őket a helyükre. Ha ez megtörtént, sínnel rögzítem a lábat, hogy ne mozduljon el a gyógyulás során.

Sötét szemöldökét felvonja.

– Ezt most nekem vagy magadnak magyarázod?

– Neked – csattanok fel bosszúsan.

– Jó.

Izzó, sötét szeme rendületlenül rám szegeződik. Nem tudok érzelmeket kiolvasni a tekintetéből. Nem ismerem őt eléggé ahhoz, hogy megfejtsem, hogyan néz engem ebben a pillanatban. De azt tudom, hogy valamilyen okból kifolyólag megnyugtat, ha ráförmedek. Visszaállítja az egyensúlyomat. Lelassítja szapora szívverésemet, és megállítja remegő kezemet.

Készen állok.

Lenézek Farley sérült lábára, amely térdtől lefelé szabadon van hagyva. Határozottan megfogom a bokáját. Mély lélegzetet veszek, majd elkezdem a csont helyrerakásának aprólékos munkáját.

*

NYÍLIK AZ AJTÓ.

Ahogy a szemem is.

Azonnal éberen bámulok fel a rönkfa mennyezetre. Csak pár percet aludhattam a végtagjaimat még mindig ólomnehézséggel átitató kimerültségből ítélve. A Farley-val való megpróbáltatás után Marta segítségével felmásztam a lépcsőn, és bejutottam a legfelső emelet gyéren berendezett hálószobájába. Nem szólt sokat, miközben rám adott egy bő, fehér hálóinget, betakart az ágyban, eloltotta a gyertyákat, és egy friss fahasábot tett a tűzre, majd becsukta maga után az ajtót. Már azt is alig hallottam, hogy a retesz beakadt, olyan hamar öntudatlan álomba zuhantam.

Nehéz csizmák koppannak a padlódeszkákon, és felém tartanak. Felülök a takarók összevisszaságában. Az éjjeliszekrényemen lévő tőr – amelyet Edwynnától szereztem meg, mielőtt elkobozta a régi ruhámat, hogy elégesse – egy szempillantás alatt a kezemben van.

A léptek megtorpannak.

– Le akarsz szúrni?

Penn.

A sötétbe pislogok.

– Talán.

– Talán? – A hangja olyan vidám, amilyennek még sosem hallottam. – Mi tart vissza? Az a hajthatatlan erkölcsi érzék, amit úgy hordozol magadon, mint egy háborús kitüntetést?

– Meglep, hogy egyáltalán felismered másokban az erkölcsösséget, hiszen belőled teljességgel hiányzik.

– Hidd el, sok olyan hiányosságot fel tudok ismerni, amitől én magam nem szenvedek. Például a naivitást.

– Azért jöttél ide, hogy sértegess?

Jelentőségteljes szünetet tart.

– Nem.

– Akkor mit keresel a szobámban? – dünnyögöm mogorván. – Aludtam.

És tényleg aludtam. Méghozzá egy ágyban. Az első olyan ágyban, amit van szerencsém használni, mióta az éjszaka leple alatt elmenekültem a sajátomból. Persze göröngyös és enyhén penészszagú. De akkor is ágy. Amit a durva ébresztésig nagyon is élveztem.

– Folytasd nyugodtan – motyogja, és átmegy az ablak melletti öltözőasztalhoz, ahol egy holdfénysugár szűrődik be az üvegen.

Ahogy a látásom alkalmazkodik a sötétséghez, ki tudom venni magas alakjának finomabb részleteit. Szokás szerint feketébe van öltözve, de nem Sarló parancsnok öltözékét viseli. Ez egy északföldi ruhája – az anyag vastagabb, strapabíróbb. Arra tervezték, hogy védjen a széltől, és tompítsa a hideget. Nincs semmi díszes vagy fodros az öltözékében, de nyilvánvalóan jól megmunkált, egy ügyes varrónő gondos munkája. Az ing elején fekete gombok sora húzódik. Nehéz bőrcsizmája térdig ér, és nemrégiben polírozták fényesre. Míg nézem, a keze lefelé nyúl, hogy kioldja a fűzőket.

Megrándulok.

– Mit csinálsz?

– Azt hittem, alszol.

– Nem tudok visszaaludni, amíg itt vagy!

– Akkor hosszú éjszakának nézel elébe.

Lehúzza csizmáit, egyik a másik után esik a padlóra. Mindkét puffanásra összerezzenek.

– De… te… én… – A hangom rekedt a rémülettől. – Ezt nem hiszem el!

– Hidd csak el.

Kurta válaszából kicsengő fáradtsága elfeledteti velem a benne rejlő arroganciát. Fáradtnak tűnik. Valójában kimerültnek. Talán még nálam is fáradtabb. És, bár nem kellene, mégis meglep. Mert eddig a pontig fáradhatatlannak tűnt. Kimeríthetetlennek. A félelmetes Sarló parancsnok! Soha nem alszik, soha nem nyugszik! Soha nem enged az olyan halandó gyengeségeknek, mint az éhség vagy a fáradtság!

Már majdnem egy hete vagyok vele, és még egyszer sem láttam pihenni – még akkor sem, amikor éjjel tábort vertünk. Ha éppen nem a láz gyötrelmeiből ápolt engem, akkor vadászott, hogy legyen mit ennünk, vagy fát vágott, hogy égjen a tüzünk. Mindennap keményen lovagolt, minden éjjel őrködött. Emberekkel és szörnyekkel egyaránt megküzdött, miközben fáradhatatlanul északra igyekezett menekíteni kettőnket.

Hogy biztonságban legyünk.

Tiltakozásom elcsitul, és ahogy bámulom, kezem halálos szorítással a tőrömön. Áll a holdfényben, nekem háttal, széles válla merev a feszültségtől. Hosszú ideig csend honol. Aztán felemeli a kezét, és olyasmit tesz, amitől a szívem összeszorul a mellkasomban. Rájövök, hogy valamire vártam. Napok óta. Egy hete. Valójában az első pillanattól kezdve, hogy megláttam őt, ahogy ott állt az akasztófám előtt, és úgy bámult rám, mintha a létezésem lenne a legrosszabb dolog, amely valaha is érte.

Leveszi a sisakját.

Tompa, fémes csattanás hallatszik, ahogy az asztalra csapódik. A kezét kétoldalt megtámasztja, ujjait szétterpesztve a fafelületen, és mély lélegzetet vesz. Látom, ahogy a hátán lévő izmok megremegnek az inge alatt, ahogy lassan kifújja a levegőt, és felszabadítja a benne felgyülemlett energiát. A fejét oldalra fordítja, haja bozontos függönyként omlik köré.

Azon kapom magam, hogy azon tűnődöm, vajon milyen kifejezés ülhet ki az arcára ebben a feszült pillanatban; hogy nézhet ki, ha a holdfény ezüstös árnyalatokkal festi meg. Mire felém fordul, az arcát a hűvös közömbösség maszkjává formálja, amelyet már olyan jól ismerek. Mégis érzem, hogy a nyelvem olyan, akár a tapló; a szám teljesen kiszárad, hogy a sisak szigorú vonalai nélkül látom, a kígyózó orrvédő nélkül, amely eddig kettéosztotta tagadhatatlanul jóképű vonásait.

Nagyot nyelek.

A szépsége nem a színpadi színészek fiús bája, és nem is a férfi kurtizánok feltűnő vonzereje, akiket Bellmere, Tengerzug fő kikötőjének bordélyházai előtt láttam lézengeni azon ritka alkalmakkor, amikor Eli megengedte, hogy elkísérjem a városba. Penn arca durvábban formált: szimmetrikus, tiszta vonalak, erős szemöldök és egyenes orr.

Úgy döntök, hogy még jobban fest, mint ahogyan megengedtem magamnak, hogy elképzeljem, azokon az éjszakákon, amikor ébren feküdtem a tábortüzünk mellett, és azon tűnődtem, vajon lesz-e valaha esélyem arra, hogy láthassam fedetlen arcát. A haja, akárcsak a szemöldöke, amely oly sokszor frusztrált ráncba szaladt miattam, dús, sötétbarna. Se nem hosszú, se nem rövid, hanem valahol a kettő között van. Vajon levágva hordja, amikor nem álcázza magát Középföldön? A végei éppen a füle mellett göndörödnek…

A füle!

Eláll a lélegzetem. A szemem elkerekedik. Mert annak a fülnek a vége…

Hegyes.

Ő is tünde.

A kezemben lévő tőrt olyan erősen szorítom, hogy azt hiszem, menten szétrepednek az ujjaimban a csontok. A szívem hevesen dobogni kezd, a pulzusom egy pillanat alatt dübörgésből üvöltéssé fokozódik.

– Te – suttogom, képtelen vagyok mást mondani. Képtelen vagyok bármi másra gondolni. Még lélegezni sem tudok rendesen. – Te…

Félvér.

Mint én.

Nem mozdul. Nem beszél. Semmit sem tesz, csak áll ott a holdfényben, és engem bámul.

– Te tünde vagy. – Megrázom a fejem, elutasítva a szavakat, amelyeket kimondtam. – Ez… Ez nem… Te nem lehetsz az.

Sötét szemöldöke csodálkozva felszalad.

– Nem lehetek?

– De… te egy herceg vagy! – fakadok ki ostobán.

– És?

– Hogyan tölthet be egy félvér egy ilyen pozíciót? – Biztos még mindig álmodom. – Hogy lehet bárki, akinek egy csepp tündevére is van, ennyire… szem előtt… anélkül, hogy levadásznák, mert létezni merészel?

– A dolgok másképp mennek Északföldön. – Megvonja a vállát. – Mi nem követjük déli szomszédaink primitívebb szokásait.

Erre csak pislogok. Megdöbbentem.

– Akkor Dyvedben… több olyan is van, mint én? Mint… mi?

– Majdnem mindenki, aki a hegyeken túl él, legalább részben tündevérű. Ritkán látni tisztán embervérűeket a hegységen túl.

– Az embereid nem tündék – emlékeztetem.

– De igen, azok.

Gyorsan megrázom a fejem.

– De a fülük…

– Az egyenruhájukba varázsjelet varrtak. Bűbájt. Semmi erőset, csak eleget ahhoz, hogy gyenge bűbájt varázsoljanak maguk köré, ami lehetővé teszi, hogy viselőjük embernek tűnjön. Ha kicsit ráhangolódnál az érzékeidre, könnyen átlátnál az illúzión. – Szünetet tart. – Próbáld ki legközelebb, amikor ránézel valamelyikükre. Magad is meglátod majd.

– Én nem látok át a bűbájokon.

– De igen! – A hangja egyre ingerültebb. – Egyszerűen csak elhanyagoltad ezt a képességedet. Ahogy a többit is.

Ledermedek a célzástól.

– Szóval azt hiszed, hogy valamiféle erővel rendelkezem, mert… pontosan mi miatt is? A mellkasomon lévő furcsa anyajegyből következtetsz erre? Bizonyára tisztában vagy vele, hogy ez mennyire abszurdan hangzik. Anwyvnben a Gyomlálás óta nincs mágia. Kihalt, amikor lemészárolták az összes nemes tündét. Ezt mindenki tudja.

Egy pillanatig hallgat, aztán ijesztő lágysággal mondja ki a kérdést:

– Akkor mi történt annál a sziklafalnál? Mi történt a férfival, aki megpróbált megerőszakolni téged?

Összerezzenek.

– Nem tudom.

– De igen.

– Nem, nem tudom! – Az alsó ajkamat rágom, próbálom elfojtani a feltámadó pánikhullámot. – Csak annyit tudok, hogy az egyik percben még a ruhámat tépte, a következőben pedig a földön fetrengett a fájdalomtól. Bármi is történt vele, nem én tettem.

Legalábbis nem tudatosan.

A hangja még mindig lágy. Olyan lágy, hogy idegessé válok tőle. Lágy, mint egy kígyóé, közvetlenül a halálos csapás előtt.

– És mi a magyarázatod a hídra? Hmm? Hogyan rendezted át a valóságot, hogy megfeleljen a biztonságos kis téveszméidnek, valahányszor felidézed?

– Mi van a híddal?

– Amikor átestél azon a szilánkokra tört deszkán. Szerinted ott mi történt?

– Én… – Megint megrázom a fejem, zavart, gyors mozdulattal. – Azt hiszem, szerencsém volt. A híd nagyot hullámzott a szélben… és emiatt vissza tudtam mászni rá.

– Szerencse! – motyogja. – Egek!

– Igen, szerencse! – csattanok fel. – Mi más lehetett volna, mint szerencse?

– Te komolyan ezt hiszed.

Majdnem átharapom az ajkamat, hogy visszafogjam a dühösebb választ, és csak egy kurta „igen”-t ejtek ki a számon.

– Rendben. Beszéljünk egy kicsit arról a szerencsés szélről. – Penn egy lépéssel közelebb jön az ágyhoz, amitől azonnal megszólal fejemben a vészcsengő. Éppen csak megáll az ágy lábánál lévő faragott oszlop előtt. Nem elég közel ahhoz, hogy megérinthessen, de így is túl közel az én ízlésemnek. – A szélről, amely a semmiből jött, méghozzá olyan sebesen, hogy az dacol a természet törvényeivel. A szélről, amely nem egy irányból, áramlatként mozgott, hanem egy különös, körülötted összpontosuló örvényben. A szélről, amely úgy felkapta lógó testedet, hogy sérülés nélkül megmenekültél a majdnem biztos haláltól. A szélről, amely egyetlen szempillantás alatt eltűnt, amint biztonságosan visszatértél a szilárd talajra. – Szünetet tart, és hagyja, hogy szavai áthatoljanak a tagadás és a zavarodottság sűrű ködén, amely takaróként tekeredett körém. – Láttam már néhány furcsa dolgot a földön töltött időm alatt. Megmagyarázhatatlan dolgokat. Sőt, szörnyű dolgokat. De olyat, mint ez a szél, még sosem.

Ha eddig hevesen lüktetett a pulzusom, most üvölt. A dobhártyámban zúgó vér olyan hangos, hogy alig hallom tőle a gondolataimat.

– Vihar volt – mondom erőtlenül, magam sem hiszek e szavak igazában, de valahogy mégis ki kell mondanom őket. – Egy szörnyű szélvihar…

– Nem volt szélvihar, és ezt te is tudod. Tudod az igazságot, csak nem akarod elhinni.

– És milyen igazság lenne az?

Újabb lépést tesz felém. A tekintete nem szakad el az enyémtől, miközben a bal keze felemelkedik, hogy megragadja az ágy oszlopát.

– Te hívtad azt a szelet. A semmiből idézted elő.

– Az… az lehetetlen.

– Ez az igazság.

– Mitől… – Levegő után kapkodok. Gondolataim összevissza kavarognak a fejemben. Minden kérdés újabb kettőt szül, elmém egyre nyugtalanabbul zakatol. – Miről beszélsz?

Penn türelme szinte teljesen elpárolgott.

– Arról beszélek, hogy az a jel a mellkasodon nem anyajegy, hanem egy Szigillum. Az elemi erő jele. Abban a pillanatban felismertem, amikor megláttam.

Emlékek villannak fel előttem, visszarepítve egy héttel korábbra, egyenesen az akasztófához. Nyakamon hurok szorul, csuklómat vas szorítja. Előttem egy izzó szempár, amely olyan intenzitással mered rám, hogy szinte perzseli a bőrömet, amikor meglazítja a ruhám fűzőjét, hogy megvizsgálja a melleim közé vésett örvényeket és spirálokat.

Már akkor is tudta. Tudta, hogy mit jelent ez a jel.

Hogy mi vagyok.

Valahogy helytelennek tűnik, hogy ő már sokkal előbb tudta, mint én. Hogy én még mindig nem tudom. Nem igazán. Idegesítő módon még most is csak a sötétben tapogatózom a saját identitásommal kapcsolatban.

– Mi vagyok én? – suttogom rémülten, leginkább magamnak.

Legnagyobb meglepetésemre Penn úgy dönt, válaszol:

– Amikor megtaláltalak, már sejtettem, de nem tudtam biztosan, hogy a négy elem közül melyiket irányítod. A híd után már biztos voltam benne. – Rám mered, a szeme csillog. – Szélfonó vagy. Te vagy a Levegő. Az életre kelt Levegő.

Valami dübörög bensőm mélyén, erőteljesen doboláshoz hasonlóan, és csendes áramlásként visszhangzik minden idegvégződésemben.

Levegő.

Az életre kelt Levegő.

A mellkasomon lévő jel bizsereg, a hideg ismerős fájdalmát érzem.

Felébredt.

Végre felébredt.

A hangomba hisztériával határos él lopakszik, tagadásom utolsó, ziháló megnyilvánulásaként.

– Nem gondolod, hogy ha meg tudnám idézni a szelet, akkor használtam volna ezt az elmúlt napokban? Mondjuk… mondjuk ellened?

– Szerintem, ha időt szántál volna arra, hogy megtanuld irányítani az erődet ahelyett, hogy hagyod, hogy kiszámíthatatlanul csapjon le, amikor az életed veszélybe kerül – mondja Penn mormogva –, akkor igen. Talán ellenem is bevethetted volna. De a dolgok jelenlegi állása szerint úgy tűnik, egyáltalán nem tudod, milyen születési joggal rendelkezel. Fogalmad sincs a benned rejlő, kiaknázatlan hatalomról.

– Hatalom – visszhangzom, miközben az ajkaim nehezen formálják a szót, és az elmém azzal küzd, hogy feldolgozza mindazt, amit mond. Bármilyen lehetetlennek is tűnik, van egy részem, egy nagyon kicsi részem, amely elmém legsötétebb zugaiból beszél, és amely erős megkönnyebbülést érez, amiért hallja, hogy valaki megerősíti azt, amit már régóta sejt.

Valami baj van velem.

Valami, ami egy kicsit mindig is megkülönböztetett másoktól. Több, mint a húsomon lévő jel vagy a fülem hegye. Egy velem született furcsaság, egy sajátosság a csontjaim legmélyén, amely az éjszaka sötétjében azt suttogja, hogy soha nem fogok normális életet élni. Hogy valami másra vagyok hivatott. Valamire, ami messze visz Tengerzug napsütötte partjaitól. Valami másra, mint egy kellemes, kiszámítható házasságra egy olyan halk szavú férfival, mint Tomas.

Valami nagyobbra.

Oly’ hosszú időn át elnyomtam magamban ezt a hangot – először Eli biztatására.

Jobb, ha eltakarod, Rhya.

Jobb, ha senkit sem engedsz túl közel magadhoz, Rhya.

Próbálj meg elvegyülni, Rhya.

Aztán a sajátomra.

Légy jó!

Légy normális!

Légy átlagos!

Próbáltam. Ó, mennyire próbáltam! Napról napra, évről évre. Elnyomtam nyugtalanságomat, elnyomtam a belső hangot, amely azt ismételgette, hogy más vagyok. Rossz. Elátkozott. Újra és újra eltemettem, valahányszor felbukkant, amíg végül elfelejtettem, hogy egyáltalán létezik.

De most ez a hang kiabál, minden egyes szó suttogásból olyan kiáltássá erősödik, amit nem tudok figyelmen kívül hagyni. Nem tudom eltemetni.

– Szélfonó. – A jel mintha gúnyolódna. Mormogása olyan ősi, mint maga az idő; hideg szúrása olyan heves, hogy valósággal megborzongok. – Az ég szilfidje… Nincs több rejtőzködés…

Szabad kezemet kölcsönvett hálóingem szövetén keresztül a jelhez szorítom, és megpróbálom elhallgattatni a nemkívánatos hangot. A vérem őrült ritmusban dübörög az ereimben, miközben a tekintetem a tőlem csak pár lépésre álló Pennre emelem. Szorosan fogja az ágy oszlopát, az ujjbegyei fehérek a sötétben.

– És mi van, ha nem akarom? – kérdezem alig hallhatóan. – Ezt a… Szigillumot. Ezt a hatalmat.

Az ajkait eltorzító vigyornak kegyetlen éle van. A szeme sötéten megvillan az elfojtott dühtől.

– Akkor hagynom kellett volna, hogy fellógassanak. Megspóroltam volna magamnak egy hét felesleges erőfeszítést.

A szám döbbenten elnyílik, levegő után kapok.

– Most pedig – mondja, és ellöki magát az ágytámlától –, kimerültem. A napfelkelte négy óra múlva eljön. Nem tervezem, hogy ezt az időt arra használjam fel, hogy ugyanarról beszélgessünk újra meg újra.

Megkerüli az ágyat, sietős léptekkel közeledik. Hátrálok, próbálok némi távolságot tartani, de nincs hová mennem – a lapockáim a fejtámlának ütköznek. Nekinyomom a gerincemet, Penn pedig leül, a súlya lenyomja a matracot, és lassan kinyújtja hosszú végtagjait, hogy a takaró tetején fekvő helyzetbe kerüljön. A feje az enyém mellett behorpasztja a párnát, és lehunyja a szemét.

Egy pillanatnyi csend támad. Ott ülök, a fejtámlának szorítva, és a centiméterekre tőlem fekvő férfit bámulom. Csupasz lábát bokánál keresztbe veti. A karját a szemére fekteti, hogy eltakarja a holdfénytől.

– Vagy szúrj le azzal a tőrrel, vagy tedd az éjjeliszekrényre – motyogja. – Jelen pillanatban tényleg nem érdekel, hogy melyiket választod.

Meglepetésemben összerezzenek, és a kezemre meredek. Teljesen megfeledkeztem a tőrről, de tény, hogy a markolata még mindig a szorításomban van, az ujjbegyeim sápadtak a vérkeringés hiányától.

Miközben igyekszem lenyelni a torkomban lévő gombócot, oldalra nyúlok, és egy könnyű, fémes koppanással leteszem a fegyvert. Az ujjaim bizseregnek, ahogy a vér ismét áramlani kezd az ereimben. Amikor visszanézek Pennre, ő ugyanabban a helyzetben van – keresztbe tett lábakkal, karját szemére fektetve. Mintha egyáltalán nem érdekelné, hogy álmában akár ki is belezhetném. A légzése nyugodt, a mellkasa egyenletes ütemben emelkedik és süllyed. A szája laza, kissé elnyílt. Ajkai teltebbnek tűnnek, mivel nincs az arcán az a szigorú kifejezés, mint a legtöbbször, amikor rám néz.

Lehet, hogy már el is aludt?

Homlokán halvány ráncok jelennek meg, és összevonja a szemöldökét. Azon tűnődöm, vajon fáj-e neki a vállán lévő seb, de nem kérdezem meg, mert nem szívesen hagyom ki ezt a kínálkozó lehetőséget – ritka alkalom, hogy a tudta nélkül tanulmányozhatom őt. Mindig résen van, a tekintete mindent egyszerre lát, nincs olyan apró részlet, ami elkerülné a figyelmét. Még most is, amikor csukva van a szeme, motoszkál bennem egy gondolat, hogy valahogyan mégis figyel engem, és az érzékelése olyan éles, hogy nem is kell rám néznie ahhoz, hogy lásson engem.

Elfordítom a tekintetemet az arcáról.

Mély kimerültségem ellenére kétlem, hogy képes leszek aludni azok után, amit elmondott nekem. Főleg nem úgy, hogy mellettem fekszik.

Ez nem egy nagy ágy, ő pedig egy elég nagydarab ember.

Szívem a torkomban dobog, és olyan messzire csúszom a matrac másik oldalára, amennyire csak tudok anélkül, hogy a padlóra buknék, majd határozottan hátat fordítok neki, és összegömbölyödöm – térdeimet a mellkasomhoz húzom, karjaim köréjük fonódnak. Szorosan átölelem magam, miközben a sötétbe bámulok, és a gondolataim úgy kergetik egymást az elmémben, mint a kutya a saját farkát.

Születési jogokra és furcsa szelekre, Szigillumokra és fémsisakokra gondolok. Leomlott hidakra és sikoltozó katonákra, vörös tollú nyilakra és vérző sebekre. Tejszerű, gömbölyű szemekre és fűrészes rágószervre, mérgező ragacsra és törött csontra. Az Északföldre és arra, ami ott vár rám. Leginkább a mellettem fekvő furcsa hálótársra gondolok, akinek lélegzete egyenletes ritmust ad a fejemben zakatoló aggodalmak dallamához.

Valahogy, ettől a furcsa daltól elcsendesedve, mély álomba merülök.

TIZENHARMADIK FEJEZET

A KÖVETKEZŐ ALKALOMMAL, amikor az ajtó kinyílik, nem nyikorog, hanem nagyot csattan. Jac széles válla kitölti az ajtónyílást, sziluettként rajzolódik ki a folyosón égő gyertyák fényében.

– Fosztogatók – mondja egyszerűen, és a szó minden egyes szótagjából sürgetés árad.

– Átkozottak! – Penn csupán ennyit felel.

Letol engem a mellkasáról, és lefejti a derekáról a karomat – legnagyobb rémületemre ugyanis álmomban szorosan hozzábújtam, mert úgy kerestem a meleget, mint egy macska, amelyik összegömbölyödik a kandalló előtt télen. Nincs időm arra, hogy kellőképpen elszégyelljem magam öntudatlan cselekedetem miatt; Penn már felkelt az ágyból, és felhúzta a csizmáját, mielőtt én akár csak kibújtam volna a takaró alól.

Lángoló arccal ugrok le a matracról, sietségemben megbotlom hosszú hálóingem aljában. Ha Penn nem jelenik meg előttem a semmiből, biztosan beütöttem volna a fejemet a fésülködőasztalba. Egyik kezével elkap, míg a másikkal lekapja a ruhámat a falra fúrt kampóról, ahol Marta korábban hagyta.

– Öltözz fel! Két perced van rá, hogy a segged a nyeregben legyen!

– De…

– Két perc.

Az ajtó becsapódik, és ő eltűnik. Választási lehetőségek híján kipislogom az álmot a szememből, levetem a hálóingemet, majd sietősen beleugrok az alsóruhába és a piros muszlinba. Alighogy a csípőmre kötöm a szalagot, az ajtó ismét befelé lendül. Összerezzenek, Pennre számítok, de Edwynna az. A haja kissé kócos, ősz lobonca egy hálósipka alól buggyan ki, de eltökélt tekintettel siet be a szobába.

– Tessék – mondja, és a kezembe nyom egy pár vékony, borjúbőr csizmát. – Vedd fel ezt!

Nem tiltakozom. Lehajolok, és felrángatom a csizmát a vastag kötött harisnyámra, hálásan, mivel sokkal jobban illik rám, mint Farley-é. Alig végzek fűzőjének megkötésével, amikor Edwynna felránt, és fehér köpenyt terít a vállamra. A gallérnál és a mandzsettáknál sarki róka prémjével van bélelve.

– Ez az unokahúgomé volt – mondja, miközben a keze a rézcsatokon dolgozik. – Itt hagyta, amikor tavaly tavasszal Llŷrbe költözött. Hyliosban nincs szükség szőrmére, az egyszer biztos.

– Én ezt nem fogadhatom…

– De elfogadhatod, és el is fogod fogadni. – Megragadja a vállamat. – Most pedig menj! A társaid már felnyergeltek. Ha még sokáig várakoztatod őket, az egész fogadómat felzavarják.

– Köszönöm, Edwynna – mondom, majd lábujjhegyre emelkedek, hogy egy gyors csókot nyomjak az arcára. – Mindent köszönök.

Gyorsan pislog, kissé döbbentnek tűnik váratlan érzelmi kitörésem miatt, de egy szót sem szól, csak az ajtó felé terelget. Sikerül lekapnom a tőrömet az éjjeliszekrényről, mielőtt kilépnék az előszobába, és félig-meddig lelökne a lépcsőn a félhomályos, üres kocsmába.

Vörös ruhámon nincsenek zsebek, de az új köpenyemen több is van, amelyek közül választhatok. Azon merengek, milyen fegyvereket rejthetnék még el magamnál, miközben kilépek a hideg hajnalba. Jac, Mabon és Uther már ott várakoznak, hosszú szőrű igáslovakon ülnek.

– Végre-valahára méltóztatott megjelenni! – Jac szeme rám szegeződik, most nyoma sincs benne a megszokott játékos fénynek. – Ha tovább tartott volna, itt hagytunk volna téged.

Megállok, felvonom a szemöldökömet, és közben felcsillan bennem a remény. Talán a Penn elől való menekülésnek csupán az a titka, hogy addig húzom az időt az öltözködéssel, amíg annyira fel nem bosszantom, hogy nélkülem megy tovább…

– Persze a mi védelmünk nélkül egy órán belül megölnének – teszi hozzá Jac könnyedén.

Persze.

Összeszorul a gyomrom.

– Mi történik?

– Fosztogatók – motyogja Mabon színtelen hangon, mintha ez az egyetlen szó elég magyarázat lenne.

– Ugyanazok, akikkel az egységed összecsapott?

Jac zavartan bólint.

– Néhány társuk ott volt a kocsmában tegnap este, amíg mi ettünk. Kiszúrtak minket, pontosabban Pennt, és továbbadták a hírt. Szerencsére Uther kihallgatta a beszélgetésüket, máskülönben napkeltére mindannyian holtan feküdtünk volna az ágyunkban.

A lélegzetem is elakad. Két lépést teszek a verandán, hirtelen úgy érzem, csak a lehető legkisebb távolságot akarom tartani magam és jól felfegyverzett útitársaim között.

– Hová megyünk?

– A terv az volt, hogy elkísérünk benneteket az Apex Portálhoz, és átmentek Caelderára, de most már esélytelen, hogy használjátok. Figyelni fogják. Várnak benneteket. A hosszabb utat kell választanunk, és remélni, hogy nem követnek majd bennünket. – Jac elkomorul, mintha ez súlyos kellemetlenség lenne. – Az egységem kétnapi járásra van innen. Három, ha az Özvegy-szoroson keresztül megyünk, hogy észrevétlenek maradjunk.

– Az egységed… – visszhangzom, mert nehezen tudom követni.

– A fegyveres kíséret a határig egyértelmű és világos üzenet lesz. Erőfitogtatás. Megértetted?

Nem értem – távolról sem. De egy sokkal fontosabb gondolat ötlik az eszembe. Egy olyan, amitől elakad a lélegzetem.

– Mi lesz Farley-val?

– Ő itt marad. – Jac tekintete a néptelen teret fürkészi, éber figyelemmel. – Nem tud lovagolni azzal a lábbal. Pár nap múlva küldünk érte egy szekeret.

– Ó, azt imádni fogja! – kacag fel Mabon. – Úgy utazhat vissza Caelderába, mint egy várandós anya.

– De nem hagyhatjuk csak úgy itt! – tiltakozom. – Könnyű célpont lesz!

– Nyugi, Ász. Nem volt velünk a kocsmában tegnap este. Még azt sem tudják, hogy keresni kell őt.

Ez némi megkönnyebbülést jelent.

– De akkor sem szabadna egyedül maradnia. Az ő állapotában nem. Itt kell lennem, hogy kezeljem, ha elmozdulnak a csontjai, vagy ha felszökik a láza.

– Nem, nem kell.

Penn hangjára felkapom a fejem. Az árnyékból lép ki, sisakkal a fején, Onyx kantárával a kezében. Vállát szőrmével bélelt köpeny borítja. A tekintete rám szegeződik, de úgy néz ki, mintha a többi férfihoz hasonlóan az ő figyelme is félig a környezetünkre összpontosulna, hátha valami láthatatlan fenyegetés leselkedik ránk.

– De…

– A gyógyító holnapra visszaér! – szakítja félbe Penn határozottan az ellenvetéseimet. – És Edwynna régebb óta vezeti ezt az előőrsöt, mint amióta te lélegzel. Látott már elég harci sérülést és kocsmai bunyót is. Pár napig egymaga is elboldogul a makacs vörössel. – Elhallgat, felém nyújtja a kezét, és türelmetlenül csettint. – Gyere.

Lenyelve minden további ellenvetést, mellé sietek. Amint karnyújtásnyira vagyok tőle, gyakorlatilag feldob a nyeregbe. Egy lélegzetvételnyi időm sincs, hogy elhelyezkedjek, máris felugrik mögém. Egyik karja a derekam köré fonódik, és a testéhez szorít. A másikkal a kantárszárat fogja, mozgásba lendíti Onyxot, és átvezet minket az üres, hólepte téren, a gyengén parázsló tűzrakó helyek között, ki, egészen Vintare határán túlra.

*

ÚGY LOVAGOLUNK, MINTHA száz éhes cyntroedi lenne a sarkunkban, és csak akkor állunk meg, amikor a nap már magasan áll az égen, hogy a lovak rövid pihenőt tarthassanak a kíméletlen tempó után. Onyxszal ellentétben a kölcsönkapott lovaknak nincs végtelen energiatartalékuk, és szükségük van arra, hogy rendszeresen megitassuk őket a friss hegyi patakokból.

Hálás vagyok, hogy leszállhatok a nyeregből, még ha csak néhány pillanatra is. Fájó izmaimnak enyhülésre van szükségük. Amint a csizmám a fagyott talajra ér, a kopasz fenyők sora felé száguldok, mert egészen másfajta enyhülésre is szükségem lenne. Sietős indulásunk előtt nem volt időm használni az éjjeliedényt, és az elmúlt két órát egyre nagyobb kényelmetlenségben töltöttem. Imádkoztam, hogy Penn ne érezze, hogy a combom az övéhez feszül, ahogy fészkelődtem a nyeregben, és a teli hólyagommal küzdöttem minden egyes rázkódó patadobbanásnál.

Az erdő felé tartó eszeveszett rohanásom meghiúsul, mert egy nagydarab alak lép az utamba. Visszanyelek egy dühödt sikolyt, és próbálom kikerülni.

– Hova a fenébe mész? – kérdezi Penn mogorván.

– Természetesen az ellenségeidhez, hogy titkokat áruljak el nekik! – vágok vissza, és rámosolygok. A haragba kapaszkodom, hogy elfedjem a megaláztatás mély fájdalmát, amely szakadékként tátong a mellkasomban. Nem tudok, sőt, nem akarok engedélyt kérni arra, hogy megkönnyebbülhessek, mint egy hű kopó, ami az ajtón kaparászik, és várja, hogy a gazdája észrevegye az igényét.

– Ez nem biztonságos – közli velem Penn határozottan. – Nem mehetsz sehova felügyelet nélkül, amíg nem vagyunk jócskán Dyved határain belül.

– Akkor hogyan mondjam meg a Fosztogatóknak, hogy hol tudnának a legjobban lesben állni?

Abból, ahogy bámul rám, úgy érzem, nem talál viccesnek.

– Szükségem van… – kezdem, és csak tipródok egy helyben. A hasamban a sürgető késztetés több mint kellemetlen, már egyenesen kétségbeejtő. – Szükségem van egy kis egyedüllétre. – A hangom olyan hideggé válik, hogy csodálkozom, hogy nem fagy meg körülöttünk a levegő. – Ha nem bánja, felség.

Az állkapcsa megfeszül, de egyébként nem méltatja válaszra a gúnyos megjegyzésemet. Ellép az utamból, de előtte még köpenye zsebébe nyúl, és előhúz egy vékony bőrzsinóron lógó üreges fadarabot. Nem hosszabb, mint a középső ujjam, és az egyik oldalán több apró lyukat vájtak bele, hogy a levegő távozhasson belőle. Egy kezdetleges nádsíp. A tenyerembe nyomja, és köré zárja az ujjaimat.

– Vészhelyzetekre. – A szorítása fölerősödik. – Ha bajba kerülnél… három éles fújás, és máris jövünk.

– Oké – suttogom, és a sípot tartó kezemre bámulok, amely az övében pihen

– Ha öt percnél tovább elmaradsz, akkor is jövünk.

– Oké – ismétlem.

– Ne menj messzire.

A keze eltűnik. Gyakorlatilag berohanok az erdőbe. Megvárom, amíg jó messzire kerülök, messze a szeme elől, aztán megállok, hogy a bőrzsinórt a nyakamba akasszam, és megemeljem a hajamat, hogy a zsinór szorosan a bőrömhöz simulhasson. A köpenyem alatt a síp lecsusszan, éppen a Szigillumom fölött pihen meg.

Négy és fél perccel később visszasétálok a várakozó férfiakhoz. Kerülöm Penn tekintetét, miközben visszalök a nyeregbe. Nem szólalunk meg újra – akkor sem, amikor a karja a derekam köré fonódik, akkor sem, amikor a hátam a mellkasához simul a már megszokottá vált pózban, és akkor sem, amikor folytatjuk utunkat észak felé a fagyos hegycsúcsok végtelen sora között. Néha-néha azonban felemelem a kezem, hogy megérintsem a nyakamba akasztott sípot, és elgondolkodom, hogy vajon miért érzem olyan megnyugtatónak azt, ahogy a tenyerembe simul.

*

ALKONYATKOR TÁBORT VERÜNK egy szűk szurdokban, ahol természetes melegforrások bugyognak elő a hegyek alól. A levegő, amely a medencék gőzölgő felszínéről száll, enyhén kénszagú, de többnyire távol tartja az esti hideget. Halkan köszönetet mondok Edwynnának, amikor a köpenyem egyik zsebében találok egy pár könnyű bőrkesztyűt, és felhúzom, hálásan azért, hogy újabb réteggel védekezhetek a hideg ellen.

Nem bánom, hogy a csillagok alatt alszom. Különösen, ha az alternatíva egy újabb barlang lenne. A cyntroedikkel való incidens után nem szívesen térnék vissza egyhamar a föld gyomrába. Kétlem, hogy a katonák másképp éreznének.

Mabon és Uther a lovakkal foglalatoskodik, míg Jac és én a tábort állítjuk fel. Nincs sok tennivaló. Kivesszük a nyeregtáskákból a hálózsákokat, aztán tüzet rakunk – alacsony és füst nélkül égőt, hogy ne hívjuk fel magunkra a nem kívánt figyelmet.

– Soha ne használj két-három fahasábnál többet itt kint a vadonban, Ász. Ha a tüzed ennél nagyobb… Nos, akkor akár füstjelzést is küldhetsz mindenkinek, aki elérhető távolságban van, mondván: „Gyertek, öljetek meg minket álmunkban!” – magyarázza Jac, miközben egy vékony ággal a parazsat bökdösi. – Nem akarjuk túlságosan megkönnyíteni a nyomunkban járó Fosztogató csőcselék dolgát.

– Szerinted a közelben lehetnek?

Megvonja a vállát.

– Nem annyira ragadozók, mint inkább dögevők. Elveszik, ami az útjukba kerül. Ettől függetlenül most nem a megszokott módon viselkednek. Ez személyes ügy számukra.

– Hogyhogy személyes?

– A Fosztogatók gyűlölik a tündéket. Mindig is gyűlölték. Legközelebbi szomszédjukként Dyved viseli ennek az előítéletnek a fő terhét. Nem csak azt akarják, hogy feladjuk a határvidékünket. Azt akarják, hogy általánosságban hunyászkodjunk meg – a halandói felsőbbrendűség valamilyen hagymázas elmélete miatt.

Középföldön is vannak hasonló szélsőségesek. Gyakran láttam őket a kikötővárosokban – a gyomláló papokat, akik csontfehér köntösbe öltözve prédikálnak a varázstudók aljas bűneiről bárkinek, aki meghallgatja őket. Életcéljuknak tekintik jelenteni a félvéreket, akiket ezért levadásznak és felakasztanak. Miután mérgező gyűlöletüket Tengerzug partjaira is elhozták, Eli nem engedte többé, hogy bellmere-i útjaira vele tartsak.

Amikor megemlítem Jacnek a papokat, ő csak a fejét rázza.

– A Fosztogatók nem egyedülállóak az irántunk érzett gyűlöletükben, de abban igen, hogy ezt milyen brutális módon mutatják ki. Emlékszel, mit mondtunk neked tegnap este? Az egységünk – bök az állával Mabon és Uther felé – már néhányszor összecsapott ezzel a bizonyos klánnal. Behatoltak Dyved határain. Próbára teszik az elszántságunkat, hogy lássák, meddig mehetnek el, mielőtt visszavágnánk.

Bólintok, miközben halomba rendezem a gyújtósunkat.

– Két héttel ezelőtt egy kicsit túl messzire mentek, és a téves számítás következtében egy maroknyi emberüket elvesztették a legjobb íjászaink keze által. Visszaküldtük a holttestüket, hogy eltemethessék őket, ugyanakkor figyelmeztetésként is.

Felpillantok, sápadtan, hogy ilyen közönyösen beszél a gyilkolásról.

Észreveszi. A vállrándítása könnyed, nem jött zavarba.

– Ez a háború ára, Ász. Amikor játszani kezdtek a tűzzel, tudták jól, megvan rá az esély, hogy megégnek. Szerencséjük, hogy mi nem tettünk rosszabbat. A tetteiket provokációnak tekinthettük volna, felhívásnak egy teljes invázióra. Foghattuk volna azt az istenverte jégtáblát, amit az otthonuknak neveznek – mondja, majd élesen csettint –, és lemészárolhattuk volna őket az utolsó szálig.

Ha vigasztalni próbál, nem jár sikerrel.

– Mondanom sem kell – folytatja Jac –, nem voltak túlságosan elégedettek, hogy a terveiket meghiúsították, és a legjobb harcosaikat kiiktatták. Még mindig akarnak egy darabot a földünkből, de nem engedhetik meg maguknak, hogy még több embert veszítsenek. Szóval, patthelyzetbe kerültek. – Szünetet tart. A tekintete ünnepélyesen a szemembe mélyed. – De ez mind megváltozna, ha találnának valamilyen tárgyalási alapot. Valamit, amit Dyved eléggé akar ahhoz, hogy engedjen a követelésüknek. Mondjuk… a trón egyedüli örökösét, például.

A szívem kihagy egy ütemet.

Pennt akarják.

– Ahogy ők látják, ha Vanora királynő szép lassan elkezdi kisöccsét jégtömbbe zárt darabokban visszakapni, akkor lehet, hogy feladja azt a területet. Most már érted?

– Megértettem – motyogom.

– Helyes.

Feláll, és elkezdi kibontani a takarókat, majd elrendezi őket a tűz körül. Csendben segítek neki, és igyekszem közönyös arcot vágni, de a gondolataim messze járnak, a tűz lágy izzásának hatósugarán túl, a jéggel borított erdőben, ahová Penn nem sokkal érkezésünk után elvonult cserkészni, vadászíjjal az egyik vállán.

Ha valakinek nem szabadna felügyelet nélkül elhagynia a csoportot, az ő, mégsem kapott kioktatást. Nem üldözték, és nem adtak neki vészsípot arra az esetre, ha az ellenség váratlanul rátörne.

– Ne aggódj a szép kis buksiddal Penn miatt – mondja Jac, elkapva a tekintetemet a lángok között. – Ha a Fosztogatók ráakadnak, akkor az ő halotti máglyájuk fog égni. Nem Penné.

– Aggódni? – felelem fojtott nevetéssel. – Nem aggódom érte. Ne légy abszurd.

– Úgy tűnik, mintha aggódnál. Vagyis egy másodperce még úgy néztél ki.

Erre nem is reagálok.

– Mi a fenéért aggódnék miatta, Jac? Ő az ellenségem.

– Ász…

– Minél hamarabb elkapják a Fosztogatók, minél hamarabb felfalják a szörnyek, annál hamarabb tudok lelépni erről az átkozott hegyről, és visszatérni oda, ahová tartozom!

– És az hol van, hm? Középföldön? – Megrázza a fejét. – Nem úgy tűnik, mintha azon a nyomorúságos helyen túl sok minden lenne, amiért érdemes visszamenned. Vagy máris elfelejtetted, hogy majdnem felakasztottak?

– Nem számít, hova megyek, csak itt ne kelljen lennem! – sziszegem, a szívem dübörög a haragtól és valami olyasmitől, ami talán a félelemhez hasonlít leginkább. – Semmi közöm ahhoz, ami Dyvedben vár rám. Nem akarom, hogy bármi közöm legyen ehhez az egészhez. Egyszerű életre vágyom, mindig is csak ennyit akartam. Nem akarok többet hallani a Szigillumokról. Nem akarok több menekülést a Fosztogatók elől. Nem akarok több álmatlan éjszakát. – Nehezen lélegzem, gyakorlatilag zihálok. – De sosem kaphatom meg, amit akarok, amíg a drága hercegecskéd megkapja, amit ő akar. És hozzáteszem, nem vette a fáradtságot, hogy ennek a részleteit megossza velem.

– Kicsit lefoglalta az, hogy életben tartson téged.

A szemem résnyire szűkül.

– És miért van ez így, Jac? Mi velem a célja? Miért van egyáltalán szüksége rám?

– Nem tudom, Ász. Ez meghaladja az én hatáskörömet. Csak annyit tudok, hogy nagyon felhúztad magad ahhoz képest, hogy azt állítod, hogy közömbös vagy a létezése iránt.

– Utoljára mondom, az utolsó rohadt alkalommal, hogy engem rohadtul nem érdekel az a rohadt Pendefyre herceg! – Felhördülök, és erősen próbálom magamban tartani a dühömet. – Ami azt illeti, ha ő meghal, én szabad vagyok!

Jac rám néz, arcán csalódottság villan. Nem szeretem ezt látni a szemében. Még kevésbé tetszik, hogy engem ennyire zavar, hogy látom ezt a tekintetet; hogy a gondolat, hogy rossz szemmel néz rám, elég ahhoz, hogy megingassa az elhatározásomat.

Korántsem mindegy, mit gondol rólam, döbbenek rá.

Sőt, a helyzet még rosszabb…

Igaza van: tényleg aggódom Penn miatt. És a hirtelen támadt ellenségességemnek legalább annyira köze van a saját ellentmondásos érzelmeimhez, mint Jac éleslátásához. Bármennyire is ragaszkodik az eszem ahhoz, hogy abszurd dolog annak a férfinak a jóléte miatt aggódni, aki engem rúgkapálva és sikoltozva Északföldre hurcolt… a szívem makacsul visszautasít minden józan logikát, amivel előhozakodom.

Bármilyen rémisztő is a gondolat, durva, szűkszavú, már-már barbár fogvatartóm…

Fontos nekem.

Érdekelne, ha megölnék.

Nagyon is érdekelne.

Jac még mindig úgy néz rám, mintha cserben hagytam volna. Kinyitom a számat, hogy elsimítsam a dolgokat, éppen akkor, amikor tompa puffanás hallatszik az éjszakában. Kétlépésnyire tőlem egy halott őzbak csapódik a hóba. A tekintetem a mellkasán lévő fehér prémfoltról élettelen szemére, majd a mellette álló fekete csizmára vándorol.

Abban a pillanatban, ahogy felnézek Penn gondosan rendezett, kifejezéstelen arcára, tudom, hogy minden szavamat hallotta. Az összes vér egy csapásra távozik az arcomból. Igyekszem lenyelni a gombócot a torkomban. A megbánás és a szégyen szilárdan megrekedt, elzárva a légutakat.

Ha ő meghal, szabad vagyok.

– Higgy nekem – szólal meg Penn, és a hangjából hiányzik minden érzelem. Úgy bámul rám, mintha egy trágyadarab lennék, amely a lova patkójára tapadt. – Az érzés teljesen kölcsönös.

*

A KÖVETKEZŐ NAP egyetlen szóban megfogalmazva: fagyos. Nem pusztán a hőmérséklet, hanem a férfiak viselkedése is.

Penn egyenesen tudomást sem vesz rólam. Jac kerüli a tekintetemet. Úgy tűnik, még Mabon és Uther is igyekszik kerülni a társaságomat, amikor megállunk, hogy pihentessük a lovakat, és sült őzhúst együnk a vastag, ropogós kenyérszeleteken, amelyeket Edwynna csomagolt a nyeregtáskánkba.

A hallgatásuk sokatmondó.

A tegnap esti kemény szavaim nem suhantak észrevétlenül a semmibe. Hűségem hiánya egyenesen sérti lojalitásukat.

Hogy elüssem az időt, a kopár tájat tanulmányozom. Nincs sok változatosság. A jeges talajból nem hajt ki növényzet, a ritka levegőben nem köröznek madarak. Ködbe burkolt hegycsúcsok emelkednek a felhők közé. A köztük lévő völgyek vakítóan fehér hómezők, és egy csepp szín sem töri meg az egyhangúságot.

Vajon a főbb hágók kevésbé unalmasak? Mi azt választottuk, amit a katonák Özvegy-szorosként emlegetnek – egy ritkán használt útvonalat, amely a csúcsok között kígyózik, olyan magasan, ahová a legtöbb utazó nem merészkedik. A hó vastag, a fák pedig ritkák. Nem követünk semmilyen utat, amit fel tudnék ismerni, és nem látunk több olyan települést, mint Vintare. Kérdéseimet, hogy mikor érünk célunkhoz, határozottan elhessegetik. Csak homályos részleteket kapok – azt mondják, hogy csatlakozunk Jac embereihez, akik kíséretet biztosítanak Dyvedbe, és hogy a Fosztogatóknak köszönhetően hosszú utat kell megtennünk, hogy eljussunk oda.

– Már nincs messze – mondja Uther, amikor ebédszünetben sarokba szorítom. Szürke szeme kerüli a tekintetemet. – Még egy nap, ha az időjárás kitart.

Mire a nap elkezd lefelé bukni az égen, már hullafáradt vagyok, és halálra unom magam, mert nincs mit néznem, csak a lovak farkának időnkénti suhogását. Már szinte betéve ismerek minden hajszálat Jac tarkóján. Fontolgatom, hogy megszámolom őket, csak hogy feladatot adjak magamnak.

Bambulok, nem koncentrálok semmi különösre, amikor váratlan dolog történik: a levegő Jac sötétszőke sörénye körül mintha fodrozódna, átláthatatlanul csillog a fogyatkozó napfényben, mint egy délibáb, amely a horizont szélén táncol egy forró nyári napon. Biztos vagyok benne, hogy csak a szemem csal, és erősen pislogok, hogy kitisztuljon a köd.

De amikor ezt megteszem, ahelyett hogy minden visszatérne a normális állapotba, a látásom valahogy… kiélesedik. Mintha a szemeimből pengék pattantak volna ki, és egyenesen átszakítottak volna egy láthatatlan szemellenzőt – méghozzá egy olyat, amiről nem is tudtam, hogy rajtam van.

Újabb pislogás, és a csillogás áttetsző foszlányokra szakad. Még egy, és teljesen eltűnik. Hirtelen azon kapom magam, hogy egy pár hegyes tündefület bámulok a kerek emberi fülek helyén, amelyeket oly sokszor láttam az elmúlt napokban.

A bűbáj.

Átlátok a bűvöleten.

Penn megmondta, hogy képes vagyok rá.

Hirtelen levegő után kapok, és a hátam a mellkasához nyomódik. Halkan felnyög lökésemtől. Annyira megdöbbent a hirtelen tisztánlátás, amit átélek, hogy megfordulok, és a nyakamat behúzva a szemébe nézek. Bármilyen is az arckifejezésem, a láttán a szemöldöke magasra, szinte homlokára szalad.

– Mi az?

A szám kinyílik, majd a hideg tekintete láttán újra becsukódik.

– Semmi – motyogom –, nem érdekes.

Visszafordulok, a szívem kétszeres sebességgel ver. Jac bűbája újra a helyén van, a füle ismét egy hétköznapi halandóé. Alighogy összehúzom a szememet, máris gyenge erőimpulzust érzek a Szigillumomból. A bűbáj azonnal eltűnik, árulkodó csillogása két pislogás között feloldódik.

A saját sikeremtől megzavarodva Jac mellett Utherre és Mabonra pillantok, akik a csapatunk élén lovagolnak. Mindkettőjük feje körül hasonlóan csillog a tér. Most, hogy megláttam, el sem hiszem, hogy eddig nem vettem észre a jelenséget.

A szemem résnyire szűkül. A jel bizsereg. Sikerül egyszerre mindkét csillogáson átlátnom – olyan könnyen, hogy majdnem hangosan felujjongok.

Átlátok a bűbájokon.

Hihetetlen. Olyan izgalom tombol bennem, amilyet még sosem éreztem. Ezzel az izgalommal együtt azonban kérdések tömkelege is érkezik.

Mindig is rendelkeztem ezzel a képességgel?

Egyszerűen csak elnyomtam?

És ha igen… Milyen más képességek rejtőznek még a mellkasomba ágyazott sötét fodrok alatt?

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

MÁR MAJDNEM OTT vagyunk.

Ez több okból is nyilvánvaló. Először is, mert a csúcsokon át vezető utunk lefelé kezd kanyarogni, és minden órával egyre alacsonyabban járunk a tengerszint felett. Másodszor, mert Jac azt mondta, hogy ez egy kétnapos út, és mivel kétszer is tábort vertünk a csillagok alatt, reménykedni merek. Végül pedig azért, mert a tempónk az eddigi lassú ügetésből egyenletes vágtába vált, ahogy leereszkedünk egy fenyőkkel tarkított völgybe. Közöttük legalább három tábortűz füstcsíkjai kígyóznak az ég felé.

A szívem megdobban a látványtól.

A völgy bejáratánál kiszélesedik az út, a lejtő ellaposodik, ahogy megkerülünk egy jeges kanyart, és átlovagolunk a fák között. Itt melegebb van, a terület szélvédett. Nem mintha én fáztam volna Penn-nel lovagolva. A teste hőt sugároz, egy belső kemence tombol a bőre alatt. Ha bárki másról lenne szó, megparancsolnám neki, hogy feküdjön le, és lázfűből készült főzetet nyomnék a kezébe, mert betegnek hinném.

– Már nincs messze – kiáltja Jac, és megfordul a nyeregben, hogy ránk vigyorogjon. – Van előttünk egy tisztás, ahol múlt héten tábort vertünk. Reméljük, maradt valami finomság a bográcsban.

Kirobbanó a jókedve. Még egy játékos kacsintást is megereszt felém, hogy bizonyítsa, befejeződött a büntetés a két nappal ezelőtti kirohanásomért. De Uther arcán nincs ilyen játékosság, amikor lelassítja a lovát, és hátradől, hogy felzárkózzon Onyx mellé. A hangja komor, ahogy Penn szemébe néz.

– Nincsenek felderítők – suttogja.

Penn megmerevedik, a mellkasa mintha kővé szilárdulna.

– Egy sem?

– Az utolsó két őrhelyen, amely mellett elhaladtunk, nem voltak.

– A pokolba is! – káromkodik Penn halkan. Egy pillanatig hallgat, aztán azt mormolja: – Szemek nyitva, pengék kéznél. Lassan megyünk befelé.

Uther bólint, és a sarkát a lova oldalához nyomja, kissé előre ösztökélve azt. Egyik keze a kantárszárán van, a másik a kardjáért nyúl. Mellette Mabon már készenlétben tartja nehéz számszeríját.

– Ez csak valami tévedés lehet – erősködik Jac, bár az arca sápadt a hirtelen rémülettől a késő délelőtti fényben. Keze a csatabárdja faragott famarkolatával babrál. – Biztos vagyok benne, hogy minden rendben van…

De nincs minden rendben.

Ez világosan kiderül abban a pillanatban, amint a lovaink kiérnek az erdőből a tisztásra, ahol a katonák tábort vertek. A sátrak még mindig fel vannak állítva, a tüzek még mindig csendesen égnek a bográcsok alatt, amelyekben sűrű kása bugyog. A katonák éppen reggeliztek.

Mostanra azonban már mindegyikük halott.

Mészárszék.

Ez az egyetlen szó, amely eszembe jut – az egyetlen szó, amely magában foglalja azt, amit látok. A borzalmat. A barbárságot. Egy egész századnyi ember, akiknek a vére vörös folyammá festi a havat.

Lemészárolt holttestek ég felé magasodó halma.

Jac gyötrelmes üvöltése szinte kettészakítja az eget.

Gyomortartalmam felbukik a számba, az epe égeti a torkomat. Visszanyelem, levegő után kapkodva. Nincs időm összeomlani. Nincs idő semmire sem, mert abban a pillanatban megjelennek – a tisztás túloldalán lévő fák közül rohannak elő, arcukat fekete harci festék csíkozza, csatabárdjaik halálos ígérettel lendülnek, ahogy egyenesen felénk tartanak.

Fosztogatók.

*

PENN LEUGRIK A NYEREGBŐL, mielőtt pislogni tudnék, megragadja a kantárt, és visszarángatja a lovát a fák védvonala mögé. Ösztönösen Onyx nyaka fölé hajolok, arcomat a szőréhez szorítom, kezemmel a sörényébe markolok. Próbálok hátrapillantani – hogy szemmel tartsam Mabont, Uthert és Jacet, amint a saját paripájukat egyenesen a barbárok tömege felé hajtják –, de erre nem nyílik lehetőségem.

Penn arca bukkan fel előttem. Megrándulok az arckifejezését elsötétítő vadság láttán. Halál van a szemében, tüzes mélységében fogadalom lángol – bosszút, megtorlást ígér. Az ellenségei vérére szomjazik. A keze viszket a kardja markolatáért.

– Fogd ezt – mordul rám, hangjában türelmetlenséggel, miközben a vadászíjat és a friss nyilakkal teli tegezt tapogatózó kezembe nyomja. Nem is láttam, hogy kivette volna őket a szíjazatukból. – Lovagolj vissza a hágón arra a helyre, ahol tegnap este tábort vertünk! Ott biztonságban leszel. Ha bárki követne, lődd szíven!

– Maradok – mondom, a vállamra dobva a tegezt. – Harcolni fogok…

Már nem is figyel rám.

– Várj meg ott. Majd érted megyek.

– Penn…

– El kell menned. – A hangja elcsuklik. Kétségbeesett hang ez, amitől a szívem megdobban, és a szavam elakad. Mélyen a szemembe néz, és megesküdnék rá, hogy egy más természetű ígéretet is látok benne égni. Olyat, aminek semmi köze a vérontáshoz vagy a csatamezőkhöz. – Biztonságban kell maradnod. Életben kell maradnod! Még ha ölnöd is kell érte. Még akkor is, ha ez sérti az átkozott erkölcsödet.

– Penn…

Felnyúl, és mielőtt még reagálhatnék, az ujjai a nyakam mögé csúsznak, és a tarkómnál a sűrű hajzuhatagba markolnak. Közelebb húz, hogy az arcunk csupán egy hajszálnyira legyen egymástól. A tekintete az ajkamra vándorol, és mintha ott ragadna.

Nem kapok levegőt.

A másodperc egy töredékéig azt gondolom, hogy valami őrültséget fog tenni, valami elképzelhetetlent – például a száját az enyémre nyomja, és megcsókol. Nem tudom biztosan, hogy megkönnyebbülést vagy csalódást érzek, amikor nem teszi. A tekintete újra a szememet kutatja, és a harci düh alatt bujkáló, gyönyörűséges gyötrelem megkérdőjelezi mindazt, amit eddig a kapcsolatunkról gondoltam.

– Ha kifogysz a nyilakból – suttogja, és az arca olyan közel van, hogy minden egyes szó bizsergető érzést kelt az ajkamon –, ne felejtsd el, hogy egy másik fegyver is a rendelkezésedre áll. – A másik keze felemelkedik, és a köpenyem szövetén pihen meg, közvetlenül a jelem fölött. – Használd!

Ekkor a keze eltűnik, hátralép, tenyerével Onyx farára csap, és máris száguldunk vissza arra, amerről jöttünk. A paták dübörgése és a fájdalmas férfisikolyok távoli visszhangja mellett hallom, hogy a kardja kicsúszik a hüvelyéből, és a csizmája ropog a havon, ahogy a tisztásra indul.

Mire a gyeplőt a kezembe veszem, biztosan elhelyezkedem a nyeregben, és megfordulok, hogy megkeressem őt a szememmel…

Már el is tűnt.

*

MEGTESZEM, AMIRE PENN utasított, és visszamegyek az erdőn keresztül a csúcs felé vezető átjáróhoz. Nem akarom, de megteszem.

Mert megkért rá. Mert… könyörgött.

Biztonságban kell maradnod.

Életben kell maradnod!

És ezért megyek. De a szívemet hátrahagyom a véráztatta táborban. Jacnél, Mabonnál és Uthernél, a katonáknál, akik beférkőztek a mélyére, és minden körülmény ellenére a barátaimmá váltak. Penn-nél, a férfinál, aki újra és újra megmentett, még akkor is, amikor megbüntettem érte.

Onyx minden egyes patadobbanásakor a lelkiismeretem azt kiáltja, hogy gyáva vagyok, amiért elmenekültem, és amiért hátrahagytam őket, amikor olyan hatalmas túlerővel néznek szembe. Olyan sok Fosztogató jött! Véget nem érő hullámban zúdultak ki a fák közül.

Mit tehet négy ember negyven ellen?

Az esélyek túl zordak ahhoz, hogy ezen rágódjak. A végkimenetel túl fájdalmas ahhoz, hogy belegondoljak.

Hallom a fájdalmas sikolyokat, mielőtt Onyx kivisz hallótávolságon kívülre, és azon tűnődöm, vajon melyik oldalról jönnek. Más hangok is hallatszanak. Az acél zengése, a nyílpuskák csattogása. A legfurcsább mind közül egy tompa, távoli üvöltés, amelyet a szél hoz, és amelynek eredetét nem tudom pontosan meghatározni. Talán a fülem becsap, a félelem fantomhangokat idéz fel, miközben az erdőbe menekülök.

Nem érem el a gerincet.

Amikor Penn elindított a fák között, nem tudta, hogy egy második csapat Fosztogató mögöttünk elzárta a hágót, bekerítő hadműveletükkel megakadályozva, hogy visszamenekülhessünk a hegyekbe. Csak egy pillanattal azelőtt pillantom meg őket, hogy ők észrevennének engem – egy csapat bőrbe és szőrmébe öltözött férfi, akiknek bőrét ismerős sötét fém díszíti. Vas. Csavarok és gyűrűk, amelyeket átütöttek a szemöldökükön, átszúrtak az orrlyukaikon, a mellbimbóikon és az ajkukon. Csupasz mellkasukat és sápadt arcukat fekete festék csíkozza, ami a koponyájukat keretező kerek emberi fülek ellenére is túlvilági kinézetet kölcsönöz nekik.

A Fosztogatók külseje zsigeri megjelenítése annak a belső gyűlöletnek, amelyet a félvérek iránt táplálnak. Minden varázstudó lény iránt. Jac szerint inkább a Szimmeri-hegység vadonjában élnek, mintsem hűséget fogadjanak egy olyan tündekirályságnak, mint Dyved. Az őseik nem csak részt vettek a Gyomlálásban, hanem egyenesen élvezték a vérontást; félvérekre és nemes tündékre egyaránt vadásztak, pusztán a szórakozás kedvéért.

Nem sok kétség van afelől, hogy mit fognak velünk tenni, ha elkapnak minket. Pennt, őt talán életben tartják, hogy tárgyalásra, kínzásra, vagy olyan dolgokra használják fel, amelyeket elképzelni is túl borzalmas. De a többiekre sokkal gyorsabb vég vár.

Amikor meglátom az elzárt átjárót, eszembe sem jut, hogy megpróbáljak harcolni ellenük. Nem nyúlok a hátamon átvetett íjért. Mert bár ez a csapat kisebb, mint a táborra támadók, még mindig túl sokan vannak ahhoz, hogy felvegyem velük a harcot. Többen, mint ahány nyílvessző van a tegezemben. Többen, mint amennyit egyedül valaha is legyűrhetnék.

Élesen jobbra rántom a gyeplőt. Onyx rögtön reagál, botlás nélkül irányt vált, de a sebessége sem menthet meg minket. Hallom a torokhangú kiáltásokat:

– Ott! Kapjátok el a hegyes szukát! – A fák között észrevesznek engem, beszédük a köznép nyelvének megnyirbált, torz dialektusa. A riasztás hatásos. Csizmás lábak indulnak dübörögve az üldözésemre.

Nem lóháton vannak, de gyorsak, és úgy ismerik ezt az erdőt, ahogy én nem. Vakon lovagolok a sűrű fenyvesben, találomra választom az irányt, és keresek egy helyet, ahol elrejtőzhetek, ha el nem is menekülhetek. A szél üvölt, ahogy újra és újra irányt kell váltanom – először egy éles földhasadék miatt, amely túl széles ahhoz, hogy átugorjam, aztán egy meredek sziklafal miatt, amely túl magas ahhoz, hogy megmásszam, majd egy félig befagyott folyó miatt, amely túl mély ahhoz, hogy átkeljek rajta. A hajam az arcomba csapódik. A mellkasomban ég a Szigillum, a félelem hideg harapása árnyalja minden egyes lélegzetvételemet, amely a tüdőmbe tódul, majd kiáramlik onnan.

Az erősödő szélvihar zúgásán túl hallom, ahogy a Fosztogatók minden alkalommal, amikor újabb zsákutcába kerülök, egyre közelebb kerülnek hozzám, a lábuk alatt gallyak ropognak, kiáltásaik sürgető sortűzként hatnak. A rettegésem hirtelen felerősödik, és vele együtt a szél is úgy jajgat, mint egy csapdába esett vadállat. Onyx nyerít, kivillantja a szeme fehérjét. Megsimogatom a nyakát, hogy megnyugtassam, bár a saját idegeim is cérnavékonyságúra foszlottak.

Ez az én művem? Én hívtam elő valahogyan ezt az üvöltő orkánt az égből? Valóban igaz lenne Penn állítása?

Még ha így is van, nincs időm azon tűnődni, hogyan csináltam, mert a festett harcosok egyre csak közelednek felém. Most is hallom, ahogy az aljnövényzetben csörtetnek.

Nem járnak messze.

Egyáltalán nincsenek messze.

Erősebben a ló oldalához szorítom a sarkamat, és elirányítom Onyxot a jégtorlaszos folyótól. A part mentén galoppozunk, keresve egy helyet, ahol átkelhetnénk, de a folyó egyre inkább kiszélesedik, ahogy követjük a hegyről lefelé, a víz kásás felszínén jégtáblák úsznak. Minden patadobbanás egyre távolabb visz minket az Özvegy-szorostól, ahol menedéket kellett volna találnunk. Távolabb a tisztástól, ahol társaim az életükért küzdenek.

Ha még életben vannak egyáltalán, hogy harcolhassanak.

Azonnal elhessegetem a gondolatot, amint az eszembe villan.

Tovább vágtázunk, követjük a folyásirányt lefelé. Enyhe havazás kezdődik. Legalábbis először azt hiszem, havazás. Hamarosan rájövök, hogy ezek nem hópelyhek, hanem hamu, amit az őrjöngő félelmem közepette gerjesztett légáramlatok hordoznak. Rövid időre összezavarodok, de ahogy a hulló pernyét bámulom, lélegzetelállító gyorsasággal ébred bennem a tudatosság.

Az üvöltő hang, amit a csatából való távozásomkor hallottam, nem érzéki csalódás volt, hanem egy hatalmas, lángoló tűzvész mindent elsöprő zúgása. Még most, vagy egy kilométerre onnan is hallom az egyenletes basszust a szél harsogása mögött, ha erősebben fülelek.

Hátrapillantok a vállam fölött, és elkerekedik a szemem. Amikor alig egy órája megérkeztünk a völgybe, a táj idillinek tűnt a gyönge napsütéssel megvilágított, havas fenyőfák miatt. Ritka felhőtlen nap volt a hegységben.

Milyen gyorsan megváltozott a világ! Az ég most sötét – nem viharfelhők, hanem a füst miatt. Fekete füst gomolyog a fák között, a fölöttem elterülő erdő közepén, ahol a földi pokol lángja a legfényesebben ég.

A táborhelyen.

Annak kell lennie.

Megborzongok a látványtól, és imádkozom, hogy senki, aki fontos nekem, ne kerüljön ennek a természetellenes lángnak a rossz végére. Mert ez nem normális tűz. Ez hatalmas. Egy lángfal, amely utat tör magának a völgyben, kiszámíthatatlan sebességgel halad, és mindent felemészt, ami az útjába kerül. A korbácsoló szél csak táplálja. Húzza, táplálkozik belőle, üldözi…

Egyenesen felém tart, döbbenek rá.

Ha a hegygerincen lennék, ha ott lennék, ahol lennem kellene, messze lennék a hatósugarától. Biztonságban, magasan tüzes karmai felett. Ehelyett közvetlenül az útjában állok.

– Menj! – Még erősebben sarkantyúzom Onyxot, hátat fordítva a lángnak. – Gyerünk, fiú!

A tűz lefelé zúdul a völgyben, átrohan a fenyőfák lombjai között, mohón, kapaszkodó kezekkel üldöz minket a fák között. Olyan gyors és fényes, mintha az alvilág pokoli tüzei szabadultak volna a földre.

Hallom, hogy a Fosztogatók, akik követtek a lejtőn, rémülten kiáltoznak, ahogy a füst és a lángok utolérik őket. Hallom, ahogy segítségért kiáltanak, és hallom, ahogy kínjuk az ég felé zendül. És aztán nem hallok semmit. Semmit, csak a tűz üvöltését, és a szél válaszul felhangzó jajveszékelését.

Nem számít, milyen gyorsan lovagolok, a pokoltűz gyorsabb. A füsttől már olyan sűrű a levegő, hogy a szemem könnyezni kezd, és a torkom is összeszorul. A füst fojtogat, mérgező felhőben nyomul felém, amelyen alig látok át. Köhögök és levegő után kapkodok, könnyezve pislogok, miközben a gyeplőbe kapaszkodom.

Onyx nyugtalan nyerítéssel lelassít, a sűrűsödő sötétségben nehezen tartja a tempót. Sürgetem, érzem, hogy a halál közel jár, de csak néhány lépést teszünk, aztán Onyx a hátsó lábaira nehezedik, és felágaskodik, elülső patáival a levegőben kapál. Majdnem kirepülök a nyeregből. A körmeim a nyeregkápába vájnak, miközben igyekszem a hátán maradni.

– Hóha, fiú – mormogom, hangom rekedtes a füsttől. Remegő kezem végigsimít a nyakán. – Tudom, hogy félsz. Én is félek.

Nyugtalanul felhorkant, a fejét dobálja. Nem megy tovább.

A testem húrként megfeszül. Ha nem sikerül eltávolodnunk a lángoktól… Ha nem találunk utat előre…

De hogyan?

Kifogytam a lehetőségekből. Nincs időm. Nincs remény.

Hacsak…

Használd, mondta Penn.

Lehet, hogy ez ilyen egyszerű?

A Szigillum hallgat a mellkasomon. Halálosan csendes. Mintha csak azt várná, hogy miként döntök. Várná, hogy ennyi idő után végre behatolok-e a mélyébe, és kipróbálom-e, hogy mi vár rám ott.

Szélfonó… Valami megmozdul a csontjaimban. Egy suttogás. Egy válasz. Az ég megidézője…

Magát a levegőt irányítani – biztos, hogy megőrültem. Teljesen őrültnek kell lennem, hogy egyáltalán fontolóra vegyem. A szél mindig is vad dolognak tűnt. Élőnek, megfoghatatlannak. Egy erőnek, amelyet nem lehet megszelídíteni vagy irányítani. De miközben a halálos füsttől fuldoklom, nem engedhetem meg magamnak azt a luxust, hogy mérlegeljem az előnyöket és hátrányokat. Nincs lehetőségem tépelődni.

Csak cselekedni.

Bízni abban, hogy Penn nem téved velem vagy a képességeimmel kapcsolatban.

Kétségbeesésemben lehunyom a szemem, és keresem azt a furcsa energiaimpulzust, amelyet akkor éreztem, amikor először hatoltam át Jac bűvöletén. Azt a hullámot, amelyet a sziklaoldalon éreztem Burrows embereivel. A hídon, amikor a halál torkában lógtam. Azon az éjszakán, amikor elmenekültem Tengerzug felperzselt földjéről. És ha őszinte vagyok magamhoz, még egy tucatszor az előtt a nap előtt. Olyan alkalmakkor, amiket félrelöktem, félresöpörtem, a biztonságos tudatba kapaszkodva, hogy…

…semmi vagyok.

Egy senki.

Névtelen árva.

Erőtlen félvér.

Értéktelen hegyes.

Hideg bizsergés a mellkasomon, jeges csók.

Szélfonó… Egy suttogás belül. Nincs több rejtőzködés…

Megragadom ezt a hangot, mint egy laza fonalat, az ujjam köré tekerem, és húzom, húzom, húzom, amíg egy orsóról le nem bomlik mélyen bennem valami. Valami láthatatlan helyen. A csontvelőmben. A lényem szövetében. A lelkem varratában. Valahol olyan mélyen, hogy soha nem fogják észrevenni, még akkor sem, ha pengékkel széthasítanak, és belenéznek vérző mellkasomba.

Az erő szúrása lüktetéssé válik; a lüktetés hullámzássá. A hideg áramlani kezd bennem, hatalmas áradattá erősödve mossa át a testemet, majd a felismerés hullámában tetőzik.

Nem ismeretlen számomra ez az érzés.

Már sokszor éreztem ugyanígy.

A homokos parton, ahogy a szoknyámat korbácsolja, sót és tajtékot permetez a bőrömre, miközben a tengert nézem. A hegycsúcson, ahol a jeges hidegben minden lélegzetvétellel mintha jégkristályok hatoltak volna a tüdőmbe, és a bőröm minden egyes centimétere megfagyott volna. Az éjszaka közepén, a fák között süvítve, dörgést és villámlást hordozva a szárnyain. A rózsaszínű hajnalban, megsimogatva a tavaszi virágok törékeny, új virágait.

Szél.

Levegő.

Égbolt.

A bőrömben lüktet, él. Nem tudom irányítani – sőt, nem is próbálom. De ahogy átáramlik rajtam, ahelyett hogy megpróbálnám elnyomni, visszatartani, megfékezni, ahogy eddig mindig is tettem… megfordítom az irányt. Kieresztem. Elengedem a húsz éve tartó szorításból. És miközben ezt teszem, kétségbeesett könyörgést intézek az istenekhez, akik remélhetőleg meghallgatnak.

Hadd lélegezzek!

A szél lökéshullámként tör ki belőlem, heves örvényként robban ki bőröm alól. Maga az ég is sikít az erejétől, elég hangosan ahhoz, hogy beszakítsa a dobhártyámat.

Vagy csak én sikítok?

Nem tudok mást tenni, mint a nyereg kápájába kapaszkodni, miközben a szél hullámai átjárnak. Kívül-belül szétszaggat. Azt hiszem, a bőröm szétfeslett, és vele együtt a lelkem is. A hideg a mellkasomban olyan erővel mar belém, hogy kis híján elveszítem az eszméletemet.

Valami végigcsordul az arcomon. Vér, veszem észre, megízlelve az ajkamon. Úgy csöpög az orromból, mintha ököllel ütöttek volna meg, és rubinszínű könnycseppekként ömlik szép fehér köpenyemre. A fémes ízzel a nyelvemen a kápába kapaszkodom, és meglovagolom az áramlatokat, ahogy azok ellenőrizetlen viharként suhannak belőlem kifelé.

A légzésem ritmusára koncentrálok. Be és ki, be és ki. Újra és újra és újra, amíg a lökéshullámok le nem csillapodnak. Amíg újra tudok lélegezni.

Újra tudok lélegezni.

A levegő megtisztult a füsttől.

A szemem kipattan. A látvány, amely fogad, sokkolja az érzékeimet. A tűz tőlem nem egészen húszlépésnyire lángol, a halál tűzfalaként, amely a jeges folyópartra szorít… de már nem közeledik. Valami visszatartja. Egy láthatatlan határvonal, amely áthatolhatatlan levegőből áll, visszaszorítja könyörtelen rohamát. A lángok éhesen nyaldossák, szikrák pattognak az alján, a füst rosszindulatúan kígyózik… de a pokoltűz nem terjed tovább.

Elálltam az útját.

De meddig?

A Szigillum a mellkasomban fáj, akár egy nyílt seb. Nem lepődnék meg, ha átütne a vér a ruhám szövetén. A fejem kóvályog az orrvérzéstől éppúgy, mint a szédítő látványtól… Nem is tudom, hogy nevezzem pontosan.

Kerítés?

Barikád?

A pajzs talán a legjobb szó rá, azt hiszem. Egy pajzs, megszilárdult levegőből.

Biztatom magamat, hogy mozduljak, de túlságosan rémült vagyok ahhoz, hogy megtegyem. Félek, hogy ha csak egy pillanatra is elkalandozik a figyelmem, a fal, amely távol tartja a biztos halált, szertefoszlik. Még tétovázás közben is érzem, ahogy fogy az erőm, ahogy az energiám elszivárog. Fogalmam sincs, hogyan kell megfelelően használni az erőmet. Leginkább a vakszerencse mentett meg, nem más.

Imádkozom, hogy a szerencsém kitartson, miközben sarkamat Onyx oldalához szorítom, és sürgetem, hogy továbbmenjen. A feje előre-hátra billeg, a kantárja megcsördül. Neki sem tetszik jobban ez a helyzet, mint nekem, de ez az állat maga a megtestesült hűség. Sürgetésemre néhány lépést távolodik a tűztől, háta megmerevedik alattam a feszültségtől. Mintha ő is arra várna, hogy leomlik-e a fal, vagy követ minket.

A gyomrom megremeg a tántorgó lángoktól, ahogy felfalják előttem az érintetlen földdarabot, amely abban a pillanatban jelenik meg, hogy a légpajzsom előrébb tolódik. Kezem remeg a száron, és még egyszer megállítom Onyxot, tesztelve egy elméletet. A tűz előrenyomulása megáll, amint ezt megtesszük.

Tartja magát.

Elönt a megkönnyebbülés. Elég biztonságosnak tűnik a továbbhaladás. Ha egy kicsit kevésbé lennék gyáva – vagy egy kicsit vakmerőbb lennék –, talán egyenesen átlovagolnék a futótűzön, vissza a táborba, egészen az Özvegy-szoroshoz, bízva abban, hogy az erőm távol tartja a biztos halált. De már azt is elég ijesztő látni, hogy a lángok egy irányból nyomulnak felém. A gondolat, hogy minden oldalról, minden szögből körülvesznek…

Megborzongok, és elfordulok.

Egyelőre biztonságban vagyok. Képes vagyok menedéket találni. És amikor a tűz kitombolta magát, visszamegyek a parázsló hamuba. Megkeresem a barátaimat.

Megtalálom Pennt.

Továbblovagolok, követve a völgy kígyózó folyóját. Néha-néha hátrapillantok, hogy megbizonyosodjak róla, a tűz még mindig biztonságos távolságban van a pajzsom túloldalán, legalább húszlépésnyire.

Azonban annál soha nem jut közelebb.

Egy szakasz után elég bátor leszek ahhoz, hogy megálljak egy pillanatra a folyó egyik kanyarulatánál, ahol a sekély víz nyugodtan és tisztán folyik. Leszállok, és Onyxot a partra vezetem. Nagyot iszik, miközben én is lekuporodom, hogy ugyanezt tegyem, kesztyűs kezemet a fagyos vízbe dugom, és kétségbeesett kortyokat szürcsölök. A torkom kiszáradt a füsttől – és a sikoltozástól. Lemosom a tűz és a vér ízét, és addig iszom, amíg nem csillapítom a szomjamat. Az arcomra fröcskölök egy kis vizet, és lesikálom az orrvérzés minden nyomát. Félek, hogy a fehér köpenyemen örökre megmaradnak a foltok.

Nagy erőfeszítésembe kerül, hogy talpra álljak. Imbolygok, egyensúlyomból kibillentve pislogok, mert káprázik a szemem. Maga a levegő is nehezebbnek tűnik a normálisnál. Minden lépés olyan, mintha derékig sárban járnék. Onyxnak dőlök, csontjaimban érzem a fáradtságot. Túl kimerült vagyok ahhoz, hogy visszamásszak a nyeregbe.

A Szigillum állandó, tompa lüktetéssel pumpál ki belsőmből minden csepp erőt, amivel még rendelkezem. Már nem bírom sokáig, mielőtt teljesen kimerülök… ellentétben a lánggal, amely nem mutatja annak jeleit, hogy csillapodni akarna. Tombol a távolban, telhetetlen éhséggel söpör végig a völgyön.

Szemem a folyóra szegeződik. Itt szelídebb, a víz sodrása sokkal csendesebb, mint a csúcs közelében. A felszínén nem zúgnak habzó áramlatok. És keskenyebb is – csak körülbelül egy tucat lépés. Normális körülmények között másodpercek alatt át tudnám úszni.

A jelen körülmények azonban aligha normálisak.

A hideg kétségtelenül megakasztja majd a lélegzetemet. De ha át tudunk kelni, nem fog számítani, ha a pajzsom elkerülhetetlenül összeomlik. Biztonságban leszünk a túloldalon, a víz természetes gátjának védelmében.

– Mit gondolsz, fiú? – kérdezem Onyxot, végigsimítva ujjaimmal hosszú, sötét sörényén. – Megkockáztassuk?

Csillogó szeme nem ad nekem választ.

– Nem hiszem, hogy van más választásunk – ismerem be, homlokomat a nyakához szorítva. Nehezen lélegzem, miközben a fejem szédül a kimerültségtől.

Halkan nyihog válaszként.

– Együtt – biztatom. – Együtt sikerülni fog.

Vagy legalábbis megpróbáljuk.

Szerencsére az átkelés nem is olyan rossz, mint amilyennek képzeltem. Bár a folyó elég mélynek tűnt a partvonalról nézve, sosem merülök el a derekamnál mélyebbre. A szoknyám lehúz, nehéz és vizes, de erősen kapaszkodom Onyx kantárszárába, miközben átkelünk a folyón.

Megdöbbentően hideg van. Majdnem olyan hideg, mint a mellkasomon a jel. De a sodrás szelíd, gyengéden simogatja a lábam. Néha már úgy tűnik, mintha előrehajtana. Hullámaival előresegít. A túlsó partig való eljutás azonban még így is felemészti az utolsó csepp erőmet is. Zihálva kapkodom a levegőt, mire a lábam partot ér.

Elengedem a kantárt, és térdre rogyok. Alig bírom megállni, hogy ne omoljak teljesen össze. Bőrkesztyűm a jégkristályos földhöz tapad, miközben szaggatottan kapkodok levegő után. Érzem, hogy a pajzsot fenntartó erőm egy hajszálon függ, és egyre ingatagabbá válik.

Anélkül, hogy felállnék, a vállam fölött a lángfalra pillantok. Ötlépésnyire van a túlsó parttól, és úgy tűnik, a láthatatlan pajzsot nyaldossa. Mintha az elszántságomat tesztelné. Mintha arra a pillanatra várna, hogy elfogyjon az erőm.

Imádkozom, hogy amikor ez megtörténik, a folyó elég legyen ahhoz, hogy visszatartsa.

Onyx kantárja zörög, ahogy a ló táncol az idegességtől. A nyerítésével fel akarja hívni valamire a figyelmemet. Felé fordítanám a fejemet, de félúton megdermedek, mert a tekintetem megakad valamin előttem a földön. Elég közel van ahhoz, hogy megérintsem.

Egy pár csizma.

Teljes rejtély számomra, hogy kerülhetett elém anélkül, hogy hallottam volna közeledni. Elvégre fáradt vagyok, de nem annyira, hogy teljesen elvesztettem volna az érzékelésemet. A fejem hátracsuklik, a tekintetem a sötét tengerészkék nadrágba burkolt, izmos férficombokon, a mellkas széles síkján át a legfurcsább szempárhoz ér, amelyeket valaha láttam.

Tünde szemek, kétségtelenül. A pupillák kissé megnyúltak, az írisz olyan ragyogó kék árnyalatú, hogy a legfinomabb Anwyvni zafírok is fakónak tűnnének hozzá képest. E szempár olyan arcba ágyazódik, amelytől eláll a lélegzetem, és kezemmel a földbe markolok.

Amíg figyelem a tekintetét, az egy rövidke pillanatra elrebben, és a levegő hullámzó pajzsán túlra néz. Amikor visszatér rám, ragadozó fény villan benne. Az idegen ajka gonosz mosolyra húzódik, ahogy engem vizsgál, míg én a lába előtt fekszem. Érdeklődve oldalra billenti a fejét.

– Nocsak, nocsak – mormolja mély, dallamos hangon, amely úgy csobog, mint a víz a folyami köveken. – Micsoda érdekes találkozás!

Ekkor minden elsötétül.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

EGY NAGY, SÖTÉT TENGERRŐL álmodom.

Hullámokról és vízről. Sós vízről és csípős hidegről. Egy hatalmas óceánról, amely olyan kifürkészhetetlen, mint az idő. És ott vagyok én, mint egy aprócska darab uszadék, amit az árapály szeszélyei sodornak. Lassan fuldoklom, a fejem alámerül, és soha többé nem bukkanok fel.

Meg kellene ijednem, de álmodtam már ezt. Ezerszer úsztam már ebben a tengerben, szunnyadó elmém újra és újra visszatér a lehúzó mélységbe, a hullámok közé, amelyek habzó fehér tajtékkal csapkodnak körülöttem. Az áramlatokhoz, amelyek simogatnak és hízelegnek, miközben a tengerfenékre húznak, és édes kis semmiségeket suttognak, miközben megölnek.

Az álmok e halálos tengere nem Tengerzug napsütötte partja, hanem egy másik hely – egy hely, ahol még sosem jártam. Az álomtól fűtött képzelet szüleménye. Mert ha létezik is ez a hely, én még sosem láttam. Mégis olyan valóságosnak, olyan elevennek érzem, hogy néha azt hiszem, egy előző életemből maradt emlék lehet, amelyet az éteren keresztül velem küldtek, amikor a lelkem új életre kelt.

Amikor felébredek, még mindig érzem a tenger sós ízét ajkamon.

Egy pillanatig tart, amíg lerázom magamról az álom maradványait. Tágra nyílt szemmel nézek körbe, és próbálok tájékozódni. Fenyegetések után kutatok, de nem találok semmit.

Egyedül vagyok.

Egyedül egy ismeretlen ágyban, egy ismeretlen szobában. Sehol semmi nyoma a holmimnak. Se az íjamnak, se a tegezemnek, se a tőrömnek, se a ruháimnak. A kezemben szorongatott ágytakaró világoskék; a puha tollmatrac alattam a legjobb minőségű. Maga a szoba homokszínű, a padló pedig fénylő elefántcsontszín csempe.

Úgy néz ki, mint egy átlagos – bár meglehetősen gazdagon berendezett – hálószoba, csak minden finoman kidolgozott, világos színű fából készült, a faragott íróasztaltól az éjjeliszekrényeken át a szekrényig. Az ággyal szemben egy nagy, kazettás ablak uralja a falat.

Ledobom magamról a vastag takarót, és mezítláb odasétálok, a lábam minden lépésnél remeg, mint a kocsonya. Fogalmam sincs, mennyi ideig voltam eszméletlen, csak azt tudom, hogy nem tartott elég sokáig ahhoz, hogy ellensúlyozza a kimerültségemet. Kimerültem, minden erőm elszivárgott. Ez a lélek mélyéig hatoló fáradtság, amit még soha nem tapasztaltam, nem pusztán fizikai eredetű. A mellkasomba ágyazott jelben összpontosul, ugyanúgy, ahogy a fejfájás a halántékban gyűlik össze, majd onnan kifelé sugárzik.

Nyilvánvaló, hogy az erőm használatának ára van.

A talpamat lehűti a csempe hűvössége, és azon tűnődöm, vajon hol lehet a bakancsom. Vajon ki vette le rólam, amikor rám adták ezt a lenge hálóinget? A szívem megdobban, amikor egy arc villan fel a gondolataimban – a férfié, akivel a folyóparton találkoztam. A ragyogó kék szeme az utolsó dolog, amire emlékszem, mielőtt minden elsötétült. Az a ragadozó csillogás. Az önelégült vigyor. Az a hang, amely halálos erejű vízesésként fodrozza a levegőt.

Nocsak, nocsak. Micsoda érdekes találkozás!

Nem szívesen gondolok arra, hogy talán ő volt az, aki pucérra vetkőztetett, és ebbe a ruhába öltöztetett. A hálóing az illetlenség határát súrolja; az anyag olyan áttetsző és könnyű, hogy szinte átlátszik rajta a bőröm. Nem selyem, hanem valami sokkal finomabb anyag. A varrás öltései olyan aprók és precízek, hogy alig veszek észre egyet is belőlük. Szinte áramlik körülöttem, amikor megállok az ablak előtt.

Tátva marad a szám.

Amíg eszméletlen voltam, hatalmas változás állt be a helyzetem tengerszint feletti magasságában. A Szimmeri-hegység terül el előttem – vagyis inkább fölöttem. Bárhová is vittek, a hely a hegylánc lábánál található. Ha hunyorogva nézek a középső csúcs felé, éppen csak ki tudom venni, hogy sötét perzselés éktelenkedik az örökzöldek hófödte mezejében. Egy parázsló seb, amely a hegy arcán éktelenkedik – a tomboló erdőtűz egyetlen megmaradt nyoma. Úgy tűnik, a fél lejtőt felemésztette, mielőtt végleg kihunyt.

Ahogy elnézem, alig hiszem el, hogy sértetlenül megúsztam. A szemem ég a könnyektől, ahogy Pennre és az embereire gondolok, akik a lángok középpontjában az életükért harcoltak.

Még ha túl is élték a Fosztogatókat…

Túlélhet bárki egy ilyen tüzet?

Az ajtó figyelmeztető kopogás nélkül lendül befelé. Könnyeimet elfeledve megpördülök, hogy szembenézzek a betolakodóval. Hátrálok egy lépést, amikor látom, hogy a folyóparton látott tünde az, és a gerincemet olyan erővel nyomom a párkánynak, hogy ahol hozzáér, kétségtelenül kék folt lesz majd a bőrömön.

– Felébredtél – mondja, és úgy sétál be a szobába, mintha az övé lenne a hely. Ami, sejtésem szerint, valószínűleg így is van. – Remek.

Hatlépésnyire áll meg. Csendben méregetjük egymást. Pont olyan riasztóan vonzó, mint amilyenre emlékszem. Magas, erőteljes testalkatú. Jól szabott, testhezálló tengerészkék öltözetet visel. Mélyen napbarnított, szinte aranyszínű a bőre. Sötét, dús haj keretezi az arcát, amitől egy művész is sírva fakadna. A csontozata ezernyi szonettet ihlethetne. A kristályos szemeket olyan szögletes állkapocsvonal ellensúlyozza, hogy szobrászok egy életen át próbálkozhatnának, mégsem tudnák megragadni finomabb árnyalatait.

– Jól aludtál?

Hogy jól aludtam-e?

Mintha egy vadvirágos mezőn szundikáltam volna, nem pedig kiütöttek volna, és levonszoltak volna egy hegyről. Megőrült?

– Mit tettél velem?

Csodálkozón felvonja a szemöldökét a hangomból sütő erőteljes vádaskodásra.

– Hogy én mit tettem veled?

– Te… – Megrázom a fejem, próbálom rendezni a gondolataimat. – Te hoztál ide.

– És?

És? Ez talán nem elég?

– Te… te kiütöttél! Biztos elkábítottál, vagy megütöttél, vagy…

– Nem. – Egy izom megrándul az arcán, ahogy az állkapcsa megfeszül. – Egy ujjal sem nyúltam hozzád, kivéve, hogy idehoztalak, mivel ostoba módon a kimerülésig használtad az erődet, és szánalmas módon összeestél a lábam előtt. Bár ha tudtam volna, hogy ez lesz a hála… – Megvonja a vállát, olyan közömbösséggel, amely azonban egy pillanatig sem tűnik hihetőnek. – Talán jobban jártam volna, ha nem is fáradozom.

Fagyos szünet következik.

– Ó – suttogom aztán gyengén.

– Igen. – A szeme pajkosan megvillan. – Ó.

– És Onyx?

– Szénát lakmározik az istállómban.

– Hol vannak a ruháim?

– A személyzetem épp most mossa ki. Vérrel szennyeződtek és eláztak a folyóban.

Bólintok. Elfogadom válaszát, és igyekszem közömbös hangon folytatni:

– És feltételezem, ezt is neked köszönhetem? – mutatok végig magamon.

Nem válaszol. A ruhámat bámulja, mintha a szeme követte volna a mozdulatomat, és ott ragadt volna. Tekintetében azonban bujaság helyett leplezetlen bűvöletet látok. A napfényben ugyanis a vékony anyagon keresztül a mellemnél tisztán látszanak a Szigillumom sötét fodrai.

Amikor felém lép, egész testem megfeszül a félelemtől.

Megtorpan, tekintete visszavándorol a szememhez.

– Nem foglak bántani.

Erre nem mondok semmit. A szavak csak annyit érnek, mint a tettek mögöttük.

Megadó mozdulattal felemeli a kezét, és céltudatos lépést tesz hátrafelé. Hallható, megkönnyebbült sóhajom úgy tűnik, szórakoztatja őt.

– Nincs miért tartanod tőlem. Csupán közelebbről is meg akartam nézni. Nem mindennapi esemény, hogy egy Örökös, az egyik Szigillum viselője áll előttem.

Tehát tudja, mi vagyok. De lehet, hogy a jel nélkül is tudta volna. Látta, ahogy a hegyen légpajzsot emeltem.

A vállam megmerevedik, feltámad bennem a gyanakvás.

– És mit akarsz tőlem?

– Talán csak egy pillantást kívántam vetni Pendefyre herceg új házi kedvencére.

Remény és félelem kavarog bennem, amikor kimondja Penn nevét. Remény, hogy talán még életben van, és még most is úton van ide, hogy megtaláljon engem; és félelem, mert nem úgy hangzik, mintha ez az idegen, bárki is legyen, kedvelné Dyved trónörökösét.

– Ha csak egy pillantást akartál volna vetni rám – suttogom halkan –, kétlem, hogy idehoztál volna.

– Pendefyre történetesen nem szereti megosztani a játékait. – A szája félmosolyra húzódik. – Azt akartam, hogy legyen esélyünk megismerkedni. Zavartalanul.

– Milyen célból?

– Nevezzük … kíváncsiságnak.

– Rám vagy kíváncsi.

– Rád – ért egyet. A tekintete az enyémet kutatja. – A jelenléted a vintare-i fogadóban messze földre híredet vitte. És nem csak a felderítőim által. A hollók napok óta szorgalmasan repkednek Északföld minden szegletében, terjesztve a hírt a földművesektől az udvaroncokig. – A hangja gúnyos éllel szólal meg. – A régóta hiányolt Dyved-örökös végre visszatért északra, méghozzá egy tündelány kíséretében. Apró teremtés, különös, ezüstös szemekkel.

Elakad a lélegzetem.

– A pletykák szerint úgy üldözték fel őket a hegyekbe. Méghozzá Efnysien emberei – folytatja. A feje oldalra billen, ahogy engem bámul. – Általában nem vagyok híve az üres pletykáknak, különösen, ha Pendefyre-ről van szó. De be kell vallanom, ez a bizonyos történet felkeltette az érdeklődésemet.

A piros-fekete ruhás férfiak. Efnysien emberei. Már hallottam ezt a nevet. Még mindig emlékszem Jac döbbent kérdésére, amit Pennhez intézett a csúcson: Ilyen messze északon? Mi a fenét keresnek ezek itt fent? Azonban nem szívesen árulnék el ilyesmit az idegennek. Ehelyett megvonom a vállam, ugyanolyan könnyed lazasággal, mint amilyet ő is felvett, hogy ellensúlyozzam tekintete érdeklődő fényét.

– Nos, most már alaposan megnézhettél magadnak. – Nagyot nyelek. – Feltételezem, hogy az érdeklődésed kielégült, és utamra bocsátasz.

– Dyvedbe.

Nem mondok semmit.

– Pendefyre-rel.

A csend kitart.

– Az istenek segítsenek rajtad. – Szárazon elneveti magát. – Az istenek segítsenek mindannyiunkat.

– Az, hogy hová megyek innen, nem tartozik rád – mondom mereven. – Bármennyire is értékelem, hogy biztonságba juttattál, hogy mit teszek innentől kezdve, ahhoz semmi közöd. Szóval, ha nem bánod, mihamarabb kérném vissza a ruháimat, aztán felnyergelem Onyxot, és máris indulok.

– Fogalmad sincs róla, hogy mi vagy te, ugye? – kérdezi. Úgy beszél, mintha meg sem hallotta volna, amit mondtam.

Megfeszül az állkapcsom.

– Tekintve az ügyetlen próbálkozásaidat az erőddel, ez nyilvánvaló – folytatja. Az arckifejezése elsötétül, hirtelen, mint egy nyári vihar. – Mit képzel az a bolond, hogy ilyen veszélynek tesz ki téged? Hogy így kockáztatja a testi épségedet? Vakmerőség. Átkozottul nagy vakmerőség. Még tőle is.

– Távolról sem bolond – csattanok fel gondolkodás nélkül. – Megtámadtak minket a Fosztogatók.

– Milyen gyorsan a védelmére keltél. – A mosolya pengeéles és kegyetlen. – Gondolom, ez azt jelenti, hogy még nem mondta el, miért akar téged annyira elvinni a hazájába.

Igyekszem nem reagálni. Próbálok nem engedni az átlátszó provokációinak. A gondolat, hogy Penn-nek hátsó szándéka van velem kapcsolatban, nem újdonság. Már attól a pillanattól kezdve gyanítom, hogy átdöfte a kardját Burrows torkán, és a lova hátára vetett. Mégis, valamiért most még jobban fáj belegondolnom. Valamiért… kezdtem hinni neki, amikor azt mondta, hogy nem az ellenségem. Remélni, hogy Farley nem hazudott, amikor barátoknak nevezett minket.

Penn talán nem bolond, de te biztosan az vagy, Rhya Fleetwood.

– Gondolom, nem sok mindent mondott el neked – folytatta a kék szemű idegen. Minden egyes szava egy újabb csapás. – Nem valami közlékeny, ugye?

– De, gondolom, te majd az leszel? – vágok vissza. – Nem ismerlek, de nem tűnsz közlékeny típusnak.

Ismét széles, pengeéles mosolyra húzódik szája.

– Mit akarsz tudni?

– Először is, hogy ki vagy te, és mit akarsz tőlem valójában.

Hosszú ideig csak bámul rám. Nem szól egy szót sem, miközben a keze az ingéhez vándorol. Időtlen stílusban szabott, egyszerre tűnik nagyon réginek és makulátlanul újnak. Az anyaga olyan sötétkék, hogy első pillantásra feketének tűnik. A gombok elöl csiszolt kövekből vannak kifaragva, és bonyolult minták díszítik. A szemem tágra nyílik, ahogy elkezdi egyenként kigombolni őket.

– Mi a fenét csinálsz? – kiáltok fel, miközben riadtan ismét az ablakpárkányig hátrálok, a pulzusom pedig mintha lovasrohamot indítana a mellkasomban.

– Nem azt, amire gondolsz. – Tovább dolgozik a gombokon, ügyes ujjai gyorsan haladnak végig a soron, míg aztán inge szétnyílik. Kecses mozdulattal ledobja magáról, felfedve izmos, márványból faragottnak tűnő mellkasát. A tengerészkék anyag a padlódeszkára libben.

Én pedig levegő után kapok.

Nem a férfi meztelen felsőtestének látványától – láttam már bőven ilyet, amikor beteg falusiakat gyógyítottam Elivel –, hanem a sötét mintázattól, amely a mellkasának bal oldalán, egyébként hibátlan, aranyszínű bőrén feketedik. Egy háromszög alakú minta csavarodik a mellizmán spirálisan a középpontból kifelé. Sötétebb, mint a szurok, és kissé kiemelkedik a bőre többi részéből. Szinte olyan, mint egy fekete billog.

Kétség sem fér hozzá, mit látok.

Egy Szigillum.

Ugyanolyan, mint az enyém, mégis más. Nemcsak az elhelyezése, hanem maga a rajzolat is. Míg az én jelem tekervényei éteriek, szinte fátyolszerűek, addig az övéi sokkal robosztusabbak. A hullámszerű vonalak lendületesek, de a vastagabb vonalak, a merészebb ívek megkérdőjelezhetetlen erővel bírnak. Ha az én jelem a szellő a tenger felszínén, az övé az alatta zúgó áradat.

Át sem gondolom, hogy mit teszek, csak lépek kettőt előre. A kezem felemelkedik, hogy megérintsem a bonyolult mintázatot, ugyanis meg kell győződnöm róla, hogy amit látok, az valóban ott van. Hogy valódi.

Hogy ő valódi.

Élesen felszisszen, amikor az ujjbegyeim hozzáérnek, de alig veszem észre. A bőre kissé hűvös tapintású, és meglepően puha, mintha szatén lenne izmos mellkasának acélos felületén. Amikor elkezdem végigsimítani a Szigillum hullámait és spiráljait, mélyen a torkában felcsendül egy hang – félig nyögés, félig morgás. A keze magasba lendül, bilincsbe zárja a csuklómat, és elrántja onnan, véget vetve kutakodásomnak, mielőtt még elkezdődhetett volna.

– Ez… – sziszegi halkan – eléggé érzékeny.

Egek!

Zavarba kellene jönnöm. Biztos vagyok benne, hogy ez később így is lesz, de ebben a pillanatban túlságosan ideges vagyok ahhoz, hogy feldolgozzam a saját érzelmi állapotomat. Felnézek az idegen arcába, és egészen hátracsuklik a nyakam, hogy ezt megtehessem. Elég magas. Erős ujjai még mindig a csuklómat markolják – nem fájdalmasan, de nem is gyengéden. Bár azt mondom magamnak, el kellene húzódnom, mozdulatlanságba bénít szúrós tekintetének súlya. Kék, mint az óceán, és ugyanolyan feneketlen.

– Hogy ki vagyok én? – Az idegen szája félmosolyra húzódik, amikor végre válaszol a kérdésemre. – Én vagyok… a Víz.

*

AMIKOR A FEJEM már nem kótyagos, lemegyek a lépcsőn.

Miután felfedte Szigillumát, rejtélyes házigazdám nem mondott többet. Lehajolt, felvette az ingét a padlóról, és magamra hagyott, hogy összeszedjem magam, és azt az utasítást adta, hogy találkozzunk a teraszon, amikor úgy érzem, készen állok.

Őszintén szólva kétlem, hogy valaha is késznek érezném magam arra, amilyen kinyilatkoztatások ott várhatnak rám, de legalább megfelelően felöltöztem. Ahogy ígérte, találtam más ruhát a szekrényben, amelybe aztán belebújtam, karomat kicsavarva, hogy a fűzőket hátul rögzíteni tudjam.

A ruha olyan stílusú, amilyet még sosem láttam, harangszabású ujjakkal, elöl botrányosan mélyen kivágott, testre szabott míderrel, és hosszú, könnyű szoknyával, amely ugyanabból az áttetsző anyagból készült, mint a hálóing, de a kék megannyi különböző árnyalatára festették. A tengerészkék, égszínkék, türkizkék, zafír, lápisz és indigó színeiben pompázó, egymást átlapoló rétegek minden lépésemnél a sarkam körül fodrozódnak. Olyan, mintha a viselője magának a tengernek egy részébe lenne öltözve, és minden egyes lépését egy hullám segítené.

Rendkívül gyönyörű.

Utálom, hogy mennyire tetszik. Szégyellem beismerni magamnak, milyen hosszan néztem tükörképem, mire hajlandó vagyok végre elhagyni a termet. Még mindig túlságosan sovány vagyok, de már nem tűnök olyan lázasnak vagy alultápláltnak, mint amikor utoljára láttam magam. A ruha nem is mutat egészen szörnyen világos bőrszínemen. Csippentek némi színt sápadt arcomba, és ujjaimmal végigsimítok kócos, lenszőke hajamon. Mivel nem értek a szalagokhoz és a hajtűkhöz, hagyom, hogy a tincsek szabadon hulljanak a vállam köré és a hátamra.

Ahogy távozni készülök, tekintetem megakad a csuklómon a tükör fényes felületén. A felhúzott ruhaujjaim alól kilátszó bőrfelület szinte teljesen begyógyult. Alig látni a hegeket, ahol a vasbilincsek csontig felsebeztek. Csak egy csipetnyi egyenetlenség maradt ott, ahol napokkal ezelőtt még dühös, vörös ráncok éktelenkedtek.

Csodálatos. És lehetetlen. Senki sem gyógyul ilyen gyorsan.

Senki, aki normális.

Próbálok nem rágódni ezen – ha mégis megtenném, az agyam megtelne zavaró gondolatokkal, amelyekben sem időm, sem kedvem nincs elmerülni. Most nem, hiszen ahogy leereszkedem a meredek kőlépcső utolsó, csiszolt lépcsőfokán, két néma, puha léptű szolga azonnal egy rövid folyosóra terel, amely egy napsütötte nappaliba nyílik.

A hálószoba berendezéséhez hasonlóan a bútorzat is jól megmunkált, de gyér, szinte puritán. Sehol egy művészi alkotás vagy egy dísz. Egyedül az egész falat betöltő ablak vonja magára különösebben a figyelmem. Ebből a szögből a teljes hegyvonulat látható. A Szimmeri-hegység teljes pompájában terül el előttem, hegycsúcsok és völgyek végeláthatatlan folyamaként. Hófödte lejtői ritka szépségűek, csúcsai hihetetlen tisztasággal törnek az ég felé. A látvány egyetlen szépséghibája a kint, a teraszon lévő férfi – háttal áll nekem, tekintetével a horizontot fürkészi.

Az egyik szolga átkísér a szobán egy kétszárnyú ajtóhoz, és gyakorlatilag kilök rajta. A házigazdám megfordul, ahogy közeledem, tekintete tetőtől talpig végigfut rajtam.

– Egy szélfonó az én színeimben. Nem gondoltam volna, hogy életem során még egyszer látok ilyet.

Az ő színei.

Ki ez az ember?

Egy tábornok?

Egy nagyúr?

Nyilvánvalóan olyasvalaki, akinek hatalma van, de még csak a nevét vagy a hovatartozását sem árulta el. Nem tudom, hogy még mindig a szimmeriek autonóm területén vagyunk-e, vagy már szuverén területre léptünk.

Megállok, tisztes távolságra tőle, a hegyek felé fordítom a fejem, és a kezemet a kőkorlátra teszem. A sarkvidéki éghajlat ellenére a terasz maga meleg. A padló mellett kétoldalt végigfutó alacsony kőárkokban tűz ég, kellemes fényt vetve az egész verandára.

– Hol is vagyunk pontosan?

– Az Akrín-erődben.

A tekintetemet továbbra is a hegyekre szegezem.

– Tudnom kellene, hogy az hol helyezkedik el?

– Igen, ha Északföldről származnál. – Szünetet tart. – De nyilvánvalóan nem ez a helyzet. Mondd csak, hol talált rád a hercegecskénk ennyi idő után?

Ezen a ponton végül ránézek, felhúzott szemöldökkel.

– Úgy tűnik, elég sokat tudsz Penn tevékenységéről.

A tekintetében metsző él villan, amikor könnyedén kiejtem a baráti becenevet.

– Az a dolgom, hogy sok mindent tudjak, nagyon sok emberről – mondja fájdalmas lassúsággal. – Te viszont továbbra is rejtély maradsz. Különösen, hogy egyetlen kérdésemre sem feleltél, miközben én többre is választ adtam neked.

– Épp ellenkezőleg, úgy tűnik, te többet tudsz rólam, mint én önmagamról.

Szemöldökét néma érdeklődéssel vonja fel.

Sóhajtva kifújom a levegőt. Nincs sok értelme szemérmesen játszani. Ő már tudja, hogy mi vagyok. És ha valaki magyarázatot tud adni a sorsomra… Gondolom, az olyan valaki lehet leginkább, aki osztozik benne.

– Az az igazság, hogy néhány nappal ezelőttig még csak nem is hallottam a Szigillum kifejezést – mondom neki. – A mellkasomon lévő jelet leszámítva soha semmi nem utalt arra, hogy más lennék, mint egy átlagos félvér. Soha nem használtam semmilyen erőt. Nem is tudtam, hogy van erőm, amiből meríthetek.

Nem mutat semmilyen reakciót.

– Nem értettem, hogy a jel azt jelenti, hogy én… – folytatom, és megrázom a fejem. – Igazából még mindig nem vagyok benne biztos, hogy igazán értem, mit is jelent.

Egy pillanatnyi súlyos csend következik, amelyet halk, dühös káromkodás követ:

– Kibaszott Pendefyre.

Válaszra nyitom a számat, de nem ad rá esélyt. Sarkon fordul, és átmegy a terasz másik oldalára, ahol a szolgái gyönyörűen megterítették az étkezőasztalt. Elég nagy hat személynek, de csak kettőnek terítettek, és több étel borítja, mint amennyit jó ideje láttam összesen.

– Akkor gyere! – szól vissza a válla fölött, a harag villanása már elsimult. – Leülünk. Eszünk. Beszélgetünk.

Csak egy pillanatig tétovázom, mielőtt a nyomába erednék. Erőfeszítésbe kerül, hogy ne hátráljak el, amikor kihúzza nekem a székemet. Esküszöm, hogy egy elfojtott kacajt hallok a levegőben, ahogy betolja a székemet az udvariasság mintaképeként, és elfoglalja a saját helyét az asztal szemközti végében.

Tekintetünk találkozik az ételekkel megrakott tálcák felett, és egy hosszú pillanatig így maradunk. Úgy tűnik, egyikünk sem tudja, hol kezdje. Vagy talán csak nem akarja elkezdeni. Szeme az arcom szögleteit, az azt keretező sápadt hullámokat, a ruhám mélyen dekoltált míderéből előbukkanó sötét jelemet tanulmányozza.

– Bor – motyogja elgondolkodva, és tiszta aranyszínű folyadékot tölt két üvegpohárba, majd állkapcsa ismét megfeszül. – A bor majd segít. – Az egyik serleget felém csúsztatja, aztán a sajátját azonnal, két korttyal kiüríti, és újra csordultig tölti. – Kezdjük a hegyen történtekkel.

– A Fosztogatókra gondolsz? – kérdezem. – Vagy a futótűzre?

– Az idiotizmus azon megnyilvánulására gondolok, amelynek tanúja voltam részedről.

Megmerevedek.

– Tessék?

– Mondd csak… olyannyira gyerek vagy még, esetleg valóban olyan tapasztalatlan, hogy nem érted, milyen kockázatot vállaltál azzal, amit tettél?

A homlokomat ráncolom annak hallatán, hogy gyereknek nevezett. Lehet, hogy most különösen sovány vagyok, de nem vagyok gyerek. A falumban a korombeli lányok fele már a tizenhatodik névnapja előtt férjhez ment; én húszévesen már úton vagyok a vénlányság felé.

Egyébként ő maga sem néz ki olyan nagyon öregnek. Amikor először láttam a hegyen, Penn-nel egyidősnek, a húszas évei közepén-végén járónak saccoltam. Ha most ránézek, megkérdőjelezem a saját ítéletemet. Fiatalos megjelenése ellenére van benne valami – egyfajta nyugalom, a rendíthetetlen irányítás érzése –, amitől megkérdőjelezhetetlenül…

Idősebbnek tűnik.

– Ennyi nyers erőt megidézni, amikor fogalmad sincs, mit csinálsz, nemcsak veszélyes – magyarázza nyersen –, hanem hihetetlenül vakmerő dolog.

– Elboldogultam vele.

Ujjai megfeszülnek serlege szára körül.

– A köpenyeden lévő vér másról árulkodik.

– Túléltem, nem igaz?

– Épphogy megúsztad.

– Aligha ez volt a legrosszabb dolog, amit életemben túl kellett élnem – motyogom. – Sőt, ezen a héten, ha jobban belegondolok.

– Mmm. És mi van, ha valaki más lába előtt omlasz össze? Mi lett volna, ha nem én vagyok az, aki ott talál téged, a kimerültség határán? Könnyedén rossz társaságban találhattad volna magad.

– Nem vagyok benne olyan biztos, hogy nem így történt.

Az ajka ferde mosolyra húzódik, serlegét tisztelgésre emeli.

– Jogos a válasz.

Figyelem, ahogy napbarnított torka ritmikusan dolgozik, miközben iszik. Az én borom érintetlenül áll. Nem fogadok el semmit az asztaláról – bármennyire is csábítónak tűnik a választék előttem. Pácolt húsok, sajtok és ropogós kenyérszeletek sorakoznak a tálcákon olajbogyó, friss szőlő és különféle egyéb finomságok mellett. A szemem megakad egy tál rubinvörös szamócán, és összefut a nyál a számban.

Régen ettem már epret. Évek óta nem. Az elmúlt néhány szüret során még Eli máskülönben virágzó kertje is kezdett kudarcot vallani. Bármilyen betegség is sújtja Anwyvnt, bármilyen csapás is sújtja a termést Középföld királyságaiban, áldásos módon megkímélte Tengerzugot fiatalságom nagy részében. De a félsziget termékeny földje nem maradhatott örökre immunis a terjedő betegséggel szemben, amely miatt a termés elsorvad a szőlőtőkén, a gazdák pedig éhesen ülnek a vacsoraasztalhoz. A végére már csak a legszívósabb zöldségeket tudtuk megtermelni. Kukorica. Burgonya. Néha sárgarépa, vagy retek.

Ennek ellenére… Nem felejtettem el az eper édes ízét a nyelvemen.

– Vegyél egyet! – szakítja meg egy dallamos hang a gondolataim folyamát.

Összerezzenek, és felpillantok a szúrós, kék szemekbe. Olyan intenzitással mered rám, hogy a pulzusom felgyorsul.

– Nem, köszönöm.

– Nyilvánvalóan megkívántad. Miért nem kényezteted magad?

– Nem vagyok éhes – préselem ki hazugságomat a fogaim közt.

– Nem mérgeztem meg semmit, ha ilyesmin gondolkodnál.

– Nem gondolok semmire.

– Tégy belátásod szerint.

Villámgyorsan elővillan a keze, és megragad egy különösen szép epret a kupac tetejéről. A tekintete az enyémet kutatja, miközben beleharap. Elfojtom az irigység nemkívánatos villanását, ahogy nézem, amint rág. Szépen formált állkapcsa gúnyos lassúsággal dolgozik, nyelvének rózsaszín hegye kivillan, hogy lenyalja a levet az alsó ajkáról.

– Mmm. Finom – motyogja, és még mindig engem néz, jóval azután is, hogy az eper eltűnt.

– Örülök, hogy egyikünk jól érzi magát.

– Nem bűvöllek el a kellemes társaságommal? – A szeme résnyire szűkül. – Kétlem, hogy tetszene a kevésbé elbűvölő oldalam. Bízz bennem.

– De én nem bízom benned.

– Talán ez a legbölcsebb döntés, amit eddig hoztál.

A pulzusom dübörgéssé erősödik.

Újabb kortyot iszik a borából.

– Ha már a döntéseknél tartunk… elmagyarázhatnád nekem, miért tartottad bölcs döntésnek, hogy megidézz egy olyan erőt, amelynek a használatára nyilvánvalóan nem vagy felkészülve. Mégis mi vitt rá, a halálvágy?

– Nem, a túlélési ösztönöm vezérelt – cáfolom. – Nem kaptam levegőt. Valahogy vissza kellett szorítanom a füstöt. Nem volt más választásom.

– Mindig van választás.

– Amikor a két lehetőségem az volt, hogy vérzik kicsit az orrom, vagy halálra perzselődöm… – Megvonom a vállamat. – A dolog elég egyértelműnek tűnt.

– Egy kis orrvérzés? Szerinted csak ennyi történt?

Kiissza az utolsó korty bort a serlegéből, és még egyszer újratölti – nem borral, hanem vízzel egy nagy kőkorsóból. Nem iszik. Lassan forgatja a serleg szárát két ujja között. A fény megtörik a poháron, és tucatnyi apró, kerek napfény-gyémántot szór az asztal felületére, ahogy a folyadék kavarogni kezd.

A hangja elhalkul.

– Gondolj minden szellőre, amely valaha is felkavarodott minden fűszál között e világ minden szegletében. Gondolj minden fergeteges viharra, amely valaha is duzzasztotta minden hajó vitorláját minden távoli tengeren. Gondolj minden szárnyaló áramlatra, amely a hátára vett minden madarat, amely szárnyát kitárni merte minden távoli égbolton…

A keze már nem érinti a serleget, de a folyadék a pohárban még mindig forog – nem lassul, hanem felgyorsul, egyre gyorsabban és gyorsabban, apró örvényként a keze alatt. Érzem a levegőben a varázslatot, leghalványabb suttogása minden lélegzetvételembe beleszövődik. És alatta, mélyen a mellkasomban, az erő válaszként felcsendülő kavargását, ahogy a jelem hosszú álom után felébred.

Mint akit hipnotizáltak, nem tudom elszakítani a szememet a vízről, amely a serleg peremén túlra emelkedik, és az ég felé nyúlik, mint egy víztölcsér az óceánon, egy szélvihar közepén. Néhány kövér esőcsepp nagyságú gömb elszakad, és körözni kezd a pohár szélén, víz és levegő finom keringőjeként, amely megbabonáz engem.

Levegő után kapnék, de visszanyelem a késztetést, és kényszerítem magam, hogy a jelenséget előidéző férfira nézzek. Ő engem figyel, és egyáltalán nem törődik azzal, ami a vizespoharában történik, mintha a káprázatos látvány olyan kicsiny erőfeszítésébe kerülne, hogy észre sem venné.

– Minden széllökés. Minden szélvihar – folytatja. – A suttogástól a sikolyig, a legkönnyebb fuvallattól a legvadabb viharig … Mindez benned lakozik. Mindez, és még annál is több.

Meg sem bírok szólalni. Csak annyit tudok tenni, hogy elszakítom róla a tekintetemet, amikor a forgó folyadék hirtelen visszahull a serlegébe. Nem fröccsen, nem folyik ki, amikor kikerül az irányítása alól. Még egy apró fodrozódás sem zavarja a felszínt. A víz teljesen mozdulatlan.

Szívdobogva emelem fel rá ismét a tekintetem. Még mindig engem figyel. Ha látja is, hogy mennyire feldúlt vagyok, nem érez késztetést arra, hogy csillapítsa a nyugtalanságomat. A hangja könnyed simogatás, a szavai viszont a legkevésbé sem megnyugtatóak.

– Ha féktelenül, kontroll nélkül hagyod tombolni… fogalmad sincs, milyen könnyen megtörhet téged a saját erőd. Megrepeszti az elmédet, mint a tojáshéjat, ha nem vigyázol. És minden, ami azzá tesz, aki vagy, kiömlik a koponyából a kövezetre, az elpazarolt lehetőségek haszontalan tócsájaként.

TIZENHATODIK FEJEZET

ÚGY TESZEK, MINTHA NEM venném észre, hogy remeg a kezem, amikor kinyújtom, hogy felkapjam a saját serlegemet az asztalról, és az ajkamhoz emelem a bort. Finomabb, mint bármi, amit valaha ittam, de ahogy nagyot kortyolok belőle, csak a saját rémületemet érzem.

Attól, amit mondott.

Attól, hogy mit jelent ez rám nézve.

Megrepeszti az elmédet, mint a tojáshéjat…

– Szükséged van egy oltalmazóra – mondja halkan. Szeme a torkomra szegeződik, és figyeli, ahogy nyelek. Tekintete aztán az ujjaimra villan, amelyek elfehéredtek a feszültségtől, és a vállamra, amely beesett a rettegéstől.

Egyenesen a szék támlájához szorítom a hátam, és törékeny dacból felszegem az állam.

– Talán már van is egy.

– Kicsoda? Pendefyre? – A gúnyolódása sötét. – Pendefyre nem oltalmazó. Olyasvalaki számára, mint te, semmiképpen.

– Eddig ő tartott életben.

– Ó igen, valóban megvédhet téged a világosan látható ellenségtől. Az ocsmány szörnyektől és az éhes vadállatoktól – nyugtázza. – De meg tud-e védeni téged önmagadtól?

És minden, ami azzá tesz, aki vagy, kiömlik a koponyádból a kövezetre…

– Én is ezt gondoltam – motyogja, és olyan könnyedén olvassa le a félelmet az arcomról, mintha egy regény lapjait olvasná.

A szám halk kattanással csukódik be. Észre sem vettem, hogy kinyílt. Úgy tűnik, képtelen vagyok egy szót is megfogalmazni, hogy szétszórt gondolataimat valami összefüggésbe rendezzem.

– Többre van szükséged, mint valami ádáz harcosra a csatatéren. Szükséged van valakire, aki megtanít arra, hogyan használd azt az erőt, amit magadban hordozol. Hogyan irányítsd anélkül, hogy hagynád, hogy teljesen föléd kerekedjen. A legnagyobb fenyegetés, amellyel valaha is szembe kell nézned, a legkeményebb csata, amit valaha is vívni fogsz, a saját korlátaid ellen vívott harc. – Szünetet tart. – Még csak a felszínét kezdted el kapargatni annak, ki is vagy, kis szélfonó. Annak, ami vagy. És hogy mivé fogsz válni.

– És kit javasolsz a gyámság eme illusztris szerepére? – kérdezem remegve, s nagyot nyelek, hogy elnyomjam az érzelmeket, amelyek nem hagynak lélegezni. – Hadd találjam ki: önmagadat.

– Mmm. Bármennyire is élvezném a lehetőséget, hogy felbosszantsam Pendefyre-t – vigyorodik el gonoszul –, nem vagyok hajlandó belekeveredni egy újabb kudarcra ítélt kísérletbe, hogy megfordítsam a sors kerekét. Ha ragaszkodik hozzá, hogy megpróbálja helyrehozni a múltat, hiábavaló kísérletként, hogy enyhítse a bűntudatát, az az ő dolga. Nem az enyém.

– A bűntudatát? Mi miatt?

Nevet – őszintén nevet, hátravetett fejjel. A hang úgy cseng a teraszon, mint egy ágyú dübörgése. Amikor a tekintete visszatér az enyémre, vidámság helyett ugyanaz a csillogó, ragadozó fény játszik szemében, amire olyan jól emlékszem az első találkozásunkból.

– Szegény kis pacsirta – suttogja. – Egy olyan szövevényes hálóba keveredett, ahonnan talán sosem lesz esélye megtapasztalni az eget. Tudod, majdnem jobb, ha nem tudsz semmit. Lehet, hogy tudatlanul meghalni az igazi áldás.

– A halál sosem áldás.

A férfi ajka meggörbül.

– Lehet, hogy még meggondolod magad ezzel kapcsolatban.

– Már sokszor éreztem a nyelvemen a halál ízét – mondom neki egyenesen. – Nem ízlett a keserűsége. Kétlem, hogy bármennyire is megédesítené a véget, ha úgy üdvözölhetem a halálomat, hogy a tudatlanság fátyla még mindig a szemem előtt lebeg.

Úgy tűnik, ezt megfontolja, mérlegeli a szavaimat a saját fenntartásaival szemben. Hosszú ideig csendbe burkolózunk – olyan hosszan, hogy azt hiszem, talán meg sem szólal többé. De aztán egy laza vállrándítással, amely meghazudtolja tekintete intenzitását, sóhajt egyet, és hátradől a székében.

– Ne mondd, hogy nem figyelmeztettelek. – Kivesz egy újabb epret a tálból, és rágni kezdi. – Kezdjük azzal, amit tudsz.

– Tudom, hogy van rajtam egy jel. Egy Szigillum… Tudom, hogy én vagyok… – Tehetetlenül vonom meg a vállam. – … a Levegő.

– És?

– Mi más van még?

– Istenek! – A serlegében lévő vizet a teraszra löttyinti, majd ismét bort tölt magának. Hátradől a székében, és félig lehunyt szemmel néz rám. – Tudod egyáltalán, mi az a Szigillum?

– Az elemi erő pecsétje. – Ezt mondta Penn. – Azokat jelöli, akik szunnyadó mágikus képességekkel rendelkeznek.

– Ennyi? Csak ennyit mondott neked? – Válaszára elfordítom a tekintetemet, és elkomorulok. – Először is, a Szigillum nem egy közönséges jel akármelyik tündén, aki képes megmozgatni egy szellőt vagy megpörgetni a vizet egy serlegben. Rengeteg nemes tünde képes ilyesféle trükkökre. A legrégebbi vérvonalak némelyike többet is tud. Bűbájt alkotni, portált aktiválni. De csak négy lélek viseli a Szigillum jelét. Minden elemhez tartozik egy. Víz, levegő, tűz és föld.

A testem mozdulatlanná dermed, ahogy felfogom a szavakat. Négy elem. Négy lélek. Azt feltételeztem – tévesen –, hogy sokan mások is viselnek olyan jelet Északföldön, mint az enyém. Hogy sokan vannak, akik megidézhetik az elemeket. Vagy ha nem is sokan, de legalább… néhányan.

Szélfonó vagy, mondta Penn.

Nem azt, hogy te vagy A szélfonó.

Nem az első szélfonó.

Az arcom elsápadhat, mert a velem szemben ülő férfi felsóhajt, és végigsimít sötét haján.

– Látom, ezt a részletet nem árulta el neked.

– Nem – lehelem döbbenten. – Ezt valahogy kifelejtette.

– Mmm. – Újabb kortyot iszik a serlegéből. – Bármelyik adott pillanatban négy Örökös létezik a világban. Se több, se kevesebb.

– Mindig?

– Mindig.

– Mi van, ha az egyik meghal?

– Egy másikat küldenek.

– Küldenek? Honnan? Kik?

– Vannak kérdések, amelyekre magam sem tudom a választ – motyogja. – A fenti istenek ritkán osztják meg velünk a szándékaikat. Az alant lévők még kevésbé hajlandók erre.

Újabb korty bort iszom, hogy megnyugodjak.

– Mit tudsz Anwyvn történelméről? – kérdezi összehúzott szemmel. – A háborúk kitörése előttről. Azelőttről, hogy a métely elkezdte megbetegíteni a földet.

Elfintorodom, ahogy visszagondolok Eli leckéire. Egy emberöltővel ezelőttinek tűnnek, csupán távoli emlékeknek. Csak az alapvető részletekre emlékszem, de mint egy kötelességtudó diák, elmondom őket:

– Anwyvn egykor egyetlen nagy királyság volt, amely felett egy tündekirály uralkodott. Az ő uralkodása alatt a mágiát nem irtandó csapásnak tekintették, hanem ajándéknak, amelyet el kell fogadni. Az emberek és a nemes tündék harmóniában éltek, sőt, következmények nélkül házasodhattak is egymással. Állítólag ez volt a nagy béke kora.

Megrázom a fejem, hisz nehezen tudok elképzelni egy ilyen kort. Csak a háborút ismerem. Ebbe születtem bele. Húsz évet töltöttem benne, és néztem, ahogy szűk látókörű királyok harcolnak az általuk teremtett pusztaság morzsáiért, és nem sokat törődnek azokkal, akik a kereszttűzbe kerülnek. Bármilyen más élet egy esti mese részletének tűnt csupán.

– Folytasd! – sürget halkan.

– Nem tudok többet. – Összevonom a szemöldökömet. – Valamikor megváltoztak a dolgok. A halandók összefogtak, és megdöntötték a tündekirály uralmát. A birodalom bukása után a varázstudás halálos bűnné vált, a vérvonalak keveredését betiltották. Mindenkit, akiben csak nyoma is volt a varázstudásnak, levadásztak és megöltek. Ez azóta is így van. Kétszáz éve már. – Tartok egy kis szünetet. – És nem hiszem, hogy ez egyhamar megváltozna, Középföld sötét helyzetét látva.

Hosszasan emésztgeti ezt a kijelentést, majd kifürkészhetetlenül azt mormogja:

– Nem számít, hogy te mit gondolsz.

– Micsoda?

– A prófécia, az számít, sokkal inkább, mint a jövőre vonatkozó elképzeléseid.

Értetlenül bámulok rá.

– Én nem ismerek semmiféle jóslatot.

– Nem meglepő. A halandóknak megvan az a csúnya szokásuk, hogy a tündék minden említését kitörlik a könyveikből. A hegyvonulaton túl az ilyen dolgok generációk óta feledésbe merültek. – Sóhajt, mintha Anwyvn leghatalmasabb királyai helyett egy csapat tévelygő gyerek bosszantaná. – Tehát van egy jóslat. Egy régi jövendölés, amelyre már csak kevesen emlékeznek. A tündék egyfajta Tetrádjáról szól, akiknek az a rendeltetésük, hogy helyreállítsák az egyensúlyt. Örökösök ők, akik újra és újra megszületnek, amíg mind a négy elem újra össze nem kapcsolódik.

– Az … az egyensúlyt?

– Az erő egyensúlyát. A mágiát. Enélkül… – A feje elgondolkodva biccent. – Anwyvn beteg. A föld haldoklik. Már nagyon régóta. Már jóval a te életed előtt is haldoklott. Aznap kezdődött, amikor a halandók megölték a királyi család tagjait – lemészárolták a tündekirályt, és kiirtották a vérvonalát.

– A Gyomlálás?

A férfi bólint.

– Egy olyan förtelmes, olyan visszataszító tett, amely szétszakította a kontinens testét. Felszakította az Anwyvnt összetartó varratokat, és hagyta, hogy szétbomoljanak. Hogy darabokra szakadjanak. Az idő múlásával ez csak rosszabbodott. Létrejött egy fekete folt, amely azóta is pestisként terjed a földön.

– Akkor ez egy átok?

– Egyesek biztosan így gondolják. Hogy a tündekirály az utolsó leheletével ugyanarra a végre ítélte azokat, akik elárulták őt, mint amilyen véget ők okoztak neki.

– Te így hiszed?

– Engem nem annyira az eredet, mint inkább a következmények érdekelnek. Hogy az egyensúly hiányát átok szülte-e, vagy csupán a varázserő elleni halálos háború tünete… Akárhogy is, mindannyian kénytelenek vagyunk elviselni. Egyesek több sikerrel, mint mások.

– Ezt hogy érted?

– Itt Északföldön, ahol a varázstudás még nem tűnt el teljesen, némileg védve vagyunk a mételytől. Földrajzi elhelyezkedésünk megkímélt minket a kétszáz évvel ezelőtti vérvonal-megszakadás legrosszabb következményeitől. Ez most is megvéd minket a Középföldön dúló szüntelen háborúktól és az alkalmi inváziós kísérletektől, amikor egy különösen ostoba királynak eszébe jut, hogy az Avian-szorosban próbára tegye az erejét.

Zavartan bólintok, miközben Tengerzugra gondolok, és a Csillagfény-erdőre a part legtávolabbi részén, ahol az ágak földöntúli fényben izzottak, és a talaj a lábam alatt zúgott, mint egy föld alatti áramlat. Vajon az erőnek ezek a megmaradt nyomai tartották termékenyen a földünket a növekvő pusztulás ellenére?

Miután az elmúlt hónapokban többet láttam Középföldből, szinte biztos vagyok benne.

– A hegyeken túl – folytatja –, a szánalmas halandók éhezéssel és szenvedéssel teli, rövid, nyomorúságos életet élnek, miközben hamis királyaik olyan mérgezett földért harcolnak, amely már nem képes termést hozni.

A tekintetem újra a szemébe villan.

– Úgy beszélsz, mintha megérdemelnék ezt a sorsot.

– Talán nem így van? – Összevonja a szemöldökét. – Nem a halandó emberek voltak azok, akik kibillentették az erőt az egyensúlyból? Nem az önzésük sarkallta őket arra, hogy elárulják a tündekirályt, akinek hűséget fogadtak? Nem az ő kapzsiságuk volt az, ami ezt az átkot az egész kontinensre zúdította?

– Talán az őseik kapzsisága. De nem a most élő halandóké.

– Kik vagyunk mi, ha nem az örökség, amelyet magunk után hagyunk? Ők ugyanolyan bűnösök, mint az őseik.

– Az ember nem egyenlő a történelmével.

– Nem? – A szeme olyan kék, olyan feneketlen, hogy azt hiszem, belefulladok. – Gondolod, hogy van olyan halandó ember, aki annak a gyilkos nemzetségnek a dicsőségén nevelkedett, és akár csak a kisujját is mozdítaná, hogy segítsen egy olyan lénynek, mint te vagy?

A nyakamban lévő hurokra gondolok. Az akasztófámra. A gúnyos szájakra, a sötét tekintetekre és a buzgó kezekre, amelyek a markolatért nyúlnak.

Hegyes szuka.

Tünde söpredék.

– Vannak jó emberek Középföldön – erősködöm, félretolva a pókhálós emlékeket, amelyek elmém legsötétebb zugaiban kísértenek. Helyettük fényes pontokat keresek.

Tomas egy frissen sült mézes süteményt nyújt át nekem. Halandó volt, mégis kedvességet mutatott felém.

Eli meleg arca, vigasztaló karjai. Halandó volt, és szeretett engem. Méghozzá annyira, olyan erősen szeretett, hogy meghalni is képes volt értem.

– Vannak emberek, akiket túlságosan lefoglal a túlélés ahhoz, hogy gyűlöljék a félvéreket. És bármennyire is nehéz elhinni itt fent, az észak kényeztető menedékében… – Hideg pillantást vetek a tál eperre. – Vannak emberek, akik nemcsak a kisujjukat nyújtanák, hogy segítsenek egy olyan valakinek, mint én, hanem mindent kockára tennének… Az életüket is feláldoznák az enyémért cserébe.

A hangja kétkedő.

– Találkoztál már ilyen emberekkel.

– Igen. – Nagyot nyelek, hogy legyűrjem a lelkembe hasító érzelmeket. – Nem ítélhetsz el egy egész kontinenst néhány ember bűneiért.

– Nem ítélek el senkit. Nem érdekelnek eléggé, hogy elítéljem őket. Többé már nem.

– De egykor így volt? – Nehezen hiszem el, hogy a velem szemben ülő, maróan cinikus lény valaha is őszintén törődött volna bármivel.

Az állkapcsa megfeszül.

– Nagyon régen.

– Mi változott?

– Azt gondoltam, talán helyreállítható az egyensúly. Hogy segíthetek a jóslat beteljesedésében. Hogy az én szerepem ebben valamiféle módon valóban számít. Most már több eszem van. – Mélyen a poharába bámul. – Mostanra csupán egyszerű megfigyelő vagyok ebben az egészben. Hátradőlök, és bort kortyolgatok, miközben nézem, ahogy a déli királyságok hamuvá és csonttá porlanak.

– Ez nagyon drámaian hangzik.

Elvigyorodik, váratlanul megvillannak a fehér fogai, amitől érthetetlen módon megdobban a szívem.

– Valóban.

– Ez a prófécia, amit említettél… – Összekulcsolom a kezem az asztal alatt. A körmeim a bőrömbe mélyednek, félholdak sorát hagyva maguk után. – Mit mond még rólunk?

Ismét sóhajt, mintha nem akarná elmondani, de végül megenyhül. A hangjából gúny csöpög. – Négy elem. Négy Szigillum, húsban és vérben reinkarnálódva. Egy sorsszerű Tetrád, az istenek jeleit viselő Örökösök szövetsége. Szétszórva a földön. Ha mind a négy összefog, és eggyé válik, az egyensúly helyreáll. A mágia visszatér, a métely semmissé lesz, a föld meggyógyul, mindenki örülni fog. Bőség, dicsőség, satöbbi, satöbbi. – Belehorkant a serlegébe, miközben újabb korty bort iszik. – Egy szenilis, vén látnok hamis ígéretei, aki valószínűleg csak kitalálta az egészet, miután túl sokat időzött egy ópiumbarlangban.

Hosszú másodpercekig bámulom őt.

– És ha tévedsz? Ha igaz?

– Ahogy mondtam, Anwyvn sorsa engem már nem érdekel.

– De te…te vagy… a Víz – jelentem ki értetlenül.

– Nagyon sok minden vagyok. Fantasztikus keringőművész, például. Kiváló harcos. Elég tűrhető szakács. – A szeme vidáman csillog. – Az ágyban pedig csaknem egy isten.

Nem veszek tudomást a figyelemelterelési kísérletéről.

– Annyira kiégtél, hogy a saját sorsodat is figyelmen kívül hagynád? Vagy egyszerűen csak annyira önző vagy, hogy képes lennél kárhozatra ítélni a világ többi részét, csak hogy ne zavarja semmi a saját nyugalmadat?

– Óvatosan. – A fenyegetés olyan ellentmondásos könnyedséggel hangzik el, hogy végigfut a hátamon a hideg. – Olyan dolgokról beszélsz, amelyek messze túlmutatnak korlátozott felfogásodon.

– Hát persze! Épp most mondtad el, hogy én vagyok az egyike annak a négy kulcsnak, amelyek együttesen nyitják a világ megváltásának ajtaját – kiáltom, túl dühösen ahhoz, hogy törődjek a szavaiban csendülő figyelmeztetéssel. – Azután, ugyanabban a percben elvárod, hogy könnyedén elfogadjam a teljes közömbösségedet a saját szerepeddel kapcsolatban.

– Biztosíthatlak róla, az apátia a legbölcsebb út. Főleg, ha az alternatíva a végeláthatatlan frusztráció.

– Hogyan? Hogyan lehetne az, amikor már a cél feléig eljutottunk? Amikor a négy elemből kettő már itt ül egymással szemben egy asztalnál?

– És egy harmadik kétségkívül gyorsan közeledik felénk – motyogja.

– Micsoda?

Nem vesz tudomást a kérdésemről.

– Azt hittem, vége a történelemóránknak, de úgy tűnik, tisztáznom kell még néhány apróságot, hogy a te félig fejlett elméd is megfelelően felfogja a jelenlegi valóságunkat. – Kissé közelebb hajol, hangja egyre feszültebb. – Az első négy Örökös több mint kétszáz évvel ezelőtt született, a felkelés után. Egyesek szerint a lelkük pontosan abban a pillanatban lépett be ebbe a világba, amikor a tündekirályé elszállt.

– Vagyis?

– Vagyis ha az eredeti Tetrád egymásra talált volna, szerinted most itt ülnénk és ezt a beszélgetést folytatnánk?

– Gondolom, nem.

– Jól gondolod. Minden alkalommal, amikor egy Örökös meghal, az elem valaki másként születik újjá. Bár gyorsan gyógyulunk, és nehezebb megölni minket, mint a legtöbbeket, mi is meghalhatunk. Az elhulltat ezt követően visszaküldik, hogy újrakezdje, egy új testben. Egy új lélekkel. – A szeme végigfut az arcomon. – Hány éves vagy… tizenhét? Tizennyolc?

– Húsz.

– Ahhoz képest elég véznácska vagy. – A szája megrándul, amikor egy durva kézmozdulatot teszek, ami pontosan azt sugallja, hogy hova dughatja a kéretlen véleményét. – Ez azt jelenti, hogy valahol ezen a világon, úgy húsz évvel ezelőtt halt meg az utolsó szélfonó. Valószínűleg fájdalmas halállal, egy hurok végén vagy egy kard hegyén.

Nem tudok ellentmondani ennek a kijelentésnek, tudva, hogy mennyire egybecseng a kis híján elkerült végzetemmel. Az elmém zakatol a kíváncsiságtól, és a gondolataim az előttem itt éltek felé szállnak. A Levegő korábbi inkarnációi felé. Hányan voltak? Kik voltak ők? Hol éltek? Milyen volt az életük, mielőtt elpusztultak?

– És aztán jöttél te – térít vissza a jelenbe. Elgondolkodva lehajtja a fejét. – Pedig az utolsó szélfonó, akivel emlékezetem szerint találkoztam… ó, azóta legalább hetven év telt el. Hogy az ő halála és a te születésed közötti fél évszázad alatt hányan éltek és haltak még, arról fogalmam sincs. Lehet, hogy csupán egyetlen, de lehet, hogy száz is. Ha tovább éltek a csecsemőkornál, babonás halandó parasztok közt megszületve… Ha megmenekültek a gyilkos királyok karmai közül… Soha nem volt szerencsém találkozni velük.

Pislogok, döbbent csendbe burkolózva. A velem szemben ülő férfi egy nappal sem tűnik többnek harmincnál. A nyakamat tenném rá.

– Hány… – Lenyelem a hitetlenkedést. – Hány éves vagy?

– Ez egy nagyon illetlen kérdés, minden nő szerint, akit valaha ismertem.

– Nincs kedvem viccelődni.

– Kár.

– Nem tudnál egyenes választ adni?

– Ó… – Legyint, mintha ez lényegtelen részletkérdés lenne. – Két évszázad, plusz-mínusz pár év. Bár azt mondták, hogy egy nappal sem nézek ki többnek százötvennél.

A szemem elkerekedik, szinte kidülled. Csak a legnemesebb tündék – a királyi tündék – vannak megáldva természetellenesen hosszú élettel. A közönséges félvéreknek ritkán adatik meg az öregedés luxusa – legalábbis Középföldön –, de az a kevés, akinek mégis, nem él tovább száztizenöt évnél. Talán százhúsz évig, legföljebb. És ezekben a kivételes esetekben a koruknak megfelelően néznek ki. De ennek az idegennek a tökéletes arcán sehol egy ránc vagy öregségi folt. Sötét, dús hajában egyetlen ezüstös szál sincs.

Meghökkenten csak annyit bírok kinyögni:

– Micsoda?

– Ahogy már említettem, az Örökösöket nehéz megsebezni, és még nehezebb teljesen eltüntetni – mondja, mintha meglehetősen lassú észjárású lennék. – Hosszú az élettartamunk. Gyorsan gyógyulunk. Hamarosan megtanulod te is. – A tekintete a csuklómra vándorol, amikor ismét a boromért nyúlok, és észreveszi a megfakult hegeket, amelyek ott gyűrűznek a húson. – Ha még nem történt volna meg.

Iszom egy nagy kortyot. Kezdek szédülni – vagy az információáradattól, vagy attól, hogy éhgyomorra iszom.

– Tehát, hacsak valaki nem veszi a fáradságot, hogy megöljön, örökké fogok élni?

– Talán.

– Nem akarok örökké élni – suttogom erőtlenül.

– A legtöbben az örök életet ajándéknak tekintenék.

– Élni, míg mindenki más elpusztul… maradni, miközben mindazok, akiket szerettél, lassan elpusztulnak az idő múlásával… – Elfojtom a borzongást. – Ez inkább hangzik kínzásnak.

Nem mond semmit. Csak bámul engem – olyan intenzíven mered rám, hogy leküzdöm a késztetést, hogy fészkelődjek a székemben. Mintha egyenesen a lelkembe próbálna belelátni.

Egy gondolat jut eszembe.

– Ha a jóslat beteljesedik… Ha az egyensúly helyreáll, úgy értem… Mi történik akkor? Továbblépünk?

– Nem tudom. Mivel amúgy sem igazán hiszek abban, hogy ez valaha is megtörténik, nem vesztegettem sok időt a töprengésre.

– De…

– Soha nem találtuk meg az utolsó elemet – mondja nyersen. – A Földet. Egyszer sem. Egyetlen nyomot sem találtunk. A sok évem alatt sem. És bár a mostani közönyöm kiábrándítónak tűnhet, biztosíthatlak… volt idő, amikor jelentős erőfeszítéseket szenteltem ennek a keresésnek.

Nagy levegőt veszek.

Soha.

Egyszer sem.

Kétszáz évnyi keresés alatt egyszer sem.

Tekintete a vállam fölé vándorol. Megfordulok, és látom, hogy az egyik zajtalan léptű szolgáló ott áll, a szemei valami néma üzenetet közvetítenek. Bármi is legyen az, a házigazdám arcán mogorva fintor jelenik meg, és a válla mintha megmerevedne.

– Az időnk fogytán van – magyarázza, miközben visszafordul hozzám. – Kedves herceged közeledik, hogy megölje a gonosz sárkányt, aki elrabolta a szépséges leányt.

Kihúzom magam.

– Penn itt van?

– A kapunál toporog, miközben mi itt beszélgetünk.

– Azonnal vigyél hozzá! – követelem, és felpattanok. – És kérem vissza a holmimat!

– Á, igen, a szép kis köpenyedet.

– Megtarthatod a köpenyt. De a tőrömet vissza akarom kapni. – Nem állok meg, hogy megvárjam őt, átcsattogok a teraszon vékony kék papucsomban.

– Nézzenek csak oda, hogy parancsolgat! – A derült megjegyzés közvetlenül a hátam mögül jön. Házigazdám hangtalan léptekkel átszelte a köztünk lévő távolságot. – A legkevésbé sem öntelt.

Ahogy az ajtóhoz érek, a vállam fölött szigorú pillantást vetek rá. Az ajtószárnyakat két egyenruhás szolga lendíti befelé. Mindketten legalább részben tündék, a hegyes fülek alapján, amelyeket a lehajtott fejükön látok, miközben elhaladunk mellettük.

Nem szólalunk meg, mialatt áthaladunk a kastélyon. Csak papucsom halk kopogása a kövön töri meg az átható csendet. Ő, mint mindig, teljes csendben mozog. Azon tűnődöm, vajon ez a képesség a hatalmának vele született adománya, a kiterjedt katonai kiképzés eredménye, vagy a kettő valamilyen kombinációja.

Nem tart sokáig, és elérjük a kaput. A birtok nem olyan nagy, mint eredetileg gondoltam. Bár portól és szeméttől mentes, az az érzésem, hogy ritkán használják. A folyosók, amelyeken áthaladunk, jellegtelenek. Miközben haladunk, bepillantok a nyitott szobákba, és üresnek találom mindet – sem művészetnek, sem életnek nem látni semmi jelét. A puha léptű szolgákon kívül egy lelket sem látok. Még őröket sem. Még azután sem látok egyetlen szolgálatban lévő embert sem, hogy átlépünk egy masszív, fémkeretes faajtón, és egy fallal körülvett udvarra érünk. A kerti ágyások kopárak, a fű gyomokkal tarkított. Kék szoknyámban úgy érzem, mintha én lennék az egyetlen színfolt a megszürkült világban.

– Általában nem töltök itt sok időt – mondja mellettem rejtélyes házigazdám, amikor sétánk közben észreveszi kíváncsi tekintetemet.

– Ezek szerint nem itt élsz?

Ellenszenvvel pillant a nehéz kőre, az élettelen udvarra.

– Istenek, dehogy. Az Akrín-erőd a szoros közelében van, semleges földön. Hivatalos államügyek, harci stratégiai megbeszélések céljára tartjuk. – Rám pillant, ajkai megrándulnak, ahogy folytatja: – És túsztárgyalásokra.

– Szóval túsz vagyok.

– Pendefyre biztosan azt hiszi, hogy az vagy.

– Provokálni próbálod őt?

– Ha provokálni akarnám, már visszavittelek volna magammal Hyliosba. – A mosolya eltűnik. – Bár nem kell sok ahhoz, hogy őt provokálja valaki.

Hylios.

Már hallottam ezt a városnevet a vintare-i fogadósnőtől, aki nekem adta az unokahúga köpenyét. Mit is mondott?

Itt hagyta, amikor tavaly tavasszal Llŷrbe költözött. Hyliosban nincs szükség szőrmére, az egyszer biztos.

Llŷr.

Hylios Llŷrben van.

A férfira pillantok, miközben újabb kérdések merülnek fel bennem a kilétével kapcsolatban, de kék szeme az istállóra szegeződik, ahonnan egy lovász egy nagy fekete mént vezet kifelé. A ló mintha minden egyes lépésnél küzdene, rángatja a kantárját és kivillantja a fogait, fejét lóbálja, miközben nyerítése visszhangzik az udvarban.

– Onyx! – kiáltom.

A hangom hallatán odakapja a fejét. Fényes fekete szeme rám szegeződik, nyerítése abbamarad. Odasétálok hozzá, kinyújtott kézzel, és megsimogatom bársonyos orrát, amikor az a tenyeremhez ütődik. Felszerszámozták, és az íjam és a tegezem ott van, ahol hagytam, a nyereg mögé szíjazva.

– Semmi baj, drágám – suttogom, és a homlokomat a nyakára hajtom. – Most már vége van. Penn itt van. Értünk jött.

Egy éles köhintés tereli vissza a figyelmemet a mellettem álló férfira.

– A holmid a nyeregtáskákban van. A tőr és minden más is.

Bólintok.

– Tessék. Ezt vedd fel.

Nem vettem észre a köpenyt a kezében, csak most, hogy felemeli. Mélykék árnyalatú, majdnem éjsötét. Az anyaga vastag, meleg bársony. Nem háborodom fel, amikor a vállam köré teríti. Hideg van az udvaron; az út még hidegebb lesz, különösen, ha a nap a horizont alá süllyed.

A keze egy pillanatra elidőzik a nyakcsatnál, miközben az arcomba bámul. Olyan gyengédséggel, hogy elakad a lélegzetem, benyúl a hajfüggönyöm alá, és kiszabadítja hajamat a nehéz anyag alól.

– Amikor legközelebb azt tervezed, hogy kis híján megölöd magad egy olyan erő szabadjára engedésével, amelyet alig értesz – mormogja –, ezen legalább nem fog meglátszani a vérfolt.

Csaknem elmosolyodom.

– Fantasztikus.

A keze még mindig a galléromnál van.

– Kár lenne, ha ilyen hamar meghalnál. – A hangja úgy elhalkul, hogy már nem vagyok benne biztos, hogy hozzám beszél. – Néhány óra beszélgetés hetven év várakozásért cserébe? Aligha tűnik tisztességes üzletnek. Másrészt a Szerencse Istene mindig is szeszélyes kurafi volt.

Fogalmam sincs, miről beszél, de azért válaszolok.

– Talán jobb eredményeket érhetnél el az isteneknél, ha tartózkodnál a sértegetésüktől.

A szeme sarkában nevetőráncok bukkannak fel.

– És kihez kellene fellebbeznem, kis égi pacsirta? A Halál Istenéhez? – Szünetet tart, és ahogy nézem, a vidámság minden cseppje eltűnik az arckifejezéséből. A hangja furcsán komollyá válik. – Nem. Azt hiszem, a Sors Istennőjének tartozom köszönettel ezért a meglehetősen érdekes fordulatért.

Nagyot nyelek, próbálom legyűrni a torkomban hirtelen összegyűlt gombócot, és megpróbálok – sikertelenül – egy elmés választ megfogalmazni. Az arcunk már egészen közel van egymáshoz, ő azonban még közelebb hajol, amíg már csak az arcának tökéletesen szimmetrikus síkjait látom – azokat a tökéletesen formált arccsontokat, amelyek szálegyenesen húzódnak aranyló bőre alatt. Azt a cinikusan felvont szemöldököt. A vigyorgó szájat, amely egy pillanatra elkomolyodik. És azt a szempárt – két elemésztő óceán, melyek mélysége azzal fenyeget, hogy itt, helyben elnyelhetnek.

Testem minden izma teljesen mozdulatlanná válik a közelségére. Mint a szerencsétlen préda, aki túl közel került egy halálos ragadozóhoz, megdermedek, pedig okosabb lenne elmenekülni. Kínzóan tudatában vagyok a közelségének; szinte éget az érintése, amely még mindig a galléromnál időzik, az ujjai a hajamban maradtak.

A szívverésem felgyorsul, ahogy a pillanat elhúzódik, egyikünk sem szólal meg. Meg akarom törni ezt a furcsa feszültséget, de túlságosan elszorul a torkom ahhoz, hogy megszólaljak. A tekintetünk olyan mágnesességgel kapcsolódik össze, amitől meg sem próbálok szabadulni. És ha próbálnék, tudom, hiábavaló lenne. Bolondság lenne csak megpróbálni is.

Senki sem menekül ettől az embertől, gondolom, miközben a pulzusom fülsiketítően dübörög a dobhártyámon. Hacsak ő nem akarja, hogy elmeneküljenek.

– Hogy hívnak? – kérdezi, és végre szabadon enged érintése és pillantása fogságából.

Pislogok, ugyanis váratlanul ér, ahogy a feszültségtől pattogó levegő hirtelen kitisztul, és ismét rendesen tudok lélegezni. Túl hosszú idő óta először.

– Meglep, hogy érdekel annyira, hogy megkérdezd.

– Nem érdekel. Csak az, hogy az Ég Örökösének szólítsalak, egy kicsit túlzottan hivatalosnak tűnik.

– Nem hiszem, hogy még sok alkalmad lesz arra, hogy bárhogyan is szólíts – mutatok rá. – Kétlem, hogy valaha viszontlátjuk egymást, ha egyszer távozom.

Halk nevetés buggyan ki az ajkai közül.

– Tényleg?

A legbiztonságosabbnak az tűnik, ha nem válaszolok.

– Ha soha többé nem látjuk egymást, miért számítana, hogy tudom a neved?

Elgondolkodom a kérdésén. Talán azért, mert fáradt vagyok, vagy mert annyi információt adott nekem anélkül, hogy cserébe bármit is kért volna. Talán egyszerűen csak hiányzik az, hogy a nevemet halljam valakinek a szájából…

– Rhya – mondom neki suttogva. – A nevem Rhya Fleetwood.

– Rhya Fleetwood. – Lassan elismétli, mintha minden szótagot megízlelne, ahogy a szájában formálódik. – Örülök, hogy megismertelek.

Várok, de ő nem viszonozza a szívességet. Bosszús fintorra ráncolom az orrom.

– Nem akarod megmondani a tiédet?

– Nem.

– Micsoda? Miért nem?

– A neveknek hatalmuk van. Különösen a teljes neveknek. Soha ne mondd meg a tiédet egy idegennek, ha nem tudod, hogy az illető mire akarja használni.

– De… Én megmondtam neked az enyémet!

– És?

– És udvariasságból viszonoznod kellene azt, amit kaptál!

– Ó, én már vagy száz éve nem foglalkozom semmi olyasmivel, mint az udvariasság – vigyorogja el magát. Nagyon élvezi, hogy kellemetlenül érzem magam. – A te ostobaságod nem teszi szükségessé az enyémet. És különben is, gondolom, hamarosan megtudod a nevemet, akár elmondom neked, akár nem.

Lesújtó pillantást vetek rá.

– Minden beszélgetésünk ilyen lesz? Tele trükkökkel és szóvirágok csapdáival?

– Azt hittem, soha többé nem látjuk egymást.

A pillantásom egyre haragosabb.

Úgy tűnik, nem bánja, sőt észre sem veszi. Kék szemében gúny villan, miközben keze az udvar túlsó vége felé int.

– A hősöd már vár téged.

TIZENHETEDIK FEJEZET

EGYMÁS MELLETT HALADUNK a fémkapuig, amely elválasztja az erődöt a külvilágtól, Onyx pedig mögöttünk baktat. A kapu nyikorogva felemelkedik vastag láncain. Elkerekedik a szemem, amikor meglátom, mi vár a túloldalon.

Egy egész csapat egyenruhás katona. Soha nem láttam még ennyi tündét egy helyen. Harmincan vannak, talán többen, mind egyforma sötétbarna tunikába öltözve és kardokkal felfegyverkezve. A levegőben lángoló hegyet ábrázoló, Dyved címerével ellátott zászlók lengenek.

Ez bizonyára a híres Parázs Gárda. Farley beszélt róla – harcosok különleges egysége, akik közvetlenül Penn parancsnoksága alatt tevékenykednek, amikor otthon van Caelderában. Mindig csatára készek, és rendkívül jártasak a hadászat minden területén.

A zászlóalj elején, a többiektől kissé elkülönülve hat férfi ül a lován. Egyenruhájuk kissé eltér a többiekétől, magasabb rangjukat a mellkasukon lévő emblémák jelzik. Felismerem köztük Mabont, Uthert és Jacet, mindannyian komor és tartózkodó képet vágnak.

Penn középen, egy szürke ló hátán ül. Nem visel sisakot. Ekkor jövök rá, még sosem láttam őt sisak nélkül napfényben, és hirtelen kiszárad a szám. A haja dús gesztenyebarna, aminek végét a rézarany világosabb árnyalatai fényesítik. Bőre napbarnított, arca kipirult az erőfeszítéstől. Arckifejezése szándékosan közönyös.

És a szeme rám szegeződik.

A mélyén rejlő forróság láttán levegő után kapnék, de uralkodok magamon. Harag és tűz. Elég fényesen ég ahhoz, hogy felperzseljen, és nem veszi le az arcomról, miközben leszáll a nyeregből, és a kapukhoz közeledik. A szívem a torkomban dobog, ahogy hosszú lépteivel átszeli a köztünk lévő távolságot. Megkönnyebbülésem tapintható aláfestése őrjöngő pulzusomnak.

Itt van.

Eljött értem.

Kezem megrándul Onyx kantárján, amikor Penn megáll, mindössze néhány lépésnyire tőlem. Tekintete végigsiklik a testemen, sérülések vagy bántalmazás nyomai után kutatva. Mivel nem talál semmit, röviden biccent, majd az oldalamon álló férfi felé fordul.

– Pendefyre – köszönti házigazdám hamis derűvel. – Mi szél hozott erre?

– Soren – viszonozza Penn kimérten.

A föld mintha megindulna a talpam alatt. Meglepődöm, hogy meg tudom tartani magam, ahogy a valóság megmozdul, majd csontrepesztő gyorsasággal visszaáll a helyére.

Soren.

A férfi mellettem Soren király. Llŷr királya. A férfi, akinek már a neve is elég ahhoz, hogy meglett férfiak reszkessenek a félelemtől, és akinek a címe egyet jelent a halállal. Egy vadember. Egy szadista mészáros. A csatamezőn tanúsított tetteiről szóló, a mítosz határát súroló történetek – a páratlan kegyetlenség, amellyel elbánik a betolakodókkal, a hihetetlen harag, amelyet az ellenségeire zúdít –messzire és széles körben elterjedtek Anwyvn egészében.

És én ott ültem vele egy asztalnál. Néztem, ahogy bort kortyolgat és epret eszik. Láttam, ahogy nevetve hátraveti a fejét, és a szeme csillog a vidámságtól.

Nem tudom összeegyeztetni a valóságot a hírnévvel.

– Rég találkoztunk. – Soren hangja lágy, akár egy tollpihe. – Hetven éve, nem igaz?

– Hagyjuk az udvariaskodást – morogja Penn. Nem néz rám. Az az érzésem, hogy ez szándékos. Mert ha megtenné, talán elveszítené a bizonytalanul pórázon tartott indulatai fölötti uralmát. – Ennek most vége. Add vissza őt nekem.

– Hát így köszönöd meg egy régi barátnak, hogy vigyázott arra a meglehetősen érdekes új pajtásra, akivel te oly hanyagul bántál?

Penn állkapcsa megfeszül.

– Ebből elég!

– Nagyon is egyetértünk. Elég. – Soren hangjából eltűnik minden melegség. – Elég abból, hogy megpróbálsz beleavatkozni olyan dolgokba, amelyekről tudod, hogy jobb, ha hagyod őket. Vagy nem tanultad meg a leckét legutóbb?

Penn szeme parázslón felvillan.

– Ez nem ugyanaz.

– Nem ugyanaz? Én itt csak a régi minták ismétlődését látom. Az egyetlen különbség az, hogy ezúttal nem áll szándékomban tétlenül nézni, ahogy a tüzek martalékává válik az utóbbi évszázadunk legígéretesebb esélye.

Penn fogai olyan erősen összekoccannak, hogy azt hiszem, megrepednek.

– Ez nem ugyanaz. Ő nem ugyanaz.

– Nem Rhya miatt aggódom.

Penn egész testében összerándul a nevem hallatára. Bár gyorsan leplezi a döbbenetét, már túl késő. Soren látja a szinte észrevehetetlen összerezzenését, és azonnal rájön, hogy ez mit jelent. Önelégült vigyorra húzódik az ajka, ahogy rám pillant, és azt mormolja:

– Érdekes.

Megvető pillantást szegezek rá.

– Nézz csak rám olyan megvetően, amennyire csak akarsz. – Felnevet. – Szükséged is lesz erre a harci szellemre, ha túl akarod élni Vanora haragját.

– Bölcsen tennéd, ha nem mondanál többet – figyelmezteti Penn szigorúan.

– Miért? Attól félsz, hogy ha megtudja az igazságot, talán már nem tart veled olyan lelkesen Dyvedbe?

– Nem tudom, miért érdekel ez téged. Nem azt mondtad az előbb, hogy nem áll szándékodban belekeveredni? – Penn nem vár választ. Anélkül, hogy elfordítaná a tekintetét Sorenről, vakon kinyújtja a kezét az irányomba. – Gyere. Most elmegyünk.

Csak egy rövid pillanatig habozom, mielőtt a kezemet az övébe csúsztatom. Egy szempillantás alatt elránt Soren mellől, és szorosan az oldalához húz. Melegsége belém árad – forró, mint egy kemence, még a vastag bordó köpenyen keresztül is.

– Tűz és Levegő, újra együtt – mondja Soren, és Pennről rám vándorol a tekintete. – Ha ez nem a történelem megismétlődése, akkor nem tudom, micsoda.

Tűz és Levegő.

Még mindig sokkos állapotban vagyok, ahogy a valóság immáron másodszor változik meg körülöttem, alig néhány perc alatt. Penn is érzi, ahogy öntudatlanul megborzongok. Biztosan érzi. De nem néz rám. Még csak nem is foglalkozik a puskaporos hordóval, amit Soren túlságosan is vidáman gurított az utunkba.

Egyszerre egy tucatnyi darabka kerül a helyére az elmémben, és a rejtélyes töredékekből egy kép rajzolódik ki. Penn teste megmagyarázhatatlan belső forróságtól ég, mintha tűz lobogna a bőre alatt. A kardja vörös lánggal ég, miközben harcol, mintha a penge órákig izzott volna a parázsban. A láng elhamvasztja a barlangban lévő halott cyntroediket, annak ellenére, hogy nincs éghető anyag a meggyújtásukhoz. A hegyen tomboló futótűz elszabadul, és a természetellenes lángok sávja felemészti a Fosztogatókat. A szavai, miután kihúztam a nyílvesszőt a vállából.

Gyorsan gyógyulok.

Végre mindennek van értelme. Olyannyira, hogy el sem hiszem, hogy korábban nem tudtam összerakni a képet. Még Soren félvállról odavetett megjegyzése az előző szélfonóról – akit hetven évvel ezelőtt ismertek – sem volt teljesen világos egészen eddig a pillanatig. Hiszen ha Penn is ott volt… akkor ő is természetfeletti módon hosszú életet kapott.

Ő nem félvér, hanem nemes tünde.

Királyi tünde.

A Tűz Örököse.

Pendefyre-ről Sorenre, a Tűzről a Vízre nézek, és alig kapok levegőt. Nem néznek rám, túlságosan is el vannak foglalva egymással – tekintetük összekapcsolódik, mint két párbajozó, dominanciáért küzdő farkasé.

– Használd a szorosnál lévő átjárót, ha szeretnéd – ajánlja fel Soren könnyedén. – Engedélyt kapsz rá. Most az egyszer.

Penn megrázza a fejét.

– Hazalovagolunk.

– Dyved négynapos útra van innen.

– Tudom, milyen messze van a saját átkozott királyságom! – csattan fel Penn.

– Akkor azt is tudod, mennyi veszély leselkedik rád az odavezető úton.

– Semmi olyan, amivel az embereim ne tudnának megbirkózni.

– Kockáztatnád a biztonságát? Ennyi idő után, ennyi év keresés után, képes lennél veszélybe sodorni őt, csak azért, hogy bizonyíts magadnak? – Soren felemeli a hangját, de csak egy pillanatra, egyetlen villanásnyi indulat erejéig, amely teljesen ellentétes a rá egyébként jellemző közömbös könnyedséggel. – Tudok a Thawe-hídról. Tudom, hogy ki üldözött odáig.

– Figyelsz engem, Soren?

– Efnysient figyelem, mint ahogy azt te is jól tudod. – Kis szünetet tart. – Az emberei látták őt?

Penn hallgat.

– Látták őt? – mennydörgi Soren.

– Igen – vágja rá Penn.

– A francba.

Egy hosszú percig tart a feszültség. A két férfi egymásra mered, némán megtárgyalnak valamit, amit nem értek.

– Gyanakodni fog, ha meghallja, hogy egy tündelánnyal vagy – mondja végül Soren. – Ahogy fél Vintare is, teszem hozzá. Akár végig is vonulhattál volna vele Dymmeria utcáin, a prófécia részleteit kiabálva.

– Az fölösleges lenne – motyogja Penn. – Már tudja, hogy nem félvér. A hídon használta az erejét, egy egész századnyi katonája szeme láttára.

Soren szájából újabb átkozódás robban ki. Gyors pillantást vet rám, összeszorított szájjal, aztán visszanéz Pennre.

– Tökéletes. Ez egyszerűen tökéletes. Szép munka, Pendefyre. Most már biztosan nem nyugszik. Addig nem, amíg meg nem kapja őt.

Elakad a lélegzetem.

Penn megszorítja a kezemet.

– Az nem fog megtörténni.

– Ismered Efnysient. Könyörtelen a hajszában. Több embert fog küldeni. Addig nem nyugszik, amíg rá nem teszi a kezét.

– Próbálkozzon csak! A Thawe-híd leomlott. Én magam vágtam el a köteleket – veti oda Penn határozottan. – És feltételezem, hogy az Avian-szorost még mindig biztosítod.

– Vannak más utak is Északföldre. Csak idő kérdése, hogy Efnysien megtalálja valamelyiket.

– Ne oktass ki, nimfa.

Soren mély levegőt vesz, uralkodik az indulatain. Kezét elutasító mozdulattal felemeli.

– Rendben. Akkor sok szerencsét. De ha a vörös ruhás férfiak partra szállnak a drága Caelderádon, és elveszik tőled, ne gyere sírva hozzám.

Penn hallgat, majd kurtán elköszön.

– Viszlát, Soren.

– Még találkozunk. – A zafírkék szempár rám szegeződik. – Hamarosan.

– Ne számíts rá – morogja Penn.

– Ó, dehogynem! Most, hogy visszatértél északra, hivatalos vagy a nyári napfordulón Arwen esküvői ünnepségére. Vagy elfelejtetted a fejedelmi kötelességeidet, a szerződésünk betartását?

Pennből hullámokban árad a düh.

– Az hivatalos államügyekre vonatkozik. Nem áll szándékomban részt venni a húgod esküvőjén.

Soren csak mosolyog. Kegyetlen, tudálékos vigyor ez, amelynek láttán a gyomrom megremeg az idegességtől.

– Gondolom, a királynődnek lesz ehhez azért némi hozzáfűznivalója. – Felvonja a szemöldökét. – Kíváncsi vagyok, mit szól majd az új szélfonónkhoz! Tekintve, hogy milyen közel állt Enidhez, nem tudom elképzelni, hogy meleg fogadtatásban részesítené.

– Hagyd abba!

– Ugyan mit? Nem csinálok semmit.

– Nem fogsz úgy játszani az érzelmeivel, mint ahogyan vele tetted… – Penn elhallgat, a hangja feszült. – Az istenek szerelmére, Soren! Ez nem játék. És ő nem Enid.

– Én tudom, hogy ő nem Enid – mondja Soren óvatosan. – De vajon te is?

Penn olyan erősen szorítja meg a kezemet, hogy belesajdulnak a csontjaim. Apró, tiltakozó nyögés szökik ki a számon, mire ő azonnal lazít a szorításán. Soren tekintete a hang hallatán felém villan; szeme olyan ragyogó kék, hogy az égbolt is fakónak tűnik mellette. Próbálok félrenézni, de nem sikerül – egészen addig, amíg Penn a szó szoros értelmében meg nem fordít, és le nem vezet a bejárati úton, nyomunkban a mindig hűséges Onyxszal, aki árnyékként követ bennünket.

Több mint félúton járunk a várakozó katonák társasága felé, amikor Soren utánunk kiált:

– Még egy utolsó dolog, kis égi pacsirta – dorombolja, hangja akár a legsimább kövek közt csordogáló patak csobogása. – Óvatosan a hercegfiúval! Az indulatai forrón égnek! Nem szeretném, ha már azelőtt megperzselődnének a szárnyaid, hogy lehetőséged adódna kipróbálni őket.

*

NEM NÉZEK HÁTRA, miközben magunk mögött hagyjuk az Akrín-erődöt.

Csendben lovagolunk, Penn lemond a másik lováról, hogy velem üljön Onyxon. A hátamhoz simul, a karja olyan szorosan ölel át, hogy levegőt is alig kapok. Mintha attól félne, hogy újra eltűnhetek, ha csak egy pillanatra is elenged.

Egy szót sem szólt hozzám – azonkívül, hogy mereven megkérdezte: „Megsérültél?”, és röviden, helyeslőn mormogott, amikor biztosítottam arról, hogy tökéletesen sértetlen vagyok –, csak felemelt a nyeregbe, és megsarkantyúzta Onyxot.

Hagyom, hogy szinte beleolvadjak mellkasába, a teste forrósága melegen tart a vastag kék bársonyköpenyben. Könyörtelen, mély kimerültség ostromol. A Sorennel folytatott beszélgetés, majd a Penn-nel való konfrontáció túl soknak bizonyul fáradt testemnek és elmémnek. Be kellene bújnom egy ágyba, és vagy egy hétig aludnom, ha valaha is rendesen át akarom gondolni mindazt, amit ma megtudtam.

Néhány pillanat múlva egy elágazáshoz érünk, ahol az út, amelyet eddig követtünk, háromfelé ágazik. Az első a havas hegycsúcsok közé vezet – egy jégbordás emelkedő, és néma imát rebegek, hogy ne arra menjünk. Elegem van a hegyekből. A második meredeken dél felé ágazik, és több alacsonyan fekvő laktanya mellett halad el – úgy vélem, hogy a hírhedt Avian-szoros, a szűk, véres hágó felé, ahol olyan sok reményteljes sereget zúzott már össze Soren csizmasarka. A harmadik út északnyugatra vezet. Ez egy laposabb, kanyargós útvonal, amely a hegység tövében lévő semleges terület egy darabkája mentén kígyózik.

A harmadikat választjuk.

A délutáni nap már kezd a horizont felé bukni. Követjük, ahogy süllyed, és minden egyes úton töltött óra után egy arasznyival lejjebb kerül. A tempónk fájdalmasan lassú, a rendezett sorokban mögöttünk menetelő férfiakéhoz igazodik.

Kicsit sem hasonlít az eszeveszett hajszához, melyben korábban átkeltünk a csúcsokon.

A teljes Parázs Gárdával a hátunk mögött nincs lehetőség a diszkrécióra. De nincs is rá szükség. Ha az erő látványa nem riasztja el a potenciális ellenséget, a vállukon átvetett, hüvelybe zárt kardok gondoskodnak róluk.

Jac tartja a lépést balra tőlünk, és szokatlanul ünnepélyesnek tűnik, ahogy lovagol. Uther és Mabon a másik oldalunkon haladnak, pej színű lovakon. Kíváncsi vagyok, mi történhetett a szőrös patájú igáslovakkal, amelyekkel a csatába lovagoltak. Remélem, túlélték a futótüzet.

Kérdeznék a lovakról, és az események fordulatáról, amelyek Soren küszöbéhez vezették őket, de visszanyelem a kíváncsiságomat. A feszült légkör nem kedvez az üres fecsegésnek. Úgy tűnik, egyik férfi sem akar beszélgetni. Túlságosan lefoglalja őket, hogy a környezetünket fürkészik közeledő fenyegetések után kutatva.

Kár, mert jól jönne egy kis figyelemelterelés. A fejem belseje jelenleg nem túl megnyugtató hely. Azok után, hogy hetekig ácsingóztam a legapróbb cseppnyi információ után, hirtelen azon kapom magam, hogy belefulladok, annyit kaptam egyszerre. A gondolataim majdnem olyan gyakran kóborolnak el Soren irányába, mint amilyen gyakran a hátam mögött szorosan ülő férfi felé.

Két nagyon különböző ember, nagyon eltérő temperamentummal. Az egyik szikrázó, pattogó tűz, a másik kifürkészhetetlen, föld alatti folyam. Nem csoda, hogy ilyen feszült viszonyban állnak egymással. Az egyetlen dolog, amiben teljesen egyformának tűnnek, az az egymás iránti tökéletes ellenszenvük.

Régóta ismerik egymást – fájdalmasan régóta. Bármi is történt közöttük, bármi is fordította a szövetségüket ilyen harcias rivalizálássá, amit oly eltökélten akarnak fenntartani, úgy tűnik, hogy az egyik korábbi szélfonóhoz van köze a dolognak.

Enid.

A név visszhangzik elmém legtávolabbi zugaiban, és annyi kérdést vet fel bennem, hogy nincs más választásom, mint mindet mélyen elásni; máskülönben félő, hogy elveszítem a kapcsolatomat a valósággal. Figyelmemet az út apró részleteire összpontosítom, miközben szüntelen baktatunk. Mérföldről mérföldre, óráról órára.

Végül, amikor kimerültségem már túl erősnek bizonyul ahhoz, hogy legyőzzem, hálásan öntudatlanságba merülök. Nem álmodom – sem a sötét tengerről, sem másról.

*

MEGÁLLUNK, ÉS A SZEMEM kipattan.

Teljesen besötétedett, amíg én szundikáltam. Az ismeretlen város községháza a főutcán áll, az udvarán magasló lámpákban fény pislákol. Körülöttem férfiak szállnak le lovaikról, és leszerszámozzák őket. Paták csattognak, ahogy a lovakat az istállóba vezetik; csizmák ropognak a havas járdalapokon, ahogy a katonakompánia kisebb, két-három fős csoportokra oszlik. A férfiak árnyékként olvadnak bele a szürkülő éjszakába – egyesek a kapun át osonnak ki, követve a városközpontból kiszivárgó, fergeteges mulatságot ígérő zene hangjait; mások őrhelyeket foglalnak el az udvar és a mögötte lévő birtokok határán. Sehol sem látom Mabont, Jacet vagy Uthert.

– Ébren vagy? – kérdezi Penn rekedten, karja még mindig szorosan a derekam körül.

– Ébren vagyok.

Lecsúszik a nyeregből, majd felnyúl, hogy lesegítsen. A keze aligha időzik egy lélegzetvételnél tovább derekamon, mégis érzem az érintését ruhám muszlinanyagán keresztül, fáradt testem minden szegletében. Sajognak az izmaim, merevek a lovaglástól, de lenyelem a tiltakozásomat, amikor összefűzi az ujjait az enyémmel, és magával húz a járdán.

A ház szürke, fekete redőnyökkel, amelyek mindegyike erősen be van reteszelve – a hideg ellen, a betolakodók ellen és az utca kíváncsi tekintetei ellen, ugyanis a késői óra ellenére a városlakók még javában sétálgatnak, vásárolgatnak és társalognak a lámpafényes utcákon.

– Hol vagyunk?

– Fagyhatáron – mondja kurtán.

– És pontosan hol is van ez?

– Ez egy kereskedőváros. Llŷr, a Fagyvidék és a Szimmeri-hegység közötti határon fekszik. A királyi családnak van itt egy rezidenciája.

Három kőlépcsőn vezet fel egy nehéz faajtóhoz. Még azelőtt kinyílik, hogy elég közel értünk volna ahhoz, hogy kopogtathassunk. Egy inas toporog a küszöbön, és enyhén meghajol, amikor meglátja Pennt.

– Pendefyre koronaherceg. Üdvözlet, üdvözlet. Minden előkészületet megtettünk, amit a ma reggel küldött hollóval kért.

– Köszönöm, Gael.

Penn elengedi a kezemet, majd határozottan a derekamhoz ér, így nincs más választásom, mint belépni a házba.

– Kérlek, gondoskodj róla, hogy kényelembe helyezze magát. Nekem a lovamról és az embereimről kell gondoskodnom.

– Természetesen, uram. De ha szeretné, az istállószolgák igen rátermettek… – mondja, de Penn már el is indult. – Nem érdekes – mondja Gael vidáman, és becsukja az ajtót. – Jöjjön… – Nem viszi le a hangsúlyt, de nem önti szavakba kérdését.

Soren figyelmeztetése a nevekről és azok erejéről még frissen él a gondolataimban. Bocsánatkérő mosollyal fordulok felé.

– Ásznak szólítanak.

Pislog.

– Rendben, Ász… kisasszony.

– Csak simán az Ász is megteszi.

– Ööö… rendben. – A lélekjelenléte szerencsére sokkal kevésbé ingatag, mint az enyém. – Ha szíveskedne velem felfáradni a lépcsőn, Ász kisasszony…

Két perccel később már egyedül vagyok a városi ház felső emeletének meglehetősen tágas hálószobájában. A leengedett redőnyök és a behúzott függönyök teljesen kizárják a külvilágot. A tűz alacsonyan ég a rostélyban, felmelegítve a szobát.

Leveszem a kék bársonyból készült köpenyt, és a szekrény melletti kampóra akasztom. Ellenállok a késztetésnek, hogy belekukkantsak a komódok fiókjaiba és átkutassam az íróasztalt, és inkább a sarokban paravánnal elkerített fürdőhelyiség felé veszem az irányt. Miután végeztem, leülök a tűz mellett lévő, brokáttal kárpitozott fotelban, és várok.

Nem kell sokáig várnom.

Penn olyan erővel dübörög be az ajtón, hogy az csak úgy zörög a zsanérjain. A nyeregtáskák, amelyeket a kezében tart, tompa puffanással zuhannak a padlóra, ahogy átvonul a szobán. A tekintete tetőtől talpig végigsuhan rajtam, és még jobban elsötétedik, ahogy a ruhámra esik.

– Istenek – sziszegi. – Az ő átkozott színeiben vagy.

– Nem sok beleszólásom volt a dologba. Nem mintha én választottam volna…

A dühös pillantás, amelyet vet rám, elhallgattat.

– Micsoda bolond voltam, hogy azt hittem, a megmentésemre szorulsz! Úgy tűnik, jobban élvezted Soren társaságát, mint az enyémet valaha is.

– Nem így volt.

– Nem? – kérdez vissza gúnyosan. – Tényleg elképesztő, hogy milyen jóban lettél vele, miután… Mennyit is? Két napot töltöttél vele? Előtte már majdnem két hetet voltál a társaságomban, mégis az ő szájából kellett először hallanom a nevedet.

– Penn…

Amikor kimondom a nevét, a tűz a rostély mögött magasabbra ugrik, mintha valaki egy pohár szeszt öntött volna rá. A szemem elkerekedik.

Nagyot nyel, küzd, hogy összeszedje magát.

– Rád se bírok nézni. Úgy festesz, mintha a tulajdona lennél.

Megfeszül a hátam, és lassan felállok a helyemről.

– Te most… haragszol rám?

A nevetése nem tükröz jókedvet. Egyáltalán nem.

– Haragszom? Hogy haragszom-e? A harag túl finom kifejezés lenne arra, amit érzek.

– Miért?

– Miért? – A lángok újra felcsapnak. – Amikor utoljára láttalak, éppen az Özvegy-szorosba igyekeztél, hogy biztonságban tudjalak. Átverekedtem magam egy istenverte Fosztogató-hordán, felégetve közben egy fél hegyet, és épphogy csak sikerült megóvnom az embereimet attól, hogy elevenen elégjenek… csakhogy kiderült, hogy egyáltalán nem vagy ott. Sem ott, sem máshol. Eltűntél, nyomtalanul.

– A szorosnál… – próbálok közbeszólni.

A szavamba vág:

– Aztán két nap után… két átkozott, kereséssel töltött nap után, miközben végig azt hittem, hogy meghaltál, és magamat hibáztattam, amiért egy percre is szem elől tévesztettelek, hírt kapok az általam ismert legaljasabb embertől. A legrosszabb ellenségemet sem bíznám rá, nemhogy… – Bosszúsan kifújja a levegőt. – És kiderül, hogy egyáltalán nem vagy halott. Sőt, nagyon is jól vagy. Mélyen alszol az Akrín-erődben, és magával az ördöggel cimborálsz.

Két napja?

Tényleg két teljes napig aludtam?

Soren ezt egy szóval sem említette.

Végre sikerül elkapnom Penn pillantását. A tekintete tele van tűzzel, gyakorlatilag izzik. Mintha az erő, amelyet a Szigillummal kapott, bármilyen legyen is, veszélyesen közel égne a felszínhez.

– Nem tudtam – suttogom, nem akarom tovább hergelni.

– Mit nem tudtál?

– Semmit sem tudtam. Hogy ki ő, hol vagyok, mi történt… – Megrázom a fejem. – Nem mintha önként mentem volna oda vele.

Penn ujjbegyeiből szikrák pattannak ki. Hátrálok, odafigyelve közben a lábam körül libbenő ruhámra. A csizmájával eltapossa őket, mielőtt megperzselnék a fát. Üvöltése azonban elég hangos ahhoz, hogy rájöjjek, az a néhány szikra a legkisebb gondom.

– Akaratod ellenére vitt magával?

A szám összezárom; a hangját átitató, mindent elsöprő düh éppolyan rémisztő, mint annak tüzes megnyilvánulása. A következő szavaimat fokozottan megfontolom, ugyanis későn bár, de felismerem, azok okot adhatnak Dyved hercegének arra, hogy megtorlást gyakoroljon Llŷr királya ellen. Szavak, amelyek, akár szándékosan, akár nem, háborút indíthatnak el.

Próbálod provokálni őt? – kérdeztem Sorentől korábban.

Ha provokálni akarnám – válaszolta –, akkor elvittelek volna magammal Hyliosba.

– Nem, nem az akaratom ellenére. Nem egészen – biztosítom gyorsan Pennt, alig várva, hogy eloltsam a benne lángoló haragot. – Ő talált rám a hegyen. Kimerült voltam. Képtelen voltam folytatni. Ő… ő segített nekem.

Penn egy sor mély lélegzetet vesz. Valamivel nyugodtabbnak tűnik, amikor a kandallóhoz sétál, és a tenyerét a kandallópárkányra helyezi. Biztosan meleg van ott, de úgy tűnik, a hőség éppúgy nem hat rá, mint ahogy a rendkívüli hideg sem zavarja. Nem néz rám, csak egy rideg, rövid parancsot ugat hátra a válla fölött:

– Magyarázd meg.

És én megteszem. Elmondom neki, mi történt, miután elküldte Onyxot a tisztásról. Beszélek a Fosztogatók második csapatáról, akik elvágták az utat a hágónál. Az üldözésükről az erdőben. Az erdőtűzről, amely egyre közelebb nyomult felém.

Ennél a résznél megfeszül, a vállai megmerevednek, de a tűz a rostélyban nem szökken magasabbra, és a keze a kandallón nem pattint egyetlen szikrát sem, így biztonságosnak tűnik folytatni a beszámolót. A hangom csak akkor csuklik el, amikor elmesélem a pillanatot, amikor úgy döntöttem, hogy használom a Szigillum erejét.

Hogyan lehet megfelelő szavakba önteni azt az érzést, amikor belülről tépik szét az embert? Soha nem fogom tudni megragadni, milyen érzés volt, amikor először engedtem szabadjára tudatosan az erőmet. Hogy a bőröm túl vékonynak tűnt ahhoz, hogy megfékezze, az elmém túl gyenge volt ahhoz, hogy felfogja a rajtam végigsöprő szelet. Olyan volt, mintha kortyolnék egy kis bort a poharamból, és helyette egy teli hordó ömlene a torkomba; mintha egyetlen lélegzetet vennék, ám egy olyan széllökés nyomulna a tüdőmbe, amely elég erős ahhoz, hogy felrobbantson belülről.

Hagyja, hogy megszakítás nélkül beszéljek, amíg el nem mesélem, hogyan keltem át a folyón Onyxszal.

– Átkeltél a folyón – ismétli egyszerűen. Hat lépésről is látom a homlokráncolást, profilból.

– Igen – erősítem meg, és nem tudom, miért zavarja ez annyira. Épp most mondtam el neki, hogy a szél viharként tört ki belőlem, és majdnem megölt, és neki a szeme sem rebbent. Mégis, egy átkelés egy egyszerű hegyi patakon okot ad neki arra, hogy kételkedjen bennem?

– Az évszaknak ebben a késői szakaszában az a folyó egy végtelenül zajló, jeges, gyors áramú vízözön, a forrástól a torkolatig. Kizárt, hogy bárki átkelhetne rajta anélkül, hogy belefulladna. Főleg nem csuromvizes ruhában, egy mént vezetve.

– Találtam egy keskenyebb kanyart, ahol a sodrás enyhe volt – erősködöm.

– Végiglovagoltam a part mentén, miközben kerestelek. Nincs ilyen kanyar.

– Talán nem láttad…

– Nem láttam – ért egyet –, mert nincs ilyen.

– És én mégis – cáfolom, és bosszúság éledezik bennem –, itt állok előtted.

– Akkor te vagy a legszerencsésebb lány, akivel valaha találkoztam.

A szemöldököm a hajvonalamig szökik. Szerencsés? Nem érzem magam szerencsésnek. Ugyanakkor… bár elutasítom az állításait, visszagondolok a folyóra. Térdig gázoltam a hideg vízben, és emlékszem, hogyan hullámzott körülöttem, miközben átkeltem rajta. Az áramlat azonban nem húzott magával, nem küzdött a haladásom ellen. Néha szinte hajtott előre. Segített.

Egyenesen Soren markába.

Mindvégig ott volt. Ott állt a túlparton. Mintha csak rám várt volna. Mintha… a víz odaszállított volna hozzá.

Ő biztosította az átkelésemet? Ő tartotta vissza a rohanó zuhatagokat, a vad, zabolátlan áramlatot, amíg én biztonságba kerültem?

Megrázom a fejem, elűzve a gyanút. Még ha igaz is mindez, nem fogom megosztani Penn-nel. Önuralma már amúgy is vékony cérnaszálakon lóg. Soren említése csak a kés lenne, amely teljesen elmetszené őket.

– Nevezd, aminek akarod. Szerencse, makacsság, kétségbeesés… A lényeg, hogy átjutottam – mondom halkan –, de ehhez az utolsó csepp erőmre is szükség volt. Összeestem a parton, a légpajzsom felmondta a szolgálatot, és elvesztettem az eszméletemet. Amikor reggel felébredtem, az Akrín-erődben voltam. És annak ellenére, hogy azt hiszed, az ördöggel cimboráltam, valójában nem töltöttem többet a társaságában, mint egy órát, mielőtt megérkeztél a kapuhoz.

A feszültség egy része elszivárog Penn vállából. Elengedve a kandallópárkányt, szembefordul velem. Egy lépést tesz felém, én pedig gondolkodás nélkül hátrálok, a szívem a torkomba ugrik.

Megdermed.

– Te félsz tőlem.

– Nem – suttogom. – Én csak… Még sosem láttalak ilyennek. Általában olyan… visszafogott vagy.

– Én… Soren, ő… – A hangja elcsuklik, majd nagyot nyel. – El sem tudod képzelni, mit éreztem, amikor ott láttalak, mellette. A tudat, hogy elég közel volt ahhoz, hogy még a lélegzetedet is magába szívhassa… A gondolat, hogy mit tehetett volna veled… Hogy talán nem érek oda hozzád időben…

– Semmit sem tett velem. Beszélgettünk, ez minden.

– Nem bízhatsz benne! – mondja nekem, és a szemében újabb lángok lobbannak fel. Olyan, mintha egy kovácsműhely mélyére bámulnék. – Nincs semmi, amit ki ne mondana, vagy amit meg ne tenne, hogy ellenem fordítson téged.

– Miért?

– A múltunk… – Keresi a szavakat. – Bonyolult. Nem tudom, mit mondott neked rólam…

– Nagyon keveset.

Penn gúnyosan felhorkan.

– Azt kétlem, tekintve, hogy meghátrálsz a jelenlétemtől, amikor nem egészen két nappal ezelőtt még hozzám fordultál támogatásért.

Meglepetten pislogok. A hátrálással mélyebben megsebeztem, mint gondoltam volna. Nem tudom, miért érzek emiatt olyan bűntudatot.

Megsebeztem? Őt?

Ő sebezett meg engem!

Ő volt az, aki hazudott. Ő volt az, aki eltitkolta a kilétét. Nem osztott meg velem semmit – sem a közös sorsunkról, sem a próféciáról, sem Sorenről. Főleg nem a titokzatos Enidről, és arról, hogy mi történt vele hetven évvel ezelőtt.

Nem tartozom neki semmivel. Nem bízom benne. Nem köt hozzá igazi hűség. Lehet, hogy a védelmezőm, de nem a barátom.

Akkor miért sajdul meg a szíved, ha ránézel, Rhya?

Elhessegetem magamtól az indokolatlan együttérzést. Csak az számít igazán, hogy egyelőre Penn a madzag, amely a földhöz rögzít, miközben papírsárkányként szállok a szélben. És amíg ez a vihar el nem múlik, nincs más választásom, mint hogy mellette maradjak; az ő védelmében.

Figyelmen kívül hagyva szívem zakatolását, kényszerítem a tekintetem, hogy találkozzon az övével, és céltudatos lépést teszek előre, hogy bebizonyítsam, nem félek tőle.

– Penn… – kezdem, de összerezzen suttogásom hallatán. – Kimerült vagyok. Hát nem érted? – A hangom a kérdés közben elcsuklik. – Annyira fáradt vagyok, hogy alig állok a lábamon. És valahányszor azt hiszem, hogy végre biztos talaj van alattam, újra és újra kirántják alólam. Ez az elmúlt néhány nap… Azóta, hogy először használtam az erőmet, és megtudtam, hogy egy olyan sorsszerű Tetrád része vagyok, amelyen Anwyvn jövője múlik…

– Akkor elmondta neked. Beszélt a próféciáról.

Bólintok.

– Mondanom sem kell, igyekszem mihamarabb rendezni a gondolataimat, viszont szükségem van némi időre. És egy kiadós alvásra.

Egy hosszúra nyúlt pillanatig bámul rám.

– Hát persze. Hagylak pihenni.

– Köszönöm.

Az ajtó felé indul, azonban a küszöbhöz érve megáll.

– Én … – kezdi akadozva. Mintha visszatartaná magát, válla megfeszül köpenye bordó szövete alatt a szavak súlyától, amelyeket nem tud, vagy nem akar kimondani. – Nagyon megkönnyebbültem, hogy életben vagy.

Ezzel kilép a folyosóra, és határozott kattanással becsukja az ajtót. Csak akkor látom meg a kandalló feletti párkányon a perzselésnyomokat, amikor már egyedül vagyok a szobámban, és mélyeket lélegzem, hogy csillapítsam szívem őrült vágtáját.

Két nagy, precíz kézlenyomatot égetett a párkányba.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TOMPA HANGOKRA ÉBREDEK, amelyek a padlódeszkákon keresztül szűrődnek fel. Egy percig eltart, amíg felidézem, hogy hol is vagyok, és hogyan kerültem ide. Egy ideig csak bámulom a plafont, pislogok, és próbálok tájékozódni, ahogy az álom ködje feloszlik körülöttem.

Mélyen és álomtalanul aludtam – az elmúlt évek legjobb éjszakája, amit pihentető alvással tölthettem. A feltöltődés érzése zümmög bennem, bizsereg a bőröm alatt. Gyakorlatilag felpattanok az ágyról, az ablakhoz lépek. Széthúzom a függönyt, felhúzom a redőnyöket, és először pillantom meg Fagyhatárt a napfényben.

Füstölgő kémények és szürke palatetők tengere fogad. A ház a város szélén, egy enyhe emelkedőn áll, ahonnan remek kilátás nyílik a macskaköves utcákra, amelyek labirintusszerűen kanyarognak kifelé a központi piactérről. Emberek tömegei gyűltek össze megannyi gőzölgő ételesbódé előtt, és pénzérmék cserélnek gazdát új árukért.

Éles vágyakozás járja át a testemet. Kétségbeesetten szeretnék csatlakozni a vásárlók áradatához, hogy egy időre belefeledkezhessek a nézelődés és az alkudozás forgatagába. Kétlem, hogy lesz rá lehetőségem. Hajnalban továbbindulunk.

Vagyis… eredetileg ez volt a terv.

A felhőkkel tarkított kék égbolton magasra kúszó reggeli napot bámulva azon tűnődöm, hogy vajon miért változhattak meg a tervek. Bármi is az oka, hálás vagyok érte. Ritka ajándék a lehetőség, hogy teljesen kipihenten ébredhetek ahelyett, hogy az éjszaka közepén egy ökölcsapás vagy egy felém ugatott parancs ébresztene fel.

Az ajtó melletti nyeregtáskában megtalálom a ruháimat, és ahogy Soren ígérte, a halálosan éles kis tőrömet. Meglepődve fedezek fel továbbá némi élelmiszert, egy kék szarvasbőr táskát, tele llŷriai pénzérmével, egy ezüstnyelű fésűt és a botrányosan átlátszó hálóinget, amelyet az Akrín-erődben viseltem. Az arcom már a látványától is lángol, de gyorsan eltereli a figyelmemet a táska aljában elrejtett ismeretlen tárgy.

Összevonom a szemöldökömet, amikor előhúzom, hogy közelről megvizsgáljam. Egy könyv. Elég régi darab, tekintve a megsárgult lapok állapotát. Nem nagyobb, mint a tenyerem, bőrborítójába egy furcsa szimbólumot véstek: négy kifelé néző háromszög, melyek mindegyike egyedi mintázatú, és együttesen egy bonyolult gyémántot alkotnak.

A Tetrád.

Ujjbegyem lassan végigsimít a legfelső háromszögön. Az Ég Szigilluma. Felismerem az ismerős éteri minőségét a saját bőrömbe karcolt jelről. A kezem magától lefelé és kissé balra vándorol, egyenesen a Víz Szigillumát alkotó merészebb barázdákra. A fogaim az ajkamba mélyednek, ahogy az érintésem végigsuhan az elegáns örvényeken és hullámokon. Küzdök a nemkívánatos pírral, ahogy eszembe jut a pillanat, amikor ugyanezt tettem Soren mellkasával.

Az éles levegővételére. A meglepett, halk szisszenésre.

Ez… eléggé érzékeny.

A kezem úgy rándul vissza a mintáról, mintha leforráztak volna. Egy futó pillantást vetek a másik két szimbólumra, majd felnyitom a borítót, és átfutom az első oldalt. A pergament kifakult, fekete tintával írt, szögletes betűk díszítik.

A VÉGZET TETRÁDJA:

AZ ANWYVNI SZIGILLUMOK TÖRTÉNETE

Izgalom robban a gyomromban. Ez a legjobb búcsúajándék, amit Soren adhatott nekem. Sokkal jobb, mint az aranypénz vagy egy színes ruha.

Válaszok.

Alig várom, hogy felfalhassam a sorokat, és végre minden marcangoló kérdésemre választ kapjak, de az ablakon kinézve látom, hamarosan elszáll a reggel. Penn bármelyik pillanatban besétálhat. Ki tudja, hogyan fog reagálni, ha meglát engem Llŷr királyának ajándékával a kezemben. Lehet, hogy elkobozza, mielőtt a címlapnál többet olvashatnék. Tekintettel a közelmúltban tanúsított lobbanékony reakcióira, az egész könyv lángba borulhat, és haszontalan hamuvá válhat.

A válaszokra még egy kicsit várnom kell.

Visszarejtem a kötetet a nyeregtáska mélyére, és letakarom a kék hálóinggel, megígérve magamnak, hogy alkalmat kerítek az olvasására, amikor már biztos vagyok benne, hogy nem zavarnak meg.

Hogy elkerüljem a dyvedi haragját, a kék gúnya helyett a piros ruhámat és a strapabíró csizmámat veszem fel. Ahogy kirázom a szoknyám gyűrött redőit, valami egy koppanással a földre esik. A fából faragott síp. Mintha egy emberöltő telt volna el azóta, hogy Penn nekem adta. Egy hosszú pillanatig a kezemben tartom, mielőtt a bőrzsinórt a nyakamba akasztom.

A hangokat követve elindulok lefelé a lépcsőn, a ház hátsó része felé. Az étkező üres. Helyette a konyhában gyűltek össze, egy rusztikus faasztalnál – Abon, Uther, Penn, Jac és még két másik, akiket a tegnapi úton ismertem meg. A beszélgetés azonban elhal, amikor felbukkanok a küszöbön.

– Ööö… jó reggelt – mondom, és igyekszem nem mutatni zavaromat.

– Ne csak állj ott, Ász! – Jac szélesen rám vigyorog. – Gyere, foglalj helyet!

Óvatos mosolyt villantok, és a Mabon melletti szabad székhez lépek. Ahogy leülök, észreveszem a kopasz feje jobb oldalára, közvetlenül a füle mögé erősített kötést. Világítóan fehér éjfekete bőréhez képest.

– Jól vagy? – kérdezem elfúló hangon.

– Kutya bajom.

– Mi történt?

– Fosztogatók – motyogja, mintha átkozódna.

Minden további kérdés bennem ragad, amikor Uther letesz elém egy tál gőzölgő zabkását. Nem is láttam, hogy felállt volna az asztaltól.

– Köszönöm, Uther.

Rám kacsint, és közben helyet foglal. Még mindig nem néztem Pennre. A tekintetem elsiklik mellette az asztal másik végébe. Az ott ülő férfiak mindketten a Parázs Gárda magas rangú tagjai, a gesztenyebarna tunikájukon lévő jelvényekből ítélve. Az alapján, ahogyan rám tekintenek, nem örülnek a jelenlétemnek – úgy néznek rám, mint egy nemkívánatos rovarra, amely bejutott az otthonukba, és amelyet az első adandó alkalommal ki kell irtani.

– Valami baj van a zabkásával? – kérdezem, és rájuk fintorgok. Mindkét férfi meglepetten pislog. – Csak mert abból, ahogy most rám néztek, azt is hihetném, hogy egy fiola nadragulyát öntöttetek bele. És ha már meghalok, akkor inkább ne zabkása legyen az utolsó vacsorám – grimaszolok. – Legalább egy szalonnaszeletet adjatok. Vagy egy omlettet. Valami ehetőt.

Jac, Mabon és Uther mind halkan kuncognak. Az egyik férfi – a ritkás, fekete hajú, komor képű – feláll, és szó nélkül távozik. A társa, akinek a haja majdnem olyan szőke, mint az enyém, kissé előrehajol a zsámolyán, és óvatosan végigmér.

Állom a pillantását.

– A méreg a nők fegyvere – mondja végül. – Ha meg akarnálak ölni, azt messziről kiszúrnád.

– Akkor gondosan csukva tartom a szemem a közeledben. – Megbillentem a fejem, vizsgálgatom jóképű vonásait. – Nem nagy áldozat, tényleg, egy ilyen arc esetében.

Az ajka megrándul.

– Cadogan vagyok.

– Mondanám, hogy örülök, hogy megismerhetlek, Cadogan, de nem szeretek hazudni. – Azzal felveszem a kanalamat, és belekóstolok a zabkásámba.

Az asztalnál csend honol. Cadogan az, aki megtöri, és öblös kacajával férfiak nevetésének kórusát indítja el, amely csak néhány másodperc múlva csendesül el.

– Jól felvágták a nyelvét – jegyzi meg Cadogan, amikor már mindenki elhallgat. – Nekem tetszik.

– Látnod kéne, hogyan bánik az íjjal – mondja Jac. – Beleszeretnél.

Penn irányából halk, nem túlságosan jókedvű morgás hallatszik. Nem veszek róla tudomást, és összevont szemöldökkel Jacre nézek, aki közvetlenül velem szemben ül.

– Nem is gondoltam, hogy a saját tükörképeden kívül bármi mást is képes vagy szeretni.

Mabon felhorkan.

Jac a szívére szorítja a kezét.

– Megsebeztél, Ász.

Újabb kanál zabkását veszek a számba. Valójában nem is olyan szörnyű.

– Egyébként… – Uther szürke szeme tele van biztatással. – Ne is törődj Gowerrel! Ő egy nyolcvanéves, morcos öregember egy harcos testébe zárva.

– Gondolom, Gower az a férfi, aki az érkezésemkor elmenekült az asztaltól?

Uther bólint.

– Azért húzta fel az orrát, mert már úton akart lenni – szól közbe Jac. – A pasas nem tud mit kezdeni a kezével, amikor épp nem a gyeplőt vagy a farkát szorongatja vele.

– Miért ez a késlekedés? – A kanalammal a tálam alját kapargatom. – Azt hittem, már hajnalban elindulunk.

Ismét csend telepszik ránk. Hirtelen mindenki kerüli a tekintetemet.

A szemöldököm felszalad.

– Mi az? Miért vagytok mindannyian ilyen csendben?

Penn az, aki válaszol, halk morgással.

– Pihenésre volt szükséged.

Villámgyorsan felé fordulok.

– Miattam késlekedünk?

Bólint.

Istenek.

Egy harmincfős, kiképzett katonákból álló szakasz, akik a lábukat lógatják, hogy én szundikálhassak még egy kicsit. Nem csoda, hogy Gower utál engem. Én is utálnám magamat. Szégyen lobban a mellkasomban. Felpattanok, a kanalam koppan a tálban.

– Csak két perc, hogy felkapjam a köpenyem, és már mehetünk is…

– Ülj le.

Penn parancsa hallatán tiltakozásra nyílik szám:

– De…

– Ülj le!

Visszaülök.

– Fejezd be a reggelidet – utasít. – Három teljes napnyi út választ el minket Dyvedtől. Szükséged lesz az erődre.

– Készen állok a lovaglásra.

– Jó. De nem ezért lesz szükséged az erődre. Később beszélni fogunk az Akrín-erődben töltött idődről. Részletesen.

A szeme két izzó széndarab, eltökélten parázslik, ahogy feláll a helyéről, biccent az embereinek, és újabb szó nélkül kisétál a konyhából.

Kényszerítem magam, hogy megegyem a maradék zabkásámat, amíg Jac, Cadogan, Mabon és Uther könnyed beszélgetést folytatnak arról, hogy melyik úton menjünk Dyvedbe. A korábban ízletes kása azonban most olyan a számban, mint az iszap; csomós és ízetlen.

*

A KÖVETKEZŐ HÁROM NAP során Fagyhatár az első és egyben utolsó civilizált vidék, amit érintünk. Lassan kanyarodunk nyugatra, a Szimmeri-hegyvonulat tövében haladva, a Fagyvidékkel határos, hólepte síkságokon keresztül. Nem megyünk át abba az apró királyságba, amely ütközőként szolgál Dyved és Llŷr között. És nem is vágyom rá – amennyire meg tudom ítélni, az egy jeges, barátságtalan gleccserfolt. Amikor megkérdezem Jacet, hogyan tudnak ott az emberek életben maradni, ha nincs mező, amit bevethetnének, vagy termény, amit gondozhatnának, grimaszol, és azt mondja:

– Nincs szükség veteményesre, ha van egy portyázó flottád, amely parancsszóra erőszakol, fosztogat és gyújtogat szerte az Északi-tenger partvidékén.

Nem kérem, hogy fejtse ki bővebben.

Éjszakára tábort verünk az út melletti tisztásokon, tábortűz fölött főzünk vacsorát, és hálózsákokban alszunk a csillagok alatt. Általában az egyik férfi elővesz egy okarinát vagy lantot, és evés közben játszik egy dallamot. A vacsora után időnként sor kerül vívó- és szkandermérkőzésekre is, amelyek eléggé izzó hangulatúak, de mindig megállnak a vérontás előtti ponton. Egyébként az élet az úton meglehetősen unalmas – lassú, monoton menetelés, különösebb veszély nélkül. Valójában a legfélelmetesebb ellenség, akivel az utunk során találkozom, egy nyeregben ül velem.

Miután az első nap az úton anélkül telik el, hogy Penn egy morgásnál többet vetne az irányomba, azt hiszem – vagy inkább remélem –, hogy megfeledkezett korábbi szándékáról, hogy kihallgasson az ellensége karmaiban eltöltött időmről. Mire az első este leülök vacsorázni, már kezdem elveszíteni az éberségemet. Miután Uther jóvoltából behabzsolok egy nagy adag nyúlhúst, és leöblítem azt két kupa erős mézsörrel, amit Mabon csendben töltött nekem, teljesen félredobom az önvédelmi mechanizmusaimat.

Ez hiba.

De nem ismerem fel, hogy az, még akkor sem, amikor kilopakodok a szürkülő éjszakába, hogy egy pillanatra magamra maradhassak a sűrű bozótosban, távol a kíváncsi férfiszemektől és az éles fülektől. Vigyázok, hogy ne menjek túl messzire, és ne maradjak távol túl sokáig.

Hatalmasat ásítok, a szemhéjam nehéz, akár egy üllő, és visszabattyogok a tábor irányába, figyelmemet a hálózsákomra és a benne rám váró alvásra összpontosítva. A szívem majd kiugrik a helyéről, amikor egy hatalmas emberalak lép ki az árnyékból alig tízlépésnyire tőlem.

– Istenek! – Egyik kezemet vadul dobogó szívemre szorítom. – Idejekorán a sírba viszel, úgy megijesztettél!

Penn dölyfösen néz rám, miközben felém sétál.

– Nem kéne egyedül itt lenned.

– Vannak dolgok, amikhez nem kell közönség. – Az arcom rózsaszínre színeződik. – Különben is, magammal hoztam a sípot.

Tekintete a nyakamból lelógó bőrszíjra esik. Három rövid lépéssel átszeli a köztünk lévő távolságot, és egy mozdulattal marokra fogja a sípot, olyan erősen, hogy a fa megreccsen.

– És mire jó ez – kérdezi halk fenyegetéssel –, ha nem használod, amikor bajban vagy?

– Micsoda?

– Ez nem valami átkozott csecsebecse!

– Ezt én is tudom!

– Tényleg? Mert a közelmúlt történései mást sugallnak.

– Hogy érted?

– Használnod kellett volna azon a napon a hegyen, amikor rájöttél, hogy nem tudsz feljutni az Özvegy-szorosba! Tudtam volna, hogy bajban vagy. Érted jöttem volna!

– És minden Fosztogató, akinek van füle, szintén!

– Elbántam volna velük. Valójában el is intéztem őket.

– Pontosabban a tüzed intézte el őket.

A szeme résnyire szűkül a hangomból csengő, vádló hangnemre, de nem szól semmit. Még mindig a kezében tartja a sípot; ujjai úgy csavarják a bőrzsinórt, mintha póráz lenne a torkomon.

– Hallottam, ahogy sikoltoznak – mondom nyersen, miközben próbálom kordában tartani a pulzusomat, de szánalmasan kudarcot vallok. – Amikor a lángok felfalták őket, hallottam, ahogy meghalnak. Hallottam már embereket meghalni. Fiatalokat, öregeket. Lázban, hirtelen zuhanásban és mindenféle betegségben. De még soha nem hallottam embereket úgy sikoltozni, ahogy azok a Fosztogatók sikoltoztak, amikor az általad elszabadított pokol elnyelte őket. – Megborzongok az emléktől, és libabőrös lesz a karom. – Szörnyű volt. Természetellenes. A tűz magától nem mozog így. Ilyen mohón.

– Nem kellett volna ott lenned – sziszegi összeszorított fogakkal.

– Akkor sem történt volna másképp, ha nem vagyok ott, hogy a tanúja legyek.

– És aztán? – gúnyolódik. – Azt várod, hogy sajnáljak egy barbár, tündegyűlölő klánt, akik sokkal rosszabbat tettek volna velünk? Levágták volna a fülünket, és ékszerként viselték volna egy pánton a nyakukban! Addig szurkáltak volna át minket vasakkal, amíg a kínok annyira el nem hatalmasodnak rajtunk, hogy könyörögtünk volna a halálért, jóval azelőtt, hogy megadták volna a kegyelemdöfést!

Elsápadok.

– Én…

– Már elfelejtetted, amit azon a tisztáson láttál? Hogy mit tettek Jac egységével?

Megrázom a fejem, képtelen vagyok megszólalni. Nem felejtettem el. Soha nem fogom elfelejteni, amíg élek.

– Szeretik húzni az időt – folytatja. – Az utolsó néhány katonánkat, akiket elfogtak… Megkíméllek a pontos részletektől. Elég, ha annyit mondok, hogy mire rájuk találtunk, aligha lett volna mit hazavinni a családjukhoz, hogy eltemethessék őket. – A szemöldöke összeráncolódik. – Nem, nem sajnálom őket. Nem fogok álmatlanul forgolódni, tudván, hogy az a vérszomjas csőcselék fájdalomtól vonaglott, úgy haltak meg a lángjaim által. Sőt, nyugodtabban fogok aludni ebben a tudatban. Csak azt kívánom, bárcsak elég közel lettem volna, hogy magam is hallhassam. A sikolyaik lennének az altatódalom.

Éppúgy bántanak a komor szavai, mint a sértő hangnem, amivel előadja őket. Kapkodva szedem a levegőt, a hangom rekedt.

– Azt hiszed, azzal, hogy meggyőzöl arról, hogy szörnyeteg vagy, valahogy rá tudsz venni, hogy behódoljak neked?

– Már jóval azelőtt szörnyetegnek tartottál, hogy megtudtad volna, képes vagyok parancsolni a tűznek. – Előrehajol, és az arcát egyarasznyira közelíti az enyémhez. Miközben ezt teszi, erősen fogja a bőrzsinórt, hogy a helyemen tartson, és ne tudjak elhátrálni előle. – Nem így van?

Nincs ellenvetésem. Valóban szörnyetegnek neveztem őt, miután átvágta a Thawe-híd tartóköteleit, és megölte a nyomunkban átkelő embereket. Akkor úgy tűnt, nem zavarja a véleményem. Ha most ránézek, rájövök, hogy a közönye csak álarc, amely sokkal hatékonyabban leplezi a valódi érzelmeit, mint a sisak, amelyet oly gyakran visel, hogy elrejtse a kilétét. Alatta van valami más; valami, amit szinte félek túl közelről megnézni. Egyfajta vad kétségbeesés, amely a szívemnél fogva ragad meg.

– Azt hittem, nem érdekel, mit gondolok – suttogom. Hangom kemény, tekintetem az övére szegeződik, szívem a szokásosnál kétszer gyorsabban dübörög.

Egy pillanatig csend van. Ezalatt megfontolom ugyanazt a lehetőséget, amit a tekintetében látok, ahogy az a számra esik. Ugyanazt a lehetőséget, amit a nyakamon érzek, ahogy a zsinór húzása egy árnyalatnyit nő, és ő közelebb húz magához.

Szinte már dacosan.

Majdhogynem kihívóan.

Elfogadom a kihívást, nem vagyok hajlandó elhátrálni. Ezúttal nem. Néhány centimétert engedek, aztán olyan közel viszem az arcomat az övéhez, hogy az orrunk majdnem összeér. Ahogy a távolság csökken, a feszültség egyre nő – alattomos adok-kapok ez köztünk. Az ajkunk olyan közel van egymáshoz, hogy minden lélegzetvételünkön osztozunk. Szédítően tudatában vagyok annak, hogy ha bármelyikünk a legkisebb mozdulatot is teszi – én lábujjhegyre emelkedem, ő pedig még egy kicsit lejjebb engedi a fejét –, akkor már nem veszekedni fogunk, hanem valami egészen mást csinálunk majd. Valami olyasmit, amiről azt mondom magamnak, hogy még csak gondolni sem szabad rá, nemhogy vágyakozni utána.

Ugyanakkor… képtelen vagyok tagadni a vágyakozó borzongást, amely végigfut a hátamon, ahogy a pillanat hosszabbra nyúlik; képtelen vagyok figyelmen kívül hagyni a vonzalom kibontakozását, amely füstként kavarog bennem – az első figyelmeztetőjele a tűznek, amely, ha hagyom, hogy lángra kapjon, kétségtelenül mindent felemésztő pokollá változik.

A szívem kihagy egy ütemet, amikor végre megmozdul, áthidalva azt az apró szakadékot. Ajkai megérintik az enyémet, könnyedén, mint egy pillangó szárnycsapása.

Nem csók.

Csak az árnyéka.

Érzek minden egyes szót, amit az ajkamra suttog, jóval azelőtt, hogy a fülembe érnének.

– Bármit megadnék, hogy ne érdekeljen.

Mielőtt még feldolgozhatnám, már el is tűnik. A szája elszakad az enyémtől, elengedi a síp zsinórját, és keserű nevetéssel elfordul. A pulzusom dübörög, miközben nézem, ahogy öt lépést eltávolodik tőlem. Próbálok lélegezni, de úgy tűnik, nem tudok elég oxigént juttatni a tüdőmbe. Minden belégzés remegő és felszínes. Az érzelmeim kusza csomóvá állnak össze a torkomban; éppoly ellentmondásosak, mint amilyen zavarosak. Sajnálat és megkönnyebbülés. Beteljesületlen vágy és tagadhatatlan csalódás.

Bármit megadnék, hogy ne érdekeljen.

Akkor már ketten vagyunk.

Arra számítok, hogy el fog tűnni – besétál az erdőbe, és egyedül hagy a sötétben. De megáll. Úgy tűnik, ő is nehezen lélegzik, széles háta minden egyes kilégzéssel láthatóan mozdul. Számolom a nehézkes lélegzetvételeit – egyet, kettőt, hármat –, mire visszanyeri önuralmát, és ugyanazzal a fegyelmezettséggel zárja le az érzelmek ritka kitörését, amellyel a pengéjét lóbálja, és a lovát irányítja.

Egy pillanatra mindketten elnémulunk. Csak a fejünk fölött elszálló bagoly halk rikoltása töri meg az éjszaka csendjét. Amikor végre újra képesnek érzem magam arra, hogy megszólaljak, felteszem a kérdést, amely azóta motoszkál bennem, hogy elhagytuk az Akrín-erődöt:

– Miért nem mondtad el, hogy Szigillumot viselsz? Hogy olyan vagy, mint én?

Nem fordul felém, az árnyakhoz intézi szavait:

– Számított volna bármit? Jobban bíztál volna bennem, mint most?

– Talán.

– Ezt kétlem.

– A bizalmat valahogy meg kell alapozni. De te nem adtál nekem semmit, amin elindulhattam volna. Egy óra alatt többet tudtam meg az úgynevezett ellenségedtől, mint tőled hetek alatt.

A csend, amely leszáll, olyan jeges, hogy csodálkozom, hogy nem látom a lélegzetemet párafelhővé alakulni.

– Szóval jobban bízol Sorenben, mint bennem, erről van szó?

– Nem mondtam, hogy…

Megpördül, és rám szegezi a tekintetét.

– Egy drága ruhával és néhány mézes-mázos bókkal édesgetett magához? Ilyen könnyen megnyert téged a sima modorával és a finom borokkal? Azt hittem, ennél bölcsebb vagy.

– Nem nyert meg engem. Nem vagyok holmi díj.

– Mégis jobban bízol az ő üres szavaiban, mint az én tetteimben – mutat rá gúnyosan. – Talán időt kellett volna szakítanom arra, hogy kényeztesselek, amikor északra menekültünk, miközben alig úsztuk meg ép bőrrel Efnysien embereinek támadását. Talán gyengédebbnek kellett volna lennem, amikor a félholt testedet síkságokon és jégmezőkön keresztül fuvaroztam. Akkor talán kiérdemeltem volna azt a bizalmat, amit Sorennek vakon is megadtál.

Magasabbra rántom az állam.

– Nem bízom benne, sem vakon, sem másként. Tudom, hogy veszélyes.

– Nem tudsz te semmit.

– Hallottam a harctéri történeteket…

– Azok a történetek csak töredékei a bűneinek. – A hangja keserű. – Fogalmad sincs róla, hogy ki ő. Mit tett. Nem tudsz a vérről, amit kiontott. Az életekről, amiket tönkretett. Bármilyen pletykák jutottak is el Középföldre, azok csak gyenge, felhígult leírásai az igazi természetének. Csak talpnyalók és együgyűek szavaznak bizalmat egy ilyen embernek. Te is közéjük tartozol?

– Nem!

– Akkor kinek tartozol hűséggel?

– Saját magamnak! – A hangom élesen csattan. – Azt mondod, bolond lennék megbízni Sorenben. És akkor mi lennék, ha bíznék benned, amikor egyáltalán nem adtál rá okot?

– Az, hogy ennyi ideig életben tartottalak, gondolom, semmit sem számít.

– Nem, ha nem osztod meg velem a tetteid okát. És ne állítsd be magad valami jóságos megmentőnek. Lehet, hogy életben tartottál, de ezt érezhető vonakodással tetted.

– Jóságos megmentő. – Keserűen felnevet. – Ilyennek láttad Sorent? Hát persze, hogy így tetszeleg, biztonságban, a falai mögött. Soha nem teszi kockára a bőrét semmiért, ami nem kizárólag az ő hasznát szolgálja. – A hangja acsarkodássá torzul. – Könnyű úriembernek lenni egy kastélyban ülve. Nekem sajnos nem volt ilyen úriemberhez méltó helyzetem, amikor beépültem Eld seregébe. Nem engedhettem meg magamnak azt a luxust, hogy megőrizzem a jómodoromat, miközben térdig gázoltam a holttestekben a csatatéren.

Összerezzenek.

Észreveszi, és a tekintete veszít valamennyit a haragos izzásból. Mély levegőt vesz, és részben sikerül megfékeznie a dühét.

– Mit vársz? Bocsánatkérést? – kérdezi.

– Nem – jelentem ki, bár részben ennek is örülnék. – A múltbeli tetteid feleannyira sem érdekelnek, mint a jövőbeli cselekedeteid. – A szemem résnyire szűkül. Félig elfordul tőlem, egyik kezét egy fa törzsének támasztja. – Mik a terveid velem Dyvedben?

– Hamarosan meglátod.

– Fogoly leszek?

– Fogoly? – Hitetlenkedve csóválja a fejét. – Istenek, ezt te sem gondolhatod komolyan! Szerinted tényleg megtettem volna ennyi mindent azért, hogy megmentselek téged, méghozzá többször is, pusztán azért, hogy a foglyommá tegyelek?

– Ha nem vagyok fogoly, akkor mi vagyok?

– Egy olyan kirakós darabja, amelyet már több mint egy évszázada próbálok összerakni.

Lassan lehunyom a szemem.

– Tehát az a célod, hogy beteljesítsd ezt a próféciát, amelyről Soren beszélt? Hogy helyreállítsd az egyensúlyt? Vagy ez…

– Igen?

– Soren azt mondta, hogy… hogy te… Nos, hogy megpróbálod enyhíteni a bűntudatodat valami régen történt dolog miatt. – Felsóhajtok, kényszerítem magam, hogy folytassam, annak ellenére, hogy a Pennből hullámokban kiáramló feszültség tüzesen tombol. – Valami olyasmi miatt, ami az előző szélfonóval történt. Eniddel.

A kéreg Penn ujjai alatt parázslani kezd. Gyorsan visszahúzza a kezét, és ökölbe szorítja az oldalán. Tekintetemet a megfeketedett fatörzsre szegezem, miközben azt mormolja:

– Ez nem a megfelelő hely és idő arra, hogy ezt megbeszéljük.

Elindul, ott akar engem hagyni.

– Bizalom. – E szó hallatán megtorpan. – Ezzel kezdődik minden, Penn. Azt akarod, hogy ne kérdőjelezzem meg az indítékaidat? Adj rá okot.

Ennél közelebb nem engedem magam a könyörgéshez. A hangomban érződő szelídség érzékelhetővé válhat valahol a tomboló dühe alatt, mert mégsem hagy magamra. A válla merev, amikor szembefordul velem. A köztünk lévő tíz lépés egyszerre tűnik túl távolinak és túl közelinek.

– Akkor kérdezz! – mondja közönyös hangon. – Tedd fel a kérdéseidet!

– Ki volt ő?

– Az Ég Szigillumát viselte, ahogy már tudod.

– Nem azt kérdeztem, hogy mi volt. Azt kérdeztem, ki volt.

Az arckifejezése üres, minden érzelmet gondosan elrejtett magában.

– Hetven évvel ezelőtt találtam rá, egy Lumen-tó melletti városban. Napjainkban a Nyugati Erdő birodalma, bár akkor még más neve volt. Egy másik király uralkodott ott. Egy ottani főúr lányaként jött a világra. Az apja bölcs volt, halandó létére. Olvasott Anwyvn történelméről, és látta a lassan terjedő betegséget a földjén, így amikor a felesége egy csecsemőt szült, akinek a mellén egy furcsa jel volt… nem emésztette el az újszülöttet, ahogy mások tették volna. – Nagyot sóhajt. – Egy félvér bújtatása halálbüntetéssel járt. De tudta, hogy a lány a prófécia gyermeke. Enidnek nevezte el, ami lelket vagy szellemet jelent, mert első lélegzetvételével rabul ejtette az ő lelkét. És tizenhat éven át mindent megtett, hogy biztonságban legyen.

Soha nem hallottam még ennyit beszélni. Teljesen mozdulatlanul és nagyon csendben hallgatom; attól félek, hogy bármilyen félbeszakítás megtörné szavainak varázsát.

– Az elégedetlenség azonban szüntelen nőtt Középföldön, az éhínség és a pestis pedig csak tovább gerjesztette. És ezzel együtt a csillapíthatatlan erőszak is megérkezett. Háborúk dúltak, királyok gyűrték le egymást olyan gyorsasággal, hogy aligha volt érdemes leírni a nevüket a történelem krónikáiba.

Eli papírkirályoknak nevezte őket. Uralkodók, akiknek a neve könnyedén kihúzható.

– Vérzivataros idők voltak – folytatja Penn. – Veszélyes időszak mindenki számára, de különösen a tündék számára. Legfőképpen egy Szigillumot viselő tünde számára. Enid egész életét abban a kastélyban töltötte bezárva, elrejtőzve egy olyan világ elől, amely azonnal végzett volna vele, amint tudomást szerez róla. Soha nem léphetett ki a szabadba, soha nem nevethetett, nem játszhatott, nem lehetett gyerek. A könyvek voltak az egyetlen menekvése a bezártságból. És még ez sem volt elég. A szolgák képtelenek voltak tartani a szájukat. Még apja pozíciója sem tudta örökre megállítani a pletykákat.

A gyomrom összeszorul a rossz előérzettől.

– Amint a pletykák terjedni kezdtek, nem lehetett megállítani őket. A lord egy váltott gyermeket nevel, mondták, akit születésekor elcseréltek az igazi gyermekével! A tündék trükkjei működnek! És ő, a bolond, meg is szerette a lányt. Nem képes meglátni az igazságot a saját házában. Nem alkalmas arra, hogy a hűbérbirtokunkat irányítsa! – Egy izom megugrik az állkapcsában. – Kihoztam őt, amikor a falubeliek fáklyákkal és vasvillákkal zárták le a várost. Amikor a király katonái belovagoltak, hogy befejezzék a munkát.

– A családja?

– Lemészárolták őket. Mindenkit a kastélyban, az utolsó mosogatólányig. Még a kutyákat is megölték.

A torkom összeszorult, elfúló hangon kérdezem:

– És Enid?

– Északra vittem őt, Dyvedbe. Aztán Llŷrbe. – Penn hangja üres, arca kifejezéstelen. Még a szeméből is kiveszik a szokásos tűz, mintha az, hogy erről kell beszélnie, olyan önuralmat igényelne, hogy nincs más választása, mint hogy teljesen elzárja az érzelmeit. – Volt idő, amikor Soren és én nem voltunk haragosok. Még csak nem is egyszerű szövetségesek voltunk. Mi…

– Barátok voltatok – mondom ki helyette. Ezt már sejtettem. Az övék nem elhidegült ellenségek közötti viszály, nem ismerősök közötti nézeteltérés. Ilyen tartós harag csak egy tönkrement barátság hamvaiból születhet. Mert mi más a gyűlölet, ha nem méreggé vált szeretet?

Penn rám mered, és egy hosszú pillanatig hallgat. Az az érzésem, hogy nem akarja különösebben megosztani velem, amit mondani készül.

– Meg kell értened, hogy van egy bizonyos… kötelék… amely az Örökösök között létezik. Akár tetszik, akár nem, össze vagyunk kötve.

A homlokomat ráncolom.

– Hogy érted azt, hogy össze vagyunk kötve?

– Közös bennünk az eredő. Egy közös energia. Gondolj rá úgy, mint egy vérségi vagy családi kötelékre, csak mélyebb, mert ez a kapcsolat soha nem szakadhat meg igazán. Négy, ugyanarra a mérlegre függesztett súly vagyunk, akik örökké olyan egyensúlyt keresnek, amelyet csak közösen tudnak megteremteni. Függetlenek vagyunk, de visszavonhatatlanul össze vagyunk kötve.

A Soren könyvének borítójába vésett díszes Tetrád szimbólumra gondolok – a négy különálló, mégis egymásba fonódó háromszögre.

– Így van ez veled és Sorennel? – kérdezem, mire mereven bólint. – És Eniddel?

– Vele is így volt. – Szünetet tart. – És, csak feltételezhetem, hogy veled is így lesz.

Hitetlenkedve rázom meg a fejem.

– Amikor Sorennel voltam, nem éreztem semmilyen… kapcsolatot.

– Még csak alig kezdted megérteni a saját erődet. A sötétben botorkálsz, képtelen vagy megkülönböztetni az árnyékot az éjszakától. Idővel a látásod alkalmazkodni fog. – A tekintete az enyémbe olvad. – Érzel velem kapcsolatban most valamit?

– Pontosan… mit kellene éreznem?

– Energiát. Egy láthatatlan húrt, ami összekapcsol minket. Összeköt bennünket.

– Én nem… – Megrázom a fejem. A szívem olyan hevesen dobog, hogy a saját gondolataim sem hallom. – Nem vagyok benne biztos.

Valamivel közelebb lép hozzám.

– Csukd be a szemed – utasít halkan.

Tétovázom.

– A bizalom – visszhangozza korábbi kijelentésemet, és a mellkasáról az enyémre mutat – kölcsönös kell, hogy legyen.

Lehunyom a szemem.

– Jó. – Hallom, ahogy közelebb lép. – Most pedig csillapítsd le a légzésedet! Be az orrodon keresztül, ki a szádon át. Ez az! Lassan és egyenletesen. Érezd a pulzusod. Koncentrálj minden egyes szívdobbanásra.

Azt teszem, amit mond, és mindent kizárok, kivéve a szívem dobbanásait. Végül az őrjöngő, pánikszerű dobolás egyenletes ritmussá lassul.

– Jó – mondja Penn. Még közelebb van, a hangját alig egy karnyújtásnyiról hallom. – Ha készen állsz, terjeszd ki az érzékeidet!

– Nem tudom, hogyan kell.

– Hány érzéked van?

Erre a kérdésre még egy kisgyerek is tudna válaszolni.

– Öt.

– Rossz válasz.

– Látás, szaglás, ízlelés, tapintás, hallás. Ez öt.

– Neked van még egy – javít ki. – Csak meg kell tanulnod használni.

A keze a ruhám anyagára ereszkedik, közvetlenül a Szigillum fölé. Veszek egy mély lélegzetet. Érzem az ujjai melegét, a melegsége éles kontrasztja a hidegnek, amely állandóan árad a jelemből. Erőlködöm, próbálom egyenletesen tartani a szívverésemet.

– Itt – mondja, és még egy kicsit nagyobb nyomást gyakorol. – Ez az erőd központja. Érzed?

Bólintok. Érzem. Azt a hideg bizsergést, ami belülről fakad.

– Milyen érzés?

– Olyan, mintha… mintha vihar kavarogna bennem – magyarázom habozva. – A jelem a vihar szeme. A csend veszélyes pontja, amelyet káosz vesz körül.

– Koncentrálj a csendre. Zárd ki a káoszt! Találd meg a középpontodat.

Megpróbálom elképzelni a bennem tomboló vihart. Gondolatban egy hurrikánt látok, amely gyorsan halad a víz felett. A felhők egyre erőszakosabban forognak körbe-körbe, a hullámok minden egyes fordulattal egyre fehérebben magasodnak fel. És a középpontban egy szemet.

Nyugodt.

Hűvös.

Kontrollált.

A felszín mozdulatlan, mint egy tükör, az égbolt fölötte tiszta kék. Addig koncentrálok rá, amíg a felhők távoli morajlássá válnak, amíg a szél szellővé szelídül, majd teljesen elcsendesedik. Amíg a tenger körülöttem olyanná válik, mint a hűvös fürdővíz.

– Ott vagyok – lehelem, szinte lebegve. – A középpontban vagyok.

– Most nyújtózz kifelé az érzékeiddel! A vihar túloldalára. A káoszon túlra. Mit érzel még?

– Semmit. Nincs semmi.

– Nem igaz, hogy nincs ott semmi. Nézz körül alaposan!

– Én… – Kutatom a nyugodt vizet. Nem tudom, mit kellene keresnem, amíg meg nem látom. Vagyis érzem. Gyenge hullámzás, amely megzavarja a nyugalmat. – Várj! Van… valami más.

És valóban van. Mint egy láthatatlan áramlat, amely maga felé húz. Meleg, mint egy föld alatti meleg vizű forrás az elmém hűvös hullámai között. Úgy hívogat, mint a sülő gesztenye illata az őszi szélben. Érzékeimet követve felé siklok. Tudatom határait átlépve kinyitom a szemem, és a forrásra meredek.

– Te vagy az – motyogom meglepetten. – Éreztelek… téged.

Meglepően közel van. A tekintete eleven lángként mélyed a szemembe.

– Milyennek érzel?

– Mint… egy forró tea egy hideg nap után. – Próbálgatom a köztünk lévő áramlatot, felfedezem, végigfuttatom rajta az elmémet, mint ujjaimat egy értékes tárgyon. – Mint egy tábortűz halvány füstje a levegőben valahonnan messziről. A láng és a hő jelei.

Nem szól egy szót sem. Egyetlen izma sem mozdul. Mintha levegőt sem venne.

– Ilyennek érzel te is engem? – kérdezem.

– Nem. Te… – Egy izom megrándul az arcán, ahogy az állkapcsa megfeszül. – Olyan vagy, mint a frissítő vízcseppek a napégette tarkón. Mint a hűs aloe az égési sérülésre.

– Ó! – Ez minden, amit mondani tudok.

Sokáig bámuljuk egymást. Magunkba szívjuk egymást ezzel az újdonsült tudatossággal. Igaza van: olyan, mintha hatodik érzékünk lenne. Egy második látás. Ahogy látom őt, érzem az illatát, megérintem… most már azt is érzem, ahogy ott áll. Tudom, hogy még csukott szemmel is képes lennék pontosan meghatározni a helyzetét. Olyan, mintha valamiféle bűvöleten keresztül néznék, de ahelyett, hogy a valódi képmását látnám, egyenesen a lelkét látom.

– Megérzed, ha a közelben vagyok – mondja rekedt hangon. – Még az érzelmeim egy részét is megérezheted, ha nem védekezem ellene.

A szemeim tágra nyílnak a hirtelen rémülettől.

– Te is érzed az enyémeket?

– Néha igen.

– Néha igen?

– Csak a nagyon erőseket. – Elfordítja rólam a tekintetét. – Mint minden kapcsolatnál, minél többet dolgozol rajta, annál erősebb lesz. Minél több időt töltünk együtt, annál mélyebb lesz a kötelék, és annál élesebb lesz az érzékelésem. – Nyel egyet, ádámcsutkája megugrik. – Nekem legalábbis így volt ez egykor.

Sorennel.

Eniddel.

Valami kellemetlen érzés villan át rajtam.

– Igen. Hát persze.

Hosszú ideig némán bámulja a fák vonalát.

– Vissza kellene mennünk. Már ránk sötétedett. Az emberek keresni fognak minket.

– De…

Megfordul, és elsétál, mielőtt bármi egyebet kérdezhetnék tőle.

Kavargó gondolatokkal megvárom, amíg már majdnem eltűnik a szemem elől, mielőtt követném a táborba.

Csak később, amikor már bebújtam a tűz melletti hálózsákomba, jut eszembe, hogy egyetlen kérdést sem tett fel Sorenről vagy az Akrín-erődben töltött időmről.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

CAELDERA EGYÁLTALÁN NEM OLYAN, mint amilyennek elképzeltem.

A hegyek jeges árnyékában töltött temérdek nap után talán igazságtalanul alacsonyak az elvárásaim – a fővárost Fagyhatár vagy Vintare nagyobb változatának képzeltem el.

Ennél nagyobbat nem is tévedhettem volna.

A harmadik napunkon a fagyos síkságok hirtelen véget érnek, és egy széles kanyonba érünk. A Szimmeri-hegységtől az Északi-tengerig húzódik, határt képezve a gleccserekkel borított Fagyvidék és a lapos, hófödte fennsík között, amelyen Dyved fekszik. A kék égbolt ellenében szinte világító fennsík közel sem olyan hatalmas, mint a hegylánc, de elég magas ahhoz, hogy szinte lehetetlenné tegye az inváziót.

Nem csoda, hogy Északföldet nem hódították meg a Gyomlálás alatt. A hegyekkel délen, a tengerekkel északon és nyugaton, valamint a kanyonnal keleten Penn egész királysága minden oldalról egyedülállóan védett.

Miután átléptük a határt, egy kanyargós hágón haladunk felfelé a fennsík tetejére – ez a mászás több órát vesz igénybe. Bármennyire erős is Dyved természetes földrajzi védelme, egyértelmű, hogy nem kockáztatnak, ha a területük védelméről van szó. Legalább öt őrhelyet számolok meg az út mentén, mindegyik fából készült tornyában állomásozik egy-egy egységnyi sötétbarna egyenruhás, felfegyverzett katona. Vigyázban állnak, amikor meglátják a csapatunkat, majd mélyen, tiszteletteljesen meghajolnak, amint felismerik Pennt. A hátam mögött biccentve viszonozza az üdvözlést.

A fennsík teteje nem gyér, ahogy elképzeltem, hanem sűrű erdő növi be, főleg fehér kérgű fenyők borítják. Az ösvény két oldalán vastag tűlevelek borítják a fagyott földet, ahogy beljebb haladunk. Kíváncsi vagyok, hogy a hótorlaszok itt elolvadnak-e valaha is teljesen, akár a nyári melegben is.

Vajon két évszak múlva is itt leszek, hogy erről saját szememmel bizonyosodjam meg?

Órákig csak erdőket látok, aztán egyszer csak az erdei ösvény földúttá szélesedik, és végül sokfelé szerteágazó, macskaköves úttá válik. Minden kereszteződésnél kő jelzőtáblák vannak elhelyezve, amelyek visszaszámolják Caelderáig a távolságot. Ahogy közeledünk, települések és falvak mellett haladunk el, más utazókkal együtt – szekereken és kocsikon, gyalogosan és lóháton. Mindenki, aki meglátja lovascsapatunkat, egyformán, mélyen meghajol a visszatérő uralkodó előtt.

Soha nem éreztem még ennyire jelentőségét annak, hogy Penn előtt ülök a nyeregben. Érzem a rám szegeződő tekintetek súlyát és a levegőben kíváncsian kavargó kérdéseket, ahogy közeledünk a város külső határaihoz.

Pendefyre herceg visszatért.

És hozott magával egy lányt.

Gerincemet egyenesen tartom, vállamat hátrahúzom, kezemet a nyeregkápára szorítom, miközben az út egy éles sziklacsúcs körül kanyarog, majd hirtelen lejteni kezd lefelé egy mély alagúton keresztül a földbe. A déli napot egy szempillantás alatt árnyék váltja fel; olyan hirtelen, hogy elakad a lélegzetem. Lovaink patadobogása minden irányból visszhangzik. A falakon páfrányok és zuzmók kapaszkodnak a gyenge fényben. A kőzetet csillogó érc csíkozza – csillámok galaxisa, szinte káprázik tőle a szemem.

Van benne valami sötét szépség, annak ellenére, hogy születésemtől kezdve nem szeretem a zárt tereket. A növekvő szorongást, amit általában érzek, valahányszor szem elől veszítem az eget, kissé ellensúlyozza a folyosó szélessége, valamint magasba törő mennyezete. Mindezek ellenére légszomjam van és szédülök, amikor kilépünk a túlsó végén lévő, hihetetlenül vastag kapukon, és először pillantom meg Caelderát.

Egy mély, zöldellő kráter alján vagyunk. Mint egy fatörzs csonkjának üreges közepe, úgy veszik körül a szurdokot a fennsík éles falai, amelyek minden oldalról körülöttünk emelkednek. A sziklafalakban rengeteg, sokféle formájú és méretű lakhelyet látok, némelyikük furcsa szögben áll. Mintha magából a kőzetből faragták volna őket, a falaikat durván munkálták meg, és moha borítja őket. Rézzel bevont tetejükből takaros kémények kandikálnak ki; üvegablakaik meg-megcsillannak a közeledő alkonyatban. Keskeny, majdnem függőleges utak haladnak lefelé a hóporos sziklákon, mintha egy karom vájta volna őket a kőbe, és a kráter aljára futnak ki, ahol egy nagy tó hullámzik a kékeszöld különböző árnyalataiban.

A tavat hatalmas vízesés táplálja, amely a felső sziklákról dübörög alá. A partján szabadtéri piacok sorakoznak, élelmiszerkereskedők és fűszerkereskedők alkudoznak a finom köpenyekbe és divatos ruhákba öltözött vásárlók tengerével. Macskaköves utcák húzódnak körkörösen a tóparttól egészen a sziklák tövéig.

Rendkívül látványos az összkép, alig tudom befogadni. De amitől eláll a lélegzetem, és a szemem végleg elkerekedik, az nem a káprázatos tó, nem a körülötte álló bájos kőpárkányos épületek, de még csak nem is a vízesés, hanem az erőd.

Nem.

Nem is erőd.

Ez egy palota. A vízesés tövénél építették a sziklafalba – sőt, az egyik szárny valamivel a vízesés mögé nyúlik –, tornyai és a bástyái az ég felé törnek, áthatolva a ködfátylon. A legmagasabb torony majdnem eléri a kráter tetejét.

– Üdvözöllek Caelderában – suttogja a fülembe Penn.

Egy széles sugárutat követünk a központi piactéren keresztül a tó túlsó partjáig átívelő hídhoz. Úgy éreztem, hogy a figyelem, amelyet a fennsíkon magunkra vonunk, intenzív, de semmi volt a több ezer caelderi heves rajongásához képest, akik elragadtatott tekintetüket ránk szegezve az út mentén sorakoznak. Néhányan virágot dobnak az utunkba, mások üdvözlően kiáltoznak.

– Pendefyre herceg!

– Üdvözlégy itthon, felség!

Pennt mindez aligha hatja meg. Továbbra is nyugodtan bólogat, időnként felemeli a karját, hogy integessen valakinek, akit ismer a tömegben. Remélem, az arcom nem olyan sápadt és rémült, mint amilyennek belül érzem magam. Mire a híd lábához érünk, a gyomrom kis, nehéz golyóvá szűkül össze.

Valami láthatatlan parancsra a gyalogos katonák elszakadnak a lovas különítménytől, kaszárnyájuk és jól megérdemelt pihenőjük felé kanyarodnak. Csak heten – Penn, én és a Parázs Gárda legmagasabb rangú tagjai – folytatjuk tovább az utunkat a palotába. Bár maga a híd elég széles ahhoz, hogy legalább négy ló elférjen rajta egymás mellett, a többi lovas hátramarad, hogy Onyx vezesse a menetet. Jac, Uther és Mabon közvetlenül a nyomunkban haladnak, Cadogan és a mindig savanyú képű Gower a hátuk mögött követnek bennünket.

Körülöttünk kétüléses, lábbal hajtható csónakok és szögletes evezős hajócskák szelik a tó vizét, egyik partról a másikra szállítva a lakosokat. Kinyújtom a nyakam, hogy a legmagasabb torony a látómezőmben maradjon, ahogy közeledünk a palota felé. Három kerek torony áll előttünk, mindegyik magasabb az előzőnél. A legalacsonyabb a bal oldalon, a legmagasabb a jobb oldalon áll – a vízeséshez való közelsége miatt olyan köd borítja, hogy azon tűnődöm, vajon kilátni-e odabentről az ablakokon, és vajon a falak belül nedvesek és hidegek-e a víz állandó ostromától.

Mire elérjük a bejárati kapukat, amelyek legalább háromszor olyan magasak, mint egy átlagos katona, az arcomat finom vízgyöngyök borítják. Négy izmos őr kell ahhoz, hogy kitárják előttünk a kapuszárnyakat. Nyikorgó zsanérokkal lendülnek befelé, és egy sötét járólapokkal kirakott udvarra érkezünk, ahol egy nagyobb csoport ember gyűlt össze, hogy fogadjon minket. Egyenruhás szolgák sora áll a sétányon, mindannyian ugyanabba a fakóbarna árnyalatba öltözve, fejüket alázatosan lehajtva. A belső kapu impozáns küszöbe mögött udvaroncok hada álldogál, mint megannyi színes páva.

Lehet, hogy én vagyok túl egyszerű ízlésű lány, akinek nincs szeme az udvari pompához, de túlzóan extravagáns megjelenésük mintha nem illene Caeldera természetes szépségéhez. Szinte úsznak a drágakövekben – rubin csillog a nyakkendőkön, zafír szikrázik a mandzsettagombokon, smaragd villan a fülcimpákon, gyémánt borítja a dús nyakékeket. Majd’ megvakulok ettől a közszemlére tett, kápráztató jóléttől, amikor nagy patacsattogással odabaktatunk hozzájuk.

Egyikük sem ragyog azonban olyan tündöklően, mint a csoport közepén álló ezüsthajú nő, akinek aranykoronája olyannyira tele van drágakövekkel, hogy nem is tudom, hogyan képes egyenesen tartania a nyakát. Még a korona nélkül is felismerném, hogy a királyi család tagja, pusztán a viselkedése alapján. A testtartása merev, mintha márványból faragták volna; inkább szobor, mint hús-vér ember.

Penn megállítja Onyxot a királynő előtt. Furcsán a hátamnak feszül, tőle merőben szokatlan merevség érződik benne, ahogy leszáll a nyeregből, majd lesegít engem is. Hallom, hogy mögöttünk a többi férfi is leszáll a lováról. Csizmájuk koppan a járda kövén, de nem nézek rájuk. Lefoglal, hogy sebtében lesöpörjem az út porát a köpenyemről, aztán gyors ujjakkal végigsimítom kusza fürtjeimet. Nem mondhatnám, hogy valaha is álmodtam volna arról, hogy bemutatnak egy királynőnek, de ha mégis, akkor valószínűleg úgy képzeltem volna, hogy egy frissítő fürdő után kerül rá sor.

Penn az egyik kezét a derekamon tartja, miközben egyenesen hozzá vezet. A nővéréhez. Megrázó, hogy kettejüket együtt látom. Tudom, hogy hasonló korúak lehetnek, de a külsejük nem is lehetne különbözőbb – míg az egyiket kikezdte az idő vasfoga, a másikat meg sem érintette.

Penn derékból meghajol. Enyhe nyomást gyakorol a gerincemre, mire gyorsan kínos pukedlibe ereszkedem. Ahhoz képest, hogy még sosem próbálkoztam ilyesmivel, nem hiszem, hogy nagyon rosszul csinálom. Egészen addig nem, amíg újra fel nem emelkedem, és meg nem látom, hogy a királynő és a kísérete úgy vigyorog rám, mintha medve lennék, amit a vándorcirkuszban arra idomítottak, hogy két lábon járjon.

– Pendefyre. Visszatértél hozzánk.

Dorombolása az öccsének szól, tekintete azonban rám szegeződik. Ugyanolyan szürke árnyalatú a szeme, mint Utheré, de nem hordoz semmit az ő tekintetének állandó melegségéből; az övében nincs semmi, ami jóindulatot sugallana. Ráncok barázdálják a szeme sarkában a bőrt. Nem a sokévnyi nevetés ráncai ezek – az effajta ráncok azok arcán mutatkoznak, akik földön töltött idejüket javarészt úgy töltötték, hogy vonásaik elégedetlen, gúnyos mosolyra húzódtak.

– Nővérem. – Penn hangja fegyelmezetten udvarias. – Köszönjük, hogy üdvözölsz minket. Nem kellett volna fáradnod. – Mesterkélt szünetet tart. – Őszintén.

– Hogyan is hagyhattam volna, hogy szeretett öcsém megfelelő fogadtatás nélkül térjen haza ilyen hosszú távollét után? – A királynő tekintete végre átvándorol Pennre, a száját gúnyosan elhúzza. – Bár ha tudtam volna, hogy az út mocskának a felét magaddal hozod, kiguríttattam volna a szolgákkal a takaróvásznakat.

– Kérlek, siess vissza a házba, drága Vanora. Nem szeretném, ha miattam megfáznál, tekintettel a korodra.

Az összegyűlt udvaroncok kuncognak, a félreérthetetlen sértés hallatán nyugtalanság hullámzik végig a tömegen. A királynő tekintete megkeményedik, szürke szeme rendíthetetlen kővé válik koros arcán.

Valaha szép volt. Sőt, gyönyörű. Még mindig látszik szépsége megfakult árnyéka, amely a földön töltött évszázad terhe alatt is megmaradt. Ugyanilyen tisztán látszik, hogy nem viselte méltósággal a veszteséget. Hiúsága keserűséggé változott, ahogy az évszakok váltakoznak, és szirmai hervadnak, míg teljesen el nem száradnak.

Nem csoda, hogy alig bír öccsére nézni. Penn a fiatalság és az életerő megtestesülése. Magas, széles vállú és csaknem halhatatlan. Neheztelésétől nyomottabb a levegő, mint a ködtől.

– Az egészségem iránti aggodalmadat tudomásul vettem, öcsém. Meg kell mondanom, meglepődtem, amikor hírt kaptam arról, hogy visszatértél Északföldre. Nem számítottunk rád a tavaszi olvadásig. Attól tartok, a szolgáknak kevés idejük volt arra, hogy előkészítsék a lakosztályodat.

– Egy kis por engem nem zavar.

– Nem, én sem hiszem, hogy zavarna. Mindig is akkor érezted magad a leginkább elemedben, amikor a küzdőveremben hempereghettél.

– Inkább a küzdőverem, mint az a viperabarlang, amit te udvarnak nevezel – mormogja Penn.

– Mmm. – A királynő szája humortalan mosolyra húzódik, miközben a hátunk mögé felsorakozott Parázs Gárdára néz. A térdem majdnem megadja magát, amikor gránitkemény tekintete ismét rám szegeződik. – Mondd csak, kit hoztál magaddal? Egy új konyhalányt? Attól tartok, a személyzetünk létszáma teljes, de talán találok neki feladatot az istállóban. Mindig szükség van egy újabb kézre az istállók kiganézásához.

Penn teljesen mozdulatlanná dermed.

– Remélem, nem egy újabb szajhád – folytatja Vanora királynő. – A legutóbbi tisztára bolondot csinált magából, amikor ráuntál a bájaira. Micsoda hisztérika! Még a kutyáim sem csapnak akkora zajt, amikor egy alom kölyköt ellenek.

Az arcom lángba borul, amikor az udvaron élénk érdeklődéssel minden tekintet rám szegeződik. A szám annyira kiszárad, hogy még ha képes lennék is valami összefüggő választ kigondolni, az nem jutna el az ajkamig.

– Ez a nő a vendégem – mondja végül Penn. – Elvárom, hogy mindenki az ennek megfelelő tisztelettel bánjon vele. Még te is, kedves nővérem.

A királynő felvonja vékonyra rajzolt szemöldökét.

– Parancsokat osztogatsz nekem a saját palotámban?

Penn néhány centivel közelebb hajol, és mélyen a nővére szemébe néz.

– Te ülsz ugyan a trónon, Vanora, de mindketten tudjuk, hogy ezt csak és kizárólag nekem köszönheted. Én vagyok a Tűz Örököse. A születési jogom felülír mindent, amit önmagad fontosságáról túlzón hiszel. Ha le akarnám emelni a koronát a fejedről, nem lenne egyetlen lélek sem Dyvedben, aki megállítana.

Vanora láthatóan összerezzen.

Penn kinyújtja a kezét, és megragadja az enyémet, ujjaink csontroppantó szorításban fonódnak össze. Hangja felerősödik, hogy az egész udvarhoz szóljon, szolgákhoz és udvaroncokhoz egyaránt, parancsoló csengése visszhangzik a kőlapokon:

– Udvarunk abban a megtiszteltetésben részesült, hogy nem egy, hanem két Szigillumot is falai között tudhat. Engedjétek meg hát, hogy én lehessek az első, aki hivatalosan bemutatja nektek a régóta várt Ég Örökösét, a szélfonót, és amíg úgy látom jónak, a mi megbecsült vendégünket.

Az udvaroncok mind levegő után kapkodnak meglepetésükben. Elképzelem az arcukra kiülő döbbenetet és meglepetést, de nincs lehetőségem arra, hogy a saját szememmel lássam. Penn ugyanis kézen fogva maga után húz engem, kitérve a nővére elől, és utat vágva az elképedt, néma embertömegen keresztül, egyenesen a belső udvar nyitott ajtajához. Csizmák csattogását hallom a hátunk mögött, és tudom, hogy Jac, Mabon, Uther, Cadogan és Gower követnek minket.

Túl gyorsan haladunk át egy fenséges báltermen, amelynek magasba szökő mennyezete túl hatalmas ahhoz, hogy rendesen lássam minden részletét, aztán felsietünk egy hatalmas lépcsőzetre, amely egy ponton háromfelé ágazik. Penn habozás nélkül jobbra fordul.

Amikor megbotlom a szoknyámban, még csak meg sem áll. Megragad a derekamnál fogva, felemel, és az út hátralévő részén cipel.

– Megállnál végre? – kiáltom kapálózva, lábam hasztalanul tapossa a levegőt. – Tegyél le! Tudok járni!

Penn csak morog valamit, mire sípcsonton rúgom.

Nem áll meg.

Fel, fel, fel, csak felfelé mászunk, végtelennek tűnő lépcsőfokokon. Meredeken emelkednek, aztán keskenyednek, és elkezdenek körbe-körbe kanyarogni. Az egyik toronyban lehetünk. A falak kör alakúak, az ablakok vízgyöngyösek. Bár soha nem vallanám be neki, hálás vagyok erős, támogató karjaiért. Hosszú ez a lépcsősor, és hullafáradt vagyok a nyeregben töltött három egymást követő nap után.

Csak akkor veszem észre, hogy elvesztettük a kíséretünket, amikor végre felérünk a csúcsra. Penn kinyit egy vastag faajtót, majd a küszöbön túl egy kör alakú szoba padlójára helyez. Egész hosszan használaton kívül lehetett, ezért poros, de egyébként egyáltalán nem kellemetlen. Az egyik falnál hatalmas, impozáns ágy áll, tőle nem messze, egy nagy ablak előtt középen sötét fából készült íróasztal és elhanyagolt szekrény, amelyet több nehéz láda mögé, a sarokba toltak. A kandalló az ággyal szemben lévő falon magasodik, párkánya masszív kőlap. Több könyvespolcot is látok, tele vastag kötetekkel. Egy paravánnal leválasztott fürdőhelyiség mellett két fegyvertartó állvány magasodik, teljesen feltöltve mindenféle formájú és méretű, halálosnak tűnő pengékkel. A porszemek ellenére úgy csillognak, mintha órákkal ezelőtt fenték volna meg őket.

A helyiség nem túl nagy – talán húsz lépés átmérőjű bármelyik irányban. Az elülső ablakok Caeldera egészére néznek, míg a túlsó oldalon lévő ablakok víztől párásak. A torony hátsó része a sziklafalba ékelődik, természetes szikla alkotja a falat, nem pedig kövek és habarcs.

– Ez a hálószobád?

Penn bólint.

– Mikor jártál itt utoljára?

– Hat… nem is, hét hónapja.

– Hosszú ideig voltál távol az otthonodtól.

Tart egy kis szünetet.

– Ez már régóta nem az otthonom.

Átbámulok rá a szoba másik végébe. Az ablaknál áll, és a várost nézi. Innen a tó türkizkék ékszernek látszik, amely a késő délutáni napsütésben kacsingat felénk. A felszínén sikló csónakok olyanok, mint bogarak egy vízzel teli tálon.

– Mennyi időt töltöttél Eld király seregével?

– Az utóbbi évtized javát. – Végigsimít sűrű haján. – Azelőtt az előző király mellett voltam, akit Eld végül letaszított a trónról. Előtte pedig egy másiknál szolgáltam, egy délebbre fekvő területen.

Ezen megdöbbenek, méghozzá annyira, hogy képtelen vagyok magamban tartani a kérdést, ami elsőként az eszembe jut:

– Miért?

Felvont szemöldökkel rám pillant.

– Még a képességeimmel együtt is időbe telt, mire felküzdöttem magam egy magas pozícióba. A varázslatok és az elmetrükkök csak bizonyos mértékig segíthetnek.

– Nem, úgy értem, miért csináltad egyáltalán? Miért maradtál ott? Mi volt a célod?

– Tényleg nem tudod?

Elakad a lélegzetem. Biztosan nem úgy érti…

– Már régóta kereslek – mormogja, és figyelmesen néz engem. – Elvesztettem a fonalat az évek során. Elfelejtettem az embereket, akiknek parancsoltam. Az ellenségeket, akiket megöltem. Nem is tudom megszámolni, hány félvér kivégzését felügyeltem a szerepemben, mint Sarló parancsnok.

Kifut a vér az arcomból.

– Te…

– Nem tudtam megmenteni őket. Mindegyiküket semmiképpen. A halandók vérszomja túl erős, az erőszak iránti étvágyuk túl telhetetlen. Legtöbbször a tiszta halál volt a legjobb, amit tehettem értük. Hogy kordában tartsam a portyázó csapatok ocsmányabb vágyait. – A tekintete megkeményedik. – Korábban azt hitted, hogy szörnyeteg vagyok? Fogalmad sincs, mennyi vér tapad a kezemhez. Hány halom tünde hamut szórtam szét az égbe. Hány életet oltottam ki, mert nem állt hatalmamban felemelni a kezemet, hogy megállítsam a legyilkolásukat.

Nem csoda, hogy egy cseppnyi szelídség sem volt benne, amikor találkoztunk. A háború borzalmaitól kivesztek belőle a finomabb érzések. Hirtelen eszmebe jut, amit Farley mondott még a Szimmeri-hegység barlangjában.

Nem igazán hibáztathatjuk, hogy morcos, miután annyi időt töltött Középföldön… Időbe fog telni, mire vissza tud szokni a normális élethez.

Képes lehet egyáltalán bárki is valóban visszailleszkedni a normális életbe egy háborús övezetben töltött emberöltő után?

Visszatérhet-e valaha is a normális kerékvágásba?

A nyelvem bénultan ül a számban, és nem hajlandó szavakat formálni.

Úgy tűnik, Penn nem vár választ. A szeme elkerekedett; a hangja suttogássá lágyult, és nem vagyok benne biztos, hogy hallanom kellene a szavait. A gondolatai messze járnak, múltjának véráztatta borzalmai között.

– Annyi halál! Annyi kétségbeesés! Végtelennek tűnt. Évről évre. Akasztás akasztás után. Máglya máglya után. Már kezdtem elveszíteni minden reményt, hogy valaha is találok egy másik Örököst. De aztán… aztán végre… Hír egy félvérről. Egy lányról, akit a Vörös-szakadék közelében fogtak el. Egy furcsa, ezüst szemű, ördögi jelet viselő kis csöppség, aki valahogy leperzselte a húst egy katona kezéről anélkül, hogy az ujját is megmozdította volna.

– Én voltam az – suttogom.

A szeme újra az arcomra fókuszál.

– Te.

Szikrázik köztünk a levegő, vágyakozással teli, akár az égbolt egy villámcsapás előtt. Félek ránézni, és valahogy ugyanúgy félek elfordítani a tekintetem. Kényszerítem magam, hogy megforduljak, és a szoba hátsó részén lévő természetes falra szegezem a tekintetem. Végigsimítok a kezemmel az érdes felületen. Ez is, akárcsak a többi szikla, sötét, szinte fekete színű, és mélyvörös erezetű. Soha nem láttam még ehhez hasonlót.

– Miféle szikla ez?

– Ez nem kőzet, hanem tufa. Megkövesedett hamu.

– Hamu?

– Caeldera egy régóta szunnyadó vulkán kráterében épült. Azok a falak, mint az itteni sziklák többsége, megkeményedett lávafolyamok.

– Mi most egy vulkán belsejében vagyunk – lehelem.

– Egy szunnyadó vulkánban, igen.

A szemem elkerekedik, mint egy malomkő.

– Mióta szunnyad?

– Régebb óta, mint amire az eleven emlékezet vissza tud gondolni. Egy évezrede vagy még annál is régebb óta. A várost az őseim ősei építették, a birodalom idején. A Tűz Udvara ez, Anwyvn négy mágikus erődjének egyike.

– És a többi?

– Kettőt elpusztítottak a felkelés után. Templomaikat kifosztották a gyomláló papok, palotáikat felperzselték a megszálló seregek. – Szünetet tart. – A Víz Udvara azonban kitart, Soren uralmának hála.

– Hylios?

Bólint.

– Meglehet, Soren és én nem vagyunk barátok, de Dyved és Llŷr szövetségesek a háborúban. Bármilyen személyes problémáink is legyenek, együtt állunk ki a kapzsi középföldi királyok ellen … és a Délvidéken készülődő sötétebb veszélyek ellen.

– A vörös sereg?

– Igen. Efnysien serege.

– Te és Soren, mindketten úgy beszéltek erről az Efnysienről, mintha maga lenne a gonoszság megtestesülése.

– Mert az is.

– De ki ő?

– Soren egykor a családja tagjának nevezthette őt. A házasság köteléke, nem a vér, tette őket rokonokká. De a féltékenység, ha hagyják, hogy elmérgesedjen, még a rokoni kötelékeket is keserű viszálykodássá változtathatja. Végül Efnysient száműzték Soren udvarából, és Llŷr egészéből.

– Mit tett, amiért ilyen nagy büntetést érdemelt?

– Még ma sem ismerek minden részletet. Még ha tudnám is… nem az én történetem, így nem nekem kell elmondanom, hanem Sorennek. – Felsóhajt. – Mindössze annyit kell igazán tudnod Efnysienről, hogy nem csupán korábbi családjának ellensége, hanem minden tündének.

– Mint a Fosztogatók.

Megrázza a fejét.

– Nem. A Fosztogatók gyűlölik a tündéket a mágia birtoklásáért, amit természetellenesnek tartanak. Az előítéletük méreggé keseredett. Efnysien… Ő nem azért gyűlöl minket, mert mágiát birtoklunk, hanem mert ő maga nem. Az irigység és az önzés áll bosszúhadjáratának középpontjában. A tündék képességeire áhítozik, és egy életen át kereste a módját, hogy olyan hatalmat szerezzen, amely felülmúlja sógora képességeit.

– Vannak erre módszerek?

– Sötét módok, igen. A vér és az áldozatnyújtás ősi druidaművészete, a birodalom előtti időkből. Hol fedezte fel őket, kitől tanult… Nem tudom. Nem is akarom tudni. Aljas gyakorlat az, minden erkölcsi kódex megcsúfolása. Mind a halandóké, mind a tündéké. – Mélyen elgondolkodva ráncolja a homlokát. – Varázserőt lopni olyan, mint kettészakítani egy lelket, kitépni valakiből az éltető lényegét. Efnysiennek nincsenek aggályai. Minden forrásból, amit csak talál, elszívja az erőt. Bármelyik félvértől, akit csak talál.

– De a félvérek varázstalanok…

– A legtöbbjük igen. Vannak azonban, akikben ott lapul a varázs csírája. Mint néhány csepp az egyébként üres pohár alján. Efnysien felkutatja ezeket a cseppeket, és megtölti velük saját edényét. Nem számít, hogy ő maga üresnek született, amíg mások ajándékaiból lakmározik. Brutális erővel, számtalan véráldozat aljas konglomerátumával tölti meg magát.

– És ő… – A hangom elakad. – Tudja használni is a mágiát?

– Igen, de rendellenes a mágia, amit használ. Nem elemi erő. Valami… sötétebb. Torz. Természetellenesen hosszú életet adott neki, amit arra használt, hogy felépítse sötét királyságát. Dymmeria a neve.

Emlékszem Dymmeriára Eli régi térképeiről. Egy hatalmas, sivatag borította terület Anwyvn délkeleti csücskénél, amelyet a kontinens többi részétől homok és árnyék pusztasága választ el. Semmi mást nem tudok róla, csak azt, amit a mentorom mondott nekem – nevezetesen, hogy a Délvidéken minden félvér jobban jár, ha meghal, mint ha elfogják. Az alapján, amit Penn leírt, nem mondhatom, hogy Eli tévedett. Egy lelket széttépni olyan gonoszság, amit aligha tudok elképzelni. Középföld halandó királyai még végtelen háborújuk és értelmetlen mészárlásaik közepette sem művelnek feleilyen szörnyűségeket sem.

Gyorsan kavargó elmémbe hirtelen egy olyan gondolat villan, amelytől elszorul a torkom.

– Mi az? – kérdezi Penn, és hirtelen egy lépést tesz felém. Egyértelműen leolvassa a rémületet az arcomról. – Mi a baj?

– Ha félvérekre vadászik pusztán a hatalom cseppjeiért… mi történne, ha a kezébe kerülne egy Örökös?

Penn tekintete kőkemény, ahogy a hangja is.

– Soha nem fogjuk megtudni.

– De ő… az emberei láttak engem a hídon. – Megrázom a fejem, a gondolatok gyorsabban kavarognak, minthogy rendezni tudnám őket. – Tudják, mire vagyok képes, és te azt mondtad… ó, istenek, te magad mondtad, te mondtad Sorennek! El fognak jönni értem. Miattam jönnek ide…

– Rhya.

A tekintetem az arcára siklik. Ez az első alkalom, hogy kimondja a nevemet, és ahogy hallom, hogy kimondja, a szívem, amely már amúgy is hevesen kalapált, nagyot dobban.

– Itt biztonságban vagy – mondja, rá kevéssé jellemző szelídséggel. – Biztonságban vagy velem.

– De…

– Még ha át is jutnának az Avian-szoroson, amire nem képesek, amíg Llŷr létezik, és Soren még lélegzik, ide soha nem jutnának el. Az egész város védett. Senki sem törhet be Caelderába. Még Efnysien vörös serege sem.

Felvonom a szemöldököm.

– Védett?

– Mágia oltalmazza. Védőpajzsok, amelyek elhárítják a nemkívánatos vendégeket, mint egy láthatatlan, elrettentő háló. Körülveszik az egész várost. Távol tartják a rossz szándékúakat.

– Hogyan? Valami varázsige által?

– Nem. Nem ismerek varázsigéket, erről biztosíthatlak.

Odasétál hozzám, és mellettem a falhoz támaszkodik. A fekete hamuban lévő erek vérvörösen izzani kezdenek, reagálva az érintésére. Visszarántom a tenyeremet, amikor a forróság túlságosan intenzívvé válik. Ő is leejti az övét, és az izzás azonnal elhalványul a sötét kőben.

– A megkövesedett láva, amely a városfalakat átszövi, természetes energiával van átitatva. Ezt az energiát csapolja meg a védőháló. Vagyis inkább ebből táplálkozik. Mint egy vezeték vagy egy kristály, amely elnyeli a töltést.

– Te adod a töltést?

– Igen. Évente egyszer-kétszer egy nagyobb impulzus az erőmből elég ahhoz, hogy megerősítse a Caeldera köré vont természetes védelmet. Mint egy mágneses erőtér, úgy vonzza a pozitív energiát, és taszít mindent, ami fenyegetést jelent. – Könnyedén megvonja a vállát. – A hideg hónapokban fel is melegíti a kráter egészét. Ezért olyan buja és zöld itt minden, még a tél közepén is. És ezért olyan meleg a kastély, még itt fent a toronyban is.

Kicsiny légpajzsomra gondolok, amely törékeny védelmet nyújtott, és majdnem hangosan felnevetek. Büszke voltam rá, hogy meg tudok védeni egy maréknyi földet. Milyen abszurd érzés most, hogy Penn ilyen könnyedén beszél a védőpajzsról, amelyet egy egész város köré vet ki. Ereje olyan mérhetetlenül hatalmas az enyémhez képest, hogy azon kapom magam, új szemmel nézek rá.

Ki ez az ember, aki előttem áll?

Ki ez a titokzatos idegen, akit egykor ellenségemnek hittem, bár mindvégig védelmezőm volt? Egy férfi sebhelyes múlttal és pokoli tűzzel a csontjaiban. Az együtt töltött időnk ellenére még mindig nem ismerem őt. Alig karcoltam meg a felszínét mindannak, amit életében átélt. De egy részem szeretné megismerni. Méghozzá olyan kétségbeesetten, ami nem hagy nyugodni.

Ez a vágy mélyen megrendít. Újdonsült kíváncsiságom harcban áll minden önfenntartó ösztönömmel, amely azt kiáltja, hogy olyan gyorsan meneküljek a lángoló bonyodalma elől, ahogyan a Tengerzugot felperzselő tűztől is menekültem.

– Gyere! – mondja Penn, hangja visszahív a jelenbe. – Megmutatom a hálószobádat.

– Én nem… – Körülnézek, és küzdök, hogy ne piruljak el, ahogy a tekintetem elsiklik az ágy felett. – Azt hittem, hogy itt lesz a szállásom.

Veled.

Melletted.

Ahol biztonságban vagyok.

– Bizonyos értelemben igen. – Átvezet a kerek helyiségen. A szekrény mellett egy falhoz csavarozott létra áll, amely felvezet a magas mennyezeti szarufák közé – ezek választják el Penn szobáját a torony legtetejét díszítő, csúcsos kupolától.

– Menj csak. – A létra felé biccent. – Menj csak felfelé.

– Viccelsz.

– Nem viccelek.

– Van ott fent egyáltalán annyi hely, hogy valaki fel tudjon állni?

– Csak egy módon deríthetjük ki. – Előretol, keze a hátamon. – Nincs időm itt álldogálni és vitatkozni veled az alvóhelyedről. Van néhány ügy, amivel foglalkoznom kell. Sürgős ügyek. Pár óra múlva visszajövök, hogy vacsorázni vigyelek. Addig is, ne hagyd el a tornyot. Ebben a palotában mindenütt szemek vannak.

– A nővéred kémjei?

– Kémek, udvaroncok… Hívd őket, ahogy akarod. Csillogó kísérete semmit sem szeret jobban, mint a pletykát, és az érkezésed elég nagy vihart kavart. Alig várják, hogy sarokba szoríthassanak. Próbálj meg nem alkalmat adni nekik erre. – Szünetet tart, ajka mosolyra rándul. – Bár szórakoztató lenne látni, ahogy szembeszállsz velük. Egy fiatal bagoly, amely elszabadul egy csapat gőgös páva között.

Ezzel megfordul, és magamra hagy. Megvárom, amíg becsukódik mögötte az ajtó, majd sóhajtok egyet, és felmászom a létrán a torony kupolájába.

HUSZADIK FEJEZET

MÁR BESÖTÉTEDETT, AMIKOR egy ökölcsapás döngeti meg a toronyszoba ajtaját. A szívem megugrik a hang hallatán. Lerohanok a kupolából – amely az első sokkhatást követően a ferde mennyezet és az ablakok hiánya ellenére valójában elég hangulatos –, és gyakorlatilag átrepülök a termen. De amikor kinyitom az ajtót, Penn helyett Jac áll a küszöbön, egyik kezében az ismerős nyeregtáskával, a másikban egy ismeretlen csomaggal.

– Különleges küldemény – mondja, és a kezembe nyomja mindkét csomagot. – A királyi szabók jóvoltából. Öltözz át valami vacsorához illő ruhába, aztán lekísérlek a nagyterembe.

Lenézek az időjárási elemek miatt kissé viseltes vörös muszlinomra. Bevallom, jobb napokat is látott már.

– Mennyi időbe telik, amíg kicsinosítod magad? – kérdezi Jac, a szavaiba kötekedő csipkelődés vegyül. – Gondolom, jó darabig eltart…

Forgatom a szemem.

– Hol van Penn?

– Elfoglalt.

– Mit csinál?

– Hercegi dolgokat, feltételezem. – Célzott pillantást vet a kezemben tartott táskákra. – Ketyeg az idő. Vanora királynő még akkor sem kellemes társaság, ha jó kedve van. Ha késve jelenünk meg az asztalánál, biztosan nem lesz jó kedve, Ász.

– Végignézed, ahogy levetkőzöm, vagy magamra hagynál egy pillanatra?

– Odakint várlak. De másodpercről másodpercre egyre öregebb leszek. Próbálj meg sietni.

Becsapom az ajtót vigyorgó arca előtt.

Nemrég fürödtem, a hajam még mindig nedves. A lekerített mosdórésznél egy porcelánkád található a mosakodáshoz, egy egyszerű, húzózsinóros vécé és egy torz tükörképet mutató, csorba tükör. A csövek tiltakozóan nyögtek, amikor megnyitottam a csapot, de néhány pillanatnyi fröcsögés után meleg víz ömlött a kádba. Dicsőséges érzés volt citromos szappannal lesikálni a bőrömről az út porának minden nyomát; jázminillatú szérummal átfésülni a hajamat pedig egyenesen luxus. Évek óta először éreztem magam igazán tisztának.

A táskában felfedezek egy szépen összehajtogatott, a trágya fakó árnyalatában pompázó ruhát, valamint egy hozzá illő pár szaténcipellőt. Magas dekoltázsának és dobozszerű szabásának hála feleannyira sem szép, mint a nyeregtáska mélyére dugott kék ruha, de több eszem van annál, minthogy akár csak meggondoljam, hogy Llŷr színeit viseljem, miközben Dyved királyi palotájában vendégeskedek. Gyorsan felhúzom a barna ruhát, nedves tincseimet hátrakötöm egy egyszerű elefántcsontszínű szalaggal, belebújok a lábujjnál hegyes cipellőbe, és elindulok az ajtó felé.

Jac a lépcsőház kőfalának dőlve várakozik. Füttyent egyet, amikor meglát.

– Jól nézel ki, Ász.

– Te magad is nagyon csinos vagy. – Lehajtom a fejem, és megvizsgálom a finom gesztenyebarna inget, a sötét nadrágot és a merev, fehér gallért. – Gyakrabban kellene fürdened. Szinte elviselhető a közeledben lenni.

– Nehogy belém szeress! – figyelmeztet, és a szemében mosoly bujkál, miközben a karját nyújtja. – Hölgyem.

– Jó uram.

Egész úton viccelődünk és nevetünk a nagyteremig, amely már zsúfolásig tele van emberekkel; minden ülőhely foglaltnak tűnik. Miközben átkeveredünk a katonák és udvaroncok által körülült asztalcsoportok között, Jac több helytelen megjegyzést tesz, elterelve a figyelmemet a kíváncsi tekintetekről, amelyek a csillogó márványon tett minden lépésemet követik.

A gyomrom összeszorul, amikor rájövök, hogy a terem hosszában húzódó emelvény felé tartunk. Az azon végighúzódó étkezőasztal elég nagy ahhoz, hogy harminc ülőhelyet biztosítson, és máris zsúfolásig tele van kegyelt udvaroncokkal. A királynő belső köre. Még nevetségesebben ki vannak cicomázva, mint ma délután az udvaron. Maga Vanora azonban még nincs jelen; asztalfőn lévő díszes széke üresen áll.

Nem késtünk el.

Ez megkönnyebbülés, ahogy az is, hogy az asztal szemközti végében a Parázs Gárda több magas rangú tagja foglal helyet. Sok ismerős arcot vélek felfedezni – köztük Pennt is. Az asztal végében ül, és meglepően nyugodtnak tűnik, kezében borospoharat tart. Az előtte pislákoló kandeláber fénye beragyogja éles vonásait. Haja még nedves a fürdéstől, és olyan elegánsan szabott ruhát visel, amilyet még sosem láttam rajta. Amióta megismertem, most először nem esik nehezemre összefüggésbe hozni őt egy királyi családdal. Minden porcikájában trónörökösnek látszik.

Még csak egy pillantást sem vet rám, teljesen elmerül a Cadogannal folytatott beszélgetésben, amikor Jac és én Uther mellé ülünk, valahol az asztal közepe táján.

Alig néhány másodperc telik el, aztán a királynő és kísérete is bevonul. Az egész udvar feláll, hogy tiszteletét fejezze ki, miközben Vanora az asztalfőre lép. Selyemszoknyák forgatagában érkezik, díszes koronája aranyglóriát képez ezüst haján. Vissza akarok ülni, de Jac a csuklómra teszi a kezét, és megállít, mielőtt a térdem egy centinél jobban meghajolna.

– Várj – mormogja.

Nyilvánvalóan királynői engedélyre van szükségünk ahhoz, hogy leülhessünk – amelyet ő indokolatlanul sokáig nem ad meg; alaposan végigmér mindannyiunkat az étkezőasztalnál, kovaszürke szeme végigvándorol rajtunk. Egyeseknél rosszallóan biggyeszti az ajkát, másoknál halványan bólogat, hogy elfogadhatónak találja a megjelenésüket. A legtöbb alakot gyakorlott közömbösséggel nézi. Az öccsét egyenesen figyelmen kívül hagyja. De amikor a tekintete rám esik, elragadtatott nevetés tör ki belőle.

– Szavamra, ebben a barna rongyban azt hittem, közénk szökött az egyik szolga, hogy velünk vacsorázhasson!

Az udvaroncok mind vele nevetnek.

Jac és Uther ledermed mellettem.

– Enid legalább tudta, hogyan kell öltözködni – folytatja Vanora, és kifejezetten örül a lehetőségnek, hogy nyilvánosan megalázhat engem. – Bár ő egy lord lánya volt. Mondd csak, kislány, te honnan származol?

Több száz szempár fordul felém. A teremben olyan csend van, hogy még a kandallók lángjai is abbahagyták a pattogást.

Köhögök, megköszörülöm a torkomat.

– Egy kis királyságból Középföldön.

– Melyikből?

Amikor hallgatok, a levegő érezhetően vibrálni kezd a feszültségtől. A királynő egyértelmű kérdését figyelmen kívül hagyni egyszerűen nem illik. Négyszemközt sem, és főleg nem az egész királyi udvar előtt.

Egyáltalán nem.

Futólag Pennre pillantok, remélve, hogy talán közbeszól. De úgy tűnik, ő is hallani akarja a válaszomat. Az arca kővé dermedt, a szája megalkuvást nem tűrő vonallá préselődik.

– Süket vagy, kislány? – Vanora csettint. – Azonnal válaszolj!

– Ász – biztat halkan Jac, és az oldalamba nyomja a könyökét.

Ökölbe szorítom a kezemet, és kényszerítem a nyelvem, hogy képes legyek megformázni a szót.

– Tengerzug.

– Az a kis földdarab, amelyik a Nyugati-tengerbe nyúlik, ugye? – kérdezi Vanora a legközelebbi tanácsadóját. A férfi bólintására felszabadultan felnevet, kirobbantva talpnyaló udvaroncai kacajkórusát. – Szavamra! Egyáltalán lehet egy ilyen jelentéktelen helyet királyságnak nevezni? Kétlem, hogy azon az istenek háta mögötti félszigeten lenne vízvezeték, vagy alapvető utak.

Összeszorítom a fogamat, hogy ne vágjak vissza.

– Nem csoda, hogy olyan jól elvegyülsz a cselédek között. – A rosszindulatú vén banya elmosolyodik. – Mondd csak, kislány, milyen neveltetésben részesültél Tengerzugban?

Ránézek, az ereimben dacosan pezseg a vér. Tudom, hogy a szemem is biztosan lángol tőle.

– Nem egy lord lányaként nőttem fel, ha erre kíváncsi felséged. Egy kunyhóban nevelkedtem, ami nem hosszabb, mint ez az asztal.

A velem szemben álló, ékszerekkel díszített nő kuncog kesztyűs keze mögött.

– Mmm. – A szemében kárörvendő diadalöröm villan. – Egészen biztos vagy benne, hogy ő az Ég Örököse, testvérem? Talán nem is egy jel volt a mellkasán, hanem egy koszfolt, ami abban a disznóólban tapadt rá, ahol rábukkantál.

A csarnok minden egyes gyertyájának lángja hirtelen fellobban, vakítóan lángoló fényt adva. Az udvaroncok kuncogása ijedt sikolyokká változik. Minden nevetés azonnal elhal, helyét kísérteties csend veszi át. Ezt néhány pillanattal később egy hátrahúzott szék csikorgása töri meg.

Lesütött szemmel megkockáztatok egy pillantást Pennre. Helyet foglalt a székében, annak ellenére, hogy Vanora nem adott rá engedélyt. Ez a lépés finom, de félreérthetetlen üzenetet küld az egész társaságnak.

Királynői cím ide vagy oda, ő nem hajol meg a hatalma előtt.

– Rhya – mondja anélkül, hogy rám nézne –, foglalj helyet.

Lehet, hogy csak képzelődöm, de azt hiszem, érzem, ahogy kötelékünket átjárja a düh lüktetése, felizzítva a láthatatlan szálat, amely összeköt minket. Az asztalon égő gyertyákra meredek. Olyan forrón égnek, hogy a viasz patakokban ömlik róluk lefelé. A teremben senki sem mozdul, senki sem lélegzik, ahogy lassan hátratolom a székemet, és leülök.

Vanora állkapcsa nemtetszése jeleként megfeszül, de nem szól többet; belefeledkezik a néma akaratok csatájába, amelyet a bátyjával folytat az asztalon keresztül. A feszült helyzet hosszasan elhúzódik, a hangulat kellemetlenségétől a nagyterem levegőjének minden molekulája áporodottá válik.

Vanora végül megenyhül, és felemeli a kezét, hogy kiadja a parancsot a terem többi tagjának, hogy üljenek le. Székek százai húzódnak hátra egykedvűen, fülsértő hanggal. Hamarosan mindenki figyelmét az ajtók felől beözönlő szolgák kötik le, akik tálak és kancsók tucatjait hozzák magukkal.

– Ennek a testvérpárnak a kapcsolatához képest a Szimmeri-hegység egy meleg, barátságos hely. – Jac mogorván bontogatja a szövetszalvétáját. – Elég feszültséget gerjesztenek ahhoz, hogy az ember egy egyszerű tábortűz melletti bográcsozás után vágyakozzon, én mondom neked…

*

KÉT ÓRA ELTELTÉVEL hajlok arra, hogy egyetértsek Jackel: sokkal szívesebben ennék parázson sült nyulat a csillagok alatt, mint hogy még egy pillanatig elviseljem Vanora pazar lakomáját.

Lenézek aranymintázatú tányéromra. Több étel van rajta, mint amennyit valaha is meg tudnék enni egy ültő helyemben. A étkezőasztalra annyi tálcát és tálat halmoztak, hogy nehéz meglátni alatta a brokátterítőt. Sült szűzpecsenye és töltött pulyka, párolt karaj és mézes sült sonka. Több kosár friss péksütemény, tucatnyi különböző formában és méretben. Gőzölgő kupac morzsolt kukorica. Főtt burgonya, pirított szalonnadarabkákkal megrakva. Sült sárgarépa és fehérrépa. Sült spárga sajtreszelékkel megszórva. Egzotikus, lila színű zöldségek, amelyek Középföldön nem teremnek – legalábbis manapság már nem. És ezek csak a közvetlen látóteremben lévő ételek.

Ha így néz ki egy hétköznapi étkezés a palotában, milyen lehet egy igazi lakoma?

A kisebb asztalok, amelyeknél a terem alacsonyabb részében étkezők ülnek, kevésbé vannak megrakva, mint a miénk, de nem sokkal. Vacsoratársaim többsége szórakozottan piszkálgatja a tányérját, mintha az étel csak egy újabb dísz lenne a pazar teremben. Inkább a látvány, mint a tényleges fogyasztás a lényeges. Hivalkodásuk bőven elengedő ahhoz, hogy a nyelvemen megkeseredjenek tőle a finomságok.

Mekkora pazarlás!

Tengerzugban az általam ismert családok fele éhezett. A többi középföldi királyság még rosszabbul élt, az alapján a kevés információ alapján, amit tudok róluk.

– Hogy bírod?

Jac halk kérdése hallatán balra pillantok. Ő is ugyanolyan kényelmetlenül érzi magát, mint én, és úgy rángatja a merev zubbonyt a nyakánál, mint egy újonnan háziasított állat a nyakörvét.

– Jobban, mint te, ahogy elnézem – mondom, és elfojtok egy nevetést.

– Korábban azt mondtad, hogy egész jól nézek ki ebben a díszes öltözékben!

– Korábban nem feszengtél úgy ültödben, mintha a nadrágod tele lenne tűzhangyákkal.

– Igaza van. – Uther felém hajol, hogy csatlakozzon halk beszélgetésünkhöz. – Istenek, ember, olyan sok időt töltöttél a csatatéren, hogy elfelejtetted, hogyan kell rendesen étkezni?

– Nem is annyira az étkezés a gond, mint inkább a társaság – motyogja Jac. Felemeli a serlegét, jelezve az egyik arra járó szolgának, hogy töltse újra borral. – Több közös témám lenne egy jégtömbbel, mint ezeknek a nagyképű társaságiaknak a felével.

– Meddig maradunk még?

– Még legalább egy órát – válaszol nekem Uther. – Bár ha alkalom adódik rá, lehet, hogy hamarabb kisurranok. Carys otthon van, és nem szívesen hagyom magára ilyen hosszú távollét után. Különösen az ő állapotában.

– Carys?

– A feleségem.

Tátva marad a szám.

– Te házas vagy?

– Házas bizony! – Mosolya meleg ragyogással világítja meg szürke szemét. – Már négy éve.

– Fogalmam sem volt róla.

– Hát, nem is tudhattad, hiszen sosem mondtam neked. – Felkuncog. – Nem volt rá túl sok lehetőségem a cyntroedik irtása és a Fosztogatók lekaszabolása, valamint az Akrín-erődből való kiszabadításod és aközött, hogy próbáltalak egy darabban eljuttatni ide.

– Ne hagyd, hogy átverjen! – Jac játékosan rámosolygott a barátjára. – Szándékosan tartja Caryst hét lakat alatt. Önző dolog, nem igaz? Szerintem attól fél, hogy belém szeret, ha túl közel enged minket hozzá.

– Igen, pontosan ettől félek, lelepleztél. – Uther ajka megrándul. Visszafordul felém. – El kell jönnöd hozzánk, hogy találkozz vele. A laktanyán túl lakunk, a főutcán. Jelenleg nem tud nagyon messzire elkóborolni.

– Jól van?

– Egész jól. De eléggé terhes. Kevesebb mint egy hónap múlva szülni fog.

– Ó, Uther! – kiáltok fel hangosan, és olyan széles vigyor ül ki az arcomra, hogy az izmaim is belesajdulnak. – Gratulálok! Ez fantasztikus!

A beszélgetés az asztal többi részén egy pillanatra elcsendesedik, ahogy a körülöttünk vacsorázók meghallják éles felkiáltásomat, és feszülten hallgatózni kezdenek. Érzem, hogy az asztal mindkét végéből kíváncsi tekintetek szegeződnek rám.

Erőt veszek magamon, a tekintetemet Utherre szegezem, és halkabbra veszem a hangomat:

– Az első gyermeked?

– Igen. – Boldogan mosolyog. – Nagyon izgatottak vagyunk. Főleg azért, hogy így már itthon lehetek a szülésnél. Carys elhatározta, hogy személyesen is megköszöni neked.

– Nekem? Miért pont nekem köszönné meg?

– Még négy hónapunk hátra volt a hegyi szolgálatból, mielőtt hazatérhettünk volna. Ha nem futottunk volna össze veled és Pendefyre-rel a hegyek között, még mindig odafent lennénk.

– Vagy még rosszabb helyen – jegyzi meg Jac, miközben a borát kortyolgatja.

Elhallgatunk. Egyikünk sem felejtette el a mészárlást, amelynek a hegyoldalban szemtanúi voltunk. Mégsem gondoltam bele egészen eddig a pillanatig, hogy az ő egységüket ölték meg a Fosztogatók. A katonákat, akik közel egy éven át harcoltak Uther, Mabon és Jac oldalán. Többet vesztettek el azon a napon, mint pusztán katonatársakat. Kétségtelenül barátokat is.

Felsóhajtok.

– Még nem volt alkalmam elmondani, mennyire sajnálom, ami az egységetekkel történt.

Jac morog valamit, és újabb kortyot iszik a borból.

– Nem a te hibád, és nem is Pendefyre hibája. Bár ő hajlamos mindenért önmagát hibáztatni. – Uther levág egy szelet sültet, és a szájába pottyantja a villájával. Még mindig rág, úgy mormogja tovább: – Ahogy Jac mondta, talán csak a veled való találkozásunk mentett meg minket ugyanettől a sorstól.

Leteszem a villámat. Elment az étvágyam. Nem mintha kezdetben annyira éhes lettem volna, a gyomrom egész este remegett az idegességtől. Egy pillantást sem kockáztattam meg Pennre, amióta helyet foglaltam. De ahogy telik az idő, egyre gyakrabban érzem magamon a tekintetét, és a pillantása tüzes forrósága felborzolja a finom, apró hajszálakat a tarkómon.

– Nem hiszem, hogy még egy órát kibírok ebből a kínzásból – jelenti ki Jac. – Dolgom van, találkoznom kell néhány emberrel…

– Bordélyházakat kell látogatnod… – találgat Uther. – Meglep, hogy nem ez volt az első megállód ma délután.

– Ki mondta, hogy nem az volt? – Jac sokatmondóan táncoltatja sötét szőke szemöldökét. – Hosszú volt és magányos a tél a hegyekben. Bögyös Brenda és a bőséges bájai megérnek egy második látogatást.

– Nem félsz, hogy a tenyered féltékeny lesz?

Uther csípős megjegyzése hallatán belekuncogok a borospoharamba.

– Vigyázz, vénember, különben a tenyeremet egy kevésbé kielégítő feladatra használom. Olyasmire, amiben az orrod is érintett lesz.

A közvetlenül velem szemben ülő, komor arcú nő megbotránkozva levegő után kap, és úgy néz Jacre, mintha egy mocsárból mászott volna elő. Egyértelműen nem helyesli választott beszédtémánkat, mégsem meri szóvá tenni. A királynő megalázásomra irányuló igyekezete után az étkezés ideje alatt az udvartartása tagjai következetesen levegőnek néznek. Ha azt hiszik, hogy emiatt megsértődöm, akkor nem ismernek túl jól. Nagyon is örülök, hogy beleolvadhatok a tömegbe.

A terem közepéről hirtelen húrok pendülése hangzik fel, ami mindenki figyelmét magára vonja. Egy csíkos, bő tunikába öltözött trubadúr kezd pengetni egy dalt.

– Drága istenek, csak azt az átkozott lantot ne! – nyögi Jac. – Itt leszünk a nyári napfordulóig…

De Jac könyörgése nem talál meghallgatásra odafent. Három vidám dallamot hallunk, miközben a szolgák leszedik a koszos tányérjainkat, és a tálalóedényeket – amelyek többsége még mindig tele van étellel – számtalan desszertre cserélik. Piték, torták, sütemények. Csokoládéba mártott gyümölcsök. Egy hosszú pillanatig bámulom az epret, mielőtt elveszek egyet a tálról. Soren hangja suttog a fejemben, ahogy az ajkamhoz emelem.

Mmm. Finom.

Reszketve, érintetlenül dobom vissza a tányéromra.

– Köszönöm a pártfogását, felség. – A dalok közti szünetben felcsendül a trubadúr hangja. Vanorától Penn felé fordul. – És királyi felséged. Üdvözlégy itthon! Nagy megtiszteltetés számomra, hogy ma este önnek, és az ön nagyra becsült vendégének muzsikálhatok.

Amikor a tekintete rám vándorol, és intenzíven az arcomra szegeződik, elszorul a torkom. Idősebb, mint első pillantásra gondoltam – az évek könyörtelenül belevésődtek a halántéka és a szája körüli ráncokba, bár ezt jól viseli; a hangja még mindig erős és tiszta, az ujjai még mindig fürgék a hangszerén.

– Arra gondoltam, hogy eljátszhatnám a Prófécia dalát, tisztelegve az előtt, hogy az Ég Örököse végre megtaláltatott. – Miközben beszél, tekintete nem mozdul el rólam. – A jelenléte mindannyiunknak reményt ad. Reményt, amelyet régóta elveszettnek hittek ezen a vidéken, az évtizedek alatt, amióta Enid úrnő lelke eltávozott.

Vanora felszisszen.

– Ez szükségtelen…

– Mindenképpen – vág közbe Penn szemrebbenés nélkül. – Játsszon tovább, uram.

Csend borul a teremre, minden fecsegés elhallgat. A zenész felemeli a lantját, és ezúttal, amikor ujjai megtalálják a húrokat, nem táncolnak vidáman, mint korábban. A dallam, amit sző, lassabb, lágyabb – melankolikus ritmus, amely úgy forog a levegőben, hogy úgy tűnik, mindenkit elvarázsol.

Teljesen átszellemülten nézem, ahogyan előadja a balladát. Nem ismerem a dalt, mégis, amikor énekelni kezd, úgy érzem, tudom a szöveget, még mielőtt elhagynák a száját a szavak.

A sors fonalán

A négy Örökös felszáll.

Ő, aki árad,

Ő, aki lángol.

Ő, aki suttog,

Ő, aki forog.

Négy út, négyfelől fut,

Négy sors, egyensúlyra jut.

Hangja tiszta, a szavak elevenen és könnyeden áramlanak a pompás hangfolyamban. Elraktározom őket az emlékezetembe.

Magában az egy elhamvad,

perzselő lángja égbe száll,

Kettő ha összefut, egymást kioltja,

A forrongó áradat célt nem talál.

Hárman karöltve darabokra hullnak,

Vad vihar, kordában nem tartják már.

A négy egyként diadalt arat,

A földet megrázva, előttük nincs határ.

Nem tudom elszakítani a tekintetemet a trubadúrról. De a kapcsolódásunkon keresztül érzek valami erőset Penn felől. Talán bánatot. Talán aggodalmat. Talán valami egészen mást. Nem merem túl közelről megvizsgálni, mi lehet az.

Erő által összekötve,

s áldva a fénnyel.

A Tetrád fölemelkedik,

hogy elűzze a mételyt,

Mikor a végső erő

összeköti a négyet.

Az egyensúly végre újjáéled,

hogy örökké uralkodjon a béke.

A zenész csendbe burkolózik. Meghajol, lantját magasra tartva az oldalán, és fogadja a tapsot, amely a nagyteremben teljes hallgatóságától érkezik felé. Ahogy a tapsvihar a tetőpontjára hág, nem tehetek róla – megfordulok, hogy Pennre pillantsak. Engem figyel, arckifejezését gondosan apatikus maszkba rendezte. De az érzések, amelyek felém áradnak tőle, mindennek mondhatóak, csak közömbösnek nem.

Kíváncsi vagyok, vajon ő mit érezhet énfelőlem. Valószínűleg rémületet. Az egy dolog, hogy Sorentől, másodkézből hallottam a jóslatról. Egészen más, hogy teljes egészében előadják, és minden egyes végzetes szótagot eldalolnak, a végzet kikerülhetetlen igéjeként.

Penn felszegi az állát, amit nem egészen értek, de mégis furcsán megnyugtatónak találom. Gyenge mosollyal próbálkozom, és megvonom a vállamat.

– Játssz valami kevésbé komorat! – szólítja fel Vanora királynő éles hangon a dalnokot, félbeszakítva a tapsot. – Azért utaztattunk ide téged, hogy szórakoztass, nem azért, hogy elaltass minket.

– Természetesen, őfelsége.

Ezzel a trubadúr egy vidám, könnyed dallamba kezd. A pillanat varázsa elmúlik. De a rémület mélyről eredő áramlata továbbra is ott lüktet az ereimben, ingerelve a mellkasomon lévő jelet. És bár már egészen mást hallok, a szavak, amelyek az elmémben kavarognak, vad viharról és forrongó áradatról, rázkódó földről és perzselő lángokról szólnak.

*

PENN ÉS ÉN a vacsora végeztével együtt sétálunk vissza a toronyba. Csöndben van, ahogy felmegyünk a lépcsőn, viselkedése olyan zárkózott, hogy nem merem megkockáztatni a beszélgetést. Csak akkor veszi tudomásul végre a jelenlétemet, amikor elérjük a szobáját.

– Kimegyek egy pillanatra az erkélyre – mondja mereven. – Hogy magadra hagyjalak.

– Nem kell…

Elakad a szavam. Már félúton van a helyiség közepe felé, a padlótól a mennyezetig érő üvegablak irányába tart. Csak ekkor veszem észre, hogy az valójában egy ajtó, amikor kihúzza, és kilép az éjszakai levegőre. Az erkély keskeny, épp csak elég széles ahhoz, hogy két ember egymás mellett állva elférjen, azonban a kráterre nyíló kilátás lenyűgöző. Még Penn széles alakja mögül is látom, hogy a sziklákba épített házak úgy csillognak, mint egy második csillagkép, tükrözve a felettük lévő sötét eget. A türkizkék tó fényesen ragyog, a késői óra ellenére is szinte világít. Még a vízesésből származó pára is ragyogni látszik, izzó ködként lebeg a levegőben.

Ő kint marad, miközben én lefekvéshez készülődöm. A patakban való fürdés és az út menti bokor mögött guggolás hetei után a vízvezeték létezését az istenek ajándékának érzem. Felfrissülve levetem a barna köntöst és a cipellőt, így mezítláb maradok a vékony alsóruhámban.

Penn még mindig az erkélyen van, amikor visszatérek – háttal áll nekem, kezét a korlátra támasztja, miközben a szél jeges ujjakkal nyúl a meleg szobába. Testtartása egyértelműen a magány iránti igényét fejezi ki. Megadom neki, felmászom a kupolakamrámba, és a takarók alá bújok anélkül, hogy jó éjt kívánnék neki.

Olyan, mintha órák telnének el, mire hallom, hogy az erkélyajtó becsukódik. Hegyezem a fülemet, hallgatom a tompa hangokat, ahogy lerúgja a csizmáját, leveti a ruháit és a csövek fémes nyögdécselése közepette vizet enged. Hallom az ágykeret nyikorgását, ahogy bemászik az ágyba. Mély és egyenletes légzésének hangját, ahogy elalszik.

Hosszú idő telik el, mire ez nekem is sikerül.

Az én ágyamnak a toronyban nincs valódi kerete – csupán egy raklap, amelyet a nyikorgó szarufa deszkáira fektettek, de puha pehelymatrac van rajta, és meleg gyapjútakarók borítják, amelyek elűzik a hideget. A vízesés távoli zúgása messze alant különös altatódal. Ahogy telik az éjszaka, a szél szüntelenül kering a torony körül sikoltozó érzelmeim tükröződő jajveszékeléseként.

Órákon át forgolódom, gondolataimat Vanora lakomájának pazarlása, a jóslat szavai és – tagadhatatlanul – az egy emelettel alattam alvó férfi töltik ki.

Furcsa. Most már többet tudok Pennről, mint eddig valaha. Ennek ellenére, mióta Caelderába érkeztünk, idegenebbnek érzem, mint korábban bármikor. Mintha ledöntött volna egy falat, de ahelyett, hogy bebocsátást nyertem volna, csupán még több kővel, még több habarccsal találtam magam szemben. Egy újabb fallal, amely kétszer olyan vastag, mint az előző, és feleolyan valószínű, hogy megadja magát.

*

VALAMIKOR MÉGIS ELBÓBISKOLTAM, mert felriadok a toronyban, ahova úgy befészkeltem magam, mint egy kismadár. Vidám női füttyszó száll fel a szarufák között, szoknyák suhogásának kíséretében. A létrán leereszkedve felfedezem a forrását. Két szobalány unalmas barna egyenruhában rendet rak a szobában, eltüntetve a por és a kosz minden nyomát. Mindketten megállnak, amikor meglátnak engem, és kurtán meghajolnak.

– Jó reggelt, kisasszony. – Az egyik nő felém siet. Aranybarna szemei egy árnyalattal világosabbak, mint a kendőjéből kibomló, rakoncátlan fürtök glóriája. – Teagan vagyok; ő pedig Keda. – A másik szobalány felé mutat, aki egy nála néhány évvel fiatalabb, magas szépség, sötét bőrrel és ragyogó szemekkel. – Azzal bíztak meg minket, hogy tartsuk rendben a herceg lakosztályát, amíg ő itt tartózkodik, és gondoskodjunk a kisasszony szükségleteiről. Ha bármire szüksége van, csak szóljon, és mi mindent megteszünk, hogy elintézzük önnek.

– Ó, nincs szükségem semmire. Tényleg.

– Badarság, kisasszony. Felakasztottuk a holmiját az üres szekrényben. – Keda a szoba másik végébe mutat. – És kiterítettünk egy ruhát is, amit felvehet. Ha készen áll, segítünk felöltözni.

– Hol… – Elakadok, és ostobának érzem magam. – Vajon Penn… a herceg… Mondta Pendefyre herceg, hogy hová megy?

– Nem, kisasszony. Attól tartok, nem.

– És nem említette véletlenül, hogy mivel kellene töltenem a napomat?

– Nem, kisasszony. De… – A szobalányok aggodalmasan összenéznek. – Úgy hisszük, az a kívánsága, hogy itt maradjon. Rengeteg könyv van, és felhoztunk egy tálcát a reggelijével…

Szóval ebben a toronyban kell eltöltenem az időmet, bezárva?

Az ajkam a nemtetszés kifejezéseként vékony vonallá préselődik, de nem szólok egy szót sem, miközben megeszem a reggelimet. És akkor sem tiltakozom, amikor Keda és Teagan segítenek nekem felöltözni a mai napra – amit, hozzáteszem, húsz éve tökéletesen jól meg tudok oldani egyedül is. A ruha, amit kiválasztottak, krémszínű. Vastag, fehér gyapjúharisnyát simítanak a lábamra. A hajamat fényesre fésülik, majd művészi copfokba rendezik, amelyek az egyik vállamra omlanak. Munka közben a szokatlanul napos időjárásról és a közelgő Fyremas Fesztiválról beszélgetnek egymással, amely a tavaszi olvadás hivatalos kezdetét jelzi.

Kortyolgatom a teámat, és csak fél füllel figyelek. A figyelmem nagy része befelé irányul, egy csendes tengeren lebegve, a vihar közepén. Arra a kapcsolatra összpontosítok, amely Penn-nel összeköt. Először egyáltalán nem érzékelem őt. Túl messze van. De kitartóan taposom a vizet, hagyom, hogy az erő átjárjon, átitasson engem. Érzékszerveimmel addig nyúlok, míg végül gyenge hullámzást érzek valahonnan messze lentről. A melegség érzetét, alig észrevehetően. Az őszi szélben égő falevelek leheletét.

Pendefyre.

Belekapaszkodom a köztünk lévő láthatatlan fonálba. Nem engedem el, amikor a cselédek befejezik a munkájukat. Ahogy akkor sem, amikor átmegyek a szekrényhez, hogy elővegyem a szőrmével bélelt köpenyemet. És akkor sem, amikor csizmába bújtatom a lábam, és kisétálok az ajtón, figyelmen kívül hagyva a szobában maradó két nő aggodalmas tiltakozását.

A szál erősödik, ahogy követem a sok lépcsőn lefelé, át az üres dísztermen, és ki a várkapun. Senki sem állít meg, ahogy a sötét járólapokon át a belső kapuhoz sétálok, bár az ott állomásozó őrök kíváncsi pillantásokat vetnek rám, amikor átmegyek közöttük a hídra. A tó káprázatosan ragyog a reggeli napsütésben, a felszínét karcsú hajók tarkítják. A parton néhány férfi halászik – súlyozott, kerek hálókat vetnek ki a sekély vízbe, sárga pikkelyes sügéreket vonszolva ki a partra.

Fűszerek illata lengi be a levegőt, ahogy követem az árusok által szegélyezett, kanyargó sétányt. Hívogatnak engem és a többi vásárlót, és mutogatják árujuk széles választékát. A jelenet kicsit emlékeztet a bellmere-i kirándulásaimra Elijal, amikor a piacokat látogattuk, hogy gyógyászati eszközöket és gyógynövényeket vásároljunk – csakhogy itt a termékek nem félig rothadtak.

A fejem ide-oda forog, és mindent magamba szívok. Friss zöldségek, kerek sajtok, pácolt húsok, sózott halak. Keményített fehér kötényű asszonyok által kevert, forralt almaborral teli üstök. Az egyik bódéban egy férfi gesztenyét süt egy forgó nyárson. Megáll, hogy széles vigyorral köszöntsön engem. Több foga is hiányzik.

Visszavigyorgok, és azt kívánom, bárcsak lenne egy kis pénzem, hogy vásároljak. Kétlem, hogy érne bármit az a zacskó llŷriai érme, amit Soren csomagolt nekem. Még ha nem is vásárolhatok semmit, elidőzök egy darabig, lenyűgöz a nyüzsgő kavalkád. Sok kíváncsi tekintet követ, ahogy a tömegben haladok, de senki sem közeledik hozzám, és senki sem szólít meg. Néhányszor az emberek furcsa kézmozdulatot tesznek a levegőben, amikor keresztezik az utamat – két ujjuk gyémánt alakba rendeződik. Hogy átkoznak vagy áldanak, nem tudom.

Végül magam mögött hagyom a piacteret, és a láthatatlan kötelékemet követve a part mentén egy különösen éles sziklafal tövébe épített, alacsony házcsoporthoz érek. Itt hatalmas istálló áll egy fegyverraktár és egy kovácsműhely mellett. A kohók izzanak, a mesterek keményen dolgoznak – a kalapácsok ritmikusan csapkodják az üllőket, és a levegőt a gondos munka zenéje tölti meg.

Barakkok sora veszi körül a központi udvart, ahol küzdővermek, gyakorlóbábuk és íjászcélok sorakoznak. Mindenütt katonák szaladgálnak, lándzsákat hajigálnak és íjakkal lövöldöznek. Néhányan tetőtől talpig egyenruhában, karddal és pajzzsal járőrözni indulnak, de a legtöbben lazán, egyszerű nadrágban és ingben mászkálnak.

A középső veremnél nézők nagy csoportja gyűlt össze. Észrevétlenül átosonok a rajongó tömegen, és addig furakodok, amíg egy oszlopokból és kötélből álló korláthoz szorulok. A férfiak odabent feszülten köröznek, és olyan vadsággal esnek egymásnak, hogy eláll a lélegzetem. Felismerem őket anélkül is, hogy látnám az arcukat.

Cadogan és Penn.

Mindketten ing nélkül vannak, felsőtestükön az erőfeszítéseiktől izzadtan csillog a bőr. Ahogy figyelem őket, Cadogan egy balhorgot visz be Penn gyomrába, amitől az fájdalmas nyögéssel hátrál. A felsőteste kifordul, és megpillantom a mellkasán végigfutó sötét indákat.

A Szigillumát.

Ez Soren jelének tükörképe – egy háromszög alakú minta, amely spirálisan húzódik végig mellkasának jobb oldalán, mint egy életre kelt füstcsóva. Ebből a távolságból nem látom tisztán a részleteket, de van valami a mintázatban, ami úgy táncol, mint az élő láng, a hegyes örvények és fodrok a kandallóban lobogó tűzre emlékeztetnek. Nem tudok nem arra gondolni, hogy az igazi összehasonlíthatatlanul szebb, mint az a változat, amelyet a toronyban, párnám alá rejtett füzetecském bőrborítóján láttam.

Penn ökle lendül, és Cadogant a száján találja el. Vér fröccsen a verem homokjába.

– Megadod magad? – kérdezi Penn sötét vigyorral.

Cadogan megrázza a fejét, megtörli vérző száját, és felemeli az öklét. Néhány pillanatig még egymás körül táncolnak. Minden egyes alkalommal összerezzenek, amikor újabb ütés csattan. A többi néző éljenez és hecceli a csatázókat, fogadásokat kötnek arra, hogy melyikük adja fel előbb a küzdelmet. Nagyon kevesen fogadnak Penn ellen – talán azért, mert ő a hercegük, de valószínűbb, hogy azért, mert a képességei mindenki számára nyilvánvalóak, akinek van szeme.

Annyira el vagyok ragadtatva, hogy a nézők között észre sem veszem Mabont, Gowert és Jacet, amíg fel nem tűnnek körülöttem.

– Helló, fiúk!

– Ász! – köszönt Jac, és gyengéden oldalba bök a könyökével. Le sem veszi a szemét a veremről. – Micsoda meglepetés, hogy itt találkozunk.

– Úgy kellett volna ücsörögnöm a tornyomban, mint valami tragikus hősnőnek egy gyerekeknek szóló népmesében?

– Nem. De legalább szólhattál volna valakinek, hogy hová mész.

– Nincs szükségem dajkára. – Megérintem a köpenyem zsebét, ahol a tőröm markolata a combomhoz nyomódik. – Tudok magamra vigyázni.

– Akárhogy is, az életed túl értékes ahhoz, hogy veszélybe kerülj. Penn a fejünket veszi, ha rájön, hogy védtelenül kóboroltál. Különösen a kastély területén kívül.

Mabon egyetértően morog.

Gower, szokás szerint, úgy bámul rám, mintha egy bogár lennék, akit el kellene taposni.

– Rendben. – Visszanyelem kicsit az ingerültségemet. – Legközelebb szólok, mielőtt elhagyom a várat.

– Nagyra értékelem, Ász.

Néhány pillanatig nézzük még a viadalt. A két férfi olyan kecsesen mozog, mintha egy bálteremben keringőznének – leszámítva a rengeteg vért körülöttük.

Halk lárma hallatszik a hátunk mögül, ahogy valaki utat tör magának a tömegen át. Épp akkor fordulok meg, amikor egy rézvörös hajkoronájú férfi bukkan elő, akit egy famankó segít előre.

– Farley! – kiáltok fel örömömben.

– Nocsak, nocsak, nocsak. Csak nem Telitalálat kisasszony, személyesen?

– Hogy van a lábad?

– Javulóban, hála neked. – Rám vigyorog. – Hamarosan újra szolgálatba állhatok!

Térdre ereszkedem, a köpenyem a porba ér, és megvizsgálom a sínbe rakott csontot. Amit látok a lábából a kötések alatt, az egészségesnek tűnik. Megvizsgálom a bőrét, és örömmel tapasztalom, hogy nincs duzzanat vagy görbület.

– Szépen gyógyul – mondom, és újra felállok. – De még nem kéne ráállnod. Ha túlerőlteted, a csont nem fog rendesen összeforrni.

Gúnyosan a szemét forgatja.

– Elég jól közlekedem ezzel a mankóval. Nem vagyok hajlandó még egy napot a seggemen ülve tölteni. A szekérút Vintare-ból egy örökkévalóságig tartott.

– És azóta sem hagyta abba a panaszkodást – motyogja Jac.

Mabon felnevet.

Ahelyett, hogy bármiféle szórakozásra gondolna, Gower még mindig túlságosan el van foglalva azzal, hogy engem bámuljon. A hangulata sötét, mint az arcába hulló, ritkás haja.

Farley-ra nézek, ráncolom a homlokomat.

– Legalább ebből a tömegből vigyünk ki téged. Ha felborulsz, nem fogsz tudni újra felállni.

– Nem megyek sehova, Ász. Húsz koronát tettem rá, hogy Cadogan ezt végigcsinálja.

– Minden kemény munkám, hogy helyrehozzalak, kárba vész, ha péppé taposnak.

– Nem fog engedni, ugye? – nyafogja Farley.

– Nem – feleli Jac, és figyeli, ahogy Penn szinte kirántja Cadogan lába alól a talajt. A tömeg tombolva éljenez. – Ott mennek a koronáid. Akár velük is tarthatsz, haver. – Szünetet tart, a szemembe néz. – Csak… te ne menj messzire.

Sóhajtok.

– Igenis, ó, odaadó dajkám!

A katonák tömege előrenyomul, miközben a veremben még több vér fröccsen, a kerítéshez szorítanak engem, és majdnem felborítják Farley-t. Kinyújtom a kezem, hogy megtartsam.

– Jól van, Ász. – Szorosabban markolja a mankóját. – Veled megyek. De figyelmeztetnem kell: kénytelen leszel szórakoztatni engem, ha megteszem.

– Ó? És pontosan hogyan fogom ezt megtenni?

– Dobtál már valaha fejszét?

Megrázom a fejem.

– Nem.

– Hajítottál már dárdát?

– Nem.

– De lándzsát biztosan dobtál már.

– Nem, Farley, nem mondhatnám, hogy sok tapasztalatom lenne a lándzsákkal. – A tekintetem Jacre siklik, amikor fojtott hangot hallat. – Ki ne merészeld mondani.

A szája becsukódik, és abbamarad a kuncogás.

– Mit ne mondjak?

– Bármilyen ösztönös, illetlen megjegyzés is motoszkál a fejedben.

– Honnan veszed, hogy illetlen?

– Mikor mondtál te bármi illendőt?

A férfi csak vigyorog.

– Ha ti ketten végre végeztetek – szól közbe Farley, a mankójára támaszkodva –, azt hiszem, a dobóeszközöket meghagyjuk arra az időre, amikor már újra két lábon állok. Maradjunk olyasminél, amiről már tudjuk, hogy meg tudod csinálni.

– És az mi lenne?

– Láttam néhány szabad céltáblát a hátsó barakkoknál – kiáltja vissza a válla fölött, miközben eltűnik a tömegben. – Lássuk, mennyire célzol jól a napfényben, Ász!

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

– MÁR MEGINT!

– Mennyinél jár? – kérdi Farley mogorván a hátam mögül.

– Pont egy tucatnál. – Mosolyogva leeresztem az íjamat, és szembefordulok vele. – Fizess!

– Mindenemből kiforgatsz, te nőszemély.

Megvonom a vállam, nem törődve vele, miközben visszasétálok az íjászpályát körülvevő alacsony kőkerítéshez, ahol az elmúlt fél órát azzal töltöttem, hogy minden célt olyan pontossággal találtam el, hogy még én magam is meglepődtem. Nézők tömege gyűlt össze, hogy figyeljék, ahogy egyik céltábla után a másikra lövök. Gyanítom, hogy a legtöbbjüket inkább az érdekli, hogy közelebbről láthassák az Ég Örökösét, mint az, hogy mennyire bánok ügyesen az íjjal, de ettől függetlenül fogadásokat kötöttek. Ebben az utolsó körben mind a tizenkét bábut egyenesen a szívén találtam el. Farley ötven koronát tett fel arra, hogy legalább egyet elhibázok.

– Már félig béna, Ász. – Jac elégedettnek látszik, miközben zsebre vágja a rezes hajú barátjától elnyert összeget. – Azt akarod, hogy ő is az utcán koldulva keresse a garasokat?

A vállunk összekoccan Farley-val, ahogy helyet foglalok mellette a kőfalon.

– Szükségem van egy kis költőpénzre. És mivel te ellenem fogadtál, ne várj tőlem sok együttérzést.

– Ne neheztelj rám. – Farley barátságosan nekem dől. – Nem én voltam az egyetlen, aki ellened fogadott! Csak egy eszement gondolhatná, hogy ilyen távolságból mind a tizenkettőt eltalálod.

– Miért? – A szemem résnyire szűkül. – Mert nő vagyok?

– Hé! Ne adj szavakat a számba. – A köztünk és a célpontok között húzódó távolságot szemléli. – Kétlem, hogy bárki, legyenek azok akár a legjobb lövészeink a Parázs Gárdában, képesek lennének ilyesmire, egyetlen hiba nélkül. Varázslónő vagy, ebben biztos vagyok.

– Én nem vagyok varázsló!

Jac karba fonja a kezét a mellkasán, és Farley-ra mered.

– Nincs szüksége varázslásra, te bolond. Ő az Ég átkozott Örököse.

– Na és?

– Szóval, nem kellene annyira meglepődni azon, hogy le tudja körözni a legjobb mesterlövészeinket. Valószínűleg nincs olyan célpont a birodalomban, amit ne tudna eltalálni, ha az elméjét, vagy az erejét beleadja. Irányítani tudja az átkozott széláramlatokat. A nyilai mindig célba találnak.

– Micsoda? – fortyan fel Farley. – Ász! Ezt egy szóval sem mondtad, te kis csaló!

– Nem vagyok csaló! Ne sírj azért, mert alábecsültél!

– Jac épp most mondta…

– Jac azt sem tudja, miről beszél. Tehetséges vagyok. Született lövész. Ennek semmi köze a Szigillumomhoz.

– Mm-hmm. – Jac felhorkant. – Utálom, hogy ezt kell mondanom neked, Ász, de az íjásztehetségednek nagyon is köze van az erődhöz. Az esetek felében még csak be sem állsz, vagy nem is célzol rendesen, mielőtt lőnél, mégis, valahogy mindig eltalálod a célt. Hogy lehetséges ez? Megmondom én: sehogy. Hacsak nem befolyásolod a szelet, és küldöd a nyilakat a levegőbe nulla ellenállással. Az, hogy ezt nem tudatosan teszed, még nem jelenti azt, hogy tévedek.

Lassan pislogok rá, zavartan hallgatva. Lehet, hogy ez igaz? Vajon öntudatlanul is az erőmre támaszkodtam? Lehetetlennek tűnik. De talán az, hogy szélfonó vagyok, olyan mélyen beleivódott a lényembe, hogy minden tényleges szándék nélkül beleszivárog még a leghétköznapibb cselekedeteimbe is.

– Ne nézz olyan döbbenten, Ász. Nem te vagy az, akinek üres az erszénye. – Farley rám vigyorog. – Bár a jövőben okosabb leszek annál, mint hogy ellened fogadjak.

– Nem tudtam… – Elakadok, és megrázom a fejemet. – Hogyan használhatom az erőmet anélkül, hogy észrevenném?

– Légy hálás, hogy ez a kiváló íjászképességeidben mutatkozott meg – nyugtatgat Jac. – Vannak sokkal kellemetlenebb módjai is egy Szigillum varázserejének megnyilvánulásának. Hidd el nekem.

A Penn ujjbegyeiből előpattanó szikrákra gondolok. A kandallópárkányba perzselődött kézlenyomatokra. A gyertyákra, ahogy viaszpatakokká olvadnak az étkezőasztalon.

– Mennyire tud elszabadulni a pokol? – kérdezem halkan. – A herceg ereje?

Mindkét férfi szigorúan rám pillant. Az arcukról hirtelen eltűnik a vidámság minden nyoma.

– Erről majd őt kell megkérdezned. – Jac tekintete nagyon ünnepélyes. – De tudnod kell… a születési jogot, amelyet ő hordoz, nem könnyű viselni. Nem nehéz megérteni, hogy miért. Az összes elem közül talán a tűz a legcsapodárabb. A legkiszámíthatatlanabb. Vitathatatlanul a legpusztítóbb. Mindennap megküzd ezzel a ténnyel. A legtöbbször győz.

– De nem mindig.

– Nem mindig – ismeri be. Halkabbra veszi a hangját, hogy a mögöttünk gyakorlatozó katonák egyike se hallhassa, amit mond. – Aznap a csatatéren, a Fosztogatókkal, miután megidézte a lángot… Nem voltam biztos benne, hogy visszakapjuk. A harci düh olyan forrón égett benne, mintha a bőre is lángolt volna. Jéghideg folyóvízbe kellett mártanunk, hogy lehűtsük. Három hordó ment rá. Egymás után szétrepedtek körülötte; szétnyíltak, mint a dinnyék. És a víz nem csak felforrt… elpárolgott. Nem hittem, hogy valaha is sikerül elfojtanunk a tüzét.

– A Fosztogatók…

– Nem a Fosztogatók miatt volt – vág a szavamba Jac. – Százszor harcoltam az oldalán. Ellenségek százai ellen. Szörnyekkel, emberekkel és mindennel a kettő között. Soha nem láttam még, hogy így elveszítette volna az önuralmát. Soha nem láttam még ilyen közel a szakadék széléhez. – A tekintete mélyen a szemembe fúródik. – Nem az istenverte Fosztogatókról volt szó. Hanem rólad.

Leesik az állam. Azonban minden válaszomat, amit adhattam volna, belém fojtja a közeledő lépések zaja. Oda sem kell fordulnom, hogy lássam őt. Nincs rá szükség – a szívem köré tekeredő láthatatlan fonál gyenge rántása elég világosan elárulja, ki áll ott. Néhány katona üdvözletet mormol a hercegnek, de ő nem szól semmit. A szavai, amikor elhangzanak, felém irányulnak.

– Mi a fenét keresel itt?

A vállam megfeszül. Soha nem tudna rám pazarolni egyetlen kedves szót sem? Soha nem tudna kinyögni egy egyszerű üdvözlést? Minden erőmet össze kell szednem, hogy ne villogjon a tekintetem, amikor rápillantok. A szemébe akarok nézni, de a tekintetem megakad a mellkasán. Még mindig ing nélkül van, a jel teljes egészében látható. Közelről még bonyolultabb, a minta lenyűgöző részletességgel rajzolt. Úgy tűnik, képtelen vagyok levenni róla a tekintetem.

– Rhya.

A pillantásom felfelé vándorol. Elpirulok.

– Tessék?

– Azt kérdeztem, mi a fenét keresel itt.

– Minek látszik?

– Megszegted a parancsomat. Határozottan kikötöttem, hogy maradj a toronyban.

– Soha nem adtál nekem semmilyen parancsot. Sőt, igazából ott sem voltál, amikor felébredtem.

A fogait csikorgatja.

– Ne tedd próbára a türelmemet. Nincs hozzá kedvem.

– Amennyire én tudom, a kedved mindig ugyanolyan. Mogorva, komor, pökhendi…

Farley és Jac próbálják visszanyelni a nevetést.

– Állj fel! – bámul rám Penn a legkevésbé sem vidáman. – Most.

Állom a tekintetét, makacsul megtartva a helyemet a kőfalon. Körülbelül három másodpercig tűri ezt a dacoskodást, mielőtt odanyúl, a kezét a felkarom köré fonja, és talpra ránt.

– Hé! – csattanok fel. – Engedj el! A céllövő gyakorlat közepén vagyunk! És Jac épp most fog megtanítani egy kis tőrhasználatra.

– Nem.

– De…

– Búcsúzz el.

Kétségbeesett pillantást vetek Farley-ra és Jacre, miközben Penn magával rángat. Mindketten szélesen vigyorognak. Farley felemeli az egyik mankóját, és felém int, miközben Penn egy sarok mögé rángat, és eltűnünk a szemük elől.

– Muszáj mindig ilyen erőszakosan viselkedned? – sziszegem.

Penn hallgat.

Nem a főúton megyünk, hanem egy keskeny mellékútra térünk, amely a laktanya mögé kanyarodik, és az istállók hátsó fala mellett folytatódik. Sokkal kevésbé forgalmas, mint a piaci főútvonal; csak egy maroknyi fiatal lovász mellett haladunk el, akik az istállókat ganézzák és a nyeregbőröket fényesítik. Tiszteletteljesen elfordítják a tekintetüket, miközben Penn tovább rángat, és nem vesznek tudomást látható ellenállásomról.

– Hová viszel?

– Vissza a várba – mondja, és közben még csak nem is lassítja hosszú lépteit.

– Azt hittem, nem vagyok fogoly.

– Nem is vagy az.

– Akkor miért kell a toronyban maradnom?

– Ott biztonságosabb.

A szívem megremeg. Küzdök, hogy a hangom nyugodt maradjon, de az aggodalom mégis átitatja a szavaimat.

– Azt mondtad, hogy a városban biztonságban vagyok. Hogy itt senki sem férhet hozzám.

– Nem a külső tényezők miatt aggódom. – Olyan hirtelen áll meg, hogy megbotlom a saját lábamban. Csak a karomra vasmarokként kulcsolódó keze akadályozza meg, hogy a földre zuhanjak. – Amíg nem tudjuk, mire vagy képes, nem hagyom, hogy kóborolj, és bajt okozz. Megértetted?

– Nem, nem értettem meg. Nem tarthatsz ott bezárva egyedül az örökkévalóságig. Megőrülnék!

– Azt teszem, amit jónak látok.

Az indulataim forrón fellángolnak.

– Nem fogom a napjaimat falak mögé zárva, pillantásoktól rejtve tölteni, csak könyvek és porszemek társaságában. Nem vagyok a te tökéletes, drága Enided, akinek állandó védelemre volt szüksége.

A keze leesik a karomról, mintha leforráztam volna.

– Ezzel nagyon is tisztában vagyok. Akkor sem különbözhetnél tőle jobban, ha akarnál.

– Én… – A szavaim belém szakadnak az arckifejezése láttán. Fájdalom. Félreérthetetlen fájdalom. Gyorsan elrejti, de nem elég gyorsan. A látványtól a dühöm olyan hirtelen száll el, mint ahogy megjelent. A nyomában elönt a megbánás, amiért elhamarkodottan nekiestem. – Sajnálom. Nem kellett volna… Nem az én dolgom, hogy…

Penn állkapcsa megfeszül.

– Semmi baj.

Fagyos csendbe burkolózunk, egyikünk sem tudja, hogyan tovább. Eléggé szégyellem magam, amiért szóbeli szurkálódáshoz folyamodtam. Miért van az, hogy nem okoz gondot, hogy órákat töltsek el az embereivel könnyedén, viccelődve és nevetgélve, de abban a pillanatban, hogy ő is a közelembe kerül, a nyelvem késheggyé éleződik?

Igazság szerint nem tudok eleget az egykori szélfonóhoz fűződő kapcsolatáról ahhoz, hogy joggal nyilatkozhassak róla. Hogy egyszerű barátok voltak-e, vagy annál több… Penn nem mondta el nekem, és még nem vettem a bátorságot, hogy megkérdezzem. Bármi is volt köztük, a nő nyilvánvalóan sokat jelentett neki. És még mindig sokat jelent, a szívfájdalom emléke, amely az arckifejezésén feltűnt, mindenképpen ezt jelzi.

– Fogalmad sincs róla, hogyan irányítsd megfelelően az erődet – mondja végül, megtörve a ránk nehezedő, súlyos csendet. – Véletlenül is megsebesíthetsz valakit.

– Akkor képezz ki.

Meglepetten megrándul.

– Tessék?

– Azt mondod, veszélyt jelentek magamra, és mindenkire a környezetemben. Akkor segíts nekem! Mutasd meg, hogyan uralkodjak az erőmön!

Hosszú ideig hallgat, és csak bámul rám. Amikor megszólal, szinte csak suttog, bár senki sincs a közelben, aki hallaná.

– Rám bíznád ezt a feladatot? Hogy megtanítsalak?

– Ha lenne valaki más, akit megkérhetnék, megtenném. De mindketten tudjuk, hogy te vagy az egyetlen, akihez fordulhatok. – Nagyot nyelek, próbálom kordában tartani száguldó pulzusomat. – Miért hoztál ide egyáltalán, ha nem azért, hogy kiképezz?

– Hogy biztonságban tudjalak. Hogy életben tartsalak. Ha meghalsz, csak az istenek tudják, mennyi időbe telik, amíg megtaláljuk a következőt. Nem tudok több évet eltölteni Középföldön félvérekre vadászva. Nincs hozzá gyomrom.

– Én… – A megfelelő szavak után kutatok. – Hálás vagyok… a védelmedért.

Megrándul a szája.

– Értem.

– A hálát félretéve – mondom tovább sietve –, komolyan gondoltam, amit az előbb mondtam. Nem tölthetem az életemet egy kőtoronyba zárva. Nem erre születtem.

– Amíg a nővérem ad tetőt a fejed fölé, attól tartok, valamelyest szükséges részt venned az udvar életében. – Kifújja a levegőt. – Gondolod, hogy részt vennék az átkozott vacsoráin, ha lenne más választásom?

– Te legalább már hozzászoktál ehhez a világhoz. Itt nőttél fel. Senki sem meri megkérdőjelezni a helyedet. – A hangom mormogássá halkul, miközben a tekintetem a lábamra szegezem. – De én nem tartozom ide. Nem vagyok a finom társaságba való. Nem érzek vágyat arra, hogy túlságosan elkényeztessem magam ínyenc ételek halmával; nem érdekel az ékszerbe öltözött udvaroncokkal folytatott mesterkélt társalgás. Én… egy kunyhóban nőttem fel. A vadonban, az erdőben. A királyi családhoz eddig legközelebb a kertünkben lévő kaptár méhkirálynője állt. Nem hímzek, nem festek akvarelleket, nem zongorázom, vagy… akármi mással is töltik még ki az udvari hölgyek az idejüket. És nem is kívánom ezt az életet. Miért pazarolnék el egy egész napot bezárva, amikor sokkal hasznosabban is el tudnám tölteni az időt vadászattal vagy gyógyítással?

– Nem tudnál egyszerűen csak pihenni egy ideig? Legalább amíg lesz egy kis hús a csontjaidon és egy kis szín az arcodon? Amíg eltűnik az a kísérteties tekintet a szemedből, és már nem rándulsz meg minden hirtelen zajra? – Penn elkeseredettebbnek hangzik, mint amilyennek valaha is hallottam. – Vagy olyan sokáig futottál, hogy már elfelejtetted, hogyan kell megállni?

A tekintetem továbbra is a cipőmre szegeződik. A csizmám orra frissen pucolva fénylik a déli napsütésben.

– Ne beszélj nekem pihenésről. Te sem pihensz. Egy napja értünk csak a városba, és máris a küzdőveremben vagy.

Morgolódik, a méltatlankodó egyetértés hangján.

– Az udvari élet töri a sarkamat, miután olyan sokáig távol voltam. Majd elmúlik. Te is be fogsz majd illeszkedni. Adj időt magadnak!

Megrázom a fejem.

– Nem fogok…

Figyelmeztetés nélkül az állam alá nyúl, belém fojtja a szót. Felemeli az államat, így már nem tudok elmenekülni a tekintete elől. Olyan meggyőződés parázslik benne, ami teljesen váratlanul ér.

– Azt mondod, nem tartozol ide? De igen. A helyed mellettem van. Amíg én itt vagyok, senki sem mer kezet emelni rád, és senki sem szól egy szót sem ellened. Értesz engem?

– Én… – Nagyot nyelek; a pillantása követi a nyakamon a mozdulatot. – Értelek.

– Jó.

– Akkor is, legalább azt a szabadságot meg kell adnod, hogy napközben kint lehessek. Hogy érezzem a szelet és a napfényt. A füvet a talpam alatt. Hagynod kell, hogy legyen valami célom. Nem szegezhetsz üveg mögé, mint egy ritka pillangót.

Bámul rám, még mindig az államat fogja. Látom a szemében, hogy gondolatok suhannak át az agyán, de nem tudom megfejteni őket. Semmit sem érzek a kettőnk között húzódó kapcsolatból, a feszültség sávjából, amely a mellkasán lévő, szabadon hagyott jeltől az enyémen lévő, elrejtett Szigillumig húzódik; a leghalványabb utalást sem kapom arra, hogy mit érezhet. Így hát teljesen meglepődöm a szavakon, amelyek elhagyják a száját:

– Te egyáltalán nem hasonlítasz rá. – Összerezzenek, mert azt hiszem, meg akar sérteni. De aztán folytatja: – Enid… Sok minden volt. Gyengéd. Kedves. Intelligens. De… nem volt erős. Nem volt rettenthetetlen.

Az ajkaim szétnyílnak. Figyeli, ahogy halkan felsóhajtok meglepetésemben, és a tekintete olyan erővel szegeződik az ajkamra, hogy nem merek újabb lélegzetet venni.

– Nem vagyok rettenthetetlen.

Nem válaszol. De az államon az érintése megváltozik, és a szigorú szorításból szinte simogatássá alakul. A lélegzetem elakad, ahogy ujjainak erős párnái végigcsúsznak az állkapcsom kiugró vonalán, majd végigsimítanak a nyakam lejtőjén. Megremegek, ahogy érzem a kardja által okozott bőrkeményedések durva dörzsölését.

Micsoda erő van azokban a kezekben! Micsoda hatalom! Minimális erőfeszítéssel összetörhetnének, elragadhatnák az életemet két szívdobbanás közti szünetben. Mégis elviselhetetlenül gyengédek, ahogy a bőrömön siklanak. A hüvelykujja végigsimít a nyakam rendkívül érzékeny hajlatán, végigköveti a nyaki ütőeremben lüktető pulzust. A szívem kétszeres ütemben kalapál, mintha épp most futottam volna egy nagy távot. Ironikus, hiszen még soha nem álltam ilyen mozdulatlanul. A lábam szilárdan a földbe gyökerezik. Ebben a pillanatban semmiért meg nem mozdulnék.

– Penn – suttogom.

A szó megtöri a ránk boruló varázst. A tekintete a szememhez rebben, útközben röviden megáll a számnál. Egy utolsó ujjmozdulattal végigsimít a nyakamon, és keze visszahanyatlik az oldalára.

– Meg akarod ismerni az erődet? – kérdezi rekedt hangon. – Akkor gyere. Megtanítom neked, amit tudok.

Pislogok.

– Most?

– Hacsak nincs valami sürgősebb dolgod ma délután – válaszolja, majd sarkon fordul, és a fegyverraktár hátsó része mellett elhaladva a távoli vár felé veszi az irányt. Nézem, ahogy csupasz háta eltűnik az épület oldala mögött, figyelem a napfényben fodrozódó izmok játékát bronzszínű bőre alatt.

Egy hosszú, megnyugtató lélegzetvétel után követem.

*

EGYMÁSSAL SZEMBEN ÁLLUNK a vízesés mögötti rejtett sziklapárkányon. A szüntelen zubogó vízfolyam a fél barlangot teljesen elrejti a kíváncsi szemek elől. Ez egy titkos hely – olyasfajta, amihez hasonlóba véletlenül nem botlik bele az ember. Köd rejtekében bújik meg, és csak egy csúszós, durván faragott sziklalépcsőn felmászva érhető el. Vulkáni tufából álló falába különös szimbólumokat véstek. Megfejthetetlen, ősi jeleket. Vajon mit jelenthetnek, és ki véshette őket ide? Vajon olyan régóta vannak itt, mint maga a város? Vagy talán még régebb óta.

A víz állandóan morajlik körülöttünk. Kiabálnunk kell, hogy halljuk egymást a zajban, még úgy is, hogy alig pár lépésnyire állunk egymástól.

– Koncentrálj, Rhya! Találd meg a középpontod.

– Próbálom.

– Úgy tűnik, nem eléggé. Érzem a szorongásodat a kapcsolódásunkon keresztül. A félelmedet. Eláraszt téged.

Összevonom a szemöldökömet.

– Ne olvass az érzelmeimben!

– Akkor rejtsd el őket előlem! Zárj ki a lelkedből.

– Mintha az olyan egyszerű lenne!

– Az is. Egyszerű, mint becsukni a szemed, vagy befogni a füled.

– Elfelejted, hogy ez az egész új nekem. Te sokkal régebb óta csinálod ezt, mint én. – Szünetet tartok, és elmélázva oldalra billentem a fejem. – Egyébként hány éves vagy?

– Öreg.

– Ez nem túl egyértelmű.

Összevonja a szemöldökét.

– Idősebb nálad, de nem annyira idős, mint Soren. Elég idős ahhoz, hogy tudjam, hogy egy halhatatlan ember korát években mérni körülbelül annyira hasznos, mint jeget árulni a Fagyvidéken. Ha nem haragszol, visszatérhetnénk a fontosabb dolgokhoz?

– Rendben – motyogom, és ismét lehunyom a szemem. – Koncentrálok.

Hallom, ahogy felsóhajt. Megpróbálok nem tudomást venni róla, és befelé fordítom az érzékeimet a viharra, amely szüntelenül ott kavarog bennem. Kevésbé nehéz kizárni a vízesés morajlását vagy a velem szemben álló férfit, mint a saját elmémben lévő aggodalmakat. Penn-nek igaza van – félek. Félek újra szabadon engedni az erőmet. Amikor legutóbb megtettem, a következő két napot eszméletlenül töltöttem.

Penn újra megszólal, ezúttal sokkal közelebbinek hallom hangját:

– Amíg félsz a saját erődtől, addig hagyod, hogy az irányítson téged. Ha az irányít téged, akkor elhatalmasodhat rajtad. Árthat neked… akárcsak a körülötted lévőknek, amikor elkerülhetetlenül elszabadul.

– Szóval, hogyan tudok túllépni a félelmen?

– Nézz szembe azzal, ami miatt félsz. – Szünetet tart. – Mitől félsz ennyire?

Nagyot nyelek, hallom Soren szavait a fejemben.

Megrepeszti az elmédet, mint a tojáshéjat…

– Rhya. Nézz rám.

Kinyitom a szemem, és egyenesen Penn szemébe bámulok. Az arca közel van – megdöbbentően közel.

– Gondolj a Szigillumra úgy, mint egy kapura, ami minden erődet bent tartja – magyarázza halkan. – Amikor ezt a kaput kinyitod, az erőd egy kis részét engeded ki rajta. A múltban ez csak akkor történt meg, ha megijedtél, vagy ha az életed veszélyben volt. Öntudatlanul kitártad azt a kaput, hagytad, hogy az erőd egy része kiáradjon. Elég ahhoz, hogy életben maradj. Elég ahhoz, hogy megvédjen.

– Mint a hídon.

– Igen, a hídon. A Vörös-szakadékban is. A hegyen is. – A szeme egy leheletnyire összeszűkül. – A kiengedés rendben van, amíg szabályozott, és amíg vissza tudod csukni a kaput a veszély elmúltával. Viszont ha ennél többet…

A szemöldököm felszalad, néma kérdésként.

– Nem akarhatsz annyi energiát kiengedni, hogy a kapu leszakadjon a zsanérokról – mondja óvatosan. – Mert akkor lehet, hogy soha többé nem leszel képes bezárni.

Megborzongok.

– Ne aggódj! Megtanítom neked, hogyan tartsd kordában. Megtanítalak irányítani. Csak ébernek kell lenned.

– Úgy mondod, mintha az erőm egy ellenség lenne, akivel meg kell küzdenem.

– Mert az is. Minden lélegzetvételemmel a saját erőm ellen harcolok. Még mindig küzdök, hogy kordában tartsam. És ezt már sokkal régebb óta csinálom, mint amióta te élsz. Csak remélni tudom, hogy neked könnyebb dolgod lesz, mint nekem.

– De te használod az erődet.

– Igen. Vonakodva. Mérsékelten. És csak ha nincs más lehetőségem. Ez nem egy bűvésztrükk, amit szórakozásból használhatunk.

Sorenre és a vizespoharára gondolok, a cseppek táncára. Nem vagyok benne biztos, hogy a Víz Örököse egyetértene vele.

– Miért?

– Láttad az erdőtüzet a hegyoldalban. Láttad, hogy tombolt. Te magad mondtad, hogy természetellenes volt. Megfékezhetetlen. – Egy pillanatra sem veszi le a szemét rólam. – Mit gondolsz, miért akartalak annyira kétségbeesetten elküldeni onnan?

– A csata…

– Nem a csatától akartalak távol tartani. Hanem magamtól. Magamtól védtelek. Tudtam, hogy mi fog történni, ha elszabadítom a tüzemet. Tudtam, hogy irányíthatatlanul felperzsel mindent. Tudtam, hogy van rá esély, hogy mindenkit megölök a hatósugaramban. Beleértve Jacet, Mabont és Uthert is.

Döbbenten levegő után kapok.

– De nem így lett.

– Nem, szerencsém volt. Ezúttal sikerült lezárnom, mielőtt ártatlan életeket oltottam volna ki. – Űzött a tekintete, tele tüzes kísértetekkel, amelyeknek eredetét nem ismerem.

Ezúttal.

Máskor előfordult már, hogy nem tudta lezárni. Nem tudta megfékezni. És mások fizették meg az árát.

Hirtelen új perspektívából látom azt a kétségbeesett vágyat, hogy távol tudjon attól a hegytől. Új szemszögből látom őt. Életének minden területén szigorú és merev irányítást gyakorol, de nem azért, mert természeténél fogva diktátor, hanem mert mélyen legbelül retteg attól a pokoltól, amelyet elszabadíthat, ha önuralma bármelyik pillanatban kicsúszik a kezéből.

– Biztosan kimerítő lehet – suttogom.

A homlokát ráncolja.

– Micsoda?

– Állandóan magadban tartani.

Nem csak az erejére gondolok. Hanem a gyötrelmére. A kétségbeesésére. A mély magányára. Senki sincs körülötte, aki valaha is igazán megértené azt a súlyt, ami a vállán nyugszik. A lelkén.

Penn egy nehéz pillanatig csak bámul engem. A hangja, amikor megszólal, alig több egy leheletnél:

– Jobb szorosan tartani a gyeplőt, mint elszenvedni annak következményeit, hogy kicsúszik a kezedből. Most pedig csukd be a szemed, és koncentrálj!

Szorosan lehunyom a szememet, ismét a bennem kavargó vihart keresve. A szél azonnal feltámad, a bőröm alatt üvöltésként rezeg, végig a végtagjaimon. Minden szőrszálam égnek áll, ahogy hagyom, hogy az erő áramoljon. A Szigillum egyenletesen lüktet a mellemben, hideg, mint a jég, és együtt dobog őrjöngő szívemmel.

– Csendesítsd el az elmédet.

Bólintok, miközben a vihar szemét keresem, ahol minden nyugodt és csendes. Eltart egy darabig, mire megtalálom az utat a vágtázó hullámok és az üvöltő szél között, de amint megtalálom, nyugalom telepszik rám. Egyfajta tisztaság, amit mindig csak ott érzek, a nyugodt vízben ringatózva, miközben a hurrikán biztonságos távolságban kering tőlem.

– Jó. – Penn minden előzetes figyelmeztetés nélkül megfogja a kezemet, és nagy, bőrkeményedéses tenyerét határozottan az enyémhez szorítja. A szívem a torkomban dobog, ahogy az erő fehéren izzó impulzusa átugrik belőle rám, mint egy áramütés. Lelki szemeim előtt a víz, amelyben úszom, több fokkal felmelegszik, mintha Penn tüzet lobbantott volna a köztünk lévő köteléken át.

– Mit… mit csinálsz? – lehelem, és kipattan a szemem.

Újabb impulzust küld át a kapcsolódáson, izzóan.

– Érzed ezt?

– Igen – dadogom.

– Természetes szimmetria van a két mágia között, aközött, ami az ereidben suttog, és aközött, ami az enyémekben ég. A fizikai érintkezés segít az elején, amikor a kapcsolat még… …új. – Szünetet tart. – Amikor ma a köteléket használtad, hogy megtalálj engem, milyen érzés volt?

– Mintha egy fonalat rángatnék, vagy mintha egy orsóról lecsévélt cérnaszálat követnék.

– Gyenge?

Bólintok.

– Idővel megerősödik. Idővel, és némi gyakorlással. De utána sokkal könnyebben rám találsz majd. És a fizikai jelenlétemmel együtt a tüzemet is érezni fogod. – Ismét hő lövell végig a kapcsolaton; felriadok a melegség érzésétől, amely szétárad bennem. – Bizonyos értelemben képes leszel meríteni belőlem. És fordítva.

– Meríteni belőled? – A szívem őrülten kalapál. – Úgy érted, hogy megcsapolhatom az erődet?

– Igen. Néha lehetséges egy másik Örökös erejéből meríteni.

– De nem mindig?

– Ahogy a levegő táplálja a tüzet, a víz pedig eloltja, úgy a négy Örökös ereje is táplálhatja és kiolthatja egymást. Vannak velünk született kompatibilitásaink, ahogy korlátaink is. Egyes elemek jobban működnek együtt, mint mások. A tűz és a levegő például…

Felvonom a szemöldököm.

– Táplálják egymást?

– Lehetséges, igen. A te erőd és az enyém jól működik együtt, ahogy a levegő új magasságokba lendíti a fellobbanó lángot. De ha tűzről és vízről van szó… – Kissé megvonja napbarnított vállát. – Soren és én nem csak személyiségünkben vagyunk ellentétesek. Az erőink a Tetrád ellentétes pólusain helyezkednek el.

A Szigillumaikra gondolok – Sorené a mellkasának bal oldalán, Penné a jobb oldalán húzódik. Ellentétesen helyezkednek el, bizonyos értelemben mégis összhangban vannak.

– Szóval nem tudod irányítani az erejét? Nem tudsz összekapcsolódni vele?

– Nem lenne könnyű. És gondolom, egyikünknek sem lenne kényelmes. Még amikor jobb viszonyban voltunk, akkor sem találtunk alkalmat arra, hogy megpróbáljuk.

– Akkor természetes ellenségek vagytok? Született, elrendelt ellenségek?

– Nem igazán ellenségek. Az ellenpólusok pontosabb kifejezés ránk. Valószínűleg hasonló érzést fogtok tapasztalni a Föld Örökösével, ha valaha is sikerül rábukkanni.

– Miért?

– A Föld és a Levegő alapvető ellentétek, eredendően szemben állnak. Mindannyian kapcsolatban vagyunk, de ezek közül a kapcsolatok közül néhány harmonikusabb, mint a többi. – A keze az enyémre tapad. – Még a Tetrádon belül is létezik természetes erőegyensúly. A négy közül egy sem emelkedhet fel ellenőrizetlenül, vagy gyakorolhatja hatalmát korlátok nélkül, mert mindannyiunknak van egy-egy ellenpólusunk.

Átgondolom. Valóban van értelme.

– Víz, hogy eloltsuk a tüzet, föld, hogy elnyomjuk a levegőt…

Bólint.

– És láng, hogy felforralja az áradatot, valamint szél, hogy felkavarja a földet.

– Ez azt jelenti, hogy a levegő és a víz is összeegyeztethető lenne? Ha egyesülnék Sorennel… – A hangom elakad, amikor Soren nevének említésére ezúttal egy forróbb, majdnem perzselő erőimpulzus lövell végig a köteléken. Tágra nyílt szemem Penn dühtől elsötétedő arckifejezését fürkészi.

Talán nem túl bölcs dolog Sorent említeni ebben a pillanatban.

Penn gyorsan magához tér a botlás után. Az orrlyukai kitágulnak, és az állkapcsa megfeszül az erőfeszítéstől, ahogy visszafogja a váratlan forróságot.

– Sajnálom – motyogom, és érzem, hogy a nyakamon végigcsorog a verejték. A testhőmérsékletem még nem rendeződött a robbanása után.

– Nem kell. – Kísérteties hangon felkacag. – Éppen próbállak önuralomra tanítani, erre gyakorlatilag elveszítem az enyémet, mielőtt még elkezdtük volna.

– Semmiség…

– Nem az. – Összekoccannak a fogai. – Csak a kifejezés, amit használtál… egyesülés…

Csodálkozva nézek rá.

– Ez nem ugyanaz, mint az, hogy merítünk egymásból?

– Nem. Nem ugyanaz. A Gyomlálás előtti időkben… egyesülni egy másik tündével… – Meredten bámul rám. – Olyan jelentéssel bírt, mint a párzási kötelék. Egy felbonthatatlan, feloldhatatlan szövetség. Lélekegyesítés.

– Más, mint a Szigillumok köteléke?

– Igen. – Egy pillanatra feszülten elhallgat. – Két különálló erő egyesül egyetlen szétválaszthatatlan bűbájossá. A lelkek egyesülése, amit nem lehet kikényszeríteni… és soha nem lehet visszacsinálni.

– Még sosem hallottam ilyesmiről.

– Nem is csoda. Még a birodalom idején is rendkívül ritkák voltak a lélekegyesülések. Egyesek azt állítják, hogy csak legenda. Mások úgy vélik, hogy maga a császár is egy ilyen egyesülés eredménye volt; hogy a szülei lelkükben egyesültek, és őt megteremtve az elemi erők egy erős keverékét hozták a világra.

– Lehetséges ez egyáltalán?

– Nem vagyok benne biztos. De azt mondják, hogy fénykorában egynél több elemet is tudott irányítani.

– Melyikeket? – kérdezem, és a szívem ismét gyorsan ver.

Egy tétova szívdobbanásnyi ideig habozik.

– A tüzet és a levegőt.

Sokáig csak nézzük egymást, egyikünk sem mond többet. Végül Penn megszorítja a kezemet, és úgy tűnik, felébred a kábulatból, amelybe elmerült.

– Eltértünk a témától. Térjünk vissza a fontosabb dolgokhoz, mielőtt eltűnik a napfény. Csukd be a szemed.

Túlságosan boldogan engedelmeskedem, hirtelen kétségbeesetten menekülök tekintetének intenzív tüze elől. Amikor újra összpontosítok, és ismét elmém csendes vizében ringatózom, rövid hőhullámot küld a kapcsolódásunkon át.

– Érzed ezt? A pulzálást?

Bólintok.

– Jó. Most azt szeretném, hogy küldj válaszimpulzust nekem.

– Mi? Én nem tudok…

– De igen. Ahogy a hegyen is tetted, amikor létrehoztad a légpajzsodat, hogy távol tartsd a tüzet. De ahelyett, hogy fizikailag kifelé koncentrálnád, inkább belsőleg irányítsd az erőt, a kapcsolódásunkba. Belém.

– Mi van, ha túl sokat küldök? – kérdezem, mert máris pánikba esem a kilátásba helyezett kontrollvesztés miatt. – Mi van, ha túlterhelődöm, és…

– Ez egy biztonságos hely. A barlang falaiba vésett pecsétek védelmet jelentenek. Bármilyen energiát bocsátasz ki itt, azt elnyeli a vulkáni hamu. Ha az irányítás kicsúszik a kezedből, többlettöltéssel látod el a Caelderát védő pajzsokat. Tehát még ha nem is sikerül, akkor is segíteni fogsz. Nem árthatsz.

Ez megnyugtat egy kicsit. A hangom halk, ahogy szavakba öntöm az utolsó aggodalmamat.

– De te itt vagy velem. Mi van, ha bántani foglak? Mi van, ha…

– Nem fogsz bántani.

– De…

– Bízz, Rhya! – Szinte fáj, ahogy megszorítja a kezemet. – Bízz bennem. Bízz magadban!

A hatalmam sötét viharfelhői gyorsabban kavarognak, felém nyomulnak. A távolban villámok cikáznak a víz fölött, a zabolátlan erő szikrái. A szél üvölt csontjaimban, nyersen és pusztítóan.

– Most! – sürget. – Engedd el. Add át nekem.

Meg is teszem.

Fodrozódik kifelé, lökéshullámként robban át rajtam. Kitör belőlem. A bőrömből. A lelkemből. Mint a hegyen, de tízszeresére fokozódva. Penn hátrál, ahogy átmegy rajtam, és belé hatol. A köztünk lévő kötelék megfeszül, pattanásig, mint egy húr az íjon, és csikorog a köztünk áramló energia puszta ereje miatt. A kezem az övéhez simul, minden erőmmel kapaszkodom belé, félve, hogy elsodródom tőle. Félek, hogy ha elveszítem a fogást rajta, akkor elszabadul a mágia is, ami már így is azzal fenyeget, hogy eláraszt.

Próbálom visszatartani. Megakadályozni, hogy az erő áttörje az elmém határait. De amíg küzdök, a viharfelhők, amelyek ezt a csendes, biztonságos helyet körülveszik, szurokfeketébe fordulnak, és elsötétedik az ég, ahogy minden oldalról közelednek felém. A víz, amelyben úszom, egykor meleg és nyugodt, most tajtékosra vált, ahogy a kiszámíthatatlan hullámok tombolnak körülöttem.

Érzem a pillanatot, amikor elragadnak – érzem a pillanatot, amikor a körülöttünk lévő barlang pattogni kezd az elektromosságtól, amikor a csontjaimban, a kötelékünkben lévő erő jajveszékelése valódi, zsigeri üvöltéssé változik a levegőben, ahogy a megfoghatatlan hatalom kitölti a teret.

– Rhya!

A szemem kipattan, a levegő erőszakosan tépi a ruhánkat, köd és por kavargó örvénye. Penn gesztenyebarna haja hevesen lobog, izzó tekintete az enyémbe fúródik. A szemében lévő mágia a felszín közelében parázslik. A kezemet fogja, elnyeli az erőm lökéshullámait. Körülöttünk a falakban lévő védőrácsok izzanak a gyülekező sötétben, és a fekete vulkanikus kőben vörös foltok világítanak, ahogy a szél elszabadul.

– Tartsd vissza! – harsogja túl Penn az üvöltő széllökéseket. – Összpontosítsd az elméd!

De én elveszek benne – elveszek a viharban, elveszek a széláramok káoszában, amelyek oly gyorsan erősödtek irányíthatatlan viharrá. A zsilipek megnyíltak, ahogyan attól tartottam is, és nem vagyok rá alkalmas, hogy újra bezárjam őket. A fejem úgy fáj, mintha ketté akarna hasadni, a koponyám csontja úgy csikorog, mintha bármelyik pillanatban szétrobbanhatna.

Hallom, ahogy Penn a nevemet kiabálja, parancsokat kiált, de a hangja mintha nagyon messziről jönne. Már nem érzem a keze szorítását az enyémen. Már semmit sem érzek.

Semmit, csak a szelet.

Csak a hideget.

A mellkasomban ég a Szigillum. Már nem kapok tőle levegőt sem. Elvakít. Fájdalmasan lüktet – egyszer, kétszer. Harmadszor is. És akkor, amikor már azt hiszem, hogy belehalok a kínokba, amikor a tomboló szél azzal fenyeget, hogy mindkettőnket felemel a lábunkról, és a vízesésbe taszít…

Az elmém megadja magát.

Tudatom fénye kialszik.

És csak zuhanok az áldott sötétségbe.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

ÚJRA A NAGY, SÖTÉT tengerről álmodom. Erőszakos ritmusban kavarog körülöttem. Csalfa simogatással ringat, hogy aztán egészben elnyeljen. Hogy magával rántson a mélybe, ahová nem hatolhat le sem fény, sem hang.

Furcsa módon nem érzek félelmet. Még akkor sem félek, amikor elsüllyedek, és lassan eltűnök a színtelen mélységben. Csak kíváncsi vagyok, hogy mi várhat rám a mélyben, ha egyáltalán vár rám ott valami.

Nem az a sorsom, hogy megtudjam. Ezúttal legalábbis nem. Mert amint a világ messze fentről eltűnik a látóteremből, kötél fonódik körém a mélységben – melegen és kitartóan, visszarántva engem a felszínre.

Vissza a levegőre.

Vissza az öntudathoz.

Egy kéz érinti a homlokom, és simítja hátra a halántékomnál a hajamat. Eli, gondolom azonnal, mert fáradt elmém nem ismer lehetetlent. De nem. Ez nem lehet Eli. Ő már régen elment, és különben is, a kéz, amely tétova szelídséggel mozog a bőrömön, nagy, és tele van bőrkeményedéssel. És forró. Annyira forró, hogy lázat ébreszt bennem, bensőm legmélyén.

A kéz a nyakamra vándorol. Hüvelykujja végigköveti a verőeremen a pulzusom törékeny dobbanásait, miközben valami más a homlokomat súrolja. Ajkak. Lágyan suttognak, ahogy a bőrömhöz nyomódnak egy pillekönnyű csókra, amely nem tart tovább egy szívdobbanásnál.

Biztosan még mindig álmodom.

Teljesen mozdulatlan vagyok, egyetlen lélegzetet sem veszek, még akkor sem, amikor a csend kisebb örökkévalósággá nyúlik. Még akkor sem, amikor a tüdőm elkezd égni a levegő hiányától. Mert ha ez egy álom, még nem vagyok kész elhagyni. És ha nem az…

– Tudom, hogy ébren vagy.

Lágy szavai hallatán kipattan a szemem.

Penn ott van, közvetlenül előttem, a tekintete az enyémbe fúródik, miközben a valóság visszazökken a helyére. A keze még mindig a torkomon van, de visszahúzza, amikor nagy nehezen megpróbálok felülni az ágyon. Több erőfeszítésembe kerül, mint kellene. A kimerültség hatalmas, hajthatatlan hullámokban söpör végig a testemen. Mögém nyúl, hogy megigazítsa az egyik párnát, amikor nekidőlök a fejtámlának.

Az erőfeszítéstől nehezen lélegzem, és először körülnézek. A toronyban vagyok. Penn ágyában. Nem emlékszem, hogyan kerültem ide. Az arcomat elönti a szégyen pírja, amikor rádöbbenek, biztosan ő cipelt ide engem.

– Mi történt? – A hangom elfúló.

– Elvesztetted az irányítást. Aztán az eszméletedet is.

– Emlékszem, hogy a barlangban voltam… Próbáltam hívni a szelet. Próbáltam megfékezni… – Megrázom a fejem. – Túl sok volt. Túl nagy erő. Túl gyorsan támadt fel ahhoz, hogy visszaszorítsam.

Az ujjai megfeszülnek a galambszürke takarón, amely deréktól lefelé betakar. Kicsit feljebb rángatom a testemen, amikor rájövök, hogy nem viselek mást, csak egy vékony, fehér hálóinget.

– Az én hibám – mondja Penn nyersen. – Tudtam, hogy még nem állsz készen. Mégis hagytam, hogy rábeszélj olyasfajta gyakorlásra, amivel nem tudsz megbirkózni. Hagytam, hogy túllépd a határaidat.

– Nem a te hibád. Ahogy mondtad, én beszéltelek rá.

A férfi álla megfeszül.

– Azt kérted, segítsek neked. Ehelyett megsérültél…

– Jól vagyok. Nézz rám!

Tekintete feszülten fürkészi az arcomat. Nem tűnik úgy, hogy meggyőztem.

– Tényleg. Jól vagyok. – Küzdök egy ásítás ellen. – Semmi olyan nem történt, amit hat év alvás ne gyógyítana meg.

– Hagyom, hogy hat évtizedet is aludj, ha ez azt jelenti, hogy biztonságban leszel. Pontosan ezért nem akartam, hogy megpróbáld használni az erődet.

– Meg kell ismernem a határaimat. Ha soha nem fedezem fel őket, ha vakon járkálok, és elnyomom magamban ezt, ahogy életem nagy részében tettem… – Miközben beszélek, kinyújtom a karomat, és összerezzenek, amikor megérzem, mennyire izomlázam van. – Sokkal nagyobb katasztrófa lehet a vége, mint egy eszméletvesztés. De ezzel tisztában vagy. Csak túlságosan makacs vagy ahhoz, hogy beismerd.

Szigorú pillantást vet rám.

Rámosolygok.

– Egyébként mennyi ideig aludtam?

– Egy teljes napig.

Összeszorítom a számat, és hagyom, hogy a hír leülepedjen bennem. Javulás a legutóbbi alkalomhoz képest, de nem jelentős. Odakint már majdnem szürkület van, az alkony fényei ferdén vetülnek ránk a párás toronyablakokon keresztül. A szám félmosolyra húzódik.

– Pozitívum, hogy kihagyhatok egy újabb borzalmas vacsorát az udvarban.

A szemeiben vidámság csillog, azonban komoly arckifejezése még csak meg sem rezdül.

– Teljes felelősséget vállalok a történtekért. Legközelebb, már ha lesz legközelebb, óvatosabbak leszünk. Sokkal óvatosabbak. Ígérem.

– Nem hibáztatlak, Penn.

Gondolkodás nélkül kinyújtom a kezemet, és az övére helyezem. Az egész teste megremeg, mintha egy apró földrengés rázná meg a csontjait. Fájdalmas lassúsággal néz le az ujjaimra – vékonyak és sápadtak az ő napbarnított bőréhez képest. Kétlem, hogy zavartabb arcot vágna, ha a kezét egy jégóriás kezével látná összefonódva.

Azt mondom magamnak, hogy húzódjak vissza, húzódjak el, de úgy tűnik, a testem már nem hajlandó együttműködni a józan akaratommal. Egy hosszú pillanatig csak ülünk ott, az alkonyi csendben, egyikünk sem mer mozdulni vagy beszélni.

– Tudnod kell, hogy én… – Penn tétovázik. – Ha egy percig is azt gondoltam volna, hogy…

– Hogy mi?

– Sokkal nagyobb erőd van, mint amire számítottam – ismeri be, szinte vonakodva. – Ahhoz képest, hogy ilyen kevéssé érted a képességeidet, rengeteg nyers erőt vagy képes kiárasztani magadból.

– Tényleg?

– Majdnem belelöktél abba az istenverte vízesésbe.

Pislogok.

– Tényleg?

– Igen.

– Erre nem emlékszem.

– Ez nem meglepő. Ha hagyod, hogy az erő irányítás nélkül átjárjon, az minden más érzékedet felülírja. – A tekintete szigorúvá válik. – Ezért hangsúlyoztam annak a fontosságát, hogy megtanuld megfékezni. Szerencséd, hogy elvesztetted az eszméletedet, mielőtt megölt volna. Mielőtt mindkettőnket megölt volna.

Emlékszem a kínra, amelyet azelőtt éreztem, hogy elájultam a barlangban – a fájdalomra, amely azzal fenyegetett, hogy kettéhasítja a koponyámat. Soha életemben nem éreztem még ilyen fájdalmat. Nem vágyom rá, hogy újra átéljem. Mégis, meg kell tanulnom helyesen használni az erőmet. Máskülönben azt kockáztatom, hogy akaratlanul kitör belőlem, és akkor bárkit megsebesíthetek, aki az utamba kerül.

– És most mi lesz?

– Pihensz. Visszanyered az erődet. – Sóhajt, halkan fújja ki a levegőt. – Aztán amikor úgy döntök, eljött az ideje, újra megpróbáljuk.

– Mi van, ha nem tudom megtanulni, hogyan fogjam vissza?

– Meg fogod tanulni.

– De mi van, ha nem megy?

A keze elhúzódik, érintése nélkül hidegnek és üresnek érzem enyémet a takarón. A hangja kemény, mint a szikla.

– Meg fogod tanulni, Rhya. Mert muszáj. Nem fogom végignézni, ahogy kárt teszel magadban vagy bárki másban. Nem fogom hagyni, hogy a lelkiismeretedet az önuralom elvesztésének következményei gyötörjék.

– Te… – Szinte félek megkérdezni. – Tehát te is vesztetted már el az önuralmadat? Bántottál valakit az erőddel, akaratlanul?

Kurtán bólint, ajkát vékony vonallá préselve, de nem ad további magyarázatot. Ehelyett feltolja magát, és járkálni kezd az ágytámla vonalában.

Kipréselem magamból a kérdést.

– Mikor?

– Nagyon régen.

– Mi történt?

Megrázza a fejét – élesen, elutasítóan. Úgy tűnik, mintha vívódna magában, kezei ökölbe szorulnak. Kíváncsi vagyok, milyen közel ég a felszínhez a tüze; milyen közel van ahhoz, hogy a pokol bármelyik pillanatban kitörjön.

Egy feszült percig csak bámulom őt, aztán összeszedem a bátorságomat, hogy megszólaljak:

– Amikor az Akrín-erődben voltam Sorennel…

Penn arcán megrándul egy izom.

A tűz fellobban a rostély mögött.

Sietve mondom tovább, mielőtt odalenne a bátorságom.

– Arra célzott, hogy…

– Hogy mi?

– Hogy valahogyan te vagy a felelős Enid haláláért.

Penn megtorpan – nem botlik meg, de majdnem. Sűrű csend telepszik ránk, amit csak bakancsos lépteinek hangja zavar meg, ahogy folytatja a járkálást. Amikor végre megszólal, önutálattól csöpögő durva, reszelős hangon teszi, amitől a szívem összeszorul.

– Ami Eniddel történt, az volt életem legnagyobb tragédiája. És a legnagyobb szégyenem.

Nem merek megszólalni.

– Annyira törékeny volt. Annyira elszigetelt. Egy olyan lány, mint ő… egy lány, aki az életét zárt ajtók mögött töltötte, elrejtve a világ szörnyűségei elől… hogy szemtanúja legyen annak, ami történt, hogy átélje azt a borzalmat, amit elszenvedett… A családját lemészárolták, az otthonát lerombolták. – Nagyot nyel, az ádámcsutkája fel-le mozog széles nyakán. – Nem volt felkészülve arra, hogy megbirkózzon vele. Valami megtört benne. Helyreállíthatatlanul darabokra repesztette a lelkét. És ezek a repedések lehetővé tették, hogy az ereje kiszámíthatatlan módon szivárogjon. Instabil lett. Nem csak érzelmileg. Az erejét tekintve is.

Levegő után kapok.

– Azt hittem, ha idehozom, az majd segít megmenteni. Azt hittem, helyrehozhatom a sérüléseket, amiket elszenvedett. Hogy együtt, Soren és én valahogyan helyrehozhatjuk a repedéseket, és az erőnket használva kordában tarthatjuk az övét. Hogy csillapíthatjuk a benne tomboló szelet, mielőtt teljesen elsöpörné. – Szünetet tart. – De tévedtem. Súlyosan tévedtem. És Enid volt az, aki megfizette az árát a hibás számításaimnak. Az életével fizetett.

Az ujjaim az ágyneműbe csavarodnak, olyan szorosan, hogy az ujjbegyeim elfehérednek.

– Ő… Meghalt, mert…

Elhallgatok, mert képtelen vagyok feltenni a kérdést. Megerősítően bólogat, ugyanúgy képtelen válaszolni.

Miatta halt meg.

Az ő keze által.

Lelkem mélyéig hatoló kimerültségem nyomán a köztünk lévő kötelék zsibbadt csöndbe burkolózik. De nincs is szükségem a kapcsolatra ahhoz, hogy tudjam, mit érez ebben a pillanatban. A fájdalom az arcán olyan nyilvánvaló, olyan átható, hogy elszorul a torkom, és a láttán a szemem is könnybe lábad. Legszívesebben odarepülnék hozzá, keresztül a szobán, hogy enyhítsem kínját, bármit is kellene tennem ezért. Ugyanakkor elég jól ismerem ahhoz, hogy felismerjem, bármilyen vigaszt nyújtanék neki, elutasítaná.

Így hát tökéletesen mozdulatlan maradok, nem teszek semmit, hogy megvigasztaljam, miközben ő ott áll, a múltja egy különösen fájó és éles pontjának kardélén egyensúlyozva, és olyan sűrűn sugározza magából a szégyen és az önmarcangolás hullámait, hogy levegőt venni is nehéz. Kényszerítem magam, hogy a szemébe nézzek, és az arcom mentes maradjon az ítélkezéstől, amire úgy tűnik, számít tőlem.

Azt hiszi, hogy ezért megutálom őt. Hogy visszahőkölök. Hogy meghátrálok. És a lelkem egy része valóban, ösztönösen ezt akarja tenni. De elnyomom magamban az érzést, mélyen elásom. A szemébe nézek – pislogás nélkül, rezzenéstelenül –, amíg arra kényszerül, hogy ő fordítsa el a tekintetét.

– Soren engem hibáztatott – mondja végül, és a vörös erezetű falat bámulja. – Még mindig engem hibáztat. Tudod, úgy hitte, hogy szerelmes belé. Mintha olyasvalaki, mint ő, egyáltalán képes lenne a szerelemre.

– És te? – kérdezem, kissé remegő hangon. – Te szerelmes voltál belé?

Harapós, keserű, gúnyos kacaj röppen ki az ajkai közül.

– Ki ne tudna szeretni egy törött szárnyú madarat? Ki tudna ellenállni a késztetésnek, hogy magához vegye, helyre tegye a csontjait, és biztonságban tartsa, amíg elég erős lesz a repüléshez?

A szívem összeszorul az együttérzéstől – és valami mástól, amit egyszerre tartok félelmetesnek és szégyenteljesnek. Az alsó ajkamat rágom, képtelen vagyok egy szót is szólni. Penn arcát csak profilból látom. Gondosan elrejti az érzelmeit, miközben beszél:

– Hosszú ideig azt hittem, nincs olyan dolog, amit ne tennék meg, nincs olyan erőfeszítés, amit ne vállalnék, csak azért, hogy visszacsináljam. Hogy visszaforgassam az idő kerekét. Hogy visszahozzam őt. Hogy helyrehozzam a történteket. – Olyan mélyen felsóhajt, hogy egész mellkasa kitágul. – Csak mostanában, hetven év óta először, éreztem egy kis szünetet ebben az értelmetlen vágyakozásban. Mert ha ő még mindig itt lenne… akkor te nem lennél itt.

A szívem újra megdobban, fájdalmasan megrebben a bordáim alatt. Az a mély, lázas fájdalom a hasamban – az, amely abban a pillanatban kezdődött, amikor magamhoz tértem, és őt ott találtam, alig pár centire tőlem az ágyon, arra várva, hogy felébredjek – addig erősödik, hogy már alig tudok mozdulatlanul ülni.

– Penn…

– Pihenned kell. Nekem pedig le kell mennem a nagyterembe. Elkések Vanora vacsorájáról. – Még mindig nem néz rám. – A szolgák hamarosan feljönnek egy tálca étellel. Ha elég erősnek érzed magad, készítenek neked egy fürdőt is.

– Rendben – suttogom, mert nem tudom, mi mást mondhatnék.

– Aludj itt. Ne kockáztasd meg, hogy felmászol a létrán a toronyba. Még túl gyenge vagy.

– Rendben.

– Válogass a könyvespolcomról.

– Így lesz.

– Néhány nap múlva találkozunk.

– Rend… Várj! Azt mondtad néhány nap… Várj! – kiáltom, de ő már átment a szoba túlsó végébe, kilépett az ajtón, és az határozottan becsukódik a háta mögött.

Magabiztos távozását szemlélve lecsúszom a körém rakott párnák pihe-puha tömegébe. Ahogy bebújok a takaró alá, bosszankodva veszem észre, hogy Penn-illata van. Fűszeres füst, sötét tűz. Még jobban bosszant, hogy részben nagyon is szeretek itt lenni, az ágyában, minden egyes lélegzettel az ő illatát beszívni. Érzékszerveimet mágnesként vonzza az anyagba beleivódott jelenléte.

A fejemben Eniddel kapcsolatos gondolatok kavarognak – bár Penn mesélt nekem a lány korai haláláról, nagyon homályosan fogalmazott. Még mindig vannak kérdéseim. Több, mint amit szavakba tudnék önteni. Mégis, ezek máris elsuhannak fáradt elmémből, ahogy a kimerültség hullámai, amelyekkel azóta küzdök, hogy a szemem kinyílt, visszarángatnak rabságukba.

Biztonságosan és melegben a takaró alá bújva hagyom, hogy a szemem lecsukódjon, és mély álomba merüljek. Ha álmodom is, nem emlékszem rá.

*

HÁROM VÉGTELEN, GYÖTRELMES napon át ágynyugalomban tartanak.

A szobalányaim, Keda és Teagan kedves nők, akik mindent megtesznek, hogy boldog és egészséges maradjak, miközben lassan visszanyerem az erőt, amit a sikertelen gyakorlatozás elszívott belőlem. De még a legkedvesebb börtönőrökre is neheztelnek a foglyaik. Különösen, amikor a büntetés a kegyelem esélye nélkül nyújtózik el.

Az első nap végére visszanyerem fizikai erőnlétem – a fájdalom eltűnik a csontjaimból, az erő hideg bizsergése újra érződik a mellkasomban, és csak a fáradtság leghalványabb jelét érzem, ha megmozgatom a tagjaimat. A második délutánra már alig várom, hogy kiszabaduljak az egyre unalmasabbá váló fogságból. A harmadik délelőttre már feladok minden udvarias társalgási kísérletet, és inkább mogorva csendbe burkolózva merengek, kivéve, amikor egyenes kérdést tesznek fel – ilyenkor olyan szűkszavúvá és gorombává válok, hogy magam is összerezzenek saját kijelentéseim hallatán.

Azt mondom magamnak, hogy az általános rosszkedvemnek semmi köze ahhoz, hogy nincs körülöttem egy bizonyos mogorva herceg. Pendefyre ugyanis egyszer sem mutatkozott, amióta felébredtem, és az ágyában találtam magam. Azon tűnődöm, vajon hol alszik – és gyengébb pillanataimban azon, hogy vajon kivel alszik, miközben Vanora méregtől csöpögő hangja rusnya kígyóként sziszeg a fejemben.

Remélem, nem egy újabb szajhád. A legutóbbi tisztára bolondot csinált magából, amikor ráuntál a bájaira.

Nem számít, kinek az ágyában alszik. Nem az én dolgom. Mégis kétségtelenül ingerült vagyok, ahogy a napok egyre csak telnek anélkül, hogy meglátogatna – ez az érzés csak fokozódik, amikor rájövök, hogy a kötelékünkön keresztül sem érzem már a jelenlétét. Egy pislákolást sem, akármeddig is ülök a kandalló melletti kanapén, és akármennyire keresem az érzékeimmel.

Épp, amikor már kezdtem volna megszokni a köztünk lévő láthatatlan köteléket, eltűnt, olyan hirtelen, hogy kellemetlenül égetni kezdik a szemem a dühös könnyek. A düh biztonságosabb érzelem, mint bármelyik másik, így haragos tekintettel az asztalon lévő üres helyre meredek, ahol korábban egy csillogó fekete harci sisak hevert egy karcsú, halálos pengékkel teli fegyverszíj mellett.

A mindig figyelmes Keda észreveszi sötét pillantásomat, és azonnal tájékoztat, hogy a herceg hivatalos ügyben elhagyta a várost.

– Bizonyára a Fyremas előkészületeit intézi – csicsergi, miközben egy vaddisznósörtés kefével hosszú mozdulatokkal végigsimítja a hajamat a fejem búbjától egészen a végéig, amely a derekamat csiklandozza. – Már csak két hét van hátra. Az egész kastélyban nagy a felfordulás, mindenki sürög-forog. Biztos vagyok benne, hogy a herceg is ugyanolyan elfoglalt, mint mi mindannyian.

– Mikor jön vissza?

– Fogalmam sincs, kisasszony. Ne izguljon, nincs ebben semmi szokatlan. Gyakran van távol a fővárostól. Vitás kereskedelmi ügyeket rendez, az északi tartományokban tanácskozik Yale parancsnokkal, esetleg diplomáciai csúcstalálkozókon vesz részt más királyságokban…

– Vagy úgy.

– Most, hogy visszatért, a herceg újra átveszi a fővároson kívüli feladatainak nagy részét. Gondolom, többet, mint korábban, tekintve, hogy a királynőnek nincsenek örökösei, és ő királyi felsége előrehaladott kora és megromlott egészsége lévén nem gyakran távolodik el a vár épületétől. Ritkán fogjuk látni Pendefyre herceget egy darabig, úgy vélem.

A hír hallatán teljesen indokolatlanul összeszorul a szívem. Megpróbálok – megkérdőjelezhető sikerrel – nem túlságosan elkeseredettnek tűnni, amikor megkérdezem, hogy visszajön-e a fesztiválra.

– Egészen biztosan! – mondja. – Soha nem hagyja ki a Fyremast.

– Mi is az a Fyremas pontosan?

– A régi királysága nem ünnepelte a napéjegyenlőséget, Lady Rhya?

Megrázom a fejem.

– Micsoda szégyen! Ez a legcsodálatosabb nap! – A kefe megakad egy gubancban, és Keda egy pillanatra abbahagyja a fésülést. – Ez jelzi a tavaszi olvadás kezdetét és a várost védelmező erőpajzsok feltöltését. Van egy szertartás, ahol a herceg… Nos, nem akarom elrontani a meglepetést. A legjobb, ha maga tapasztalja meg. – A lány gyorsan kacsint. – Utána a virágkarneváltól kezdődik, aztán felvonulásoktól és tűztáncosoktól hemzsegnek az utcák. Ahová csak nézünk, étel és ital mindenütt, no meg Dyved legjobb bárdjainak és zenészeinek előadásai. Ó, és persze tüzek! Mindenki meggyújtja a fáklyákat a háza előtt, és egész éjjel, alkonyattól hajnalig égve hagyja őket, így az utcákat mindenütt lángok szegélyezik. – Álmodozva felsóhajt. – Még tűzijáték is van a tó felett éjfélkor. Látott már valaha tűzijátékot?

– Nem.

– Imádni fogja! Káprázatos látványt nyújt. – Mosolya ragyogóan villan fel a kopottas tükör felületén, miközben folytatja a hajam kefélését. – Az összes fesztivál közül a Fyremas a kedvencem. Bár gondolom, a legtöbb embernek ez a kedvence.

– Az emberek örömmel búcsúztatják a telet.

– Igaz. Különösen a felső fennsík városaiban, ahol sokat havazik, és hűvös a levegő. Mi szerencsések vagyunk, hogy itt a fővárosban megússzuk a nagyobb fagyokat.

– Praktikus, hogy a herceg a Tűz Örököse, aki az egész várost mágikus meleggel árasztja el.

– Valóban, kisasszony. Valóban. – A lány mosolya kiszélesedik. – De ez is nagyban hozzájárul a Fyremas népszerűségéhez. Ez a herceg személyes ünnepe.

A szemöldököm felszalad.

– Személyes ünnepe?

– Leginkább az új vetési időszak kezdetét ünnepeljük, ahogy mondtam. De az évek során egyfajta tisztelgéssé vált Pendefyre herceg előtt. Tudja, nem számított, hogy mennyi ideig volt távol, mindig hazajött Fyremasra, hogy feltöltse a minket védő erőpajzsokat. Mindig. Kivétel nélkül. Volt, hogy tíz-tizenegy hónap után, akkor láttuk őt az évben először. – A kefe mozdulatlanná dermed a fejbőrömön, és a lány arckifejezése ünnepélyessé válik. – Mindannyian nagyon örülünk, hogy a herceg hosszabb időre hazajött, most, hogy végre befejezte a munkáját délen. Most, hogy… nos, most, hogy megtalálta önt, kisasszony.

Az ujjbegyeim belevájnak a ruhám szövetébe.

– Nézzenek oda, mennyit fecsegek! – Keda megrázza a fejét, és folytatja a hajam fésülését. – Sajnálom. Természetemnél fogva beszédes vagyok. Az anyám mindig azt mondja, hogy egy szajkót is túl tudnék rikoltozni.

– Ne kérj bocsánatot!

A lány szeme hirtelen elkerekedik.

– Ó! Szüksége lesz egy ruhára!

Ha zavartnak tűnök a hirtelen kijelentése miatt, az azért van, mert kaptam már egy sor új ruhát, amit a szobalányaim gondosan bepakoltak Penn szekrényébe fogságom első napján. Rámutatok az egyszerű, elefántcsontszínű ruhára, amelybe ma öltöztettek.

– Ez is megteszi.

– Ó, nem, kisasszony. Ez nem lesz jó. Egyáltalán nem jó. Ön az Ég Örököse! Ön lesz legelöl a szertartás alatt. Valószínűleg a tüzes papnők felvonulása alatt is. Nagy megtiszteltetéssel járó pozíció… olyan, amihez több kell, mint egy egyszerű nappali öltözet, az biztos.

– Nekem csak nappali öltözeteim vannak – mondom neki, annak ellenére, hogy a sokszínű, kék lŷriai ruha képe villan fel a fejemben. – Ennek is elegendőnek kell lennie.

– Érdeklődni fogok a királyi szabóknál, hátha készítettek már terveket az ön számára.

– Erre semmi szükség. Tényleg nem szükséges. Nem akarok senkinek a terhére lenni.

– Ó, kisasszony, a világért sem akartam erre célozni…

– Nem céloztál semmi ilyesmire. – Megnyugtatóan kacsintok rá. De ez valószínűleg nem érte el a kívánt hatást, mert Keda gondterhelt csendbe burkolózik, és csendben marad, amíg be nem fejezi a hajam elrendezését, majd kisiet az ajtón anélkül, hogy egy pillantást is vetne rám.

A nap folyamán többször is rajtakapom, amint halkan beszélget Teagannel – suttogva egyezkednek, miközben engem méregetnek a szoba másik végéből. Ez nyugtalanná tesz, és annak ellenére, hogy minden igyekezetemmel próbálok derűs maradni, valószínűleg hozzájárul egyre bosszúsabb kedvemhez, amikor újabb éjszaka telik el, és szeretett trónörökösüknek nyoma sincs.

*

TORONYBA ZÁRTSÁGOM LÉVÉN végre van időm kinyitni a könyvet, amelyet Soren adott nekem, amikor elhagytam az Akrín-erődöt. Az első fejezet meglehetősen száraz beszámoló arról, amit már tudok a Gyomlálásról és a birodalom bukásáról. Addig lapozok előre, amíg az elemek udvarait tárgyaló részre nem bukkanok.

A szemem végigpásztázza az oldalt, magába szívva a vastag betűket.

A Gyomlálás előtt Anwyvn négy elemi erődítménye évezredeken át állt a helyén. A császár által kinevezett uralkodók kormányozták őket, akiknek uralkodása néha évszázadokig tartott, és végül mindegyik ház kialakította saját, egyedi kulturális szokásait, büntetőeljárásait és bírósági hierarchiáját.

Érdekes, ha nem is teljesen új információ. Tovább olvasom.

Kifosztásuk előtt az erődítményeket sokan áthatolhatatlannak tartották. Mégis, a négyből kettő szinte azonnal elesett, amikor a birodalmat megdöntötték. Az egyes csatákról részletesebb beszámoló a XXVI. fejezetben található.

A margóra valaki egy kiegészítést firkantott ehhez a bekezdéshez ferde, férfias betűkkel: Ugord át a XXVI. fejezetet. Borzalmasan száraz olvasmány. Több szót pazarol a bástyaszerkezet leírására, mint a tényleges harci stratégiára.

Szinte hallom, ahogy Soren mély, dallamos hangja a fülembe suttogja a szavakat. Egy teljes királyság távolából is idegesítően közelinek érzem őt itt, a szobában.

A szememet forgatom, és tovább olvasok.

Az alábbiakban a négy elemi ház krónikája olvasható, részletezve egyedi jellemzőiket, az éghajlattól a kultúrán át az udvari dinamikáig. A vérvonalak és a vezetők részletes felsorolása a XLIII. fejezetben található.

A XLIII. fejezetet is hagyd ki. Aligha több egy végtelen listánál öreg, halott tündékről, akik túl együgyűek voltak ahhoz, hogy előre lássák a Gyomlálás közeledtét.

Elfordítom a tekintetemet Soren gúnyos tanácsairól, és visszairányítom a megfelelő témára. A fejezet négy fő részre van osztva, mindegyik az elemi udvarok egyikét tárgyalja. Az elsőt mohón átfutom, a kíváncsiságom túl erős ahhoz, hogy akár csak még egy pillanatig is elnyomjam.

LLŶR HÁZA: A VÍZ UDVARA

Az Északföld legkeletibb részén található Llŷr kiemelkedő királysága régóta a vizes mágia forrása. A Hylios szigetvárosából irányított hatalmas területhez tartoznak Tőrhegy és Prydain félautonóm régiói. A halandók számos hódítási kísérlete ellenére a Víz Udvara a mai napig érintetlen maradt.

SZIGILLUM: A vízbe fúló nap

URALKODÓ: Soren király, a Víz Örököse

TRÓNÖRÖKÖS: Nincs (a szerző számára a nyomtatás idején még ismeretlenek a lehetséges fattyak, de nem zárható ki teljesen a lehetőség, hogy léteznek).

A tekintetem szinte magától siklik a margóra, ahová Soren ezt firkálta: Meglehetősen csúf előítéletekkel bír a szerző, nem igaz? Elfojtok egy mosolyt – az elsőt napok óta, mióta elzártak a külvilágtól.

Van még néhány bekezdés, amely Hylios szokásait részletezi, de türelmetlenül futok végig rajtuk a következő kiemelt részig.

DYVED HÁZA: A TŰZ UDVARA

Az Északföld legnyugatibb sarkában elterülő Dyved hófödte királysága egy magaslaton fekszik, amely az Északi-tengertől a Szimmeri-hegységig húzódik. A tűzmágia hazájaként talán különösen találó, hogy a főváros, Caeldera egy régóta szunnyadó vulkán kráterében helyezkedik el. A királyság egyedülálló földrajzi adottságai miatt védelmet nyújt a nyugaton élő számos Fosztogató klán inváziós kísérletei ellen, akik a szomszédos jégtáblát foglalják el, valamint a keletről rendszeresen betolakodó, fosztogató fagyvidékiek ellen is.

SZIGILLUM: A lángoló hegy

URALKODÓ: Vanora királynő

TRÓNÖRÖKÖS: Pendefyre koronaherceg, a Tűz Örököse.

Penn címe mellé Soren ezt írta: és nagyképű gazember. Az ajkamba mélyesztem a fogaimat, hogy elnyomjak egy kuncogást, és továbblapozok a következő részre. A mosolyom elhalványul, ahogy feldolgozom az olvasott szavakat.

TARANIS HÁZA: AZ ÉG UDVARA

Az úgynevezett Felhők Udvarát egykor a négy mágikus erődítmény közül a legszebbnek tartották. Miután Taranis királysága a Gyomlálás során elesett, számos egyedülálló építménye romhalmazzá vált. A romok Anwyvn délnyugati részén, a Lumen-tó és a Nyugati-tenger által határolt, jelenleg halandók által elfoglalt területen találhatók.

SZIGILLUM: A hullócsillag

URALKODÓ: Arianrhod királynő (a trónja védelmében vívott csatában halt meg).

TRÓNÖRÖKÖS: Nincs (mind elhunytak)

Soren ide nem írt semmilyen frappáns jegyzetet a margóra. Talán tudta, hogy nem lesz kedvem tréfálkozni, miután elolvastam a saját udvarom pusztulásának krónikáját. Annyira zaklatott lettem, hogy csak egy pillantást tudok vetni a negyedik szakaszra, amely az AMAETHON HÁZA: A FÖLD UDVARA címet viseli, mielőtt tompa puffanással becsuknám a könyvecskét.

Már a meglehetősen lehangoló olvasás előtt is eléggé borús volt a kedvem, mely tovább romlott, ahogy félreteszem a könyvet. Ez már a negyedik délelőtt, amit magányosan töltök. Érintetlen reggelizőtálcám fölött nézem, ahogy Teagan és Keda rongyokkal törölgetik a csempén csorgó, langyos vizet. Ajánlkozásomat, hogy segítsek nekik eltüntetni a reggeli fürdésem utáni rendetlenséget, finoman, de határozottan visszautasították, ahogy minden korábbi próbálkozásomat is, hogy segítsek a torony rendbetételében, az öltözködésben vagy a hajam kifésülésében. Meglepődtem, hogy megengedik, hogy egyedül emeljem a számhoz a kanalat, amikor a zabkásámat eszem.

Belül csendesen forrongok, hogy Penn itt hagyott megrohadni. Egy nap pihenés bőven elég volt a feltöltődéshez. Ez a kényszerű bezártság csak azt eredményezi, hogy lassan megőrülök. Viszket a kezem az íjamért. Azért a megnyugtató egyhangúságért, ahogy a fűszernövényeket őrlöm a mozsárban. Az Eli rendezett raktárában korábban került házimunkák után vágyakozom, már csak azért is, hogy elfoglaljam magam a végtelen órák során, amelyek elmét olvasztó lassúsággal telnek. Az étvágyam – az ételre, a szórakozásra, magára az életre – a semmibe veszett.

– Még hozzá sem nyúlt a reggelijéhez, kisasszony – dorgál Teagan, kizökkentve borongós elmélkedésemből, miközben nedves rongyát a vödörbe dobja, és odasiet hozzám. – Ennie kell.

– Nem vagyok éhes.

– Akkor is ennie kell. Vissza kell nyernie az erejét. Pendefyre herceg utasítása szerint…

– Ó, bánom is én, hogy mi az utasítása! Ha még egy napot kell itt bezárva töltenem, levetem magam az erkélyről, csak hogy végre történjen valami.

Teagan a kezét tördeli, és közben fürtjei ismét kiszabadulnak kendője alól.

– Kisasszony, nem szabadna ilyeneket mondania…

– Van egy ötletem – vág közbe Keda. – Lenne valami, amit megtehetnénk…

– Keda! – Teagan figyelmeztetően sziszeg. – Ezt már megbeszéltük. Arról szó sem lehet.

Felélénkülök.

– Mi az ötleted?

– A tegnapi beszélgetésünk elgondolkodtatott. Van itt a városban egy szabónő, egy régi barátom még az iskolás éveinkből. A Parázs Gárda egyik tagjának a felesége, így már csak ritkán látjuk egymást. Különböző társadalmi körök, érti. – Az arca barna bőre rózsaszínűre színeződik, de kitart. – Úgy-ahogy azért még mindig tartjuk a kapcsolatot. És tudom, hogy ha elvinném hozzá, megtiszteltetésnek venné, hogy az Ég Örököséhez illő ruhát készíthet.

– Keda! – szidja Teagan. – Tudod, hogy Vanora királynő már készíttet neki egy ruhát a királyi szabókkal!

– Tényleg? – kérdezem.

Keda csinos arca grimaszba torzul.

– Azt a szörnyűséget? Ezt nem mondhatod komolyan! Olyan a színe, mint a gennyé! Egyáltalán nem illik Lady Rhya színeihez. Nem mintha látni lehetne az arcát attól a rengeteg fodortól a gallérján…

Az ajkam grimaszba torzul.

– Milyen… figyelmes őfelsége, hogy gondolt rám.

– Ön egy bájos nő. Ön… – Teagan még így sem tudja rávenni magát a hazugságra, kétségbeesetten tördeli a kezét. – Csodásan fog festeni, akárhogy is néz ki a ruha.

– Abban kellene mutatkoznia az egész város előtt! – Keda gyakorlatilag felsikolt. – Azt akarod, hogy úgy nézzen ki, mint egy nagy, gennyes pattanás?

– Ne adj szavakat a számba, Keda! Tudod, hogy nem akarom, hogy Lady Rhya úgy nézzen ki, mint egy gennyes pattanás!

– Csak hogy tisztázzuk – vágok közbe. – Én sem szeretném, ha úgy néznék ki, mint egy gennyes pattanás.

Egyikük sem vesz rólam tudomást; azzal vannak elfoglalva, hogy egymást bámulják.

– Biztos, hogy egyáltalán részt kell vennem az eseményen?

– Muszáj részt vennie! – vágják rá egybehangzóan.

– Akkor arra szavazok, hogy látogassuk meg ezt a szabó barátnőt. – Felállok. – Az istenekre mondom, hogy most a guillotine-hoz is elsétálnék, csak hogy kinyújtóztathassam a lábam.

– Akkor ezt el is döntöttük, még ma meglátogatjuk. Beszélhet vele, amíg mi elintézzük a dolgainkat a piacon, és hazafelé menet bemegyünk önért.

Teagan még egy utolsó ellenvetéssel próbálkozik.

– A herceg nem fog örülni, ha ezt meghallja…

Keda dacosan csípőre teszi a kezét.

– Szerinted mi tetszene jobban a hercegnek, ha visszatérve azt látná, hogy Lady Rhya néhány órára távozott a toronyból a mi szigorú felügyeletünk alatt, vagy hogy a vízesés alatti szikláknak csapódott, mert a távollétében megőrült az unalomtól?

– Én az utóbbira tippelek – motyogom.

Mindkét nő következetesen úgy tesz, mintha ott sem lennék, immáron másodszor röpke két perc leforgása alatt.

– Ugyan már, Teagan! Bizonyára egyetértesz abban, hogy szüksége van egy kis szórakozásra – erősködik Keda. – Nem látok benne semmi rosszat. Gyakorlatilag egész idő alatt vele leszünk!

– De a herceg…

– Akkor maradj itt! – Keda csalódottan széttárja a karját. – Ha annyira aggódsz, hogy megszeged a protokollt, maradj itt. Csak néhány órát leszünk távol.

– Én nem maradok itt! Csak az istenek tudják, milyen bajban találnátok magatokat, ha én nem vagyok ott, hogy kimagyarázzalak benneteket!

Így hát elindulunk – mind a hárman, együtt. Senki sem mozdul, hogy megállítson bennünket, miközben lemegyünk azon a sok lépcsőn és végig a lenti, huzatos kőfolyosókon. Senki sem figyel ránk, senki sem törődik velünk. Kedának igaza volt; mindenki túlságosan el van foglalva a közelgő fesztiválra való készülődéssel ahhoz, hogy észrevegye a két barna ruhás szobalányt és kék köpenyes védencüket, akik kisurrannak a kapun, majd átsietnek a hídon.

Amint a nap az arcomba süt, a jókedvem ismét előbukkan. A tó mindkét oldalunkon úgy csillog, mint egy zafír drágakő fazettái. Elhaladunk az érkező kereskedőtömeg mellett, lovas kocsijaik élelmiszerekkel, virágokkal, tűzijátékkal, friss zöldségekkel és ünnepi díszekkel telik. Némelyikük szekerére csirkék, libák és más élő szárnyasok ketreceit kötözték; mások disznókat vezetnek maguk előtt pórázon, amelyek vigyorgó pofával vánszorognak a halálba. Az árusok sora majdnem a híd teljes hosszában húzódik, és mindannyian arra várnak, hogy kirakodhassanak a bejárati kapuknál.

A piac is hasonlóan zsúfolt – még zsúfoltabb, mint amikor először láttam, minden bódé tele van vásárlókkal. Keda céltudatos léptekkel vonul át a nyüzsgésen, tekintetének puszta erejével utat törve magának. Az emberek úgy szélednek szét előttünk, mint csótányok a fáklyafényben. Keda vezetésével nem tart sokáig, mire átjutunk a tömegen.

Pillanatokkal később a város egy olyan részén vagyunk, amit még sosem láttam. Az utcák macskakövesek, a járdákat villódzó lámpaoszlopok szegélyezik. Az épületek szorosan egymás mellett állnak, egyik a másiknak támaszkodik – üzletek és tárolók, szűk sikátorok és kőfalú raktárak váltakoznak egymással. Megkerülünk egy impozáns banképületet, ahol a magas bejárati ajtókon állandóan ügyféláradat özönlik ki és be, és az övükön lévő kövér pénztárcákból koronákat cserélnek.

Végül lekanyarodunk a főútvonalról egy kellemes sugárútra, amelyet zömök, ápolt fák és néhány finom eleganciát sugárzó, üvegezett kirakatú üzlet szegélyez. Megcsodálok egy patikát, egy suszterboltot és egy finom illatú csokoládéüzletet, mielőtt megállunk a háztömb végén lévő halványkék épület előtt.

A kirakatban több mesés báli ruha látható – mindegyiket bonyolult gyöngydíszítések, merész szabásvonalak és szemet gyönyörködtető hímzések jellemzik. Az egyik olyan, mint egy aranyszínű madár, amely épp repül; tollas míderrel és lobogó szárnyú ujjakkal. Egy másik egy sellőhöz illene a tenger alatt; gyöngyökkel rakott míderrel és hosszú uszállyal, amelyet pikkelyként csillogó korongok díszítenek. A bejárati ajtó nyitva van, hogy a szellő átjárhassa az üzletet. A fölötte lógó facégéren díszes, faragott betűkkel ez áll: ELSŐ OSZTÁLYÚ SZABÓSÁG.

– Ez az! – jelenti ki Keda, és hirtelen megáll. – Ez Carys boltja.

– Carys? A barátodat Carysnak hívják?

– Ismeri őt, kisasszony? – kérdezi Teagan.

– Nem – válaszol egy dallamos hang az ajtóból, ahol épp most bukkan fel egy nő. Haja fekete és fényes, tökéletes koszorúba fonott, világoszöld szeme melegségtől csillog, keze előrehaladott állapota miatt kerek hasán pihen. – De a férjemet elég jól ismeri.

HUSZONHARMADIK FEJEZET

– LÉGY ÜDVÖZÖLVE, RHYA! – Carys üdvözlésként kezet nyújt. – Már sokat hallottam rólad.

Megszorítom a kezét, és tétován visszamosolygok rá.

– Bárcsak én is ezt mondhatnám, de az igazat megvallva fogalmam sem volt róla, hogy ez a te boltod.

– Kicsi a világ, nem igaz? – Keda előrelép, hogy könnyed öleléssel üdvözölje gyermekkori pajtását. – Kicsit kerekebb vagy, mint amikor utoljára találkoztunk, drága barátném!

– Te pedig pimaszabb vagy, mint valaha! – Carys elvigyorodik. – Különösen, hogy csak egy kisbaba születésével tudtalak rávenni, hogy meglátogass!

– Fogalmam sem volt róla, hogy várandós vagy! Írnod kellett volna.

– Ha legközelebb akad egy szabad percem, amikor az ujjaim nem fűzőt varrnak vagy tűt fűznek be, kapsz egy hosszabb levelet.

– Bocsáss meg, de erre azért nem vennék mérget. Tudom, milyen elfoglalt vagy. – Keda bűntudatosan felsóhajt. – Nem szívesen lőcsölök rád még több munkát, de nem cseverészni jöttünk. Hivatalos ügyben érkeztünk a város legjobb szabójához. Lady Rhyának égető szüksége van egy ruhára Fyremasra. Úgy tűnik, a királyi szabók keményen dolgoznak egy fodros, sárga monstrumon, kétségtelenül őfelsége utasítását követve, hogy a lehető legnevetségesebben nézzen ki a felvonuláson.

– Ez valóban úgy hangzik, mintha a mi nagylelkű királynőnk ötlötte volna ki. – Carys rám pillant. – Ne aggódj! Találunk neked valami alkalmasabbat. Nincs időnk arra, hogy az alapoktól készítsünk valamit, de van több olyan elkészült darab is a boltomban, amit még az ünnep előtt át tudunk szabni.

– Én tényleg nem akarok gondot okozni…

– Te egy angyal vagy, Carys! – vág a szavamba Keda, és szinte sugárzik. – Tudtam, hogy jól tettük, hogy hozzád jöttünk!

– Feltétlenül szóljatok a feldühödött királyi ruhakészítőknek angyali mivoltomról, ha rájönnek, hogy aláástam az erőfeszítéseiket. – A keze a levegőbe lendül, és int, hogy menjünk előre. – Gyertek beljebb!

Keda ajka szomorkás mosolyra görbül.

– Bárcsak maradhatnánk, de Teagannek és nekem van némi elintéznivalónk a piacon. Káosz uralkodik a palotában, kész káosz! Egy egész mérföldnyi hosszú listánk van a megbízásokról, úgyhogy jobb, ha indulunk, aztán úgy egy óra múlva visszajövünk Lady Rhyáért.

– Persze csak ha van kedved a társasághoz, Carys – szólok közbe. – Ha túl fáradt vagy…

A varrónő elhessegeti a szabadkozásomat.

– Örülök, ha társaságom van.

Miután elbúcsúzunk Kedától és Teagantől, Carys bevezet a szalonba. Bölcs szeme csillog a boldogságtól, és csoszogva lépked a nehéz tehertől, amelyet cipel. Egy világos, tiszta helyiségbe lépünk, tele anyagokkal – egyik vég a másik mellett támaszkodik a falnak, tucatnyi köteg szaténszalaggal és csipkeszegéllyel együtt. A polcokon cérnagurigák minden elképzelhető színben, mellettük mindenféle hosszúságú és vastagságú tűk. Az állványokon több kész ruha is látható, amelyek szabása éppoly elegáns és különleges, mint a kirakatban lévőké. Mások hátrébb vannak, a varrás különböző stádiumaiban, bábukhoz tűzve.

– Csodálatos az üzleted, Carys.

Meleg pillantást vet rám, miközben a padlótól a mennyezetig érő tükrök sora mellett kialakított hangulatos társalgóba vezet, amelyet két kárpitozott nyugszék és egy hozzá illő karosszék díszít.

Carys azonnal lezuhan az egyik fotelbe.

– Elnézést kell kérnem a vendégszeretetem hiányáért. Általában sokkal jobb háziasszony vagyok, de ebben az állapotban… – Grimaszolva néz le kidudorodó hasára. – Úgy érzem, mindjárt szétrobbanok, és még hetek vannak hátra.

– Mikorra várod? – kérdezem, ahogy letelepedem vele szemben.

– Két hét múlva. Épp időben Fyremasra.

– Nagyon izgatott lehetsz.

– Hogy újra láthatom a lábam? Magam köthetem be a cipőfűzőmet? Nem kell óránként a mosdóba járnom? – Felhorkan. – Az biztos!

Nevetek.

– Uther majd’ szétrobban a büszkeségtől. Soha nem láttam úgy mosolyogni, mint amikor rólad és a gyermeketekről beszélt.

– Ojj! Ha rajta múlna, a következő két hétre az ágyamba parancsolna, és hét lakat alatt tartana a gazember! Mondtam neki: egy gyereket hordok a szívem alatt, nem robbanóanyagot! Egy kis mozgás egészséges.

– Aggódik.

– A nyakamon lóg. – Fintorog, de látom a szemében fellobbanó szeretetet. – Bár azt hiszem, erre most pont nem panaszkodhatok. Küldetésre ment a Parázs Gárdával. Ne mondd el neki, bár akkor sem vallom be, ha megteszed, de igazából halálra unom magam, ha nincs itt, hogy minden tüsszentésemet és csuklásomat figyelje.

– Hamarosan visszajönnek?

– Néhány nap múlva, azt hiszem. – A szeme sokat tudóan csillog. – Alig várod, hogy újra láthasd Pendefyre herceget, ugye? Úgy hallottam, ti ketten szinte már elválaszthatatlanok vagytok.

– Én… – Az arcom lángol. – Nem, én…

– Tényleg a lakosztályában szálltál meg?

– Nos, igen, de ez nem…

– Ó, nézzenek oda, hogy elvörösödtél! Ne haragudj! Csak ugratlak. Szörnyű vagyok, hiszen te vagy az első szórakozás, ami egész nap jutott nekem. – Mélyen felsóhajt. – Az igazat megvallva, fogalmam sincs róla, mikor jönnek vissza a katonák. Csak annyit tudok, hogy néhány napja újabb földrengés volt a határ közelében, nem messze a hegyvonulattól.

– Nem tudtam, hogy a rengések ilyen messze északra is elérnek – mormogom, és a hír hallatán összevonom a szemöldököm. A földrengések messze nem voltak szokatlanok Középföldön. Eli azt mondta nekem, hogy távol, délen még rosszabbak. Ott elég erősek ahhoz, hogy egész városokat tegyenek a földdel egyenlővé. De Északföldön nem ez volt a helyzet.

Legalábbis mostanáig.

– Egész életemben Dyvedben éltem, és még soha nem volt annyi rengés, mint az elmúlt néhány évben. – Carys lassan ide-oda ingatja a fejét. – Sokan azt mondják, hogy ez az eljövendő dolgok rossz előjele. Figyelmeztetés, hogy a métely egyre gyorsabban terjed, és átkúszik a hegyeken, amelyek olyan sokáig védtek minket.

– Ez a rengés… nagyon erős volt?

– Úgy tűnik, elég erős ahhoz, hogy lavinát indítson el. A hegyek lábánál egy egész kereskedővárost maga alá temetett a hó és a jég.

– Ez szörnyű. – Kifújom a levegőt. – Voltak túlélők?

– Gondolom, azért vonult ki a Parázs Gárda, hogy ezt kiderítse. Ezt csinálják, amikor épp nem a Fosztogatók és a fagyvidékiek ellen kell valamilyen hadjáratot vívniuk. Oda mennek, ahol a legnagyobb szükség van rájuk, gyakran egy pillanat alatt, ha a herceg kéri őket.

– Kéri? – A homlokomat ráncolom. – A parancsolja pontosabb kifejezés lenne, nem igaz?

– Talán igazad van. Az emberei katonai kötelességből követnék őt. De gyanítom, hogy királyi cím nélkül is elmennének a világ végére is, ha Pendefyre kéri. Már rég kiérdemelte a hűségüket. Jó ember. – Szünetet tart. – De ezt te bizonyára mindenkinél jobban tudod.

Elhallgatok, tanácstalanul.

Zöld szeme élesen villan, mint a penge, meghazudtolva a hangja lágyságát.

– Tudtad, hogy mielőtt a lavina délre vitte volna, két teljes napot töltött azzal, hogy házról házra járt a városban, meglátogatva Uther meggyilkolt egységének özvegyeit és árváit? Minden férfit és nőt, aki elvesztette a házastársát a Fosztogatók elleni csatában; minden gyermeket, aki elvesztette a szülőjét. Több mint harminc otthont látogatott meg.

– Nem – suttogom. – Nem, nem tudtam.

– A holttesteket elhozták a Szimmeri-hegységből, és ugyanazon a napon érkeztek a gyászszertartásra, amikor te is. Uther elmondta, hogy a herceg személyesen gondoskodott minden egyes temetésről, és személyesen részt is vett rajtuk.

A torkom furcsán elszorul. Nagyot nyelek, hogy jobb legyen.

– Az özvegyek közül sokan a barátaim, ezért bátran megosztom veled, milyen sokat jelentett nekik, hogy a hercegük ott volt, amikor a máglyák égtek és szétszórták a hamvakat. Hogy a szerettüket méltó módon helyezték örök nyugalomra. Hogy egy ilyen értelmetlen veszteségnek célt adtak. – Figyelmesen tanulmányoz engem. – Pendefyre herceg jó vezető és még jobb barát. Lehet, hogy nem tökéletes úriember, lehet, hogy durcásnak, arrogánsnak és szűkszavúnak tűnik… de a vastag falak mögött, amelyekkel védi magát, érző szív dobog. – Az asszony ajka félmosolyra húzódik. – Csupán ügyesen kell tudni falat mászni.

– A szíve nem dobog – mormolom az orrom alatt. – Vérzik, mint egy nyílt seb.

– Mit mondasz?

A tekintetem ismét az övére vándorol, és felemelem a hangomat, hogy halljon.

– Nem akarja, hogy átmásszak a falakon, ahogy én sem akarom, hogy átfúrja magát az enyémek alatt.

– Biztos vagy ebben?

Hosszú ideig habozom – elég ideig ahhoz, hogy Carys összecsapja a kezét, és témát váltson:

– Mindenesetre mentek, és segítenek, ahogy tudnak. Várhatóan legalább egy hétig távol lesznek. De ha Uther visszatérne, mielőtt a kicsi megejtené a bevonulását a világ porondjára, annak igencsak örülnék.

– Ha nem tér vissza időben, van valaki, aki melletted lesz?

– Van egy lányka. Afféle tanonc, aki minden reggel eljön, hogy rendet rakjon a boltban, és megnézze, hogy rendben vagyok-e. Bár mostanában nagyon kevés dolga van. Nem fogadok el új megbízásokat, amíg a baba meg nem születik.

Bólintok.

– És a családod? A közelben vannak?

– A szüleim néhány éve elhunytak, ahogy Utheré is.

– Sajnálom.

Lenéz a hasára.

– Jó lesz, ha már nem csak ketten leszünk egymásnak. Ha az istenek is úgy akarják, a szülés könnyű lesz.

Ha az istenek is úgy akarják.

Az a néhány szülés, amin a múltban részt vettem, sok minden volt – de könnyű a legkevésbé sem. Igyekszem elhessegetni az aggodalmat a hangomból, miközben a városi bábákról érdeklődöm.

– Félnapi járóföldön belül többen is élnek – magyarázza. – Mindegyikük elég jól képzett. Aztán ott van az Élet Liga, a város gyógyítói, ha a dolgok igazán rosszra fordulnak. Jó kezekben leszek, ha eljön az idő. Én csak… Nem akarom, hogy Uther lemaradjon a szülésről. Annyi éven át próbáltam teherbe esni, de az istenek egészen idáig nem látták jónak, hogy megáldjanak minket. – A szeme kissé könnyessé válik, miközben a hasát simogatja. – Sok szempontból ez a gyermek csoda számunkra. És ha ő lenne az egyetlen csodánk, a férjemnek itt kellene lennie, hogy tanúja legyen az érkezésének.

– Biztos vagyok benne, hogy időben visszaér.

A nő mosolyt erőltet magára, hogy elnyomja felgyülemlő elérzékenyülését.

– Istenek! Nézz rám, lóg az orrom, mint a fűzfa ága. Bíznod kell bennem, amikor azt mondom, hogy általában keményebb fából faragtak. Mostanában minden pillanatban sírva fakadok.

– Nem kell bocsánatot kérned, Carys. A várandós anyáknál teljesen megszokott, hogy a szülés közeledtével elérzékenyülnek.

– Persze, te tudsz az ilyen dolgokról. Uther azt mondta, hogy képzett gyógyító vagy.

– Van némi tapasztalatom e téren.

– Csak némi? Láttam a sínt Farley lábán, amikor a minap átbicegett meglátogatni minket. Szép munkát végeztél. Hála neked, sántítás nélkül fog járni. Egy nap még lovagolni is fog. Addig zengett rólad dicsőítő ódákat, amíg Pendefyre meg nem fenyegette, hogy újra eltörik a lábát. –Felkuncogott. – Ez sokkal érdekesebb beszélgetést eredményezett, mint a szokásos társalgásaik a fegyverekről és a haditaktikáról.

Felvonom a szemöldökömet.

– Gyakran találkoznak a szalonodban?

– Nem a boltban, hanem fölötte. Uther és én az emeleten lakunk. A herceg legközelebbi tanácsadói gyakran ülnek az asztalom körül a hajnali órákban, hogy megvitassák a katonáskodás csínját-bínját. Bár az utóbbi napokban egyre gyakrabban vagy téma a beszélgetéseikben.

– Én?

– Ó, igen. A Parázs Gárdában egyre nagyobb rajongótáborral rendelkezel. Mindannyian nagyon kedvelnek téged. – Szünetet tart. – Nos, Gower nem, de ezt nem venném magamra. Ő senkit sem kedvel. És valószínűleg te kapod majd a rosszkedve javát, tekintve, hogy parancsot kapott, hogy maradjon itt, és vigyázzon rád.

Ez újdonság.

– Tényleg?

– Közvetlen utasítás, magától a hercegtől.

– Nem láttam nyomát sem.

– Mmm. Megbújik az árnyékban, ő már csak ilyen. Mindig ott ólálkodik, mint egy vámpír. – Carys szünetet tart, és felvonja egyik karcsú fekete szemöldökét. – Ugye nem gondoltad, hogy a herceg teljesen őrizetlenül hagy téged?

Valójában ezt gondoltam.

– A remény hal meg utoljára.

– Ne nézz már ilyen savanyúan. Törődik veled! – Az ajka játékos mosolyra görbül. – Bár nem tudom megmondani, mennyire, hiszen Gower az, akit hátrahagyott, hogy vigyázzon a testi épségedre. Megkeseredett fickó. Évek óta ismerem, de még sosem láttam, hogy akár csak egy mosolyt is megeresztett volna.

– Örülök, hogy nem én vagyok az egyetlen, akit majd’ felnyársal a tekintetével.

– Egyáltalán nem. Ritkán barátkozik a többi katonával, így nem nehéz elkerülni őt. Gyere el te is legközelebb, amikor úgy döntenek, hogy mindannyian a konyhámban tolonganak. Szórakoztathatsz, amíg ők fecsegnek.

– Kétlem, hogy Penn ezt megengedné. Ha rajta múlna, életem hátralévő részét a palotába zárva tölteném. – A szemem résnyire szűkül. – Ami a legnagyobb képmutatás, tekintve, hogy ő maga a lehető legkevesebb időt tölti ott, és azt is csak kényszerből.

– Sosem volt az udvari élet híve. Ő és a nővére nem jönnek ki jól egymással. Nagyon különböző a vérmérsékletük, és a királysággal kapcsolatos prioritásaik is eltérőek. A herceg például mindig is különös érdeklődést tanúsított az alattvalói iránt, akár itt élnek a fővárosban, akár a fennsík legtávolabbi részein. Míg a királynő, rendkívül hosszú uralkodása során, általában arra sem vette a fáradságot, hogy levegye a szemét a saját tükörképéről annyi időre, hogy segítsen valakinek. Kevesen vannak, akiknek hiányozni fog, amikor végre elhagyja a trónt. – Hirtelen elvigyorodik. – A Pendefyre király szépen cseng megszólításként, nem gondolod?

Meglepődöm. Nem engedtem meg magamnak, hogy rendesen átgondoljam a tényt, hogy Penn egy nap az egész királyság felett uralkodni fog. Újabb teher a vállán; újabb felelősség, amit viselnie kell. Csoda, hogy a térdei nem rogynak meg az eddigiek alatt.

– Mi az? – kérdezi Carys halkan. – Nyugtalannak tűnsz.

– Jól vagyok. Csak… – Megrázom a fejem, hogy kitisztuljon. – Keda azt mondta, hogy a Fyremas Fesztivál lényegében a személyes ünnepe. Kezdem érteni, miért szeretik itt annyira.

– Ez igaz, a Fyremas egyfajta tisztelgéssé vált előtte. De biztos vagyok benne, hogy elhalványul majd az esküvője napjához képest.

A tekintetem a lábam melletti elegáns szőnyegre esik. A pulzusom hirtelen elég gyorsan kezd verni. – Tehát hamarosan megnősül?

Amikor Carys néhány gyötrelmes másodperc után sem válaszol, felpillantok, és látom, hogy ismét rajtam mosolyog.

– Miért? – kíváncsiskodik csillogó szemmel. – Zavarna téged?

– Persze, hogy nem! Semmi közöm hozzá. – Az arcom lángba borul. – Nem is tudom, miért kérdeztem.

– Én viszont pontosan tudom, miért kérdezted. – Gyöngyözően felnevet. – Ó, már megint elpirultál. Ez volt az utolsó, hogy ugrattalak, ígérem. Egyébként is, át kellene térnünk a fontosabb dolgokra: hogy találjunk neked valami pompás ruhát Fyremasra. – Kinyújtja a kezét, és megrebegteti az ujjait. – Felsegítenél, kérlek?

Felkelek a fotelből, és elgondolkodva szemlélem.

– Ugye tudod, hogy ezt nem kell megtenned?

– Persze, hogy tudom. Nem teszek semmi olyat, amit nem akarok. Csak kérdezd meg a férjemet.

Felhorkantok. Szegény Uther!

– Én ezt meg akarom csinálni! – jelenti ki Carys hajthatatlanul. – Először is, mert halálra unom magam. Másodszor, mert hallottam Vanora királynő minden kísérletéről, hogy a vacsora során megalázzon téged, köztük arról is, hogy szolgának öltöztetett téged. Harmadszor pedig azért, mert semmi sem okozna nagyobb örömet, mint megrengetni a királyi szabók és az ő drága varrócéhük büszkeségét, mert úgy járják a várost, mintha a tűik tömör aranyból lennének, a szabásmintáikat pedig maguk az istenek rajzolták volna.

Újra felkuncogok.

– Most pedig felsegítesz? Vagy hagyod, hogy talpra küzdjem magam, vergődve, mint egy partra vetett bálna?

Vigyorogva megragadom a kezét, és felsegítem.

*

CARYS ÉS ÉN gyorsan összebarátkozunk.

Az első délután után a szalonjának meglátogatása mindennapos rituálévá válik. A palotában mindenki túlságosan el van foglalva a Fyremas előkészületeivel ahhoz, hogy engem figyeljenek. Még Teagant és Kedát is olyannyira leköti a készülődés, hogy csak kora reggel jelennek meg egy tálca reggelivel, és az este legvégén, hogy behozzák a vacsorámat. Lehet, hogy teljesen felépültem, de annyira még nem, hogy hajlandó lennék egyedül a nagyterembe merészkedni. Úgy tervezem, hogy továbbra is a toronyban étkezek, amíg csak tehetem.

Ha bárki kérdezősködne a palota falain kívüli tevékenységemről, tökéletes ürügyem van arra, hogy visszatérjek a főutcai boltba: Carys fokozatosan alakítja át a kiválasztott ruhát. Eredetileg egy sokkal magasabb nő számára tervezte, de mindenféle szegést és szűkítést is igényel, hogy illeszkedjen az én vékony testalkatomhoz.

Igazság szerint még az átalakítás alibije nélkül is szívesen meglátogatnám. Még soha nem volt igazi barátom. Carys egy évtizeddel idősebb nálam, de úgy kijövünk egymással, mintha egy anya hozott volna bennünket a világra. Gyors észjárása és éles szeme van, gyakran nevet, és kíméletlenül ugrat engem, ha az alkalom úgy hozza.

És ez gyakran megtörténik.

Uther ragaszkodott hozzá, hogy Carys a szülés közeledtével ne vállaljon több új ruhaművészeti megbízást. A kezét lefoglaló munka és a folyamatos vevőáradat nélkül, amely szórakoztatná, Carys majdnem annyira unatkozik, mint én a tornyomba zárva.

Beszélgetéssel és egy csésze gyógytea kortyolgatásával töltjük az időt, vagy az üzlet hangulatos pihenősarkában, vagy az emeleten, az elegánsan berendezett lakrészben. A lakás kicsi, de otthonos – meleg minden olyan tekintetben, amiben a palotát hidegnek mondanám. Carys ízlése hibátlan, a falakon lévő faliszőnyegektől kezdve az aprólékosan elrendezett antik bútorokon át a gyermekének előkészített, szeretettel berendezett gyerekszobáig. Jól érzem magam ott – jobban, mint az elmúlt hónapokban bármikor.

Nyugodt, gyakran mosolygós társaságában könnyű megosztani a Tengerzugban töltött gyermekkoromról szóló történeteket. Mesélek neki Eli házikójáról, a csálé zsalugáterekkel és a burjánzó kerttel. A kedvenc tengerpartomról, ahol a homok olyan fehér volt, mint a szimmeri hó. A Csillagfény-erdőről, az ősi hatalom megszentelt helyéről, ahol a fák kérge még a sötétben is ragyogott, és a levelek ezüstös erezetűek voltak. Még Tomasról is mesélek neki, a szerencsétlen nyári románcomról, amelynek a végzetünk szerint is véget kellett érnie, akár túlélte szegény a falunk felégetését, akár nem.

Ő a Caelderában töltött éveiről mesél nekem; egy közlegény és egy varrónő lányaként nőtt fel, és Utherrel kötött házassága révén jutott el jelenlegi társadalmi rangjához – aki, mint megtudom, a királyi család távoli rokona. Vanora unokatestvére, bár nem első, hanem sokadik fokon. Néha történeteket mesél nekem a Parázs Gárda számos hadjáratáról és hódításáról. Vigyáz arra, hogy ne nyaggasson túl sokat a Penn-nel kapcsolatos dolgokkal. Szerintem tudja, hogy ha róla beszél, azzal csak felbosszant, feldühít vagy zavarba hoz.

Gyorsan hozzászoktam a könnyed baráti viszonyunkhoz. Talán ezért van az, hogy amikor ötödik főutcai látogatásom alkalmával Carys bevezet a társalgóba, megdöbbenek annak láttán, hogy egy másik vendég már ott szürcsölgeti a teát. Már azelőtt meghallom hangja meleg dübörgését, hogy meglátnám a fotelnek támasztott mankót vagy a déli napsütésben csillogó, rézszínű haját. A becenevemet kiáltja:

– Ász!

Farley – akit az összes barátja hátrahagyott a Parázs Gárdából, amíg felépül, és aki nyíltan forrong emiatt – ugyanolyan kétségbeesetten vágyik társaságra, mint én és Carys. Talán még jobban. Így aztán beillesztjük őt a napi rituálénkba, és kétfős társaságunkból hármasfogat lesz. Hamarosan négyre bővül majd a létszámunk, tekintve a szabónk egyre növekvő körméretét.

Egy gyógyító aggodalmával nézem őt, amikor nem figyel, és néma imát mondok a fenti isteneknek, hogy Uther mihamarabb hazatérjen. Alacsonyan hordja már a hasát. A baba nem hetek múlva jön, hanem napok múlva, ha fogadnom kellene.

– Kimerültnek tűnsz – mondom neki nyíltan, amikor egy héttel az első találkozásunk után ajtót nyit nekem. Köszönés nélkül besurranok a házba. Zuhog az eső, és a csomag, amit a köpenyem alatt szorongatok, hamar elázhat.

– Valószínűleg azért, mert az is vagyok. – Az arca eltorzul, nem rejti véka alá, hogy kellemetlenül érzi magát. A szeme alatt mély árkok húzódnak. – A baba tegnap délután óta megállás nélkül rugdalózik. Egy percet sem aludtam.

– Pihenned kellene. Holnap visszajövök.

– Ne merészeld! Egész nap nem szóltam egyetlen élő lélekhez sem. Különben is, már hozzászoktam a fáradtsághoz. Kétlem, hogy aludtam volna egy teljes éjszakát, mióta Uthert előléptették.

– Aggódsz érte?

– Igen, bár nem kellene. Annyira képzett, annyira tehetséges! – Felsóhajt, miközben a bolt hátsó részében lévő keskeny lépcsőhöz vezet. – Istenek, de szeretem azt az embert! Nem hibáztathatom a herceget, amiért előléptette. Felismeri a tehetséget. És meg is jutalmazza.

Segítek neki felmászni a lépcsőn az otthonukba, egyik kezemet a hátán tartva, hogy megtámasszam. A ruhája szövetén keresztül érzem légzésének szapora rezdüléseit. Ez a rövid mászás hamarosan túlságosan megerőltető lesz számára. Mire elérjük a legfelső lépcsőfokot, a falnak kell támaszkodnia, hogy levegőhöz jusson.

– Bocsánat – nyögi, erősen zihálva. – A lépcső…

– Nem kéne fel-le járkálnod, Carys. Nem tesz jót neked, ha így megerőlteted magad. Jobb lenne, ha az ágyban pihennél.

Elhárítja a szavaimat, ellöki magát a faltól, és bebattyog a szalonba. Hagyom, hogy lepihenjen a kanapén, én pedig egyenesen a konyhába sietek, és felteszem forrni a teáskannát, ahogyan az már szokásunkká vált. A mosogató feletti szekrényből előveszek két bögrét, és mindkettőbe egy-egy kockacukrot pottyantok, amíg forr a víz. Carys kedvelt tealevelei helyett azonban előveszem a magammal hozott csomagból a gyógynövényes dobozkát.

A szomszédos patikában tett látogatásom az összes pénzemet elvitte, amit az íjászképességeimmel nyertem fogadáson, plusz azt a maroknyit is, amit Penn íróasztalfiókjának alján találtam. Gondoltam, nem fogja észrevenni, hogy hiányzik. De még ha észreveszi is, akkor sincs lelkiismeret-furdalásom az elcsenése miatt. Jó célt szolgál. És ha nyolc korona elég ahhoz, hogy a királyi bankot megrengesse, akkor alighanem ez a legkisebb gondja.

Carys még mindig nehezen kap levegőt, amikor visszatérek hozzá, arca erősen kipirult. Undorodva elfintorodik, amikor kortyol egyet a teából.

– Ojj! Ez nem kamilla!

Belekortyolok a saját gőzölgő csészémbe – egyszerű borsmenta – és elmosolyodom.

– Nem, nem az.

– Mi ez a borzalmas főzet?

– Aranyvessző és gyömbérgyökér. Segít a lábduzzadásodon.

– Olyan íze van, mint a sárnak.

Megvonom a vállam, nem zavartatom magam.

– Farley ma nem jön?

– Biztos az eső miatt maradt a barakkban. Meglep, hogy te le tudtál jönni a palotából. Úgy zuhog odakint, mintha dézsából öntenék.

Megmozgatom a lábujjaimat átázott csizmámban.

– Engem nem zavar az eső. Illik az utóbbi időben a hangulatomhoz.

Újabb kortyot iszik a teájából, és grimaszol.

– Mmm. És ennek a boldogtalan hozzáállásnak köze lehet egy bizonyos, tüzes természetű férfi folyamatos távollétéhez?

– Nem. – Összeszorítom a fogaimat. – Nem Pennről van szó. Hanem az én teljes céltalanságomról itt.

– Talán a céltalanság lehet az új célod.

– Okos.

– Voltál azóta a vízesés mögötti barlangban? – Összepréselem a számat, mert tudom, hogy a válaszom nem fog tetszeni neki. Az elmúlt néhány reggelen, amikor elindultam, hogy a szalonjához sétáljak, a lábam más irányba vitt. Nem a hídon át vezetett, el a kastélytól, hanem mögé, a dübörgő vízesés sűrű ködébe. Egy csúszós kőlépcsőn felfelé. Egy ősi barlangba, amelynek falaiba szimbólumokat vájtak.

Amikor Penn-nel jártam ott, a jelek izzottak, vörösek voltak, mint a túl sokáig a tűzben hagyott kovácscsipeszek hegye. Most csendesek és mozdulatlanok, a megkövesedett hamu ugyanolyan szürkésfekete árnyalatú, mint Caeldera többi sziklája. És mégis, ahogy felemelem a kezem, hogy végigsimítsak a megfejthetetlen mintákon, mélyen érzem a mágia dübörgését az ujjbegyeim alatt.

Órákat töltök meditációval a barlangban, keresem a fejemben a csend belső pontját, miközben körülöttem hullámok tombolnak. Egyre könnyebb megtalálni a vihar szemét; elmerülni a ciklon középpontjában lévő nyugodt vizekben. De még ha zavartalanul pihenek is ott, soha nem feledkezem meg az engem körülvevő veszélyről, amely nincs is olyan messze. A végtelen hatalom sötét ígéretével kecsegtet, és elképzelhetetlen fájdalommal fenyeget.

Penn azt akarja, hogy tanuljam meg megszelídíteni a vihart. Hogy húzzam magamhoz közel, és valahogy tartsam meg, mint egy mélyen a tüdőmbe szívott, de soha ki nem eresztett lélegzetet. Lehetetlennek tűnik elgondolni, nemhogy elérni. Ettől függetlenül meg kell próbálnom. Enid történetét hallva a tét túl nagy ahhoz, hogy ne próbálkozzak.

Megtanulom, hogyan tartsam zárva a kaput, mondogatom magamnak újra és újra, elszántan összeszorított fogakkal. Meg fogom tanulni, hogy megfékezzem ezt a bennem tomboló vihart.

Nincs más választásom.

Carys a homlokát ráncolva néz, a feszült csendből kihallja az igazságot.

– Nem hiszem, hogy jó ötlet egyedül odamenned, Rhya.

– Elég világosan kifejtetted már a véleményedet a dologról, Carys.

– Azok után, ami legutóbb történt, el sem hiszem, hogy egyáltalán megfordul a fejedben, hogy újra próbálgasd az erődet! Mi van, ha kicsúszik a kezedből az irányítás? Mi van, ha megsérülsz?

– Nem fogom megint elveszíteni az önuralmamat.

– Elég magabiztosnak tűnsz ahhoz képest, hogy nemrég egy egész napot eszméletlenül töltöttél. – Zöld szeme szigorúan villan felém. – Rendkívül bosszús leszek, ha az összes kemény munkám, amit a Fyremas-ruhád átalakításán végeztem, kárba vész, mert véletlenül kiütöd magad!

Elnevetem magam.

Ő nem nevet. A hangja halálosan komoly.

– Meg kellene várnod Pendefyre-t.

Válasz helyett szigorú vonallá préselem a számat.

– Miért olyan fontos, hogy ezt egyedül csináld? – faggat Carys.

– Nem akarok senkitől sem függeni, rendben? Főleg nem tőle.

– Úgy tűnik, ő az egyetlen ember, akire igazán számíthatsz. Az egyetlen, aki megérti, min mész keresztül. Nem ugyanabból a fából faragtak titeket?

Felháborodottan fortyanok fel.

– Nem is lehetnénk különbözőbbek! Ő a legönfejűbb, legbasáskodóbb, legindulatosabb férfi, akivel valaha is találkoztam!

– Nem régóta ismerlek, így nem állíthatom, hogy szakértője vagyok a természetednek. De a történetek alapján, amelyeket a férjem mesélt a Szimmeri-hegységben eltöltött időtökről, te is eléggé temperamentumos vagy, Rhya. – Az asszony ajka fanyar mosolyra húzódik. – Talán, ha nem foglalna le annyira, hogy gyűlöld Pendefyre-t, rájönnél, milyen sok közös van bennetek.

– Pff…

– Miért tagadod ilyen makacsul a köztetek lévő vonzalmat?

– Vonzalom? A terhességi hormonjaid egyenesen a fejedbe szálltak, Carys. Nem vonzódunk egymáshoz.

Talán néhány feszült pillanatot leszámítva az úton, amikor elkaptam a tekintetét a tűzön keresztül… Vagy a veszekedésünk során a tisztáson, amikor azt hittem, hogy meg fog csókolni… Vagy amikor először láttam őt ing nélkül abban a küzdőveremben… Vagy amikor az ágyában ébredtem, és éreztem az ajkait a homlokomon…

Megrázom a fejem, hogy elűzzem a nemkívánatos emlékeket.

– Legtöbbször azt sem bírjuk ki, hogy egy szobában legyünk! – erősködöm, és próbálom meggyőzni magamat éppúgy, mint őt. – Soha egyetlen olyan beszélgetésünk sem volt, amelyik ne végződött volna kiabálással vagy vérontással.

– És?

– Mi az, hogy és? Kiforgatod a valóságot, hogy megfeleljen a saját téveszmés, romantikus narratívádnak.

– Akkor magyarázd el nekem, mi is a helyzet kettőtök között.

Tétovázom.

– Mi … egyedülálló módon kapcsolódunk egymáshoz. Olyan kötelék van köztünk, amit nem lehet elszakítani.

– Az Örökösök köteléke. Igen, Uther mesélt nekem róla. Igaz, hogy képesek vagytok olvasni egymás gondolataiban?

– Nem, ez nem így van. – Megborzongok már a gondolattól is, hogy Penn a fejembe láthatna. – Ez inkább olyan, mintha… mintha tudnám, hogy valaki közvetlenül mögöttem áll, amikor még nem ért hozzám, és meg sem szólított. A csontjaimban érzem a jelenlétét, pontosan meg tudom határozni, hogy hol van, ha a közelemben van. – Beleharapok az alsó ajkamba. – Nem érzem a jelenlétét, amióta elhagyta a várost.

– Mmm.

A szemem összeszűkül tudálékos mosolya láttán, amit próbál a teáscsésze mögé rejteni.

– Szabad tudnom, mi a hümmögés tárgya?

– Csak érdekesnek találom, hogy azt állítod, hogy egyáltalán nem törődsz vele, mégis bevallod, hogy folyamatosan próbálod érzékelni a hollétét. Ez egy kicsit ellentmondásos.

– Mindig bölcs dolog tisztában lenni az ellenségeink helyzetével.

A szeme az ég felé fordul gőgös kijelentésem hallatán.

– Mesélj még a kötelékről! Nagyon lenyűgözőnek találom az egészet.

– Nincs sok egyéb, amit elmondhatnék. Össze vagyunk kapcsolva. Összeköttetésben áll a testünk, a mágiánk és az érzelmeink.

– Az érzelmeitek?

– Néha az erős érzelmek… áthallatszanak. – Megiszom az utolsó kortyot a teából, és az üres csészét visszateszem az asztalra. – Bár igyekszem minél inkább kordában tartani őket.

– Miért? Azt hiszem, jó lenne, ha a párom pontosan tudná, hogy mit érzek a nap bármelyik órájában anélkül, hogy akár csak a számat is kinyitnám.

– Penn nem az én… – A szájára kiülő vigyor láttán elfintorodom. – Már megint ugratsz engem.

– Nem tudtam ellenállni. Folytasd csak!

– Ennyi, nagyjából ennyi. Penn azt mondta, lehetséges, hogy a Szigillumok erejét valahogyan átsugározzuk egymásba. De mivel a saját erőmet sem tudom irányítani, erősen kétlem, hogy képes lennék ilyesmivel megbirkózni. – A kacaj, ami kiszakad belőlem, keserű. – Talán az istenek rossz lányt választottak az átkozott próféciájuk beteljesítésére. Ez a jel a mellkasomon, úgy tűnik, kárba veszett.

– Elég keményen bánsz magaddal.

– Realista vagyok – helyesbítek. – Most pedig beszélhetnénk valami másról? Bármi másról. Még könyörögni is hajlandó vagyok ezért.

Carys hosszan tanulmányoz engem a köztünk lévő, csiszolt fából készült teázóasztal fölött. Zöld szeme túlságosan is sokat lát, minden olyan belső kis gondolatot, amit én inkább elrejtenék. A száját még mindig az ismerős, tudálékos mosolyra görbíti, és áldottan biztonságosabb vizekre tereli a beszélgetést.

– Ha a baba néhány nappal korábban jön, talán nem maradok le az egész fesztiválról. Mindennél jobban szeretem a tűzijátékot. Utálnám, ha ágyhoz lennék kötve az egész mulatság alatt…

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

AZ ESŐ ZUHOGÁSBÓL SZITÁLÁSSÁ szelídül, mire elbúcsúzom Carystól, és elindulok vissza a palotába. Az utcák olyan üresek, mint amilyennek még soha nem láttam őket, a szokásos déli piaci nyüzsgést az időjárási viszontagságok miatt bezárták, az árusok bódéi üresek. Még a gesztenyesütő is, aki állandó szereplőnek tűnik, eltűnt a szokásos helyéről.

Tócsákon gázolok keresztül, a szoknyám nedves csapkodással a lábamhoz tapad. A köpenyem átázott. Az egyetlen hang az eső állandó csobogása a földön, kivéve a csizmám csattogását a kövön. Most az egyszer alig várom, hogy visszatérjek a torony biztonságába, a pattogó kandalló és a vulkanikus fal melegébe.

A macskakövek narancssárgán és vörösen csillognak, a nedvesség megragadja és visszaveri a lámpák pislákoló fényét. A levegő hűvös, de alig érzem. Gondolataim mélyen befelé irányulnak, ahogy sietek az elhagyatott úttesten, lehajtott fejjel, hogy elkerüljem az esőcseppek javát.

Aggódom Carysért, aggódom, hogy Uther nem ér haza időben a szülésre, és aggódom, hogy megbotlik a lépcsőn, és idő előtt megindul a szülés. Fontolgatom, hogy jobb lenne, ha megfordulnék, és visszamennék a főutcára, csak hogy ne legyen egyedül, de tudom, hogy a palotában biztosan észreveszik a távollétemet, ha nem leszek ott néhány órán belül, amikor a cselédek az esti látogatásukat teszik.

– Holnap első dolgom lesz, hogy visszamegyek, és megnézem, mi van vele – motyogom magamban, miközben elsétálok az álló kereskedőkocsik sora mellett. A másnap reggeli szállítmány, tele áruval. – Gondoskodom róla, hogy ne erőltesse túl magát. És hogy többet igyon abból a gyógyító teából, amit annyira utál…

Az ököl a semmiből bukkan elő.

Szájon vág, elég erősen ahhoz, hogy felrepedjen az ajkam. Vér ízét érzem a nyelvemen, forró, rezes cseppeket, és felkiáltok a fájdalomtól. A hangot elnyeli egy nagy kéz, amely az arcom alsó felére tapad. Egy szempillantás alatt egy második kar fonódik a derekam köré, keményen, mint a kőszikla, és hátrafelé ránt. Rúgkapálok és karmolok, ahogy két álló kocsi közé vonszolnak, de bárki is tart a markában, hordó mellkasú, karjai olyanok, mint az üllők. Nevetségesen gyorsan leigáz.

A szemeim tágra nyílnak, amikor meglátom, hová visz. Az egyik kocsi hátulja nyitva van –azonnal tudom, hogy én vagyok a tervezett rakomány. Fogaim a tenyerének húsos részébe mélyednek, elég erősen ahhoz, hogy egy pillanatra lazítson a szorításán. Sziszegve elmormol egy szitkot, miközben gyorsan lehajolok és elfordulok, majd arccal előre egy pocsolyába zuhanok, nedves szoknyám a lábam köré tekeredik. Felszakad a bőr a tenyeremen, ahogy mászok a durva járdán, és vonszolom magam előre.

Abban a pillanatban, ahogy lábra bírok kecmeregni, egyenesen futni kezdek. Üldöz engem, csizmája olyan közel csapkod a pocsolyákon át, hogy érzem a hátamon a fröccsenéseket.

Hol a fenében van Gower, amikor szükségem van rá?

A hideg erő a mellkasomban minden egyes lépéssel egyre szorosabban fonódik a szívem köré, és átsüt a köpenyemen. Befelé nyúlok a szélért, ami talán megmenthetne, de haszontalanul csúszik ki az ujjaim közül; eltompítja a félelem és a pánik, ami eluralkodik az érzékeimen. Hagyományosabb módszerekhez folyamodom, egyik kezemet a köpenyem zsebébe dugom, hogy előkeressem a tőrömet, míg a másikkal a nyakamban lévő zsinóron lógó sípért tapogatózom.

Nem vagyok túl messze a katonák barakkjától. Ha tudok jelezni segítségért, valaki biztosan meghallja. Valaki majd odarohan.

Valaki…

A síp nem jut el az ajkamig.

Hátulról megüt valami sokkal keményebbel, mint az ökle. Olyan érzés, mintha egy deszka vagy egy kard markolata lenne. Csillagok tűnnek fel a látómezőmben, színek kaleidoszkópjává aprózva a körülöttem lévő világot. Összecsuklom, mint egy rongybaba, arccal lefelé egy pocsolyában landolok. Érzem, ahogy a koszos víz átszivárog a ruhám szövetén, a bőrömhöz ér. Aztán egyáltalán nem érzek semmit.

*

A KOCSI EGY EGYENETLEN úton zötykölődik, és fájdalmasan rázkódik, valahányszor áthajtunk egy gödrön. A végében fetrengek, kezemet durva kötéllel megkötözték. A szám ki van peckelve, olyan szorosan, hogy alig kapok levegőt. A nyelvem kiszáradt, mint a homok. A fejem olyan hevesen lüktet, hogy csoda, hogy tisztán látok.

Ülő helyzetbe küszködöm magam, és óvatosan megtapogatom a koponyám hátsó részét, ahol egy tojás nagyságú dudort fedezek fel a fonat alatt. Nem csoda, hogy fáj a fejem. Nedves ruhám ujjával letörlöm az alsó ajkamról a megszáradt vért. Meglepetésemre a hasadás már begyógyult – ahogy a felhorzsolt tenyerem is. Legalább a fokozott gyógyulási képességem megmaradt.

Az elülső ablakrésen keresztül kivehetem fogvatartóm tarkóját. Még nem vette észre, hogy felébredtem, mivel arra koncentrál, hogy a gyülekező szürkületben kocsinkat vontató öszvérpárt irányítsa. Még nincs teljesen sötét. Ez jó jel. Csak rövid ideig voltam eszméletlen, ami azt jelenti, hogy nem régóta vagyunk úton. Talán még mindig Caelderában vagyunk.

Hevesen dobogó szívvel a kocsi oldalához szorítom az arcom, és megpróbálom kivenni a hasadozott deszkák között a mellettünk elhaladó táj darabkáit. Nem látok épületeket, csak kopár, félig megfagyott szántóföldeket és olvadó hótól csöpögő fenyőfákat. Az út a kerekeink alatt nem macskaköves, hanem keményre döngölt, vöröses föld.

Túl vagyunk a városhatáron.

Túl a védőpajzsok vonalán.

A szívem a gyomromig süllyed, ahogy a remény elsorvad bennem. Elraboltak. Nem tudom, milyen célból. Nem tudom, ki tette. Csak azt tudom biztosan, hogy senki más nem tehet róla, csak én.

Bíztam Pennben, amikor azt mondta, hogy a fővárosban senki sem bánthat. Azt hittem, biztonságban vagyok a kráter védelmező bölcsőjében, egy láthatatlan gát véd a külső gonosztól. Azt képzeltem, hogy érinthetetlen vagyok új, palotai életemben. Így aztán engedtem lanyhulni önvédelmi ösztönömet, elhagytam állandó éberségemet.

Mindezt… miért? Néhány étkezésért? Egy helyért, ahol megpihenhetek? Egy láda meleg ruháért? Egy kis barátságért?

Ezért adtam el az életemet.

Nem vagyok jobb, mint egy éhező, kóbor macska, amit megnyertek némi eldobott maradékkal.

Milyen gyorsan belerázódtam a palotában az új szokásokba! Milyen gyorsan elfelejtettem, hogy sosem akartam maradni – sem Caelderában, sem Penn-nel. Nem örökre.

Hol volt az önfenntartó ösztönöm?

Hová lett a logikus gondolkodás, amire Eli nevelt?

Elvesztettem szem elől mindent, ami életben tartott, mindent, ami oltalmazott azokon a hosszú hónapokon a menekülésem során. És most szembesülnöm kell a következményekkel.

A pulzusom megugrik, amikor megállunk. Tompa férfihangok szólítják a fogvatartómat, és a megbízólevelét kérik. Egy biztonsági ellenőrző pontnál vagyunk. A remény újból fellángol. De éppen, amikor elkezdenék megkötözött kezemmel a kocsi oldalán csapkodni, a fogvatartóm válaszol a toronyban lévő férfiaknak – a hangja durva, ahogy feléjük cseng a szürkületben. A testemmel együtt a lelkem is megdermed.

Ismerem ezt a hangot.

Felismerem.

– A menetlevelem? Gower alhadnagy vagyok a Parázs Gárdából! – köpi oda dühösen. – Nem szeretem, ha feltartanak. Indulok tovább, rendben?

Gower!

Feszült csend támad.

– Nem kaptunk értesítést semmiféle transzportról…

– Természetes, hogy nem. Ez Pendefyre herceg személyes ügye.

– Természetesen – erősködik az őr. – De meg kell értenie, hogy vannak bizonyos protokolljaink…

Kábult elmém igyekszik értelmet adni ennek a váratlan fordulatnak. Talán Gower Penn parancsára ragadott el?

Majdnem olyan gyorsan elvetem a lehetőséget, ahogyan felmerült. Penn soha senkinek nem engedné, hogy kezet emeljen rám, nemhogy a sötétség leple alatt egy kocsi hátuljába dobjon, és kicsempésszen a városból.

A kétségbeesés gyorsan feltámad, összekötözött öklöm a kocsi oldalához csapkodom, elég erősen ahhoz, hogy zúzódásokat okozzak magamnak. Sikítok, de a hang alig hatol át az arcom körüli kötésen. Sikerül durván lerántanom, és újra megpróbálom.

– Segítség! – kiáltom. – Segítség! Hátul vagyok!

– Mi az istenek haragja…

Az őr kérdése hirtelen félbeszakad, ugyanis Gower leugrik a bakról, és testsúlya megrázza a kocsit. Az elülső, résszerű ablak felé kapaszkodom. Nem látok semmit. Semmit, kivéve a két öszvér rövid, tömött sörényét. De amit hallok, az elég világos képet fest a történésekről.

Egy kard csikordulása, ahogy kihúzzák a hüvelyéből. Rövid dulakodás, végtagok puffanása, és ütések. Egy rövid fájdalomsikoly. Aztán…

Dermesztő csend.

Amikor Gower fáradtságtól vöröslő arca megjelenik a résnyire nyitott ablak túloldalán, olyan gyorsan elhátrálok, hogy a szoknya kuszaságában a hátsómra esek. Fölbámulok hideg, halott szemébe, miközben átjárnak a kétségbeesés hullámai.

Az őrök halottak.

És velük együtt az esélyem is a menekülésre.

– Hülye ribanc! – sziszegi. – Ha nem azért kapnék fizetséget, hogy épségben leszállítsalak, megéreznéd a kardom teljes hosszát ezért a kis mutatványért!

Remegek a dühtől és a félelemtől, ahogy talpra állok.

– Megölted őket! Azok az őrök odakint…

– És ez kinek a hibája? – üvölt, annyira feldühödve, hogy a nyála átfröccsen a résen. Ritkuló, fekete haja izzadt homlokába hullik. – Ha befogtad volna a szádat, még mindig élnének.

Rámeredek – a szemében őrülten csillog a gyűlölet –, és tudom, hogy nincs sok értelme vitatkozni. Kihúzom magam, és azért megkérdezem:

– Miért csinálod ezt?

– Nem tartozom magyarázattal a magadfajtáknak.

– Tehát pénzért? Biztosan azért. – Elmélázva oldalra billentem a fejem. – Mondd csak, Gower… mennyi manapság az árulás díja?

– Nem tartozom neked hűséggel, ribanc. Nem árultalak el.

– Talán nem. De elárultad a vezetődet. A hercegedet. És biztos vagyok benne, hogy nem lesz túl megbocsátó, ha rájön.

Kissé összerándul a szavaim hallatán.

– Nem fog rájönni.

Felnevetek.

– Te megőrültél! Tényleg azt hiszed, hogy elrabolhatsz, és senki sem fogja észrevenni?

– Van egy tervem…

– Szerintem bármilyen terved is volt, abban a pillanatban elszállt a pokolba, amikor megölted azokat az őröket odakint.

Gower szemeiben harag villan.

– Nem tudsz te semmit!

– Abban azért biztos vagyok, hogy Penn ezért meg fog ölni téged – suttogom bátran. – Nincs hová menekülnöd, nincs hová elbújnod. Vadászni fog rád, bárhová is mész. Az ő arca lesz az utolsó, amit látsz, mielőtt szánalmas léted kihuny, mint egy pislákoló gyertya.

– Évekig harcoltam Pendefyre mellett. Mióta is vagy te itt… mióta is? Néhány hete? – A hangja merő rosszindulat. – Lehet, hogy élvezi, amit az ágyban teszel vele, de biztosíthatlak, aligha fog szomorkodni utánad. Senkinek sem fogsz hiányozni. Lehet, hogy fontos vagy az ellenségeinknek, de Caelderában mindenki elfelejt téged, jóval azelőtt, hogy én learatnám ennek a cserének a gyümölcsét.

A szavai késként hasítanak belém, de arckifejezésem rezzenéstelen és nyugodt marad, mint a víz a lelki szemeim előtt.

– Így igazolod a tetteidet, Gower? A jutalomként kapott zsáknyi pénz ellensúlyozza a lelkiismeretedet? Feltéve, hogy van lelkiismereted. Kétlem, tekintve, hogy elraboltál engem némi aprópénzért cserébe.

– Nem egy kis pénzért, te hülye ribanc! Efnysien halhatatlanságot kínál annak, aki beszolgáltat téged neki!

Küzdök, hogy a döbbenetemet a közömbösség álarca alá rejtsem.

Gower pillantása fókuszálatlanná válik, mintha nem is lenne teljesen ott. Nem lát engem, és nem is hozzám beszél.

– Örök élet jár annak, ki elhozza a lányt! A felderítői messzi földre terjesztették az üzenetet. Csak idő kérdése, hogy valaki ráálljon az alkura. Miért ne lehetnék én az a valaki? Miért ne húzhatnék hasznot a létezésedből? Az életed az enyémért cserébe. Igazságos üzlet, bárki megmondja. Ki tudna ellenállni egy ilyen jutalomnak?

A tekintetem még feszültebben fürkészi az arcát. Még soha nem néztem rá – igazán még soha nem néztem meg őt magamnak. Mindig rosszallóan néz rám, vagy elviharzik, mielőtt alaposabban tanulmányozhatnám. De most, hogy először látom közelről, észreveszem, hogy a bőre kissé sápadt. Sárgás árnyalatú, amit korábban már megfigyeltem beteg csecsemőknél és haldoklóknál is. A szemei is a betegség jeleit mutatják. Sötét karikák húzódnak alatta, a szemfehérje az aludttej színének tompa árnyalatára változott. És az arccsontjai olyan kiugróak, ami nem illik egy egészséges harcos arcához.

– Mióta haldokolsz, Gower?

A tekintete visszavillan rám, szeme tágra nyílt a döbbenettől.

– Mit mondtál nekem?

– Haldokolsz. Világosan látszik, mint a nap. A sápadtságodból ítélve már jó ideje beteg vagy. – A sötétben tapogatózom, remélve, hogy a találgatásom célba talál. – Elkezdődött már a hányás? A véres széklet? A torkodban az égető, epés érzés?

– Fogd be!

– A reakciód azt sugallja, hogy igen – mondom halkan. – Biztosan nagy fájdalmaid is vannak.

– Fogalmad sincs róla. Fogalmad sincs, hogy milyen… – Elharapja a mondatot, fogait összeszorítva próbálja visszafogni a szavait. – Nem számít. Hamarosan meggyógyulok. Halhatatlan leszek. Te pedig… halott.

– Nem.

Amúgy is mogorva tekintete még jobban elsötétül.

– Nem?

– Nem. – Megrázom a fejemet, szinte szánakozva. – Nem fogok meghalni. Ma semmiképpen sem. És pláne nem miattad, te nyomorult féreg, szégyene a férfiaknak.

– Te kis…

– Te leszel az, aki meghal, Gower! – vágok közbe. – Jóval azelőtt, hogy eljutnál Efnysienhez, hogy igényt tarts az állítólagos halhatatlanságodra.

Ebben a pillanatban nyugodtnak kell tűnnöm előtte. Arckifejezésem derűs, hangom egyenletes. De belül messze nem vagyok nyugodt. Belülről gyülekező vihar vagyok. Egy kavargó ciklon, amely egyre erősebbé válik. Felemelkedik, hogy találkozzon a haraggal, amely az ereimben lüktet, miközben erre az árulóra nézek, aki el akarja lopni a jövőmet.

Nem fogom hagyni neki.

Nem, hiszen a mellkasom közepén ott forrong az elementáris erő, hogy megállítsam őt, készen arra, hogy olyan kegyetlenséggel csapjon le, amit eddig csak egyszer éreztem.

– Mit… mit csinálsz? – Gower arca már nem gúnyos. Hangja tele van félelemmel, ahogy átkiabálja a szekeret betöltő, egyre erősödő szelet. A fadeszkák zörögnek, ahogy az egész kocsi egyre nagyobb sebességgel dülöngél előre-hátra. – Hagyd abba! – kiáltja, és visszahúzza az arcát a résnyire nyitott ablaktól. – Bármit is csinálsz, azonnal hagyd abba!

– Ég veled, Gower.

Lehunyom a szemem, és ugyanúgy megadom magam a viharnak, mint a hegyoldalban, amikor visszatartottam a tüzes poklot. Az erő a bőröm alól tör elő, és úgy robban ki belőlem, mint egy áramütés hulláma. Ezúttal nincsenek ősi védművek, amelyek megfékezhetnék. Nincs Penn félelmetes jelenlétének támogató köteléke.

Elszabadulok.

Korlátok nélkül.

Bűntudat nélkül.

A kötelékeim elszakadnak, lehullanak a csuklómról, mintha papírból lennének. A hátam meghajlik az erő hatására – a gerincem ívben meggörbül, a fejem hátracsuklik. Hallom a fa szilánkjainak hangját. A szemem kinyílik, de nem a kocsi tetejét látom, hanem a szabad eget.

Valahol az elmém mélyén Penn kiabál, hogy fogjam vissza magam. Hogy zárjam le, mielőtt megöl. Nem törődöm vele, mert egy újabb lökéshullám robban kifelé, ez még erősebb, mint az előző. Olyan erős, hogy teljesen felemel a lábamról. Felkészülök a zuhanásra, de a testem nem csapódik a földbe, hanem az ég felé indul. Úgy emelkedem a levegőbe, mint egy repülő madár – kitárt karral, körülöttem lobogó hajjal, szárnyként lobogó szoknyával.

Ott lebegek, miközben a kocsi alattam szétrobban. A csapok kilazulnak a lyukakból, a kerekek kirepülnek a tengelyükből, a deszkák szilánkokra törnek. Az öszvérpár nagy patadobogással elrobog, a szerszámok a sárban hevernek mögöttük. Nem látom Gowert a kavarodásban, de hallom, ahogy fájdalmában rövid, kínkeserves nyöszörgéssel felkiált, aztán hangját elragadja a szél. Körülöttem az örvény por- és törmelékfelhőt kavar, miközben tornyosuló tölcsérré növekszik, amely a földtől a messze fölöttem lévő felhőkig emelkedik.

Valaki jajgat – földöntúli, embertelen hang. Én vagyok az, veszem észre egy pillanat múlva, és érzem, hogy az állkapcsom megfeszül, ahogy a kiáltás elhangzik. A szememből könnyek helyett vér csöpög, végigfut az arcomon, bele a nyitott számba.

Fémes íze van.

Olyan íze van, mint a fájdalomnak.

Olyan íze van, mint az őrületnek.

Nyers erő. Túl sok ahhoz, hogy megtartsam anélkül, hogy összetörnék. Túl sok ahhoz, hogy kibírjam anélkül, hogy a koponyám kettéhasadna. Felszakít engem. Darabokra tép. Ott lebegek a tornádó középpontjában, és lassan elveszítem önmagam, ahogy az erő impulzusai erősödnek. Az öntudatom fogyatkozik a kín és a levegő nyomasztó tömege alatt, a mellkasomat marcangoló hideg hatására, amely áthatol a tüdőmön, és kiszorítja belőlem a szuszt. Már nem én vagyok – már nem Rhya Fleetwood vagyok, az Ég Örököse.

Egyszerűen csak… maga a levegő.

Maga a szél.

Gondolj minden szellőre, amely valaha is felkavarodott minden fűszál között e világ minden szegletében. Gondolj minden fergeteges viharra, amely valaha is duzzasztotta minden hajó vitorláját minden távoli tengeren. Gondolj minden szárnyaló áramlatra, amely a hátára vett minden madarat, amely szárnyát kitárni merte minden távoli égbolton…

Furcsa – Soren hangját hallom abban az utolsó másodpercben, mielőtt elmém teljesen elsötétülne.

A suttogástól a sikolyig, a legkönnyebb fuvallattól a legvadabb viharig…

Mindez benned lakozik.

Mindez és még annál is több.

Egy újabb lökéshullám zúdul kifelé, magával ragadva utolsó cseppnyi erőmet is. Az elmém olyan hirtelen borul sötétbe, hogy még arra sincs időm, hogy támaszt keressek, ahogy a levegőből az alatta lévő, kemény, tömött útra zuhanok.

Ha a landolás fájdalmas is, nem érzékelem.

Addigra már eszméletlen vagyok.

*

A PIRKADAT MÁR A HORIZONTON túlra kukucskál, amikor végre kiszabadulok az álmaimból, kiemelkedem a mély, sötét tengerből, amelyben fuldokoltam, és ébren kapkodom a levegőt, ahogy a fejem a felszínre bukkan. Kábultan pislogok fel az égre.

Szilánkokra tört deszkák fészkében fekszem. A szétroncsolt kocsi darabjai hevernek körülöttem a földön, a legtöbbjük nem hosszabb, mint az alkarom. A szél elállt; csak a leghalványabb szellő suttogása mozgatja az út szélén álló fűszálakat. A megszokott kimerültséggel küszködve, amely mindig rám tör, amikor az erőmet használom, ülő helyzetbe húzom magam. Hosszú időbe telik, mire a végtagjaim hajlandóak némi együttműködésre. Mintha kocsonyából lennének, hiába aludtam át az egész éjszakát.

Azt hiszem, szerencsésnek kellene éreznem magam, hogy senki sem járt erre, amíg eszméletlen voltam. De nehéz bármit is érezni a rémületen kívül, ahogy tekintetem végigpásztázza a helyszínt, és most először teljes terjedelmükben szemügyre veszem a pusztítás nyomait. Több fenyőfa kidőlt, gyökerestül kitépve hevernek, törzsük a hófödte földnek támaszkodik. Az egyik közvetlenül egy épület tetejére dőlt, amely valamikor őrhely lehetett. Most már csak egy rakás gyújtós.

Próbálom nem megnézni a törmelék alatt szétszóródott holttesteket. A megölt őröket. Hárman vannak, fiatalok és izmosak, élettelen szemük vakon az égre szegeződik. A fegyvereik haszontalanul hevernek mellettük a földön.

Egy tompa nyögés hallatán felkapom a fejem. A hirtelen mozdulat szédülést vált ki belőlem, ami csak egy perc pislogás után szűnik meg. Amikor újra képes vagyok koncentrálni, kiszúrom a gyötrelmes nyöszörgés forrását. Gower. Húszlépésnyire tőlem hanyatt fekszik az úton, és időnként megrándul. A kezét a derekára szorítja – a fadarabra, amely átdöfte, amikor a kocsi szétrobbant.

Egek.

A roncsok között odavonszolom magam hozzá, küzdve fáradt izmaimmal minden egyes centiméterért, amit megteszek. A kimerültségtől lüktet a halántékom, könyörtelenül fáj, de kiűzöm a fejemből. Órákig aludtam. Szürkület óta. Hogy egy ember ilyen sokáig haldokoljon egy ilyen sérüléssel…

Fel sem foghatom, milyen fájdalmai lehetnek.

Kegyelem lett volna, ha azonnal meghal a robbanásban. Ha hat hüvelykkel feljebb éri, a fa átdöfte volna a szívét, és azonnal megölte volna. De a sors kegyetlen fintora folytán inkább a gyomrát szúrta át, és így olyan hosszadalmas haldoklás jutott neki, amit a legrosszabb ellenségemnek sem kívánnék.

– Gower – suttogom kiszáradt szájjal, és az arcába nézek. – Gower, hallasz engem?

A szemhéja megrebben, de nem nyílik ki a szeme. Nem válaszol, csak nyögdécsel – halk, gyötrelmes nyüszítést hallok. Sápadt a vérveszteségtől. A föld a teste körül telítődött vöröslő vérével.

– Gower?

– Ir…galom – zihál, alig érthetően. – Irgalom.

A feje erőtlenül oldalra dől, mintha már ez az egyetlen könyörgés is nagyobb megpróbáltatás lenne számára, mint amit el tud viselni. A keze fakó és nyirkos, amikor remegő kezembe veszem, és olyan erővel szorítom, amilyennel csak tudok. Nem szorítja vissza. Kétlem, hogy megtenné, még akkor is, ha képes lenne rá.

Végül is megöltem őt.

A hasában lévő fadárda vastagabb, mint az öklöm. Anwyvn legjobb gyógyítói sem tudnák összevarrni. És még ha sikerülne is, nem élné túl a lázat, ami követné. Nem, hiszen a teste már így is olyan gyenge, az immunrendszerét annyira károsította a rák, amely a belsejét rágja.

Bárki, aki időt tölt halottak vagy haldoklók közelében, hamar megtanulja – a halálnak van egy bizonyos szaga. Egy különleges szag, amely a csatatereket és a betegszobákat egyaránt belepi. Nem csak vér vagy epe, hanem valami más is. Komor előjele annak, ami jönni fog.

Most is érzem ezt a szagot. Halálos parfümként szívom be a tüdőmbe, miközben annak a férfinak a kezét fogom, aki szemrebbenés nélkül átadott volna Efnysiennek, és túlságosan is boldogan cserélte volna el az életét az enyémre.

Irgalom.

Ezt kérte tőlem. Könyörgött érte. Ez volt az utolsó kérése – megváltás a gyötrelmeitől, szabadulás ebből az elhúzódó büntetésből. De miért adnám ezt meg neki? Ő nem kínált nekem semmi hasonlót. Majdnem halálra ítélt egy hataloméhes őrült keze által.

Ahogy nézem, amint a mellkasa remegő, kínzó zihálással emelkedik és süllyed, nincs bennem együttérzés. Legalábbis ezt mondom magamnak, miközben a szemem könnyektől csillog, és a torkom összeszorul a szánakozástól. Ez nem több, mint amit megérdemel: saját önző döntéseinek egyenes következménye. Az árulók nem érdemlik meg, hogy a lelkük becsülettel távozzon az éterbe.

Ezt a sorsot érdemelte ki.

Mégsem tudom megállni, hogy a kezét az oldala mellé tegyem. És azt sem, hogy a csizmájába nyúljak, ahonnan egy ismerős penge markolata kandikál ki, csillogva a gyenge reggeli napfényben – a tőröm, amelyet még Caeldera utcáin lopott el tőlem. Egy pillanatra végigkövetem ujjammal a markolatába vésett jeleket, és nem először tűnődöm el azon, hogy vajon mit is jelenthetnek. Aztán az évek óta gyakorolt gyógyítás során belém nevelt eltökéltséggel határozottan megmarkolom a pengét, és Gower torkához emelem.

Figyelem, ahogy a vékony bőr alatt lüktet a pulzusa az ereiben. Lassan ver. Gyengén. Ellentétben az enyémmel, amely kétszer gyorsabban száguld, mint normális esetben, miközben a tőröm a füle alá illesztem, oda, ahol a nyaka az állkapcsához ér.

– Az életed az enyémért cserébe – suttogom, felidézve a korábban elhangzott szavait. – Igazságos üzlet, bárki megmondja.

Egyetlen tiszta mozdulattal elvágom a torkát.

*

FOGALMAM SINCS, MEDDIG ülök ott a földön Gower holtteste mellett, és bámulom a kezemre tapadt vért. Elég sokáig ahhoz, hogy a nap magasan az égre emelkedjen. Elég sokáig ahhoz, hogy a fájdalom a halántékomban hasogató dübörgésből távoli lüktetéssé tompuljon. Elég hosszú ideig ahhoz, hogy a tegnap esti kitörésem során elhasznált erő egy része újra visszatérjen a mellkasom közepébe, egy gyenge szélfuvallat formájában, amely közvetlenül a szívem körül tekereg.

Ahogy a kimerültség kezd alábbhagyni, áttekintem a helyzetemet. Fogalmam sincs, hol vagyok. Sőt, fogalmam sincs, hová mehetnék innen. Vissza Caelderába? Jelen pillanatban ez tűnik a lehető legrosszabb ötletnek. Más lenne a helyzet, ha Penn ott lenne… de nincs, és napokba telhet, mire visszatér. Csak az istenek tudják, hogy bárki más elhiszi-e a történetemet.

Elrabolt a Parázs Gárda egyik nagyra becsült tagja. Kénytelen voltam megölni őt, hogy megszökhessek. És ami a megölt őröket és a szél által felrobbantott őrtornyot illeti…

Megrázom a fejem, lassan elvetem a lehetőséget. Nem bízom abban, hogy a fővárosban lenne bárki, aki megvédene a tetteim következményeitől. Vanora királynőtől vagy udvarának tagjaitól pedig végképp nem számíthatok semmiféle támogatásra. Ők már így is gyűlölnek engem. Minden ürügyet megragadnak, hogy lealacsonyítsanak vagy akár egyenesen száműzzenek. Nem lennék megdöbbenve, ha a palota tömlöcébe vetnének, hogy ott rothadjak el.

Carys melletted fog állni – szólal meg egy gyenge hang. – Ahogy Farley is. És Teagan is. És Keda…

Elhessegetem a hangot. Nem hozhatom ilyen helyzetbe újdonsült barátaimat. Nem fogok olyan hűségnyilvánítást várni tőlük, amely veszélyezteti a megélhetésüket vagy a jó hírüket.

Nem.

Nem térek vissza Caelderába. Megtalálom a módját, hogy egyedül is túléljek. Már csináltam ilyet korábban is. Meg tudom csinálni újra.

Amikor elég erősnek érzem magam ahhoz, hogy megmozduljak, kényszerítem magam, hogy átkutassam a roncsokat bármi használható után. Az őrhely romjai között találok egy rakás fegyvert – csatabárdokat és kardokat, amelyek mind túl nehezek ahhoz, hogy kezelni tudjam őket. Szerencsémre egy kidőlt fa ágai alatt félig elrejtve felfedezek egy vadászíjat és egy tegez nyílvesszőt. Egy régi asztallap maradványai mellől elcsenek néhány szikkadt pogácsát, egy rakás aszalt gyümölcsöt és diót, valamint egy nagy darab viaszpapírba csomagolt sajtot.

Lecsukom az őrök élettelen szemét, miközben átkutatom a zsebeiket, és egy apró zsebkéssel és egy szarvasbőr erszénnyel távozom, amely tele van dyvedi koronákkal és aprópénzzel a fáradságomért. Annyi mindent pakolok egy poros hátizsákba, amit az utolsó katona holtteste mellett találok, amennyit csak elbírok. A hátamra vetem a tegezzel együtt, és besétálok az erdőbe.

Nem nézek vissza.

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

DYVED ERDEI NYÜZSÖGNEK az élettől.

Két nap alatt több állatot látok az erdőben, mint korábbi éveim alatt együttvéve. Az őzek, amelyekre Tengerzugban vadásztam, kiéhezett, gyenge teremtmények voltak – szinte félholtak, mire a nyilaim elérték őket. A jávorszarvasok és őzek, amelyek itt keresztezik az utamat, kicsattanóan egészséges, pompás agancsú állatok, csillogó bundával és ragyogó, intelligens szemekkel. A vadnyulak olyan gyorsan szökdécselnek az aljnövényzetben, hogy nehéz észrevenni őket az alacsony bozótosban. A fenyőfák magas lombkoronájából számos különböző fajtájú egzotikus madár csicsereg, különös énekkel töltve meg a levegőt.

Amikor egy olyan fás részhez érek, ahol a természet dala hirtelen csendbe csap át, és sok törzs kérgén mély karmolásnyomokat látok, gyorsan irányt változtatok. Nem kívánom megnézni, hogy Dyved medvéi ugyanolyan egészségesek-e, mint a szarvasállománya. Vagy olyan éhesek-e.

Nem sokat törődöm azzal, hogy melyik irányba megyek, amíg az utam legalább nagyjából dél felé visz. Nincs igazi célom. Az első éjszakán egy folyó partján tábort verek, és a sűrűben elszórtan talált ágakból és gyújtósból tüzet gyújtok. Amint a lángok felcsapnak, száraz fahasábokkal táplálom őket, amíg egyenletesen égnek, elég magasan ahhoz, hogy elriasszák az árnyakat, de elég alacsonyan ahhoz, hogy ne vonjanak magukra nem kívánt figyelmet. A tavaszi olvadás már javában zajlik, és bár a tél erejének egy csipetnyi nyoma megmarad, ez nem elviselhetetlen. Különösen vastag, szőrmével bélelt köpenyben és erős bőrcsizmában.

Nagyon más ez, mint a legutóbbi vadonbeli tartózkodásom.

Az órák napokká nyúlnak, és egyfajta béke költözik a lelkembe. A dolgok egyszerűbbek az erdőben. Nem kell követni a társadalmi szabályokat, nincs gúnyos udvartartás, amelyet le kellene nyűgözni, nincsenek csapdákkal teli beszélgetések, amiken lábujjhegyen kell átvergődnöm magam. Itt nem vagyok a jóslat gyermeke, sem jelentéktelen vacsoravendég, sem nagy jelentőségű mágikus lény. Csak egy lány az erdőben. Ha éhes vagyok, eszem. Ha fáradt vagyok, pihenek. Ha unatkozom, akkor azzal játszom, hogy megnevezem a gyógynövényeket, amelyek halványzöld hajtásokkal a földön kúsznak.

Csipkebogyó. Aggófű. Varádics. Fekete nadálytő. Cikória. Cickafark. Mirtusz. Som. Erdei deréce. Boróka. Csillagfű.

Séta közben összegyűjtök a hasznosabbakról néhány bujtást, az egyik halott őr zsebkését használom a dugványok levágásához. Meglehetősen nagy optimizmusra vall azt gondolni, hogy valaha is találok egy helyet, ahová gyógynövénykertet ültethetek, nemhogy gyümölcsözővé tehetném. Mégsem állok meg, amíg a zsákom tele nincs gondosan becsomagolt gyökerekkel és szárakkal. Szunnyadó csírák, sajtpapírba burkolva.

Ahogy telnek a napok, fokozatosan haladok dél felé a fennsíkon. Nem sokat gondolkodom azon, hogy hová megyek. A tervem, ha lehet annak nevezni, teljes mértékben azon múlik, hogy megtaláljam a Fagyhatárról induló főutat, és visszataláljak abba a városba. Oda, vagy valami hasonló helyre. Bármelyik semleges kereskedőváros megteszi, ahol észrevétlenül eltűnhetek a mindennapi élet szövetében. Egy újabb névtelen félvér a társadalom foltos szövevényében, akit nem vesznek észre, és akiben nincs semmi különleges.

Nem találkozom senkivel az erdőben, távol tartom magam az utaktól. Néha túl közel megyek egy-egy település vagy tanya széléhez, de elég könnyű megváltoztatni az irányt az élet első jelére. Nem tudom pontosan, milyen messze vagyok Caelderától; elég közel ahhoz, hogy ne kockáztassam a felismerést egy fogadóban, bármennyire is értékelnék fáradt csontjaim és fájó talpaim, ha egy puha matracon pihenhetnék meg éjszaka a sziklákkal teli föld helyett. Különben is, még nem bízom magamban az emberek közelében. Azok után, amit elszabadítottam. Azok után, hogy Gower…

Elhessegetem magamtól a gondolatot, mielőtt még teljesen belemerülhetnék.

Egy halk suttogás a fejemben azt súgja az éjszaka utolsó óráiban, amikor a világ a legsötétebb, és a legrosszabb félelmeim megzörgetik a láncokat, amelyekben tartom őket, hogy nem nézek szembe a valósággal. Hogy csak bujkálok az erdőben – az elől, amit tettem, és az elől, akivé váltam. Minden elől.

Nem sok hitelt adok ennek a hangnak.

Jól vagyok.

Teljesen jól vagyok.

És mi van akkor, ha a tőröm pengéjére száradt vérfoltok láttán összeomlok? Mi van akkor, ha az első pataknál, amire rábukkanok, belemerítem a kezem a hideg vízbe, és addig súrolom, súrolom, súrolom és súrolom, amíg a vér minden nyomát el nem mossa? Mi van akkor, ha folytatom a súrolást, még akkor is, amikor a penge már újra tiszta, és csak akkor hagyom abba, amikor a kezem megcsúszik, és mély vágást ejtek a tenyeremen?

Ott ülök a parton, és homályos távolságtartással nézem a véremet, ahogy folyik, kicsordul, csöpög – élénk, életerős vörös a földet borító száraz fenyőtűk sivár takaróján. Csak a régóta belém nevelt tudatosság vesz rá arra, hogy végül letépjek egy csíkot az alsóruhám szegélyéről, és betekerjem a sebet, amíg a vérzés eláll, és a vágás kezd összeforrni. Mivel képtelen vagyok megemészteni a vér további látványát, otthagyom a vöröslő szövetet a folyóparton, és sietek tovább.

Aznap este, a harmadik vándorlással töltött napom végén, a nap már a horizont felé bukik, amikor az erdő egy különös, csendes szakaszához érek. Még több medve, gondolom először, de nem – ez másfajta csend. Abszolút csend tölti ki a levegőt. Se madarak, se szellő, semmi hang. Nem szaladgálnak nyulak a bozótosban, nem csipegetnek szarvasok bogyókat a bokrokról.

A fákon a medvék erején messze túlmutató sérülések nyomai láthatók. Némelyiken nincsenek ágak, mintha egy nagyon magas állat haladt volna át köztük sietve, és letörte volna őket. Mások teljesen kidőltek, halott őrszemek, amelyeket hagynak elkorhadni, gyökereiket kitéve az időjárás viszontagságainak.

Amikor meglátom a mélyen a talajba süppedt nyomokat – némelyik olyan hosszú, mint amilyen magas vagyok –, elhatalmasodik rajtam a menekülési ösztön. Futni, gyorsan, el erről a helyről, mielőtt szemtől szemben találom magam azzal, ami ilyen hatalmas lábnyomokat hagyott maga után.

Visszamegyek az erdőn keresztül a patakhoz, ahol délután tisztára mostam a tőrömet, és visszatartom a lélegzetemet, amíg meg nem hallom az énekesmadarak megnyugtató csiripelését, és meg nem látok egy nyúlpárt, amint egymással versenyt futva sietnek a kőrisfa tövében lévő odújukhoz. A nap már majdnem lenyugodott; a növekvő hold emelkedik, hogy átvegye a helyét. Tüzet rakok, és különösen ügyelek arra, hogy alacsonyan égjen. Elég nagy távolságra vagyok a hátborzongató erdősávtól, de még mindig túlságosan feldúlt vagyok ahhoz, hogy indokolatlan kockázatot vállaljak.

A gyomrom tiltakozva korog, miközben a lángokba bámulok. Egész nap nem ettem egy marék száraz diónál többet. Kényszerítem magam, hogy elrágcsáljak egy szikkadt pogácsát, miközben figyelem, ahogy a parázs felfalja a vékony gallyakat, dacos izzással a mindent elnyelő árnyak között. Gondolataim Pennre terelődnek, miközben az ízetlen kenyérfélét rágom. Gyakran eszembe jut, amikor a lángokba bámulok. Kétlem, hogy valaha is előfordulhat még velem, hogy meglátok egy tüzet, és nem gondolok őrá. Az arcának szigorú vonalaira. Arra a szigorú állkapocsra. A ritkán felbukkanó mosolyára. Csak egy pillanatra engedem meg magamnak, hogy elgondolkodjak, vajon tud-e már az eltűnésemről… Vajon azt hiszi-e, hogy önszántamból hagytam el?

Nem számít, mondom magamnak újra és újra és újra, amíg a szavak már elveszítik minden értelmüket. Ő nem számít.

Az ízetlen vacsora maradékát a tűzbe dobva hátradőlök egy kidőlt fa mohás, üreges törzsének, szorosabban magam köré tekerem a köpenyemet, és hagyom, hogy a közeli patak halk csobogása nyugtalan álomba ringasson.

*

VALAMI FELÉBRESZT az éjszaka közepén.

Magamhoz térek, a szemem kipattan. Szurokfekete éjszaka vesz körül. A tűz már majdnem kialudt. Feltolom magam az odvas fának dőlve, és talpra állok, a sötétben szörnyek nyomai után kutatva, azonban egyet sem látok. A fülem hangok után kutat – bármi után, ami jelezné, hogy nem vagyok egyedül a tisztáson, ahol tábort vertem. Semmi sem hallatszik, kivéve egy bagoly halk huhogását, amely elszáll a fejem fölött.

Üldözési mániámat elhessegetve lehajolok, hogy egy marék friss gyújtóst dobjak a parázsra. Alig emelkedek vissza álló helyzetbe, amikor hátulról egy nagy kéz tapad a számra.

Felkiáltok.

– Maradj csöndben! – suttogja Penn, és a lehelete meglibbenti a halántékomnál lévő apró hajszálakat. – Vannak olyan lények az Elhagyott-erdőben, amelyeknek jobb, ha nem hívod fel ránk a figyelmét.

A sikoly elhal a torkomban. Nagyot nyelek, próbálom csitítani zakatoló szívemet. Ahogy a légzésem egyenletesre lassul, és több mint egy hét óta először visszatér a különleges érzékem, egy láthatatlan kötelék húzását érzem a mellkasom közepén. A lélegzetem elakad az érzéstől. Egészen eddig a pillanatig nem is tudtam, mennyire vágytam arra, hogy újra érezzem az erőink kötelékét – hogy újra érezzem Penn jelenlétét.

– Megnyugodtál? Elvehetem a kezem?

Bólintok.

A karja eltűnik a számról, és hátralép. Mélyet szippantok az éjszakai levegőből, és kihúzom magam, mielőtt szembe merek fordulni vele. A sötét sisakot viseli, ami akkor is rajta volt, amikor először találkoztunk, a kígyózó orrvédő kiemeli komor arckifejezésének vadságát.

Szigorú állát sűrű borosta borítja.

– Mit keresel itt? – suttogom elfúló hangon.

– Ezt én is kérdezhetném. – Összevonja a szemöldökét, sötét szeme gyorsan végigfut rajtam, mintha minden részletet leltárba venne. – Van fogalmad róla, hogy mióta kereslek? Két teljes napja bolyongok ebben az átkozott erdőben, körbe-körbe járva… nyomokat keresve. Úgy mozogsz, mint egy átkozott szellem.

Az állam gőgösen felszegem.

– Miért?

– Tessék?

– Miért kerestél engem?

– Ez valami tréfa?

– Teljesen komolyan beszélek – bámulok rá. – Vissza akarsz hurcolni Caelderába, hogy bíróság elé állíts? Hogy tömlöcbe dobjatok megrohadni? Mert akkor inkább itt és most ölj meg! Legyünk túl rajta!

Miközben beszélek, Penn arckifejezése mennydörgővé válik.

– Azt hiszed, azért töltöttem az időmet azzal, hogy a vadonon keresztül kutassak utánad, mert meg akarlak büntetni? – Gyakorlatilag remeg a dühtől. Meglep, hogy nem szivárog füst a füléből. – Azt hiszed, miután éreztem a három nappal ezelőtt kiáradó erőd kitörését… miután éreztem a szorongásodat, a fájdalmadat, a félelmedet… miután láttam annak a kocsinak a széthullott darabjait, és a földet, ami tele volt hullákkal… és semmit sem éreztem a kötelékünkből, a jelenléted egyetlen kibaszott villanását sem… – Egy izom megrándul az állkapcsában, ahogy próbál uralkodni az indulatain. – Mindezek után te azt hiszed, hogy… bántani akarlak?

– Én… – A talaj hirtelen meginogni látszik a lábam alatt. – Én nem…

– Istenek, Rhya! – Suttogva kiabál, ügyelve arra, hogy a hangja még így felkavartan is visszafogott legyen. – Mit kell még tennem, hogy elnyerjem a bizalmadat? Mit kell tennem, hogy bebizonyítsam neked, hogy nem foglak bántani? Hogy bármit, akármit megtennék azért, hogy biztonságban legyél?

– Én… nem tudom…

A keze ökölbe szorul az oldalán.

– Te vagy a legdühítőbb, legmakacsabb, leglehetetlenebb nő, akivel valaha találkoztam. Pedig már jóval több mint egy évszázada élek!

A sértettségtől még jobban kihúzom magam.

– Ha tényleg így érzel, miért vetted a fáradságot, hogy egyáltalán utánam gyere?

– Ahogy mondtam – motyogja. – Lehetetlen nőszemély.

– Csak azért, mert rajtam van a Szigillum? – Bárcsak ne remegne a hangom! – Csak valami hülye prófécia miatt, ami miatt becsületbeli kötelességed megvédeni engem?

– A rohadt életbe, Rhya! – A tekintete az enyémbe fúródik, szeme izzik a sötétben. – Magasról teszek a próféciára. Többé már nem érdekel. Engem te érdekelsz!

A szívem hevesen kalapál. Túl erősen. Túl gyorsan. Nem tudok tisztán gondolkodni, meg sem próbálom megfogalmazni mindazt, amit érzek. Különösen, amikor így néz rám.

– Te ezt nem érted. Nem tudok visszamenni. Nem, azután, hogy…

– Megölted őt. Gowert.

Visszahőkölök, mintha megütött volna. Hát persze. Látta a borzalmas jelenetet. Persze, hogy tudja, mit tettem. A gyomrom egészen apró csomóvá szűkül össze.

– De hogyan… Mikor…

Megsajnál, amikor elhallgatok, és válaszol a kérdésekre, amelyeket képtelen vagyok megfogalmazni.

– Egy óránál tovább nemigen lehettél távol, amikor a szobalányaid gyanút fogtak, hogy valami történhetett veled, és riadót fújtak. Én már úton voltam vissza a határról egy csapat emberrel. Mire átlovagoltunk a főkapun, két kereskedő jelentkezett, akik azt állították, hogy szemtanúi voltak, amint egy, a Parázs Gárda egyenruháját viselő férfi eszméletlenül betuszkolt téged egy kocsi hátuljába. Az alagútnál posztoló őrök megerősítették, hogy Gower volt az, aki áthaladt. – A fogait csikorgatja csalódottságában. – Eszükbe sem jutott átkutatni a szekeret, amikor azt állította, hogy a herceg hivatalos ügyében jár el.

Bólintok.

– Ugyanezt a taktikát próbálta az előőrsnél is, de az ottani őrök kezdettől fogva gyanakodtak. És amikor meghallották, hogy a kocsi hátuljában dörömbölök, tudták, hogy valami nincs rendben. Próbáltak segíteni, de…

– Gower megölte őket.

Nem tudok a szemébe nézni, el kell fordulnom. A pillantása túlságosan nyílt, túlságosan tudatos. Inkább a tüzet bámulom, miközben beszélek. A parázs izzik, vörösen, mint a vér.

– Kétségbe volt esve, tudod? Haldoklott. Lassú halál, a belsejét apránként felemésztette a betegség. Láttam már ilyet, még Tengerzugban. Kétlem, hogy akár egy éve is lett volna még hátra.

Nehéz csend támad.

– Úgy tűnik, Efnysien halhatatlanságot ajánl annak a szerencsésnek, aki átad neki engem.

A csönd megtelik dühödt feszültséggel.

– Azt hittem… – A hangom elakad. Nagyot nyelek, és újra megpróbálom. – Azt hittem, Caelderában biztonságban vagyok.

Kötelékünkön bűntudattal teli lökés érkezik felém, élesen döf a bordáim közé, mint egy tű.

– Én is azt hittem – mondja Penn nehéz sóhajjal. – Azt hittem, a védőpajzsok elégségesek lesznek ahhoz, hogy távol tartsák az ellenségeinket. Nem számítottam arra, hogy közülünk valaki árulóvá válik. Főleg nem az egyik legjobb emberem.

Összepréselem az ajkamat, nem tudom, mit mondhatnék erre.

– A Parázs Gárda szigorúan válogatott társaság – folytatja. – Évekig képzik magukat, mire elnyerik a Goweréhez hasonló rangot. Nem volt okom azt hinni, hogy ő bármiféle veszélyt is jelenthet rád nézve.

Még mindig hallgatok. Nem bízom magamban eléggé, hogy megszólaljak. Az érzelmeim túl nyersek, a reakcióim túl féktelenek.

– Rhya – szólít meg egy pillanat múlva. – Mire gondolsz most? Adj valami apró jelet.

Megvonom a vállam, és végigsimítok kusza hajamon. A gondolataimat éppoly nyersnek látom, mint az érzelmeimet. Nem tűnik jó ötletnek hagyni, hogy kirobbanjanak belőlem.

Penn hangja durvává válik a türelmetlenségtől.

– Mit akarsz, mit mondjak? Hogy sajnálom? Istenek, Rhya, te is tudod, hogy sajnálom! – Felsóhajt, hogy megnyugtassa magát, de nem tudja egészen leplezni a fellobbanó indulatot. – Épp ezért mondtam, hogy a palotában kellett volna maradnod, amíg vissza nem jövök.

Az egész testem ledermed. Végre ismét meg bírok szólalni:

– Persze, eleve el sem kellett volna menned.

– Ha nem vetted volna észre, más kötelességeim is vannak a te ellátásodon kívül. Egy egész királyságot kell irányítanom. Nem tölthetek minden percet azzal, hogy meggyőződöm róla, nem sétálsz könnyelműen halálos csapdákba…

– Könnyelműen? Szóval az én hibám, hogy elraboltak?

– Nem ezt mondtam! – csattan fel. – De ha nem kóboroltál volna felügyelet nélkül…

– Nem voltam felügyelet nélkül! Gower vigyázott rám! – vágok vissza. – Gondolom, valahogy előre kellett volna látnom, hogy fejbe vág, belök egy kocsi hátuljába, és megkísérel elcserélni Efnysiennél, mint egy értékes áldozati bárányt!

– Rhya…

– Tudod, szinte nem is hibáztatom érte – vágok közbe. A nevetésem bántó. Keserű. – Gower bármit megtett volna, hogy életben maradjon. Nem személyes ügy volt.

– Ne – morogja összeszorított fogai között –, ne keress kifogásokat arra, amit tett.

– Nem mentegetem, csak azt mondom…

– Elég! – Megvillan a szeme. – Mondd el a többit. Fejezd be a történetet.

– Ne parancsolgass nekem, mintha az egyik embered lennék. Nem ugrok a parancsaidra, ó nagy herceg úrfi.

– Rhya…

A hangja elég fáradtan cseng ahhoz, hogy együttműködésre bírjon. Sóhajtok egyet, majd egykedvűen, a legapróbb részletekig leírom a tornádót, amit megidéztem. A robbanást, amely elpusztította a szekeret, és amely a karót Gower gyomrába küldte. Penn nagyrészt megszakítás nélkül hallgatja a beszámolómat, de hallom, hogy élesen levegő után kap, amikor a történet utolsó részéhez érek.

– Elvágtam a torkát – suttogom keményen. – Egy pillanat alatt vége volt.

Hosszú csend következik, amely során többször mély levegőt vesz. Amikor végül megszólal, a hangjából csöpög a zsigeri gyűlölet, a bosszúvágy.

– Ott kellett volna hagynod, hadd szenvedjen. Hogy megrohadjon. Nem érdemelt ilyen kegyes véget.

Döbbenten villan a tekintetem Penn arcára.

– Ő volt az egyik legmegbízhatóbb embered. Évekig hűséges alhadnagyodként szolgált.

– Tévedés volt részemről, amit nem fogok egyhamar elfelejteni! – fogadkozik hidegen. – Nem kegyelmezek az árulóknak. Nem kap halotti máglyát, nem lesz búcsúszertartás. Hadd feküdjön ott, és pucolják le az állatok a csontjait, hogy a nap alatt kifehéredjenek. A lelke vándoroljon az örökkévalóságig tartó száműzetésben.

– Penn…

– Az volt a dolga, hogy megvédjen téged! A legfontosabb feladatot bíztam rá a távollétemben. A legszentebbet. És az első adandó alkalommal elárult engem. Elárult téged. Elárult mindannyiunkat, mert ha te elvesznél, akkor a legnagyobb reményünk is odaveszne.

– De Penn…

– Nem. Nem. Nem akarok egy szót sem hallani többé a védelmében. Elvett volna téged tőlem. Arra kárhoztatott volna engem, hogy nélküled éljek tovább. – A szavak olyan forrongó haraggal hangzanak el, hogy a szívem kihagy egy ütemet. – Ha nem lenne már halott, én magam ölném meg. És Rhya… – Egybeforr a tekintetünk; a szeméből végtelen őszinteség sugárzik. – Élvezném.

A köpenyem alatt magam köré fonom a karjaimat, részben azért, hogy ne remegjek. De leginkább azért, hogy ne nyúljak felé. A késztetés olyan erős, hogy minden koncentrációmra szükségem van, hogy ellenálljak. Azon kapom magam, hogy azt kívánom, bárcsak egyszer is hagyná, hogy a saját lankadatlan önuralma darabokra hulljon. Hogy engedjen a saját ellenállásából, vonjon a karjaiba, és… és… és…

– Oltsd el a tüzet, és szedd össze a holmidat! Ideje indulni – mondja, dühét eltemetve, az én ostoba fantáziámmal együtt. – Hosszú út vár ránk hazáig.

Nem mozdulok.

– Caeldera nem az otthonom. Nem megyek vissza.

– De igen.

– Nem – suttogom makacsul. – Nem megyek.

– Akkor hová mennél?

Fintorogva elfordítom a tekintetem.

– Számít ez?

– A fenébe, Rhya…

– Csak engedj el! Te magad mondtad: millió más dolgod van, amivel foglalkoznod kell. Nincs szükséged rám, hogy megnehezítsem az életedet.

– És mi van, ha én akarom, hogy a része legyél? – kérdezi halkan, olyan halkan, hogy a tekintetem visszavillan az arcára, mielőtt megakadályozhatnám.

– Penn…

– Mi van, ha azt akarom, hogy megnehezítsd az életemet? Mi van, ha azt mondom, hogy nem tudok aludni vagy tisztán gondolkodni anélkül, hogy tudnám, biztonságban vagy? Mi van, ha azt mondom, hogy már a gondolat, hogy bánthatnak vagy megölhetnek, elég ahhoz, hogy darabokra szakadjon a szívem?

Csak bámulni tudom őt némán. Nincs mód arra, hogy megszólaljak – így képtelenség, hogy a szívem a torkomban dobog. De a köztünk lévő kötelék beszél helyettem is. Úgy fáj, mint egy késszúrás. Az érzelmeim úgy ömlenek ki, mint az éltető vér.

Sajnálat és bűntudat. Félelem és ostoba remény. A legpusztítóbb mind közül a vágyakozás. Olyan vágyakozás, hogy elakad a lélegzetem. Olyan vágyakozás, ami majdnem minden meggyőződésemet összezúzza.

– Menekülsz – mondja Penn, és nem ereszti a tekintetemet. – Félelmedben menekülsz.

– Nem menekülök.

– De igen, és ezt te is tudod.

– És mitől félek, szerinted? – gúnyolódom, hogy leplezzem a félelmemet. – Tőled?

– Önmagadtól. A saját képességeidtől.

Megcsikordulnak a fogaim.

– Megtanulom majd visszafogni az erőmet. Irányítani. Csak több gyakorlásra van szükségem. Több időre.

– Nem a Szigillumodról beszéltem, Rhya. Hanem Gowerről.

Nem tudom leplezni a meghökkenésemet.

– Nem tudom, mi köze van neki ehhez.

– Megöltél egy embert.

Ismét összerezzenek. A hangom úgy csattan, mint az ostor.

– Kegyes tett volt. Haldoklott.

– Egy olyan seb miatt halt meg, amit te okoztál, amikor elszabadítottad azt a tornádót – mondja Penn olyan szelídséggel, hogy sírni támad kedvem.

– Te most gyilkosnak neveztél engem? – A könnyek akaratlanul is a szemembe szöknek. – Elrabolt. Megölt volna.

– Biztos vagyok benne, hogy ez igaz. Félreértés ne essék, megérdemelte a halált. De semmiféle igazolás nem változtat azon, hogy mit érzel azzal kapcsolatban, amit tettél. – Penn lassan ingatja a fejét. – Én a helyedben egy percig sem fontolgattam volna, hogy a kardomat a gyomrába döfjem. Élvezettel ragadtam volna meg a lehetőséget. Te viszont… Ismerlek téged. Tudom, milyen szigorúan őrzöd a szívedet. Tudom, hogy mindazok ellenére, amit átéltél, még mindig hiszel a jóban és a rosszban. Az erkölcsben. Tehát, akár megérdemelte a halált, akár nem, a halála olyan sebhely, amit egész hátralévő életedben hordozni fogsz.

Nem bírom tovább nézni őt. Vagy talán azt nem bírom elviselni, hogy ő nézzen engem. Így nem, hogy közben a szemem mögött viharfelhők gyülekeznek, és közelgő könnyek áradatával fenyegetnek.

Penn közelebb lép, egyenesen elém. A keze a nyakam köré csúszik, a bőrkeményedések lágyan karcolják vékony bőrömet. Behunyom a szemem, ahogy a melegsége belém árad, és szorosan összepréselem az ajkamat, hogy visszatartsam a kétségbeesett sírást.

– Rhya. – A hangja már-már simogatás. – Némely bánat túl nehéz ahhoz, hogy egyedül cipeljük. Engedd el. Add át nekem. Majd én viszem helyetted!

Szűkölő hang szökik ki a számon.

A keze megfeszül a hang hallatán, szavai azonban szelíd suttogásként hagyják el a száját:

– Ne menekülj egy olyan múlt elől, amit nem tudsz megváltoztatni. Inkább tarts velem, menjünk előre!

Azt hittem, ennyi együtt töltött idő után már minden oldalát láttam a dyvedi Pendefyre hercegnek. De itt van egy, aminek még soha nem voltam tanúja.

Szelíd.

Figyelmes.

Gondoskodó.

Ez annyira távol áll a rá jellemző durvaságtól, a finomra csiszolt gúnytól és a nyers brutalitástól, hogy az önuralmam utolsó morzsáit is elsöpri. A könnyek, amelyeket oly nagy igyekezettel próbáltam visszatartani, forró áradatként zúdulnak ki a szememből, és fékezhetetlenül ömlenek le az arcomon. Esélyük sincs arra, hogy tovább csorduljanak, mert Penn közelebb húz magához, átölel, és mielőtt még felfoghatnám, mi történik, az arcom a nyaka tövébe temetem.

Hagyom, hogy a bőréhez simulva sírjak, hogy minden bánatom az ő erős, szilárd testére zúduljon. Mintha tényleg képes lenne kiszívni belőlem a fájdalmat, és magába fogadni, mint egy szivacs, amíg én kicsavarodom és teljesen kiürülök.

Sírok az életért, amelyet elvettem. Sírok a vérért, amely a kezemre, a szívemre tapad. Sírok a lányért, aki valaha voltam, aki tökéletes tisztasággal látta a világot. Helyes és helytelen. A jó és a rossz. Bűnös és szent. Leginkább azonban azért sírok, mert a lelkem mélyén tudom, hogy nem bántam meg a döntésemet. Ha visszamehetnék ahhoz a pillanathoz a kocsinál, amikor úgy döntöttem, hogy elszabadítom a szelet… újra megtenném. Ezerszer is megmenteném magam.

Még akkor is, ha ölnöm kell érte.

Nem tudom, meddig állunk ott – a karom szorosan Penn hátára fonódik, ujjai sűrű hajtincseimbe túrnak. Amikor a zokogásom végre szaggatott hüppögéssé csitul, amikor a borzongásom enyhe remegéssé szelídül, amikor a szemem már megdagad és fáj… Hátrahajtom a fejem, hogy találkozzon a pillantásunk.

A tekintete megenyhül, amikor látja, hogy a könnyek még mindig ott csillognak a szememben. Az arcunk olyan közel van egymáshoz – egy hajszál választ el csak minket egymástól. Lélegzetünk összekeveredik az ajkunk közötti szűk térben. Egyre gyorsabban és gyorsabban szedem a levegőt, miközben próbálom emlékeztetni magam mindenre, ami miatt rossz ötlet lenne, ha ezt az aprócska távolságot megszüntetném. Egy visszafordíthatatlan lépés, amelynek következményei messzire kihatnának a jövőbe, amely mindent alapvetően megváltoztatna közöttünk….

De aztán megmozdul.

Minden ok elszáll, szétszóródik a szélben, mint a pitypang kis pihéi. A tétovázásom egy szempillantás alatt eltűnik; a kifogásaim elpárolognak, mintha soha nem is léteztek volna. Mert Penn ajka az enyémre tapad, lehajol, hogy egy lélegzetelállító csókban forrjunk össze, amitől a mellkasom összeszorul, az elmém pedig kiürül.

Ugyanazzal a levegő után kapkodó kétségbeeséssel csókol, amely az én ereimben is zúg. Ugyanazzal a lüktető vággyal, amelyet a köztünk lévő kötelékben is érzek. Nemcsak kettőnk között feszül, hanem körénk is tekeredik, láthatatlan kötélként köt egymáshoz bennünket. Szorosabban, szorosabban, egyre szorosabban, míg végül elfelejtem, hol végződök én, és hol kezdődik ő.

Visszacsókolom, mindent beleadok a csókba, amim van – minden fájdalmamat, dühömet és vágyakozásomat, minden felgyülemlett sóvárgásomat, amelyet hetekig titkoltam magam elől, hogy ez, itt és most, pontosan az, amit tőle akartam már régebben, mint amire emlékezni szeretnék. Hogy szája az enyémen, keze a hajamban legyen, és szívverése az én pulzusom ütemében dobbanjon – ez az, amire minden egyes alkalommal vágytam, amikor veszekedtünk, civakodtunk vagy szóbeli szurkálódásokkal hergeltük egymást.

A feje ferdén billen, elmélyítve a csókot, miközben a kezeim felcsúsznak a mellkasán. Mély morgás rezdül meg a torkában, amikor az ujjaim megérintik a tarkóját, ahol a sűrű haj a sisakja pereme alatt göndörödik. Az orrvédő hidegen simul lázas arcomhoz, miközben lábujjhegyre tolom magam, mert még közelebb kell kerülnöm hozzá. Többre van szükségem ebből. Többre, mindenből. Több bőrre, több melegségre, több tűzre a véremben.

Több Pennre.

Karjai acélos pántokként fonódnak körém, szorosan magához bilincsel. Hálát adok neki, hogy megtart, mert kizárt, hogy a lábaim elbírják a súlyomat. Kizárt, hogy elgyengült térdeim ne rogyjanak meg az érzelmeim mérhetetlen súlya alatt.

A szél jajveszékelve kavarja örvénybe a lábunknál lévő leveleket, szikrákat szórva a tábortűzből az égre. Próbálom kordában tartani az erőmet, hogy ne indítsak el egy szélvihart, de Penn minden figyelmemet felemészti. Úszom az ízében, az érintésében, az illatában. Képtelen vagyok bármire is koncentrálni, azon kívül, ahogy a keze végigsiklik a gerincemen, és forró felfedezőútra indul. A melleim feszes mellkasához nyomódnak, ahogy hozzá hajolok, elmerülve az érzésekben.

Egek.

Felnyögök, és amint ajkaim szétnyílnak, Penn nyelve közéjük csusszan. Teljesen elgyengülök a karjaiban, és tiltakozás nélkül engedem, hogy felfedezze a számat. Apránként hódít meg, de van valami gyönyörű ebben a megadásban. Ugyanolyan kérlelhetetlen vadsággal veszi át az uralmat a szám felett, mint amit a küzdőveremben és a csatamezőkön láttam tőle – semmi habozás, semmi kételkedés.

Csak kapaszkodni tudok belé, miközben ajkai ostromolnak, és a vágyam soha nem tapasztalt magasságokba emelik. Ez csak tovább fokozódik, amikor a keze végigcsúszik az oldalamon a köpeny alatt, és rábukkan a mellem puha domborulatára. Nyögés szakad ki a torkomból – szaggatott, éhes hang –, amikor a hüvelykujja a ruhám szövetén keresztül a megkeményedett mellbimbómra simul.

A levelek és a tábortűz szikrái tovább kavarognak körülöttünk, egyre gyorsabban és gyorsabban, míg a világ már aligha több, mint szél és lángok homálya. Az egész erdőt lángra lobbantjuk, ha még sokáig így folytatjuk.

Ebben a pillanatban nem tudom rávenni magam, hogy ez egy kicsit is érdekeljen.

– Istenek – motyogja Penn, és a szája elég hosszú időre elszakad az enyémtől, hogy mély lélegzetet vegyen, amire nagyon is szüksége van. Én is erősen zihálok, a tüdőm sikít a Szigillumom szúrós fagyossága alatt. De ez nem akadályoz meg abban, hogy megragadjam a tarkóját, és visszahúzzam magamhoz. Még nem állok készen arra, hogy ez a pillanat véget érjen. Még nem vagyok hajlandó hagyni, hogy a köztünk kialakuló hevület elpárologjon.

Szükségem van a szájára.

Szükségem van az érintésére.

Soha életemben nem volt még ennyire szükségem semmire.

Az ajkai ismét az enyémet követelik egy bőrt felhorzsoló, brutális csókban, amit a testem minden szegletében érzek. Megérint, meleg keze a mellemre simul, forrósága a húsomba merül, lángra lobbantja a vérkeringésemet. Elindítja a szenvedély dobbanásait, amelyek őrjöngő szívem minden egyes szívdobbanásával fokozódnak.

Égő lomb illata árasztja el a csípős éjszakai levegőt. Megperzselt levelek vitorláznak körülöttünk, száraz széleik parázslanak, széláramlatok kapják fel őket, amelyeket nem tudok irányítani. Meg sem próbálom. Az érzelmeim túl nyersek, túl hatalmasak ahhoz, hogy lecsillapítsam őket. Előre-hátra futkosnak a köztünk lévő köteléken, egyre forróbbak és forróbbak, míg végül a kötelékünk a tiszta, tüzes kétségbeesés erős csatornájává válik. Erőink egymásba fonódnak. Nem tudom többé szétválasztani az érzéseinket, nem tudom többé megkülönböztetni a saját vágyaimat az övétől.

Remélem, istenek, imádkozom azért, hogy ő is úgy érezzen, ahogy én most. Remélem, hogy az irántam érzett vágya azzal fenyegeti, hogy lángra lobbantja a bőrét, mert az enyém csak másodpercekre van attól, hogy égni kezdjen.

Minden forróságomat beleöntöm a csókba, a testemmel közvetítem mindazt, amit hetek óta túlságosan féltem szavakba önteni. A pulzusom felszökik, amikor a másik keze lecsúszik, hogy megsimítsa a fenekem ívét, magához húz, és érzem, ahogy saját szenvedélyének kemény bizonyítéka határozottan a testem közepéhez nyomódik.

Ő is lángol értem.

Futótűz terjed a vérében, testében – amit én gyújtottam meg. Amit hirtelen vad vágyakozással addig akarok szítani, amíg az mindkettőnket teljesen fel nem emészt. Amíg a múlt el nem ég, teret engedve valami újnak, ami szabadon növekedhetne közöttünk.

A felismerés elég ahhoz, hogy a fejemben teljes legyen a zűrzavar. A gondolataim töredezett szilánkok, amelyeket nem tudok ép gondolattá összeilleszteni, nemhogy szavakba önteni. Többet akarok.

Azt akarom, hogy…

A távolból hirtelen furcsa dörrenés hasít az éjszakába, olyan hangos, hogy azt hiszem, mennydörgés. Olyan hevesen visszhangzik, hogy az égboltot is megrázza. Nem egy medve bömbölése vagy egy farkas üvöltése. Mélyebb. Keményebb. Végtelenül ijesztő.

Mindketten nehezen lélegzünk, és a szánk elszakad egymástól. Penn félig kábult, félig kétségbeesett arckifejezéssel bámul rám, és biztos vagyok benne, hogy az én arcomon is ugyanez a kifejezés tükröződik. De néhány kemény pislogással felszáll a vágy gerjesztette köd, és a teste, mely még hozzám simul, megmerevedik. A keze felemelkedik, és ugyanolyan sürgetéssel lök ki a karjaiból, mint amilyen sürgetéssel korábban magához húzott.

– Mennünk kell – mondja, szinte hangtalanul. – Most.

A furcsa harsogás újra felhangzik, szétszaggatva az eget, és a nyaka megfeszül.

– Mi ez? – suttogom, miközben körülnézek a sötétben. Riadalom hasít végig rajtam, elűzve minden maradék szenvedélyt. Olyan hangot hallok, amely egyetlen általam ismert állatéhoz sem hasonlít. Olyan hangja van, mint…

– Jégóriások. – Penn tekintete már tiszta és éber, nyoma sincs benne az égő vágynak, amit másodpercekkel ezelőtt láttam rajta. – Van egy kolónia a közelben.

Elakad a lélegzetem.

– Micsoda?

– Nem ok nélkül hívják Elhagyott-erdőnek. Nem véletlenül kerüli minden és mindenki nagy ívben ezt az erdőrészt. Minden évben, amikor a szimmeri hó olvadni kezd, otthonra lelnek itt a csontokkal teli barlangokban, és mindent felfalnak, ami elég ostoba ahhoz, hogy az útjukba tévedjen, mielőtt a nyári hónapokra álomba merülnek.

Átpillant a vállam fölött a sötétbe. A teste éber a feszültségtől. Mintha bármelyik pillanatban szemtől szemben találhatnánk magunkat egy mitológiai jégszörnnyel. Megremeg a szívem, amikor arra a furcsa ligetre gondolok – a letört ágakra, a halálos csendre –, amelyben alig néhány órája találtam magam. Összepréselem az ajkamat, és azon tűnődöm, vajon milyen közel kerültem ahhoz, hogy egy sor óriás, jeges kéz által haljak korai halált.

– Szerencséd, hogy nem botlottál egyenesen beléjük – motyogja halkan. – Különben nem folytatnánk most ezt a beszélgetést.

– Igaz – mondom elgyengülve. – Szerencse lánya. Ez vagyok én.

Úgy tűnik, nem veszi észre a hangomba vegyülő keserűséget. El van foglalva azzal, hogy a csizmájával eltapossa kis tábortüzem parazsát. Összeszedi a holmimat az üreges fa melletti helyről, és elhalad mellettem. Átadja nekem az íjamat és a tegezemet, hogy átvethessem a vállamon, miközben a hátizsák pántját a saját vállára húzza.

Amikor a tekintetünk újra találkozik, van egy pillanat – a ki nem mondott szavak, a be nem váltott ígéretek pillanata –, amelytől olyan sűrűvé válik köztünk a levegő, hogy egyikünk sem lélegzik. Egy pillanat, amely többért könyörög, mint egy elvétett pillanatért; órákért, napokért, egy egész rohadt hónapért, hogy befejezzük, amit elkezdtünk.

– Haza? – suttogja végül, durva hangon.

Olyan rövid kis szó.

De milyen óriási következményei vannak.

Megijeszt, de mégis kimondom.

– Haza.

Tűz lobban a szemében, olyan gyorsan fellángol, és olyan gyorsan el is tűnik, hogy abban sem vagyok teljesen biztos, hogy nem csak képzelődtem. Kinyújtja a kezét, és egybefűzi az ujjainkat. Úgy szorít, mintha soha nem akarna elengedni.

Viszonzom a szorítást.

Együtt hagyjuk magunk mögött az erdőt.

Caeldera felé tartunk.

Hazafelé.

HUSZONHATODIK FEJEZET

KÉTKEDVE BÁMULOM AZ EGYMÁSBA fonódó indák ívét. Vastag és borotvaéles tüskék borítják a képződményt, a természet törvényeinek ellentmondva, a földből két göcsörtös oszlopban kanyarodnak fel az ágak, amelyek egy nagy ajtó alakjában fonódnak össze.

– Ez egy portál?

– Mire számítottál?

– Nem tudom. – Megvonom a vállamat. – Valami kicsit mágikusabbra. Ez egyszerűen olyan, mintha a természet része lenne.

– A mágia a természet része.

Legyűröm a késztetést, hogy elfintorodjak.

– Tudod, mire gondolok. Nem világít, nem pulzál… Nem csinál semmit.

– Biztosíthatlak, hogy igenis csinál valamit. – Zavartan néz rám. – Különben is, a portálokat nem arra tervezték, hogy feltűnjenek bármelyik közönséges utazónak. A legtöbb ember képtelen az észrevételükre. Olyan bűbájt bocsátanak ki magukból, amely rejtve tartja őket minden kíváncsi tekintet elől, kivéve azokat, akiknek erős tündevérük van. Egy halandónak, vagy a legtöbb félvérnek ez a hely nem több, mint egy üres tisztás.

Körbepillantok a tisztáson. Az Elhagyott-erdő szívében található, ahol a fák törzse olyan vastag, hogy egy tucatnyi felnőtt ember tudná csak kinyújtott karral körbeérni. A földet sűrű moha és páfrány borítja, zöld szőnyegként, amely halványan izzik minden egyes lépés súlya alatt. Ezernyi tűzpille száll a levegőben, élő csillagokként pislákolva, amíg a hajnal első sugarai el nem kergetik őket.

Órákig gyalogoltunk, mire elértük a kaput. Az út sokkal gyorsabb lett volna Onyx hátán, de Penn azt mondta, nem kockáztatja meg, hogy a csődört a jégóriások útjába vigye. Nem is beszélve az embereiről.

– Pontosan hogyan működik? – Figyelmesebben vizsgálgatom az íves indákat. Enyhe csillogás járja át az egész tisztás levegőjét, de ezenkívül nem sok erőt érzek.

– A portálok lényegében olyan ajtók, melyek mind összeköttetésben állnak. Az ember belép az egyiken, a másikon meg kilép.

– Ilyen egyszerű lenne?

Az ajka megrándul hitetlenkedésem hallatán.

– A trükk az, hogy arra koncentrálj, ahová el akarsz jutni. Csak akkor próbálj meg a portálok között utazni, ha pontosan tudod a helyüket, különben… eltévedhetsz.

– Hová tévedhetek?

– A portálok közé. A mágia köztes szövetébe.

– Ez nem hangzik túl kellemesnek. – A homlokomat ráncolom. – Miért nem mehetünk vissza Caelderába gyalog?

– Eltekintve attól, hogy ezek az erdők hemzsegnek a szörnyektől… az egy hétnél is több időt venne igénybe. Időt, amivel nem rendelkezünk. Már így is túl sokáig voltunk távol. Fyremasig már csak pár nap van hátra, és az egyik legmegbízhatóbb hadnagyom hamarosan apa lesz…

– Ó! Carys! – A szívem elszorul a hirtelen bűntudattól. Az elmúlt napok drámai eseményei során szinte teljesen megfeledkeztem a barátomról. – Biztos nagyon aggódik!

Penn tekintete megvillan, amint meghallja a hangomban a baráti aggodalmat, de úgy dönt, nem kommentálja.

– Annál több okunk van arra, hogy minél hamarabb visszatérjünk. Ez csak egy portállal lehetséges. Biztosíthatlak, hogy teljesen biztonságos.

– Hacsak véletlenül el nem veszítem a fókuszt, hogy aztán az idő és a tér szövetében kóboroljak az örökkévalóságig?

– Biztos vagyok benne, hogy előbb-utóbb megtalálnád a kiutat. Rengeteg kijárat közül választhatsz. Még akkor is, ha nem lehetsz teljesen biztos benne, hogy hová juttatnak.

– Hány portál van?

– Ezt nem tudjuk pontosan. Néhány elveszett az idők során, elpusztította őket a métely, vagy lerombolták őket a halandók, amikor kifosztották a hatalom szent helyeit. De van egy maroknyi még mindig szétszórva, egész Északföldön.

– Honnan származnak?

– Őseink építették őket. Ősi tündék. Módot akartak arra, hogy összekapcsolják a föld legerősebb erővonalait. Hogy gyorsan utazhassanak a négy udvar között.

– Hallottam már az erővonalakról, de nem vagyok benne biztos, hogy igazán értem, mik azok – ismerem be.

– Ha Anwyvn egy ember lenne, az erővonalak lennének a bőre alatti erek. Vér helyett mágikus erő halad bennük. Általában szabad szemmel nem láthatók. Hozzáférhetetlenek. Kivéve azokon a helyeken, ahol a mágia különösen erős.

– Mint a vízesés mögötti barlang?

A férfi bólint.

– Vannak bizonyos helyek, ahol a világ szövete összeforr. Mint egy varrás, amely egy ruhadarab két oldalát tartja össze. Az erő természetes módon összegyűlik ezeken a helyeken. Valószínűleg már találkoztál velük korábban, még ha akkor nem is ismerted fel.

– A Csillagfény-erdő – suttogom. – Tengerzugban. Éreztem ott valami különöset. Egy áramlatot a földben. Mintha kiaknázatlan erő lenne.

– Valószínűleg egy átjáró lehetett.

– Ha az is volt, most már csak hamu. Az erdőt katonák gyújtották fel azon az éjszakán, amikor elmenekültem az otthonomból…

Találkozik a pillantásunk, és látom, hogy figyelmesen néz engem. Eddig még soha nem osztottam meg önként semmilyen információt arról, hogy honnan jöttem, hogy milyen volt az életem, mielőtt az útjaink keresztezték egymást.

Talán végre itt az ideje, hogy ezen változtassak.

– Az egyik középföldi király katonákat küldött. – Lenyelem a torkomba gyűlt gombócot. – Nagyon sok katonát. Lerohanták az egész félszigetet, minden települést ostrom alá vettek. Mindenkit megöltek. Az egész falumat.

– A családodat?

– A mentoromat. Őt Eli Fleetwoodnak hívták. Halandó volt, a szakmája szerint gyógyító, méghozzá igen képzett. Bellmere-ben is letelepedhetett volna, vagy bármelyik nagyvárosban, de ő inkább egy tengerparti házikóban élt. Az emberek az egész birodalomból odautaztak hozzá, hogy segítsen rajtuk. Ő volt az, aki megtanított csontokat összeilleszteni, kenőcsöket keverni és tonikokat főzni. Ő vigyázott rám, ő védelmezett engem éveken át.

– És… – Penn hangja elcsuklik, mintha félne, hogy túl messzire megy. – A szüleid?

– Soha nem ismertem őket. Amennyire tudom, a születésem napján elhagytak. Eli talált rám egy fonott kosárban, sírva, a Csillagfény-erdőn túli parton. Ott hagytak, mint valami áldozatot az isteneknek, hogy a dagály magával sodorjon.

Penn némán issza magába a történetemet, majd halkan azt mormogja, sajnálom.

– A szüleim miatt? Nem kell. Nem gyászolhatok olyasvalakit, akit soha nem ismertem.

– Nem miattuk. A mentorod miatt. – A szeme nagyon sötét a hajnal előtti éjfekete csendben. – Biztosan hiányzik neked.

Nem mondok semmit. Csak bólintok, és elfordítom a tekintetem. És Penn, Penn lévén, megérti, hogy vannak dolgok, amikről még nem állok készen beszélni. Vannak sebek, amelyek még túl fájdalmasak ahhoz, hogy piszkáljam vagy szurkáljam őket.

– Ez a portál jelenleg szunnyad – mondja, hogy gyorsan témát váltson. – Ha most átlépnénk rajta, akkor csak a tisztás túloldalán találnánk magunkat, Caeldera helyett.

– Akkor hogyan aktiválod?

– Vérrel.

Felvonom a szemöldökömet.

– Véráldozattal?

– Pontosabban, mágikus vérrel. Egy nemes tünde vérével. Olyannal, mint a miénk.

– Ez egy kicsit barbárnak tűnik.

– Akárhogy is utazol, legyen az ló, hajó vagy szán, feláldozol valamit. Időt, alvást, állóképességet, pénzt. Ezt a bizonyos áldozatot egyszerűen előre meg kell fizetnünk a biztonságos utazásért cserébe. – Rám mered, látva a félelmet az arckifejezésemben. – Ne aggódj! Ezúttal együtt megyünk át.

Mielőtt bármi mást mondhatnék, Penn előrántja az egyik pengét a mellkasára szíjazott fegyverszíjból, és mély vágást ejt a tenyerén. Még csak fel sem szisszen. Annyira lefoglal, hogy a tenyerén tócsává gyűlő vért bámulom, hogy észre sem veszem, ahogy az én kezemet is megfogja, amíg nem érzem a penge hirtelen hasítását a bőrömön.

– Aú!

– Gyorsan! Gyere – motyogja, és a kapu felé rángat –, mielőtt begyógyulnak a sebeink!

Összekulcsolja vérző tenyerét az enyémmel, és megállít közvetlenül a boltív előtt. Ebből a távolságból a tüskék élesnek tűnnek, mint a tőrök. Az indák nem egyszerűen csak összefonódnak, sokkal inkább egymásba olvadnak. Elválaszthatatlanok, még a legélesebb szerszámmal sem lehetne őket szétfeszíteni.

Összekulcsolt ujjainkról vörös cseppek csöpögnek, ahogy Penn a kapu közepére emeli őket. Megcsillan – egyszer, kétszer –, aztán izzani kezd, egyenletes fényáradattal, amely olyan erős, hogy teljesen elvakít. A mágikus suttogás, amely itt, az erdő szívében betölti a légkört, dübörgéssé fokozódik, amely magát a levegőt is megrengeti. A Szigillumom bizsereg, mintha magába szívná a körülöttünk áramló maradék erő egy részét.

Pennre pillantok, hogy útmutatást kérjek.

– Bármit is teszel… – vigyorog rám, az egyenletes fehér fogak ritkán látott villanása láttán szívem kihagy egy ütemet. – Ne engedj el!

Nem szól semmi többet, csak magával húz, előre a fénybe.

*

A PORTÁLLAL VALÓ UTAZÁS olyan, mintha egyenesen a Napba lőnék az embert egy csúzlival. Szédítő. Felkavaró. A színek rohanó spektruma, a fehér zaj szüntelen zúgása. A világ semmivé zsugorodik, majd kitágul a végtelenbe. Oldalra billen, a feje tetejére áll. Úgy forog, mint egy búgócsiga egy imbolygó deszkán.

Anyagtalanná válik a körülöttem lévő világ, akárcsak a mellettem álló férfi. És saját testem is. A csontjaim részecskékké bomlanak, szétszóródnak, mint a por, ahogy átrobogunk a tiszta fénysugáron. Nem látok, nem is érzékelek. Nem érintek, nem is annyira érzek.

Napfény vagyok.

Én vagyok az idő.

Én vagyok a levegő.

Nem, nem levegő, hanem…

Éter.

Száguldunk az erővonal-hálózaton, amely úgy ragyog, mint a pókháló a napfényben, és amely az egész kontinensen átível és szerteágazik. Ez túl sok ahhoz, hogy egyszerre a fejemben tartsam, túl hatalmas ahhoz, hogy feldolgozzam anélkül, hogy darabokra törnék. Be akarom hunyni a szemem, de nincs mit becsukni. Azon tűnődöm, hogy lehet, hogy még mindig Penn kezét fogom, bár már nincs is kezem. Azon tűnődöm, hogyan tűnődhetek egyáltalán bármin, ha nincs elmém, nincs koponyám, és nem létezem.

Az utazás egy örökkévalóságig tart, és valahogy mégis kevesebb, mint egy másodperc. Egy élet, egyetlen szempillantásba csomagolva. A lelkemet is görcsbe rántó puffanással megállunk. Érzem, ahogy szétszórt részecskéim újra összeállnak, a porszemekből vér és csont lesz, és minden, ami áttetsző volt, visszatér szilárd formába.

És akkor visszatértünk. Vissza a szilárd talajra, vissza a világba. Lábak a csizmámban, lélegzet a tüdőmben. Penn keze megszorítja az enyémet, érintése meleg és biztos. Szaggatottan kapkodom a levegőt, küzdök a gyomromat felkavaró hányinger hullámaival, és pislogok, mert csillagokat látok.

Egy kerek barlangban állunk, amely hasonló ahhoz, amely a vízesés mögött rejtőzik, csak nagyobb – és lényegesen szárazabb, mivel nem párásítja a levegőt állandó ködtakaró. A körülöttünk lévő kőfalakon ugyanolyan ősi, vésett jelek láthatók, de ezek nem veszik körül az egész helyiséget. Ehelyett egy ajtót alkotnak.

Egy kaput.

Nagyjából ugyanolyan méretű és alakú, mint az, amelyen az erdei tisztáson beléptünk. Miközben nézem, a jelek fényes ragyogása a sötét hamu természetes árnyalatára halványul, és a kapu beolvad a környezetébe. Pusztán másodpercek múlva már nem látszik többnek, mint egy kőbe vésett, ősi műalkotás.

– Hol vagyunk? – kérdezem halkan.

– Nézd meg te magad.

Penn nem engedi el a kezemet, miközben a barlang szájához vezet. Egy keskeny párkányra lépve azon kapom magam, hogy Caelderát bámulom. A kráter tetején vagyunk, ahonnan pazar kilátás nyílik az alattunk elterülő főváros egészére. Közvetlenül szemben a barlanggal, ahonnan kitekintünk, ott csillog a palota és ott zúg a vízesés. Tornyain megtörnek a reggeli fény első sugarai, és a napfelkelte pasztellszíneinek kavalkádja színesíti meg a jellegzetesen szürke homlokzatot.

Elképedve kapkodom a levegőt a látványtól, a lábam előtt szőnyegként elterülő szépség rabul ejt.

– Ez a kedvenc helyem egész Caelderában.

Elszakítva a tekintetem a látványtól, Pennre pillantok.

– Nem nehéz belátni, hogy miért.

– Azért járok ide, hogy kiszellőztessem a fejem. – Az ajka féloldalas mosolyra húzódik. – Vagy hogy elmeneküljek Vanora elől.

– Mindig ilyen volt, mint most? Ilyen… számító?

– Vanora tűzmágia nélkül született. Emiatt állandó sértettséggel ég. Az imádat iránti igénye olyan láng, ami soha nem fog kialudni. – Végül elengedi a kezemet, felnyúl, és leveszi a sisakját. Az nehéz puffanással csapódik a derekunknál lévő kőpárkánynak. Igyekszem nem figyelni túlságosan, ahogy a kezével végigsimít a haján, felborzolva a lelapult szálakat. A látvány valahogy még a város látképénél is lebilincselőbb.

– Leginkább rám neheztel – folytatja Penn, a kőnek támaszkodva. – Nem közös a vérünk, nincs igazi családi kötelékünk. Ő a Tűz első Örökösének, Vorath királynak a lánya, aki a Gyomlálás káoszába született, és amikor nagykorú lett, magának követelte a trónt. Én pedig egy közönséges kovács fia voltam.

– Voltál? Már nem vagy az?

– Aznap, amikor megszülettem, alig néhány perccel születésem után kivettek anyám karjaiból, és idehoztak. A palotába. Átadtak Amitha királynőnek, Vanora anyjának. – Szünetet tart. – Meg kell értened, itt Északföldön nagy megtiszteltetésnek számított a következő Örököst a világra hozni. Engem nem rejtettek el, mint Enidet, nem hagytak magamra, mint téged. A vér szerinti szüleimet magasabb társadalmi rangra emelték, elhalmozták őket arannyal, nagyszerű ékszereket és egy földdarabot kaptak az Északi-tenger partján, cserébe azért, hogy engem a világra hoztak.

– Akarod mondani, azért, hogy lemondtak rólad – javítom ki halkan.

Penn megvonja a vállát.

– Mindig a hatalom diktálja a szabályokat, ahogy mondani szokták. Amitha királynő elég jól felnevelt, még ha nem is tudta megadni nekem az igazi anyai szeretetet. Még gyászában sem volt kegyetlen. Halk szavú volt. Szelíd. Talán túlságosan is gyenge, hiszen alig egy évtizeddel azután, hogy a férje lelke eltávozott, ő is csatlakozott hozzá az égben.

– Kár, hogy a lánya nem örökölte ugyanezeket a tulajdonságokat.

– Vanora olyan keserűséggel született, amit a szeretet sem tudott megédesíteni. Nem hiszem, hogy valaha is elfogadta volna hirtelen érkezésemet az életébe, különösen, hogy ez egybeesett az apja halálával. A máglya még ki sem hűlt, amikor Caelderába hoztak, újszülött csecsemőként, ráadásul egy közember gyermekeként, aki a Szigillumot viselte… – Arckifejezése a mosoly és a szánalom között ingadozik. – Ötévesként nem értette, miért birtoklom azt, amit tőle megtagadtak. Miért rám szállt az apja öröksége, és nem rá, a saját véréből származó gyermekére. A már akkor is meglévő keserűsége túlcsordult.

– És a vér szerinti szüleid… soha többé nem láttad őket?

– Nem. Lemondtak minden jogukról velem kapcsolatban. De ez nem szokatlan. A tünde udvarokban ez mindig is így volt. A legerősebbek közülünk átvették az uralom gyeplőjét, ők irányították a királyságokat. A felkelés után, amikor az uralkodót megölték, és amikor a mágia széthullott, ez még inkább szükségszerűvé vált. Nem volt, aki egyesítse a négy elemi udvart. Nem volt egyetlen hatalom, aki megvédte volna határainkat az inváziótól, aki megvédte volna népünket a mészárlástól. Magunkra maradtunk. – Mély hangja töprengő. – Két erőd elesett nem sokkal a háborúk kezdete után. A mai napig romokban hevernek.

– Ég és Föld – mormogom. – Egyszer ezt már említetted nekem.

És azóta többet is megtudtam róluk Soren kötetéből. Érdekes információk tömkelege volt a könyvben – még ha a szerző leírásai többnyire szárazak is voltak, és hagytak némi kívánnivalót maguk után. Éppen a múlt héten, mielőtt elraboltak, olvastam egy részt a mágia lassú eróziójáról, amely még azokban az erődökben is jelen van, amelyek a Gyomlálás után fennmaradtak.

A mágikus adottságok minden generációval egyre gyengülnek. Még a legrégebb óta fennálló, nemes tündék vérvonalában, ahol a hatalom egykor garantált volt, sincs már biztosíték arra, hogy egy gyermek születésekor akár csak a legalapvetőbb, egy elem irányítására való képességekkel is rendelkezne. Több, e beszámolóhoz megkérdezett család bevallotta, névtelenségük megőrzése mellett, hogy legfiatalabb utódaik még egy gyertyát sem tudnak meggyújtani, vagy egy serleget sem tudnak megtölteni, nemhogy képesek lennének egy sérülés után maguktól meggyógyulni.

Mások azt mondják, hogy egyáltalán nem tudtak gyermeket nemzeni, ami növekvő félelmekhez vezet, hogy az egész mágikus faj kihalhat a következő évszázadban. És bár azt feltételezik, hogy az egyik Örököstől – vagy talán egy pártól – született gyermek erősebb elemi tehetséggel születhet, mindeddig nincs bizonyíték, amely megerősíthetné ezeket a reményteli elméleteket.

Soren a margóra firkálta: Meglepő, hogy nem vette a bátorságot, hogy itt is megjegyzést tegyen potenciális fattyaim légióiról.

Csak ő képes viccet csinálni a népünk teljes kiirtásából.

– Igen – mondta Penn, visszazökkentve a jelenbe. – A Tűz Udvara túlélte, de éppen, hogy. Ezreket öltek meg a Fosztogatók és a Fagyvidékiek, akik csatlakoztak a halandó bitorlók véres hadaihoz. Dyved seregei visszaverték őket, de csak nagy áldozatok árán. – Otthonát bámulja, szemöldökét összeráncolja, ujjait a kőre nyomja. – Utána Vorath király arra használta fel azt a hatalmat, amellyel rendelkezett, hogy összetartsa a királyságot. Lezárta a határainkat mindenki elől, aki a fennsíkon kívülről érkezett, illetve lezárta a be- és kivezető kereskedelmi útvonalakat is. Uralkodása a merev ellenőrzés és a szigorú engedelmesség időszaka volt. Elszigeteltség, gyanakvás és félelem. Nagyon sok félelem. Ez volt Vanora gyermekkorának Dyvedje. Ez volt az az anyag, amelyből őt formálták.

– Ez nem mentség a tetteire.

– Mentség? Nem, valóban nem az. Magyarázat? Sokkal inkább. Nem volt több, csak egy kislány, amikor az apja túl messzire merészkedett az ereje kieresztésével, hogy fenntartsa a védőpajzsot. És közben meghalt. És aztán…

– Megszülettél te.

– Igen. A következő Tűz Örököse – bólint egy csipetnyi fanyarsággal. – Vanora Vorath örököse volt születése jogán, de az erejét én kaptam. A lángja bennem ég. – Kezét a mellkasához emeli, a Szigillumhoz nyomja, a jelhez, amelyről tudom, hogy a bőrébe égett. – Sokan vannak, akik azt akarják, hogy lépjek elő, és foglaljam el a trónt. Sokkal inkább lenne az enyém, méghozzá jogosan, mint amennyire valaha is az övé volt.

– Akkor miért nem foglalod el?

Rám néz, a homlokát ráncolja.

– Lehet, hogy Vanora hiú és önző, de nem rossz gazdája a trónnak. Dyved gyarapszik. A nép boldog. Már több mint egy évszázada elég tisztességes uralkodó. Elnézem neki a pazar vacsorákat, a nevetséges bálokat és a rongyrázást. Cserébe megtartom a szabadságomat. Szabadságot, hogy a fennsíkon túlra utazhassak. Újra megnyitni a határainkat, helyreállítani a kereskedelmi útvonalakat. Olyan szövetségeket köthetek, amelyek egykor lehetetlennek tűntek. – Ismét a városra pillant. – Alig nőttem ki a gyerekkorból, amikor először indultam el a Víz Udvara felé, egy zászlóaljnyi megbízható katonával a hátam mögött. Meg akartam nézni, hogy létezik-e még. Amikor láttam, hogy igen, találkozót kezdeményeztem a királlyal.

– Sorennel?

Röviden bólint.

– Istenek, bizonyára szórakoztatta a látvány, ahogy félig még kamaszként zörgetem a kapuit a követeléseim listájával. De azért beengedett. Sőt, valóban meghallgatott, anélkül hogy egyenesen elutasította volna a szövetséggel kapcsolatos ötletemet. – Szünetet tart. – Lehet, hogy egy nyomorult, embergyűlölő kurafi, de hű a szavához. Azóta szövetségesek vagyunk, és megesküdtünk, hogy háborúban mindig segítjük egymást. Hogy megvédjük Északföldet az inváziótól. Hogy a lehető legtovább feltartóztassuk a mételyt.

– Amikor elhagytuk az Akrín-erődöt, királyi kötelességedként említette, hogy részt kell venned a húga esküvőjén.

– Arwen hercegnő… – Penn felsóhajtott. – A nyár közepén lesz az esküvője. Gondolom, meg kell jelennem. Még ha hajlandó is lenne átvenni ezt a feladatot tőlem, Vanora már túlságosan törékeny ahhoz, hogy Llŷrig utazzon.

Az ajkamba harapok.

– És én? Nekem is részt kell vennem?

A levegő pattogni kezd a kimondatlan feszültségtől.

– Szeretnél?

– Szeretném látni Hyliost – ismerem be. – Kíváncsi vagyok a Víz Udvarára.

Egy szívdobbanásnyi habozás előzi meg a válaszát.

– Ahogy azt már sokszor elmondtam neked, Rhya… nem fogolyként vagy itt. Oda mehetsz, ahová csak akarsz. Nincs jogom itt tartani téged.

A tekintetem végigfut a profilján. Sötét szempár, amely elfordul tőlem. Az orrának éles, egyenes lejtése. Az a makacs száj, amely oly gyakran préselődik szigorú vonallá. Alig néhányszor láttam mosolyt ezen a szájon, és még annál is ritkábban nevetést.

Azon kapom magam, hogy az jár a fejemben: vajon milyen lehetett volna a félelmetes dyvedi Pendefyre, ha a mellkasán lévő jel nélkül születik, és nem tombolna a bőre alatt az a pokoli tűz. Ha egy közönséges kovács fiaként nőtt volna fel, nem pedig a jóslat gyermekeként. Hirtelen egy kép villan át az agyamon – erős vállak, amelyeket nem terhel a végzet súlya, ragyogó mosoly a koromtól foltos arcon; elég jóképű ahhoz, hogy a falujában minden lány figyelmét magára vonja –, ám egy szívdobbanásnyi idő múlva el is tűnik a látomás.

– Még hónapok vannak addig hátra – mondom gondterhelten. – Előbb lássuk, túlélem-e Fyremast.

Szavaimmal csak oldani akartam kissé a feszültséget, mert a hangulat határozottan komorrá vált, de ehelyett cselekvésre késztetik Pennt. Ellöki magát a kőpárkánytól, és felkapja a sisakját.

– Vissza kellene mennünk. Itt a hajnal, és hosszú napnak nézünk elébe.

Szóra nyitnám a számat, hogy mondjak valamit, bármit, hogy még egy kicsit tovább álljon itt velem, hogy meghosszabbítsam az őszinte beszélgetés e múló pillanatát. De halvány fogalmam sincs, mit mondhatnék, és különben is, már mozgásban van. Közvetlenül mögötte haladok, néma árnyékként követem őt vissza a sziklakamrába. Megkerüljük a szunnyadó kaput, amely most már szinte észrevehetetlen a túlsó falon, és egy keskeny folyosóra lépünk, amely mélyebbre vezet a földbe. Olyan sötét van, hogy alig tudom kivenni Penn széles vállának sziluettjét háromlépésnyire előttem. De érzem őt, anélkül is, hogy látnám; a köztünk lévő kötelék úgy húz engem, mint egy betörésre váró csikót az idomító kantárszár.

A folyosó végén megállunk. Felemeli a kezét, és a falhoz szorítja. A sötétségben rövid ideig vörös fénnyel felizzik egy éledő erő. Egy pillanattal később mély morajlást hallok a földben, és a lábunk alól eltűnik a padló. Felsikítok, ahogy a kezeim felrepülnek, és Penn köpenyébe markolnak.

– Penn!

– Nyugalom! – A hangján úgy hallom, jól mulat rajtam. – Ez egy felvonó, az egyik régi bányaaknába építették be. Egész alagúthálózat veszi körül a krátert. Néhányat még mindig használnak raktározásra és hasonlókra, de a többi le van zárva a nyilvánosság elől.

Kalapáló pulzusom némileg lelassul, ahogy a lift leereszkedik, meglepően egyenletes tempóban. Kényszerítem a kezem, hogy elengedje köpenyén a halálos szorítást.

– Az őseim generációkon át bányászták a földet az öreg vulkán körül, de ahogy Caeldera kozmopolita várossá nőtte ki magát, ez a gyakorlat megszűnt – magyarázza Penn. Az az érzésem, hogy elsősorban azért beszél, hogy elterelje a figyelmemet. – A legtöbb drágakő és ásvány most a Szimmeri-hegység lábánál fekvő kisebb hegyekből, és a felső tartományok szikes síkságairól származik.

Bólintok, de csak félig figyelek, miközben várom, hogy véget érjen az utazás. Áporodott levegőt szívok a tüdőmbe, légzésem felületes, és közben elképzelem a szabad eget, a felhőkön áttörő tiszta hajnalt. A bezártság érzete ördögien mardos legbelül, ahogy a pillanatok egyre csak telnek. Végre megállunk az akna alján. A föld a csizmám alatt áldottan szilárd, majd Penn egy újabb rövid folyosón vezet lefelé, és végül kijutunk a fénybe. Mély levegőt veszek, és a tüdőm megkönnyebbül, ahogy végre megtelik.

– Úgy látom, a jövőbeni bányászkarrier szóba sem jöhet számodra.

Penn gúnyos megjegyzése hallatán felé pillantok. Hátradől, a sziklafalnak támaszkodik a kráter tövében, és aggodalommal vegyes vidámsággal méreget engem.

– Most már jól vagyok. – Remegve felsóhajtok, máris jobban érzem magam. – Sosem szerettem túlzottan a bezártságot.

– Mmm. A föld mélye szöges ellentéte mindannak, ami te vagy. Soha nem fogod magad otthon érezni olyan helyeken, ahol nincs fölötted szabad égbolt. Mint ahogy nekem sem az a sorsom, hogy hajóskapitányságra adjam a fejem. Vannak dolgok, amelyeken minden erőnk ellenére sem tudunk teljesen felülkerekedni.

Ezen elmélkedem, miközben visszafelé tartunk a palotába, és Caeldera csendes utcáin haladunk, amelyek közben lassan életre kelnek. A hajnal reggellé teljesedik ki, fényben fürdetve a tisztára söpört macskakövet. A kakasok ébredeznek, és nyikorgó kukorékolással hirdetik az új nap kezdetét. Hamarosan gazdáik is előbújnak, hogy a malmok, a kovácsműhelyek és a raktárak felé vegyék útjukat, amelyek a körülöttünk lévő sikátorokat övezik. De egyelőre minden csendes. Minden békés.

Azt hittem, hogy soha többé nem térek vissza ide, erre a helyre. Ebben a pillanatban mégis úgy érzem, mintha vitathatatlanul az otthonomba érkeznék, haza. Ha őszinte vagyok magamhoz, ez talán inkább a mellettem sétáló férfinak köszönhető, mint magának a városnak.

Nem osztom meg ezt az érzést Penn-nel. De közöttünk a láthatatlan kötelék olyan erővel, olyan biztonsággal vibrál, hogy azt képzelem, ha fel merném emelni a kezemet az oldalamról, talán végig is simíthatnék rajta, és dallamot pengethetnék a köztünk feszülő csenden, mint apró kalapácsok a csembaló húrjain.

Mire a palotához érünk, már annyira erősen szorítom ökölbe a kezemet, hogy az ujjaimban alig kering a vér.

HUSZONHETEDIK FEJEZET

MEGLEP, MILYEN GYORSAN visszazökkenek a caelderai életbe. Távollétemben nem sokat gondolkodtam azon, hogy a hátrahagyottak mit érezhetnek, ha megtudják, hogy elraboltak. Annyira felemésztett a kezemhez tapadó vér miatt érzett bűntudat, annyira meg voltam győződve a saját tetteim megbocsáthatatlan voltáról, hogy egyszer sem gondoltam arra, visszatérésemet tárt karok és őszinte megkönnyebbülés fogja fogadni.

Azonban mégis, az érzés ott csillog szobalányaim szemében, akik visszanyeldesik könnyeiket, miközben forró fürdőt engednek nekem, és kifésülik a hajamból a gubancokat. Ott van Jac kezének lágy érintésében az állam alatt, amikor lekísér a vacsorához a nagyterembe. Mabon visszafogott mosolyában. Cadogan gyors kacsintásában. Abban, ahogy Uther gyengéden hátrahúzza a székemet, és szorosan mellettem foglal helyet a vacsoránál. Farley gúnyos kérésében, hogy ha legközelebb elraboltatom magam, legalább várjam meg, amíg a lába eléggé meggyógyul ahhoz, hogy segíthessen a mentőakcióban. Elvégre ő a Parázs Gárda legjobb nyomolvasója!

A védelem és a melegség áthatolhatatlan védkörével vesznek körül, és anélkül, hogy kimondanák, vagy csak egy szót is ejtenének róla, tudom, hogy nem hibáztatnak azért, hogy megöltem a társukat. Nem neheztelnek azért, hogy elvettem Gower életét. Ez – a kedvességük, a megértésük – túl sok ahhoz, hogy nyugodtan elviseljem. Hogy magától értetődőnek vegyem. Szinte azt kívánom, bárcsak Vanora ismét megsértene, már csak azért is, hogy elnyomja az érzelmi áradatot, amely azzal fenyeget, hogy elmossa a higgadtság minden látszatát. Lenyelek egy darab répát, és könnybe lábadó szememet a tányéromra szegezem.

Az embereit folyton látom, magát Pennt viszont alig. Az Elhagyott-erdőben történtek után azt hittem, hogy a dolgok másképp alakulnak majd köztünk. Hogy az újdonsült őszinteség, amelyet a városra néző teraszon megosztottunk egymással, most, hogy újra a palotában vagyunk, folytatódni fog. Hogy a tüzes szenvedély, amelyet a kezünkkel, az ajkunkkal és a fogainkkal gyújtottunk meg abban a sötét erdőben, újra fellángol. Hogy egymás közelsége táplálja majd, napról napra, éjszakáról éjszakára.

Azonban… az a pillanat, amely mindent megváltoztatott számomra, számára nyilvánvalóan semmin sem változtatott. Elfoglalt, mint mindig, folyton a királyság vezetésének fontos ügyei foglalkoztatják. Az útjaink csak ritkán keresztezik egymást.

Persze minden este megpillantom őt az étkezőasztal túlsó végén. Ritkábban olyankor is látom, amikor kardot lóbál vagy lándzsát hajít a barakkok gyakorlóudvarán, amely mellett minden reggel elhaladok a főutca felé menet, Farley pedig utánam biceg a mankóin. És aztán később, esténként, sötétedés után, ott vannak azok a hosszú órák, amikor a toronyban fekszem a matracomon, mozdulatlanul, mint a kő, és feszülten várom visszatérésének pillanatát.

Az erő a mellkasomban egyre szorosabbra és szorosabbra tekeredik, mint egy összenyomott rugó, amikor a kapcsolódásunkon keresztül érzem, hogy közeledik, és végül a szarufákon keresztül hallom, ahogy a torony ajtaja nyikorogva nyílik. Hallom csizmája tompa dobbanását a padlón. A fából készült láda nyitásának és csukódásának kattanását. Egy kardhüvely zörgését, ahogy visszateszik a fegyverállványra.

Ez minden, amiből táplálkozhatok – ezek a múló pillanatok, létezésének homályos nyomai. Mert ő nem keres engem, sem edzeni, sem beszélgetni nem hív. Beszélgetésen túli tevékenységekre pedig már gondolni sem merek. Mintha egy láthatatlan falat húzott volna maga köré, amelyet kifejezetten arra terveztek, hogy távol tartson engem. Nem tudom pontosan, hogy miért, vagy mikor jelent meg… Csak azt tudom, hogy megjelent. És nem tudom, hogyan lehetne lerombolni.

Úgy fogadom el ezt a csapást, mintha nem lenne több, mint egy kisebb zavaró tényező, bár valójában minden, csak nem apróság. Ha Pendefyre megbánta, ami köztünk történt, az az ő gondja. Nem az enyém. Ha úgy akar tenni, mintha meg sem történt volna…

Rendben.

Én is tudok úgy tettetni, mint bárki más.

De még ha azt is mondogatom magamnak, hogy nem hiányzik a társasága, túl gyakran kapom magam azon, hogy olyan kétségbeesetten vágyakozom utána, hogy attól szinte megrémülök. Az elmém a várakozás örökös spiráljában ragad, és érzékeim újfajta tudatosságra ébrednek minden alkalommal, amikor a jelenlétében találom magam.

Most, hogy tudom, milyen az íze; most, hogy ismerem ajkai emésztő forróságát; most, hogy tudom, milyen érzés testem minden ívét a mellkasának kemény síkjához illeszteni…

Nem tudom meg nem ismertté tenni.

Nem tudom elfelejteni.

Még akkor sem, ha ő így akarja.

*

A VISSZATÉRÉSEM UTÁNI HARMADIK napon a Carys szalonja mögött lévő zárt udvaron, egy rég elhanyagolt kerti ágyás mellett ülök. Kiszedegetem a gyomokat, és helyükre dugványokat ültetek, amelyeket az Elhagyott-erdőből hoztam. Kölcsönkapott ásóm feje földtől csíkos.

Carys egy karcsú fehér nyírfa alatt, egy alacsony nyugágyon pihen, csevegéssel szórakoztat, miközben dolgozom. A mellette lévő fotelben elterülő Farley időnként közbeszúr egy-egy szellemes észrevételt vagy frappáns megjegyzést. Sok ilyen reggelt töltöttünk már így, mi hárman, akiket összefűz az, hogy mindhármunk valamiféle bezártságra kárhoztatott.

– Ha ez a baba nem érkezik meg hamarosan, akkor az Istenek Templomában a tűzpapnők gondjaira bízom – jelenti ki Carys. – Ha így haladunk, lemaradok az egész Fyremas-ünnepségről!

Rá sem hederítve kihúzok egy különösen nagy gyomot. Nem ijeszt meg üres fenyegetéseivel. Nincs bennük semmi hév. Különben is, már mindet hallottam korábban – egyre gyakrabban hangoznak el, ahogy a hasa egyre gömbölyödik, és a terhe egyre nehezebb. És még mindig nincsenek jelei a vajúdásnak.

– Na és a férjem. Hol van a férjem? Miután ilyen állapotba hozott, egyszerűen eltűnik? – Most már morcosan néz, de a kezek, amelyek ritmikusan simogatják gömbölyű pocakját, árulkodóan gyengédek. – Férfiak!

– Ugyan már, Carys! – szólal meg Farley bátran. – Uther mindent megtesz, hogy segítsen Pendefyre-nek átvizsgálni a Parázs Gárdát. Tudod, milyen feszült a helyzet a sorainkban, mióta…

Hirtelen elhallgat. Az ezt követő csend ellenére hallom a kimondatlan szavakat. Gower tette óta. Ugyanakkor azt is érzem, hogy két aggódó tekintet égeti a tarkómat, miközben lejjebb hajolok a virágágyás fölé, és a szoknyám szövettócsaként gyűlik össze körülöttem. Sosem adnak hangot az aggodalmuknak. Hangosan soha. Alig beszéltünk a megpróbáltatásaimról. Azon az első reggelen Carys csupán megsimogatta finom, vékony kezével az arcom, mélyen a szemembe nézett, és mormogott valamit arról, hogy fel kellene rakni a teavizet. Mintha csak egyetlen éjszaka telt volna el a legutóbbi látogatásom óta. Mintha semmi sem változott volna.

– Rhya, kedvesem! – leheli most, könnyed hangnemet erőltetve. – Te gyógyító vagy. Mondd meg, hogyan siettethetném egy kicsit ezt a szülést!

Hátradőlök a sarkamra, és a kötényembe törlöm a kezem.

– A kisbabád akkor fog megérkezni, amikor eljön az ideje. Ez nem versenyfutás. Nem kell sietni, ha elég egészséges vagy ahhoz, hogy még néhány napig hordd.

– Rhya… – A halk nyöszörgés a hangjában elgyötört. – Kérlek!

– Vannak bizonyos gyógynövények, amelyek alkalmasak a szülés megindítására, de én nem adnék neked ilyet, csak a legvégső esetben. – Aggodalmasan felsóhajtok. – Egyesek azt állítják, hogy a fűszeres ételek beindíthatják a szülési fájdalmakat. Mások arra esküsznek, hogy a málnalevéltea megteszi a hatását. Aztán ott van még a nyomáspontok terápiás masszírozása, aggófű-olajjal vagy csipkebogyó-kivonattal…

– És? Melyik módszert próbáljuk ki először?

– Egyiket sem, Carys.

– Miért nem?

– Mert a baba siettetésének legjobb módja nem igényel tinktúrákat vagy teákat. Csak némi testmozgásra van szükség. Kímélő testmozgásra, hangsúlyozom, látva az izgatott szikrát a szemében. – Egy nagyon rövid séta. Vagy… nos… másfajta tevékenység …

– És milyen fajta? – unszol Carys, amikor elhallgatok.

Farley felhorkan.

– Nem találod ki magadtól? Nézd, hogy elpirult! Az a fajta tevékenység, amihez szükséged van a férjedre, gondolom.

Felé lövök egy pillantást.

– Nem pirultam el!

– Piros vagy, mint a cékla, Ász.

Nem törődve vele, a lehető legnagyobb méltósággal nézek Carysra.

– Akármilyen idegesítő is, nem téved. Egyesek úgy tartják, hogy… a hitvesi ágyban folytatott intim tevékenységek elégségesek ahhoz, hogy… stimuláljanak…

– Farley! – csattan fel Carys élesen. – Ne vihogj úgy, mint egy iskolásfiú. Inkább menj a férjemért. Azonnal!

– De…

– Semmi de! – csattant fel a vörös hajú tiltakozása hallatán. – Valószínűleg a küzdőveremben van. Ha sietsz, még azokkal a mankókkal is legfeljebb egy óra múlva visszaérhetsz vele.

– Nem hagyhatlak benneteket felügyelet nélkül – mondja nagy méltósággal. – Pendefyre azt mondta…

– Ojj! Jól van! Felejtsd el! – Carys jelentős erőfeszítéssel felegyenesedik a pihenőszékben. Papucsos lábát a járólapra nyomva, elszántan küzdi fel magát. – Majd én magam megyek érte, ha ez olyan nagy teher…

A mondat félbeszakad, amikor a szoknyája alól víz csobban a kőre. Egy hosszú pillanatra mindhárman megdermedünk, mintha maga az idő is megállt volna. Carys kábult arckifejezéssel néz le a lábára. Rózsaszín szája a meglepettség tökéletes kör alakjában kerekedik el.

– Ó… – Ez minden, amit sikerül kimondania. – Ó!

Egyenesen Farley szemébe nézek. A szokásos vidámságnak hűlt helye, a döbbenettől tágra nyílt.

– Felejtsd el a küzdővermet – mondom neki. – Hozd inkább a bábát! Mondd meg neki, hogy itt az idő.

*

AZ ELI MELLETT ELTÖLTÖTT évek során egyszer sem segédkeztem olyan szülésnél, mint amilyen Carysé. Ahhoz képest, mennyit halogatta a gyermek az érkezését, amikor végre megindul, az elképesztő, lélegzetelállító gyorsasággal történik.

Alighogy Caryst a kerti székbe ültetem, az első fájások máris belékarmolnak. Ezután már nem lehet őt a lépcsőn feljuttatni a lakásba, mert a szoknyája alá kukkantva látom, hogy már jó úton halad a szülés felé.

Gyógyító vagyok ugyan, de nem sok szülést láttam eddig. A terhességek évről évre ritkábbak és ritkábbak, ahogy a métely egyre inkább megfertőzi a világot. A legtöbb várandós anya nem hordja ki a babát, és ha sikerül is, a gyermekeik gyakran… nem jól születnek. A végtagok eltorzulnak, a szemek fénytelenek. A szervek a törékeny hasuk külső oldalán fejlődnek ki. Sokan kékesen és mozdulatlanul jönnek világra, és soha nem vesznek egy lélegzetet sem a méhen kívül. Az a néhány, amelyik túléli, ritkán él sokáig, mivel képtelenek önállóan lélegezni.

És a csecsemőkkel együtt az anyák is eltűnnek. Vagy a testük vall kudarcot a szülés véres csatája során, vagy a lelkük törik meg a gyermek elvesztésének szívszorító utóhatásai miatt – a lényeg, hogy csak kevesen élik túl a megpróbáltatásokat. Sajnos, ami egykor olyan természetes volt, mint a levegővétel, ma már ritkaságszámba megy. Az egészséges szülések, amelyeket az anya és a gyermek is túlél, értékes ajándéknak számítanak a halandók között. A sikeres tündeszülések még ritkábbak, akár egy mágikus anomália egy mágia nélküli korban.

Nem engedem meg magamnak, hogy ezeken a tényeken rágódjak, miközben a barátomat vizsgálom. A hangom higgadt, miközben csitító szavakat mormolok, amelyek célja, hogy megnyugtassam. Hogy meggyőzzem, nincs semmi probléma. Belül azonban már számolom a perceket, amíg Farley visszatér a bábaasszony kíséretében. Belül toporzékolok, hogy valahogyan fel kellene vinnem őt az emeletre, az ágyába, ahol tiszta ágynemű, friss víz és kényelmes tollpárnák várják, amelyeknek nekitámaszthatom.

De hogyan tehetnék bármit, amikor a csecsemő ilyen gyorsan jön? Hogyan lenne ez lehetséges, amikor a tolófájások máris riasztó gyorsasággal jönnek, egyik közvetlenül a másik után, gerincroppantó erővel rántva össze az izmait, és elragadva tőle a tudatosság minden cseppjét? Ha így rángatózik a lépcsőn, nem lehet tudni, mi fog történni. Leeshet. Megsérülhet, és vele együtt a kisbaba is.

Nem fogom kockáztatni az életüket. Nem, mert nem tudom biztosan, mennyi idő van még addig, míg elő nem bukkan a baba feje. Carys már most sokkal gyengébbnek tűnik, mint szeretném – az arca fehér, mint a hó, a légzése felületes és nehézkes. Fájdalom homályosítja el élénkzöld szemeit. És honnan, istenek, honnan jön ez a sok vér?

– Valami baj van… – nyögi Carys, és satuként szorítja a kezemet. – Fáj…

– Nincs semmi baj. Tudom, hogy fáj, de jól csinálod.

Nagyot nyelek, próbálom csillapítani a saját rettegésemet. Gyorsan és forrón lüktet az ereimben, mintha elektromosan feltöltött ujjakkal csipkedné a Szigillumomat. Minden önuralmamat bevetem, hogy kordában tartsam az érzelmeimet, hogy az erőmet mélyen magamba zárjam. Nem engedhetem, hogy a növekvő félelem olyan hullámban törjön ki, amely még halálosabbá teszi a szörnyű helyzetet.

Nem rágódom azon, hogy mit jelentene a barátomra nézve, ha a babája elakadna a szülőcsatornában. Vagy ami még rosszabb, farfekvésben indulna el kifelé. Mert a gondolat, hogy szikével a testébe kellene vágnom, elég ahhoz, hogy elillanjon önuralmam látszata.

– Rhya! – nyögi, ahogy újabb összehúzódás lesz rajta úrrá. Az ujjcsontjaim szinte megroppannak a szorításában.

– Ezt akartad, Carys. Ezért imádkoztál. Emlékszel? A gyermeked úton van, alig várja, hogy találkozhasson veled. – Mosolyt erőltetek az arcomra, miközben a kezem a hasára vándorol. A csecsemő már egészen mélyre húzódott. – Ahhoz képest, hogy eddig olyan makacsul ellenállt, most figyelemre méltó sietségről tesz tanúbizonyságot.

– Akárcsak az apja. Az a csöndes makacsság… Az istenek segítsenek, ha már ketten lesznek velem egy lakásban…

– Ha valaki kézben tudja őket tartani, az csakis te lehetsz – biztosítom. – Csak lélegezz tovább. Ez az. Lassan és egyenletesen. A bába hamarosan itt lesz.

De nem jön.

Egy óra telik el, és Farley még mindig nem tér vissza. Se a bábaasszonnyal, se Utherrel. Senkivel sem. Hozok néhány alapvető kelléket az emeleti lakásból, aztán mindent megteszek, hogy gondoskodjak Carysról, aki egyre jobban szenved, és halk, folyamatos beszélgetéssel terelem el a figyelmét. Addig beszélek, amíg már berekedek, beszélek mindenről és a semmiről – a gyerekkoromról, a kedvenc ételeimről, a ruhámról a közelgő fesztiválra. Keda és Teagan legutóbbi civakodásáról a dyvedi keringő helyes lépéseiről. Farley rajongásáról a palotaőrség egy különösen jóképű tagja iránt.

Egy nedves mosdókendővel letörlöm az izzadságot a homlokáról, és fogom a kezét, amikor a fájdalom hullámai elöntik. Mindeközben a lába között halálos csordogálásban folyik a vér.

Normális az ilyen mennyiségű vérzés? Ahogy ezen tűnődöm, a szívem hevesen ver. Ó, Eli, bárcsak itt lennél…

Egyre közelebb és közelebb kerülünk az időhöz, amikor már nyomnia kell. Hamarosan nem várhatunk tovább. Érzem, ahogy a baba feje kezd kidomborodni, és erősen megragadom a barátom kezét.

– Hol van? – zihálja. – Hol van Uther?

– Már jön. Hamarosan itt lesz.

– A bába…

– Nem várhatunk a bábára – mondom neki a lehető legmagabiztosabb hangon, miközben a kezemet a konyhaszekrényben talált erős szeszes itallal locsolom le. – Nyomnod kell.

– Nem, nem tudok. Addig nem, amíg…

– Muszáj. Carys, hallasz engem? Sem neked, sem a gyermekednek nincs több ideje várni. – Megigazítom a törülközőt, amit a lábai közé tettem. Nyiladozó aggodalmam tovább mélyül, amikor látom, hogy még több vér szivárog annak fehér szövetébe. – Tudom, hogy nem így akartad ezt csinálni; tudom, hogy nem ez volt a terved. De én itt vagyok veled. Itt vagyok.

Lenyeli a tiltakozását. Mély levegőt vesz, és rám néz – olyan bizalommal, olyan rendíthetetlen hittel néz rám, hogy könnyek szöknek a szemembe.

– Rendben, Rhya.

– Tudsz nyomni?

Bólint.

– Itt vagyok. Veled vagyok – mondom neki, miközben elhelyezkedem a térdei közt a nyugszék lábánál. – Meg tudod csinálni. Meg tudjuk csinálni.

A hangom elég magabiztosan cseng, azt hiszem. De mélyen bennem felkiált egy hang – a lelkemből zendül fel, a köteléken át, amely Pennhez köt.

Hol vagy?

Szükségem van rád!

Kérlek, gyere!

Gyere gyorsan!

*

ÁLLIG FELFEGYVERKEZVE ÉS KIFULLADVA rontanak be a hátsó udvarra, készen arra, hogy megvívjanak egy csatát, amely valójában rég véget ért. Uther, Penn, Mabon, Cadogan és Jac. Mindannyian megállnak, amikor meglátnak engem, földtől koszos ruhában, az újszülött csecsemővel a karomban. Éppen egy puha takaróba csavarom, amit az emeleti gyerekszobából hoztam el, amikor Carys végre elengedte őt annyi időre, hogy megtisztogathassam. Ő most a nyugszéken szundikál, kimerülten a szülés utóhatásaitól és a nyugtató teától, amit kénytelen voltam megitatni vele.

Nekem is jól jönne egy adag. A kezem még mindig remeg. Az elmúlt néhány óra életem legnehezebb órái közé tartozik. Hiába lélegzik egyenletesen anya és gyermeke is, nem tudom megnyugtatni a saját, fáradt idegeimet.

A férfiak egy hosszú pillanatig csak meredten bámulják az elébük táruló jelenetet. Döbbent arckifejezésük szinte komikus. A szemük megakad a véren. A nagyját már feltöröltem, de még mindig vannak körülöttem elszórtan nyomok. A járólapokon. A félredobott kertészkötényemen. A pihenőszék mellé halmozott törölközőkön és takarókon. Megdöbbentő kontrasztot alkot Carys szép udvarának békés otthonosságával.

Mögöttük ismét kinyílik az ajtó, Farley biceg be rajta a mankóin. Egy öregasszony érkezik a nyomában. A bábaasszony. Ők is megállnak, amikor meglátnak.

– Elég sokáig tartott – jegyzem meg Farley-nak morcos hangon. A mélyben húzódó, morajló szorongást viccel próbálom meg elütni. – A Szimmeri-hegységen kellett átkelned, hogy segítséget találj?

Uther az első, aki magához tér, és a felesége mellé siet. Térdre ereszkedik a földön, vet egy pillantást újszülött fiára. A tekintete azután Carysra, és csakis Carysra szegeződik.

– Ő…

– Tökéletesen jól van – biztosítom, észrevéve a hangjában a szokatlan félelmet. – Volt egy kis vérzés, de elég volt néhány öltés, hogy elálljon. Néhány napig szoros megfigyelés alatt tartjuk, de nincs kétségem afelől, hogy hosszú, egészséges életet fog élni. – A tekintetem a karjaimban lévő, bepólyált csecsemőre vándorol. Rövid, sötét hajszálai és apró, rózsabimbóra emlékeztető szája van. A fülei hegyes csúcsa olyan finom, hogy szinte átlátok rajta. – Csakúgy, mint a kisfiad.

– Sokkal tartozunk neked, Rhya – mondja Uther ünnepélyesen. Ránéz a fiára, aki a karjaimban ringatózik, és nyugodt, szürke szeme felcsillan az érzelmektől. – Esküszöm, hogy meghálálom, ahogy csak tudom.

Úgy érzem, teljesen elszorul a torkom. Az érzelmeim hánykolódnak és fojtogatnak, tomboló vihar zúg bennem. Válaszként csak biccenteni tudok.

Carys szeme felpattan. Gyengén a férjére mosolyog.

– Rád hasonlít, pont olyan jóképű, mint te. De a tüdejét tőlem örökölte. Hallanod kellett volna, ahogy felsírt, amikor először vett levegőt …

– Bárcsak hallottam volna, szerelmem. Sajnálom, hogy ilyen sokáig tartott, míg ideértem. Nem a laktanyában voltunk. A felső fennsíkon jártunk, a fesztivál előtt biztosítottuk az őrhelyeket…

– Csitt! – Carys felemeli a kezét, és megfogja a férfiét, miközben Uther megsimogatja az arcát. – Rhya és én elég jól elboldogultunk.

Uther rám néz.

– Pendefyre érezte a szorongásodat a köteléken keresztül. Tudta, hogy valami baj van. Ha nem így lett volna, talán sosem tudtuk volna meg. Órákba telt volna, mire visszatérünk.

Átadom a gyermeket Uther hozzáértő karjaiba, és visszavonulok, hogy hagyjak egy kis időt az újdonsült családnak. Mielőtt két lépést tennék, Carys keze meglepően erős szorítással elkapja a csuklómat.

– Rhya.

Kérdően felhúzott szemöldökkel fordulok vissza hozzá.

– Köszönöm! – mondja. – Szívem legmélyéből köszönöm! Hálás vagyok, hogy itt voltál velem.

– Nem kell hálálkodnod. Minden érdem a tiéd.

A szavaim idegen, monoton hangon préselődnek ki belőlem, amely egyáltalán nem hasonlít a sajátomra. A bennem kavargó érzelmek egy olyan hely felé törnek, amit már nem tudok irányítani. Izzadság gyöngyözik a homlokomon. A szívem hevesen kalapál. A gyomrom egy ólomgolyó. El kell tűnnöm innen, most azonnal, mielőtt teljesen összeomlok. Mielőtt az érzéseim intenzitása elhatalmasodik rajtam.

Rámosolygok annyi melegséggel, amennyit csak össze bírok szedni magamban, aztán csendesen félrehúzódom. Talán még bűntudatom is lenne a menekülés miatt, ha a bába nem lenne ott, hogy szakértő, éles szemével lecsapjon Carysra és a fiára, hogy megvizsgálja őket. A kölcsönös tisztelet gesztusaként biccent felém, amikor útjaink az udvaron félúton keresztezik egymást.

Jac, Cadogan, Mabon és Farley mind hozzám szólnak, amikor az ajtó mellett meghúzódó kis csapatukhoz érek. Köszönő szavak, gratulációk. Az életem árán sem tudok koncentrálni semmire, amit mondanak, még akkor sem, amikor a hátamra csapnak, és az arcomba mosolyognak. Belső harcot vívok önmagammal, küzdök a feltámadó erőhullám ellen, amit elfojtottam, amíg Carysnak szüksége volt a segítségemre – és ami most felágaskodik bennem. A pulzusom mennydörög az ereimben; az idegvégződéseim villámként pattognak. Egyik kezemet a Szigillumomra helyezem, erősen rányomom a ruhám szövetén át, mintha puszta akaraterővel próbálnám engedelmességre kényszeríteni.

Az dacosan ágaskodik.

Penn, aki a túlsó falnak támaszkodva áll, mintha kőből faragták volna, egy pillantást vet az arcomra, kézen fog, és anélkül, hogy akár csak egy szót is szólna az embereinek, elvezet.

– Penn – lihegek, hangom csupa kétségbeesés.

– Ne itt – suttogja, és beránt az üres ruhaboltba. – Még ne.

Nem mondok többet. Némán megyünk át a bejárati ajtóhoz, elhaladva a vég textilek és a félig felöltöztetett próbababák mellett. Kilépünk a verőfényes napsütésbe, és átmegyünk a főutca egyik oldaláról a másikra, átbújva egy parkoló patikai kocsi és egy halom liszteszsák között, amely a csokoládéüzlet előtt tornyosul.

Nincs szükség arra, hogy leírjam neki, mennyire bizonytalan a póráz, amelyen kordában tartom az erőmet; nincs szükség arra, hogy megosszam vele, hogy a mellkasomban lévő hatalom feszülő rugója minden egyes pillanatban azzal fenyeget, hogy kitör. Az érzelmeim nyers áramlatok; minden érzésem féktelenül robban át a köteléken. Nincs mód arra, hogy visszatartsam. Nincs mód arra, hogy lecsillapítsam. Osztozik perzselő izgatottságomban, tomboló nyugtalanságomban, minden egyes lépésnél, amit Caeldera macskaköves utcáin teszünk. Minden egyes lélegzetvételnél, amit remegő tüdőmbe szívok.

Körülöttünk sűrű a tömeg, vásárlók és kereskedők tömegei sorjáznak az utcákon. Az arcok homályosan jelennek meg a látómezőmben, akár egy hullámzó tenger. Képtelen vagyok bárkire fókuszálni. Nagy ívben kitérnek előlünk, miközben Penn visszavezet a palota felé. A keze erős és meleg, a biztos talajon tart engem, amikor az érzelmek lázasan felerősödnek.

A sötétség és a kétségbeesés lassan kiszorítja bennem a fény és az öröm minden érzetét. Minden egyes lépésnél látomások villannak át az elmémen.

A testem, amint egy pusztító tornádó középpontjában lebeg. Egy darabokra tört kocsi a földön. Gower holtteste, teljesen felnyársalva. A kis tőröm a torkába hasít.

A pusztulás jelenete.

A halál jelenete.

Az én kezem által.

Megöltél egy embert.

Szükségem van rá, hogy csökkenthessek a nyomáson. Alig bírom már. Bármennyire is próbálom elnyomni, visszatartani, még nem tanultam meg, hogyan, milyen módszerrel tudnám összegyűjteni az erőmet, mint egy lélegzetvételt, és aztán úgy kiengedni, hogy a széllökés nem töröl el mindent körülöttem.

Penn-nek igaza volt, amikor rám talált az erdőben. Félek. Félek a saját képességeimtől. Félek attól, hogy kinek árthatok. Sorenre gondolok – a könnyed játékra a serleggel, ahogy a vízcseppeket bonyolult balettkoreográfiában táncoltatta a szórakoztatásomra. Hogy lehet, hogy ő megtanult ilyen árnyaltan uralkodni az erején, miközben én nem tudok hozzáférni a sajátomhoz anélkül, hogy ne szabadítanám el a nyers erő egy olyan hullámát, amely az öntudatlanságba sodor engem? Hogy lehet, hogy ő elsajátította ezt a képességet, míg Penn, aki majdnem ugyanannyi ideje él a földön, mint ő, úgy tűnik, alig képes úgy használni a sajátját, hogy ne hamvasszon el mindent, ami az útjába kerül?

Biztos van valami arany középút az erőm elzárása és aközött, hogy úgy használom, mintha a saját magam meghosszabbítása lenne. De ha van is ilyen egyensúly, fogalmam sincs, hogyan találjam meg. Amikor a szél feltámad bennem, az olyan, mint egy ciklon. Megállíthatatlan. Kiszámíthatatlan. Esélyét sem érzem, hogy irányíthatnám. Csak annyit tehetek, hogy biztonságos helyet keresek, vagy megpróbálom kétségbeesetten elkerülni a vihar legrosszabb részét.

Mire elérjük a vízesés mögötti barlangot, olyan sápadtnak és reszketegnek érzem magam, mint Carys a szüléskor. Penn léptei nem lankadnak, ahogy felvezet a durván faragott lépcsőn. A levegőben nehéz köd ül, megtölti a tüdőmet és benedvesíti a bőrömet. Összepréselem a számat, mintha mindent magamba zárhatnék, és már levegőt sem merek venni.

– Rhya.

Pennre pillantok, de alig látom őt. A tekintetem befelé fordul, a tomboló viharra, amely a csontjaimat rázza. A tüdőm levegőért kiált, de nem engedek.

– Lélegezz! – parancsolja, és megragadja a vállamat. Ujjai olyan erővel mélyednek a húsomba, hogy véraláfutásos lesz a bőröm. – Lélegezned kell!

Megrázom a fejem. Félek kinyitni a számat, attól tartok, hogy ha egy kicsit is elengedem a külső kontrollt, az a belső irányítás elvesztéséhez vezethet.

– Istenek, túlságosan is sokat érzel! Az a vérző szíved még a végén megöl! – Halkan káromkodik magában. – El kell szakítanod magad tőle. Teremts távolságot az elméd és a szíved között. A szíved és az erőd között.

Egyszerűnek hangzik.

– A mély érzelmek veszélyt jelentenek. Erősen befolyásolhatják egy olyan ember önuralmát, mint te. Olyasvalakiét, mint én. Ha bármit túl mélyen érzel, legyen az akár fájdalom, szorongás, félelem, öröm, vágy vagy – a hangja elakad – szerelem… – Durván megköszörüli a torkát, és folytatja: – Ez sokkal veszélyesebb, mint egyáltalán semmit sem érezni. Ettől kicsúszhat a kezedből az irányítás, mint most. Káoszba sodorhat téged.

Küzdök, hogy arra koncentráljak, amit mond. A szavai távolról hallatszanak, elnyomja őket a fejemben dübörgő szél.

– A dolgok, amiket a legjobban akarunk ezen a világon… A dolgok, amelyek a legintenzívebb érzéseket keltik bennünk… – Mélyen a szemembe néz, a pillantása nem mozdul, próbál valamit közvetíteni, amit nem hajlandó egyértelműen szavakba önteni. – Ezek azok a dolgok, amiket nem kaphatunk meg. Nagy kockázat nélkül semmiképpen.

Megpróbálok bólintani, de nem sikerül. Annak ellenére, hogy sürgetett, hogy távolodjak el tőlük, az érzelmeim még mindig tombolnak. A szívem majdnem annyira fáj, mint a sikoltozó tüdőm. Bár egyik sem olyan fájdalmas, mint a Szigillum a mellkasomon.

– Erősebb vagy a félelmednél, Rhya. Elég erős vagy ahhoz, hogy visszanyomd az erődet. Csak hinned kell benne. – Olyan erősen megráz, hogy a fejem hátracsuklik. – Te vagy a kapu, amely a szelet kordában tartja. Te vagy az őr a káosz küszöbén. Nem fogsz engedni. Nem fogsz elbukni. Hallasz engem?

Megijeszt – majdnem annyira, mint amennyire én saját magamat. Mégis, van egy kis részem, amelyik reagál a szorításának erőszakosságára, a szavainak megalkuvást nem ismerő élére. Ezért lehunyom a szemem, és azt teszem, amit mond. Keresem a középpontomat, és egy hurrikán szemében lebegve találom magam. A viharfelhők feketék, mint az éjszaka, gonoszságtól duzzadnak. A víz nem nyugodt; körülöttem kavarog, a tajték az eljövendő viharról suttog. Tudom, hogy nincs sok időm, amíg a szél kitör a bőröm alól. Remegve taposom a vizet, küzdök, hogy a fejemet a jeges hullámok fölött tartsam.

– Meg tudod csinálni, Rhya! – biztat egy hang valahonnan nagyon messziről. – Tartsd vissza! Kényszerítsd. Gyűrd vissza mélyen magadba!

A ciklon minden oldalról támad, mint egy egyre szorosabbra húzódó hurok. Nincs mód arra, hogy visszatartsam. Nincs módom megakadályozni, hogy elárasszon.

Minden alkalommal, amikor a múltban megpróbáltam átvészelni, elbuktam. Valahányszor megpróbáltam meglovagolni, mindig elsöpört.

Ezúttal azonban nem így történik.

Félrelököm önbizalomhiányomat és forrongó aggodalmaimat azzal kapcsolatban, hogy az istenek rosszul döntöttek, hogy nem vagyok a prófécia gyermeke, vagy hogy ez a sors túl nagy teher ahhoz, hogy törékeny vállaim elbírják.

Mert, akár tetszik, akár nem, senki más nem viselheti.

Ez az én keresztem.

Bármennyire is leküzdhetetlen, ez az én feladatom.

Én vagyok az Ég Örököse. Én vagyok a szélfonó. Erre születtem. Erősebb vagyok a félelmemnél. És én fogok határt szabni a káosznak. Én tartom kordában a szelet. Én fogom bezárni a kaput belülről.

Még akkor is, ha ez megöl engem.

Az elmémben megidézek egy olyan légpajzsot, mint amilyet a hegyen készítettem, de magasabbat, vastagabbat, amely a tenger mélyétől az ég legtávolabbi pontjáig ér. Minden erőmet latba vetve, minden irányba kifelé tolom. Egyenesen a viharfelhőknek. Apránként visszaszorítom őket, minden kartávolság egy nehezen megnyert csata, a tér minden egyes szeletének visszahódítása próbára teszi az elszántságomat.

Mégis továbbnyomulok.

Nyomom és nyomom és nyomom, amíg a fekete vihar szürke emlékké halványul. Amíg a víz úgy nem ölel, mint egy nyári tó. Amíg a hurrikán vissza nem vonul elmém tengerének peremére, és a mellkasomban lévő, égető jel hideggé és némává nem válik.

Az erő még mindig ott van – mindig ott van; mindig ott lesz –, de sikerült. Végre lecsillapítottam a vihart, megfékeztem a fenyegetést, mielőtt kitörhetett volna. Megcsináltam a lehetetlent, megfékeztem a megfékezhetetlent.

Úrrá lettem a viharon.

Bár a háború csak az elmémben zajlott, úgy érzem, mintha valós, fizikai csatát vívtam volna. Az izmaim fájnak, a szám kiszáradt. A tüdőm levegőért sikolt, a kínok éles pengéi mardossák. Remegő lélegzetet veszek, az elsőt, túl hosszú idő óta.

Szememet kinyitva látom, hogy Penn ott áll előttem. Az arca olyan közel van, hogy látom a bíborvörös foltokat sötét, parázsló szemében. És a csendes győzelem pillanatában azt kívánom, bárcsak újra megcsókolna. Ezt kívánom, mindennél jobban.

De nem teszi.

A keze felemelkedik a vállamról, amit eddig halálos erővel szorított, és a nyakamra simul. A hüvelykujja végigsimít a nyaki ütőeremen, ahol a pulzusom a normálisnál háromszor gyorsabb ütemben ver. Szavaiból süt a büszkeség és a megkönnyebbülés.

– Szép munka, szélfonó – suttogja. – Szép munka.

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

A FYREMAS ELŐTTI NAPOK olyan gyorsan peregnek le, hogy csak kapkodom a fejemet. Reggelente a barlangban gyakorlok, előhívom az erőmet, majd újra és újra visszaszorítom az elképzelt légpajzsommal, amíg ha nem is automatikussá, de legalább valamivel könnyebbé válik, hogy a szél ne áradjon ki akaratom ellenére.

Ezt teljesen egyedül teszem. Penn nem kísér el újra – sem a barlangba, sem máshová. Még kevesebbet látom őt, mint Carys szülése előtt. Igyekszik távol maradni tőlem, és amikor útjaink elkerülhetetlenül keresztezik egymást, hűvös udvariassággal tart távolságot tőlem. Gyorsan távozik, ha egy helyiségben találjuk magunkat, kivonja magát az embereivel folytatott beszélgetések alól, ha én is jelen vagyok, és soha nem tér vissza a toronyba, amíg meg nem bizonyosodik róla, hogy már alszom.

Valószínűleg így a legjobb – legalábbis ezt mondogatom magamnak, hogy csillapítsam a mély fájdalmat, amelyet megújult közönye okoz. Nem engedhetem meg magamnak, hogy rá támaszkodjak. Ez a hatalom olyan teher, amit meg kell tanulnom egyedül viselni.

Soha nem örültem még ennyire, hogy Soren könyve útmutatóként szolgál. Vannak fejezetek, amelyek a mágia számos eszközét tárgyalják, amelyet minden egyes Örökös képes gyakorolni – a víz áramoltatásától a tűzgolyókig –, de én ragaszkodom az egyszerűbb részekhez, amelyek az önuralom alapjait részletezik.

A szélfonóknak különösen a légzésükre kell összpontosítaniuk. Végtére is, a tüdejükben lévő levegő az erejük forrása, mondja a könyv az egyik fejezetében.

Mindenáron kerülni kell a zárt tereket, javasolja egy másikban. A bezártság még a legügyesebb égi szilfidet is súlyosan korlátozhatja.

Óvakodni kell a hangulatingadozásoktól, figyelmeztet végül. A szélfonó hajlamos az olyan hirtelen hangulatváltozásokra, mint amilyenek a váratlanul kialakuló viharok. A semmiből bukkanhatnak fel, és eluralkodhatnak a tudaton, ha valaki nem védekezik ellenük.

Alatta Soren ezt írta: Emlékeztess, hogy kerüljelek, amikor rossz a kedved, pacsirta.

Az első néhány önálló erőidéző gyakorlás után olyan remegő lábakkal hagyom el a barlangot, hogy alig bírok visszamászni a toronyig, mielőtt összecsuklanék. Kimerültségem mögött azonban újdonsült vigasz rejlik. Minden egyes alkalommal, amikor sikeresen lecsendesítem a belső viharokat, egyre jobban bízom a képességeimben. Végre merem remélni, hogy egy nap talán tényleg lesz esélyem egy normális életre. Nem az Ég Örököseként, hanem önmagamként. Mint Rhya. Mert a mélyen magamba zárt erőmmel többé nem jelentenék veszélyt a környezetemre. Nem kellene többé félnem, hogy mire lehetek képes, vagy hogy kit bánthatok. Egyszerűen csak…

Élhetnék.

A délutánok Carys, Uther és az újszülött fiuk látogatásával telnek. Nevinnek nevezték el – a kis szentjüknek –, és a csendes boldogság, ami a lakásuk levegőjét is áthatja, elég erős ahhoz, hogy könnybe lábadjon tőle a szemem. Nem én vagyok az egyetlen, akit vonz. A legtöbbször a Parázs Gárda egy maroknyi tagja is ott van, amikor megérkezem, a robusztus konyhaasztal körül ülnek, és halkan, hogy ne ébresszék fel a kisbabát, stratégiai megbeszélést tartanak, vagy az udvaron álló karcsú nyírfáról lehullott ágakkal kardforgatási technikákat mutatnak be, bár ütéseik nem többek, csupán a kéreg halk koppanása. A váratlan figyelmesség eme megnyilvánulásait alig leplezett vidámsággal figyelem, miközben az általam ültetett csemetekertet gondozom, és igyekszem nem felnevetni, amikor Cadogan és Mabon vívása mindössze teljesen közönséges kézmozdulatokkal, de szavak nélkül folytatott vitába torkollik.

Amikor hagyja – ami ritkán fordul elő, mert eléggé vonakodik lemondani a fiáról néhány pillanatnál hosszabb időre –, segítek Carysnak Nevinnel. Figyelemre méltó gyorsasággal állt vissza teljes munkaidejű üzemmódba, és úgy tűnik, hogy fáradhatatlanul tevékenykedik, annak ellenére, hogy időnként szelíden megdorgálom, hogy pihenjen, és sürgetem, hogy nyerje vissza teljes erejét. Türelmetlenül várja, hogy visszatérhessen a ruhakészítő munkájához, és folytathassa a ruhadarabokat, amelyeket kénytelen volt félretenni a terhessége utolsó szakaszában.

Amikor Nevin délutáni szundikálása közben századszorra is ellenőrzi a Fyremas-ruhám bonyolult öltéseit, emlékeztetem, hogy bizonyos fontosabb öltésekkel is kellene törődnie – az én kezem munkájának időre van szüksége a gyógyuláshoz. De ő nem vesz komolyan, és elhessegeti a szavaimat.

– Varrónő vagyok, kedves barátnőm. Ismerem az öltéseket. Azt hiszem, ha eljön az ideje, el tudok távolítani néhányat…

Az árkok Carys és Uther szeme alatt elárulják nekem, hogy a fiuk erős tüdeje ébren tartja őket éjszakánként, de egyikük sem panaszkodik. Nevin egy régóta várt csoda. Az iránta érzett szeretetük fényesen ragyog, ami megmutatkozik ajkuk lágy érintésében a ráncos kis homlokán, és ujjaik gyengédségében, ahogy a takaróját igazgatják vagy a bölcsőjét ringatják. Soha nem láttam még ilyen leplezetlen szeretetet. Ilyen feltétel nélküli odaadást.

A fesztivál előtti éjszakán azon kapom magam, hogy lenyűgözve és mélységes vágyakozással figyelem őket. Azon tűnődöm, hogyan érezhet így bármelyik szülő a gyermeke iránt, és hogyan dönthet úgy, hogy mégis elhagyja őt; hogy hogyan csomagolhatja bármelyik szülő újszülöttjét egy kosárba, és hogyan hagyhatja őt a világ szélén, ismeretlen isteneknek szánt áldozatként.

Meg vagyok győződve arról, hogy sikerül ezeket a gondolatokat magamban tartani, miközben a kis családra pillantok. De Penn elől nem lehet elbújni. Nem kell megfordulnom, hogy lássam, amint a fal mellett ül, magas alakja félig árnyékban, Farley-val és Cadogannal folytatott halk beszélgetésbe merül. Éles tisztasággal érzem őt ott, mintha megérintene; mintha átnyúlt volna a szoba egész hosszán, és végigsimított volna ujjaival a gerincemen, lángra lobbantva minden idegvégződésemet.

Alig tudok a kezemben lévő twyllokártyákra koncentrálni, nemhogy felidézni a játékszabályokat, amelyeket Jac és Mabon próbálnak megtanítani nekem. Végül az érzés annyira felerősödik, hogy nem bírom tovább elviselni. Leejtem a kezemet, és hirtelen talpra ugrok, ami több figyelmet kelt, mint amennyit szeretnék. Minden szempár egyszerre rám szegeződik.

– Rhya, drágám, jól vagy?

– Jól vagyok! – biztosítom Caryst. – Csak egy kicsit elfáradtam. Korán visszamegyek a palotába, és kipihenem magam a holnapi ünnepségek előtt. – Jacre nézek, aki dermedten, a bögréjét félig a szájához emelve áll. Kék szeme tágra nyílik. – Visszakísérsz?

Futó pillantást vet az árnyékba, ahol Penn ül, mielőtt talpra állna. A bögréje halk puffanással csapódik az asztalra.

– Persze, Ász. Örömmel elkísérlek.

Lekapom a köpenyemet az ajtó melletti kampóról, és a vállamra terítem. Az ujjaim tapogatóznak a csaton, reszketnek a rám szegeződő pillantások súlya alatt, de végül sikerül összecsatolnom.

– Biztos, hogy nem akarsz maradni vacsorára? – Carys arcán aggodalom villan, ahogy felém lép. – Jut bőven!

– Köszönöm, de nem vagyok éhes. – Mielőtt még egy szót szólhatna, futó pillantást vetek a szobára, túl gyorsan ahhoz, hogy bárkinek is a szemébe nézhessek. – Jó éjszakát mindenkinek!

Kirohanok a lakásból, és gyakorlatilag futva megyek le a keskeny lépcsőn az elsötétített ruhaszalonba, meg sem állok, hogy megvárjam Jacet, amíg ki nem érek az utcára. Nagyokat fújtatva egy lámpaoszlopnak támaszkodom. Pár pillanat múlva a hátam mögött csilingelve nyílik a bejárati ajtó.

– Azt hittem, már félúton vagy a palotába, olyan gyorsan kiszaladtál.

Az istenek verjék meg.

A hang hallatán lehunyom a szemem – mély, rekedt hang ez, amely nem ahhoz a férfihoz tartozik, akire számítottam, hanem ahhoz, akitől olyan kétségbeesetten próbálok elmenekülni. Nagy levegőt veszek, és próbálok megnyugodni, mielőtt Penn felé fordulok. A tekintetünk azonnal összekapcsolódik. Fogalmam sincs, mit mondhatnék neki. Ami őt illeti, a gondolataim még sosem voltak ennyire zavarosak.

– Carys mondta, hogy erre szükséged lesz. – A lapos fehér dobozra mutat a hóna alatt. A fedelét fényes aranyszalag köti össze.

– A Fyremas-ruhám – motyogom. Annyira siettem kifelé az ajtón, hogy elfelejtettem elhozni a csomagot, amit Carys olyan nagy szeretettel készített össze. – Köszönöm – teszem hozzá megkésve, és érte nyúlok. A kezem láthatóan remeg.

– Majd én hozom.

– Te? – A homlokomat ráncolom. – Azt hittem, Jac feladata elkísérni engem.

– Jac már jócskán a harmadik sörénél tart. Ő nem kísér senkit sehova. Veled megyek.

– Erre semmi szükség. Biztos vagyok benne, hogy Mabon vagy Cadogan…

– Amúgy is indultam volna vissza. – Sötét szemöldöke majdnem a hajvonaláig emelkedik. – Hacsak nincs valami oka, hogy kerülnéd a társaságomat.

– Egyáltalán nincs – sziszegem foghegyről.

– Akkor menjünk!

Azonnal elindulok a főutcán. Penn tartja velem a lépést, könnyed léptekkel követi határozott tempómat. Bosszantóan hosszú a lába. Fintorogva fordulok be a Király útjára. Bár egyre nehezebbé válik tartani a haragot, miközben a város nyüzsgő hangulata ellentmondást nem tűrve az ölelésébe húz.

Az utcák körös-körül lüktetnek az élettől. Vacsoraidő van, általában csendes időszak, de ma este ahelyett, hogy az asztaluk köré gyűlnének, a caelderi polgárok a házak előtti sétányokon nyüzsögnek, és élénken beszélgetnek, miközben felkészítik otthonaikat a másnapi ünnepségekre. A tornácokat tisztára söprik, a bejárati ajtók keretét feldíszítik. Az ablakokra koszorúkat akasztanak. Magyal- és borókafüzérek kanyarognak a korlátokon. A lámpaoszlopokról és a napellenzőkről Dyved zászlói lengedeznek, a lángoló hegy büszkén lobog a szélben. Az éjszaka folyamán minden sarkon nagy fémhordók jelentek meg, mindegyik magasan megpakolva gyújtóssal, előkészítve a tüzeket, amelyek alkonyattól hajnalig égnek majd.

Ahogy elhaladunk mellettük, sokan félreteszik a munkájukat, hogy üdvözlésképpen integessenek, és meleg hangon köszöntsék a hercegüket. Amikor meglátnak engem az oldalán, többen közülük ismerős kézmozdulatot tesznek a levegőben – két ujjukat gyémánt alakban mutatják fel.

– Mit jelent ez? – kérdezem Pennt, elfelejtve azt a tervemet, hogy a várba vezető úton végig úgy teszek, mintha nem is létezne. – A kézjel, amit akkor mutatnak, amikor elhaladunk mellettük?

– Ez a szent Tetrád jelképe. Az Örökösök felé mutatott tiszteletadás.

– Akkor nem átkoznak engem?

Gúnyosan kuncog, miközben elhaladunk a híd lábánál állomásozó őrség mellett.

– Épp ellenkezőleg. Áldásként tekintenek rád.

Meglepetésemben egy pillanatra megtorpanok.

Penn nem hagyja ezt szó nélkül.

– Miért olyan nehéz elhinned, hogy ezek az emberek örömmel fogadják a jelenlétedet? Hogy tárt karokkal fogadnak téged?

– A múltbeli tapasztalatok miatt – vágok vissza védekezően. – Ha valaki az egész életét azzal tölti, hogy üldözik, a késztetés, hogy előbb elmeneküljön, és csak utána kérdezzen, nem annyira választás, mint inkább mélyen gyökerező ösztön.

Egy pillanatra elhallgat, megemészti a hallottakat. Már körülbelül a híd negyedénél járunk. A palota ott magasodik előttünk, tornyai lándzsákként hatolnak a párafelhőbe. Horgászok sora dobálja a horgot a tó nyugodt felszínén, csalival teli vödreik bűzt árasztanak felénk. Penn megvárja, amíg jócskán magunk mögött hagyjuk őket, mielőtt újra megszólal:

– Hiába próbálod távol tartani a világot, Rhya. Akár tetszik, akár nem, az alatt a rövid idő alatt, amióta itt vagy, máris szoros baráti kör alakult ki körülötted.

A vállam megfeszül.

– Nem tudom, miről beszélsz.

– De igen, tudod. Carys az istenek ajándékának tart téged, miután segítettél neki a szülésnél. Uther örök hűséget esküdött neked a fia nevében. Farley neked köszönheti, hogy képes járni. Minden emberem, Jac, Mabon, Cadogan, bármelyikük kérdés nélkül feláldozná érted az életét. És én… – Hirtelen elhallgat, a fogai összekoccannak.

– És te? – kérdezem, és határozottan megállok.

Ő is megáll, de nem néz rám. A tekintete továbbra is a tó felszínére szegeződik, ahol egy fiatal pár evezős csónakban suhan a liliomtelepek között, nevetve küzdve az evezők irányításáért. Penn a nyugalom mintaképének tűnik – kivéve állkapcsa izmait, amelyek árulkodóan, ritmikus feszültséggel mozognak.

– Mit érzel irántam, Penn? – kérdezem remegő suttogással. – Azt hittem, tudom. Vagy legalábbis kezdtem azt hinni. Azt hittem, azok után, ami az Elhagyott-erdőben történt…

Az emlékeztetőm hallatán összerándul.

– …hogy van némi fogalmam arról, mit jelentünk egymásnak – folytatom kitartóan. – De amióta visszatértünk ide, minden megváltozott. Megváltoztál.

– Tényleg? És miben vagyok más? – A hangja metsző. – Ugyanaz az ember vagyok, akit a Keleti Erdő óta ismersz.

– Ez nem igaz, és ezt te is tudod! – Érzem, ahogy a pír elönti az arcom. Tényleg arra akar rávenni, hogy hangosan kimondjam? – Mostanában úgy bánsz velem, mintha… mintha valami pestissel fertőzött csapás lennék, amit jobb elkerülni!

– Á, igen – vicsorogja halkan. – Pontosan ezért jelentkeztem önként, hogy hazakísérjelek.

– Ne gúnyolódj. – Összehúzom a szemem. – Azt mondod, próbálok itt mindenkit távol tartani magamtól? Te mégis mit csinálsz? Mert szerintem te sem vagy jobb abban, hogy bárkit is közelebb engedj magadhoz, mint én. Sőt, még rosszabb vagy. Áthatolhatatlan pajzsot tartasz magad körül, amely olyan hatékony, mint a várost körülvevő erővonalak. Abban a pillanatban, hogy bárki a közeledbe merészkedik, azonnal hátrálsz.

– Nem is tudtam, hogy ilyen intenzív tanulmányozás tárgya vagyok. Kérlek, mindenképpen folytasd temérdek hibám kiértékelését. Igazán lenyűgöző hallgatni.

Ledermedek maró szarkazmusa hallatán. Érzem a dühét, az elkeseredettségét, ami ott vibrál köztünk a levegőben. A kötelékben lüktet, átcsap rám is. Ez is bizonyítja, mennyire feldühítettem – általában jobban elzárkózik előlem. A saját dühöm egy vadállat legbelül, amely acsarkodva és karmolva várja a szabadulást, miután napokig féken tartottam magamban, a nyelvemet harapva.

– Azt hittem, a dolgok megváltoztak – mondom nyersen. – Azt hittem. De nem számít, mit hittem. Nyilvánvalóan tévedtem. Nem jelentünk egymásnak semmit. Nem vagyunk… – keresem a megfelelő szót, amivel leírhatnánk magunkat, de a köznyelvben nincs olyan, ami átfogná a helyzetünk bonyolultságát – barátok – fejezem be, és magam is hátrahőkölök a kimondott szó hallatán. – Sosem voltunk azok. Továbbra sem vagyunk többek két idegennél, akiknek a világa összetalálkozott egy akasztófa alatt egy középföldi mocsárban. Milyen bolond voltam, hogy mást vártam!

Elbámul mellettem, arckifejezése üres. Ha arra számítok, hogy ellentmond a szavaimnak, csalódnom kell. A gyomrom ólomgolyóvá zsugorodik, amikor kinyújtom a kezem, és kikapom a karjából a szalaggal díszített dobozt. Nem ellenkezik. A keze lehullik, és azonnal ökölbe szorul az oldalán.

– Te magad mondtad nekem a minap a barlangban. Akkor nem értettem, de most már igen. Az érzelmek terhet jelentenek. Vissza kell őket szorítani. – Olyan erősen markolom a dobozt, hogy az menten összeroppan. – Köszönöm a bemutatót. Ezt a leckét nem fogom elfelejteni.

Megfordulok, hogy távozzak, de alig teszek néhány lépést, amikor a fájdalommal teli suttogása hallatán megtorpanok.

– Rhya.

A hangján hallatszik, hogy lelkében háború dúl – és az arcán is látszik, látom, amikor visszapillantok rá. Az érzelmek túl gyorsan váltakoznak a tekintetében ahhoz, hogy megfelelően beazonosíthassam őket. Düh, megbánás, lemondás és valami más, valami olyan gyötrelmes, ami megrémít.

– Mi az, Penn? – kérdezem elfúló hangon. A könnyek már kitöréssel fenyegetnek. Nincs kedvem a társaságában lenni, amikor kitörnek. – Mi az, amit mondani akarsz nekem?

A hallgatása feszült, akárcsak a testtartása.

– Ismered a múltamat. Tudod… Amikor utoljára törődtem valakivel… Ahogy a dolgok véget értek…

Enid.

Enidről beszél.

Levegő után kapok.

– Hát nem érted? – mondja fájdalmas éllel a hangjában. A tekintete, amely nem ereszti a pillantásomat, szinte lángol. – Ezt nem élhetem át még egyszer. Nem fogom újra átélni. Most nem. Soha többé.

És itt van.

Végre.

Az igazság.

Bármilyen múló vonzalmat is érez irántam, nem fogja megengedni magának, hogy az elmélyüljön. Az, ahogyan a fővárosba való visszatérésünk óta kerül engem, hirtelen olyan fájdalmasan világos, olyan pusztítóan egyértelmű.

Távolságtartása a csókunk óta?

Ez az ő eszköze arra, hogy visszanyerje az irányítást.

Az új, áthatolhatatlan fal közöttünk?

Az ő módszere, hogy visszaszerezze elveszített függetlenségét.

Úgy kezeli az irántam érzett vonzalmát, hogy teljesen elzárkózik előlem. Úgy tesz, mintha az érzés nem is létezne. Mintha én egyáltalán nem léteznék.

Nevethetnék, ha nem állnék a sírás határán. Mert az igazán fájdalmas az, hogy megértem – túlságosan is jól értem őt. Inkább félrelökné a szerelem minden lehetőségét, minthogy olyasvalamit hajszoljon, ami veszélyes fordulatot hozhatna a hatalmát illetően. Inkább úgy tesz, mintha semmit sem jelentenénk egymásnak, minthogy kitegye magát még több fájdalomnak. Még több szenvedésnek. Annak, hogy hajthatatlan önuralma újra törést szenvedjen – olyan törést, mint hetven évvel ezelőtt. És annak, hogy újabb hibát kövessen el; olyan hibát, amely a szerelme életét követelte.

Az irányítás iránti igénye erősebb, mint bármi, amit irántam érez. Mi együtt olyan kockázat vagyunk – és mindig is azok leszünk –, amit nem hajlandó vállalni.

Istenek, mennyire fáj ez.

Belém hasít, csontig hatol a fájdalom.

– Ha úgy akarsz tenni, mintha semmi sem történt volna köztünk, akkor ezt fogjuk tenni – hazudom, bár a szívem tiltakozva kalapál. – Én szívesen eltemetem. Több, mint boldogan. Tekintsd meg nem történtnek.

Az állkapcsa annyira megfeszül, hogy csodálkozom, hogy a fogai nem roppannak szét.

– Nekem megfelel.

A fájdalom újabb lándzsája szúrja át a szívemet. Biztos, hogy mostanra már vérzek legbelül.

– Nagyon köszönöm a kíséretet, Pendefyre herceg – mondom azzal a jeges udvariassággal, amit általában Vanorának és udvaroncainak tartogatok. – Az út hátralévő részét egyedül is meg tudom tenni. Kellemes estét kívánok.

Azzal sarkon fordulok, elsétálok, és minden lépéssel, amit nem akadályoz meg, egy kicsivel még szerencsétlenebbnek érzem magam. Szerencsém van, hogy egyenes út vezet át a hídon, mert a szememből kicsorduló könnyek olyan sebességgel potyognak, hogy fikarcnyit sem látok abból, merre megyek.

*

– Ó, LADY RHYA! – kiált fel Teagan. – Ön csodálatosan fest!

A tükörből egy szőke idegen néz vissza rám. Hetekkel ezelőtt, amikor a saját tükörképemet néztem, egy éhező félvér nézett vissza rám, beesett szemekkel, sebhelyes csuklóval és megtört lélekkel. A nő, akit most látok, ugyanolyan ismeretlen, de nem kevésbé megrázó az érzékek számára.

A rendszeres étkezés és alvás előnyei tagadhatatlanok. Van szín az arcomon és hús a csontjaimon. A hosszú hónapok alatt eltűnt domborulataim egy része visszanyerte korábbi méretét. A ruha a testemre simul, és a lehető legjobban emeli ki az alakomat, a mélyen dekoltált míder szorosan öleli derekamat. Halvány aranyszínű selyemből készült, és csillog a torony ablakain beáramló napsütésben.

Carys eredetileg egy tavalyi téli bálra készítette, de a megrendelője az esemény előestéjén megbetegedett, így a ruha több mint egy évig érintetlenül hevert a raktárában. Aranyozott csillogása ellenére első pillantásra meglehetősen egyszerű a szabása – nincsenek fodrok vagy tollak, amelyek elterelnék a figyelmet az elegáns vonalakról vagy a Szigillumomról. De a hátmegoldása látványos. A gerincem vonala csupasz a tarkómtól egészen a derekamig. Az egyszerű ujjak helyett Carys szövevényes anyagdarabokat fűzött össze egy kanyargós mintázatba, amely a lapockámtól kifelé haladva a karom mentén húzódik végig.

Szárnyakként.

Amikor megmozdulok, úgy festek, mint aki készen áll arra, hogy az égbe szálljon. Minden lépés a repülés érzetét kelti. Úgy érzem magam, mint egy csodálatos madár, az éter ritka teremtménye – ezt az illúziót csak fokozza az aranydiadém, amely körülöleli a homlokomat, és csőrszerű csúcsban húzódik lefelé, az orrnyergem felé. A pánt közepén lenyűgöző, borostyánszínű drágakő csillan meg, valahányszor a fénybe kerül. Ez az egyetlen ékszerem – egy ajándék, amelyet ma reggel fedeztem fel, a ruhásdoboz mélyére rejtve, egy cetlivel együtt.

Drága Rhya!

Dyved összes bányájában nincs elég ékkő ahhoz, hogy megfelelően kifejezzük hálánkat. Kérlek, viseld ezt a szeretetünk zálogaként. Boldog Fyremast – az elsőt a sok közül, ami még következik.

Uther, Carys és Nevin

A diadém súlya a homlokomra nehezedik, és meleg izzást indít a csontjaimban, valahányszor megpillantom a tükörben. A hajam, amelyet száz bonyolult fonatba fontak és tűztek, úgy csillog, mint a platina. Szememet szemceruzával kontúrozták, ajkam rózsaszínűre festették, bőröm gyöngyházfényű púderrel hintették be. Alig ismerek magamra. Erőfeszítésbe kerül, hogy ne nyúljak a tükörhöz, és ne érintsem meg a tükörképet, hogy megbizonyosodjam róla, hogy az valóban engem mutat.

– Carys felülmúlta önmagát – mondja Keda az önelégültségnek csak a legcsekélyebb árnyalatával a hangjában. – El tudja képzelni, mi lett volna, ha hagyjuk, hogy a királyi ruhakészítők hacukájában jelenjen meg?

Mindhárman egyyszerre a szoba sarkába nézünk, ahol a Vanora csatlósa által ma reggel leszállított fodros monstrum kandikál ki a csomagolásból. A szobalányaim nem túloztak – pont olyan szörnyű, ahogy leírták. Tengernyi fodor, visszataszító kénes árnyalatban.

– Ő királyi felségét elég nagy meglepetés fogja érni, amikor meglátja önt – mondja Keda, és megigazítja az egyik hajtincset a tarkómnál.

– Nem ő lesz az egyetlen – teszi hozzá Teagan mosolyogva. – Lefogadom, hogy ő királyi fensége a herceg alig fogja tudni levenni önről a szemét.

Majdnem felkacagok, de az utolsó pillanatban sikerül uralkodnom magamon. Bárcsak tudná, mennyire megcsalja a megérzése! A tegnap esti, hídon történt veszekedés után valószínűbbnek tartom, hogy Penn halhatatlan életünk hátralévő részében soha többé rám se fog nézni.

– Végeztetek végre a cicomázással? – kérdezem. – Szeretnék egy kicsit az utcákon bolyongani a szertartás előtt, talán még Caryst is meglátogatnám, hogy dicsekedjek neki a keze munkájával.

– Attól tartok, erre nincs időnk. Már majdnem alkonyodik. A szertartás hamarosan kezdődik. Egyébként is, bőven lesz ideje csatlakozni a mulatsághoz, miután ennek vége.

Sóhajtok, és átmegyek az erkélyre, ahonnan távolról nézhetem az ünnepséget. A Fyremas hivatalosan csak éjjel kezdődik – azzal, hogy Penn feltölti a védőpajzsokat, amit hivatalos bankett követ a nagyteremben, majd jóval később bál, ami hajnalig tart. Az emberek végigtáncolják az éjszakát, az élet és az újjászületés ünnepével köszöntik a tavaszt, és csak annyi időre tartanak szünetet, amíg megnézik az éjféli tűzijátékot a tó felett. Ma este a palota kapui nyitva állnak Caeldera minden lakosa előtt, ami ritka meghívás a köznép számára, hogy Vanora legelitebb udvaroncaival vegyülhessenek – bár hogy miért keresne bárki önként ilyen sznob társaságot, az rejtély számomra.

Lent a városban a mulatság azonban már régen elkezdődött. Magaslati kitekintő pontomról látom, hogy az emberek tömegei máris ellepték a macskaköves sugárutakat. Nem hallom az örömüket a vízesés morajától, de úgy képzelem, hogy a levegő szinte bugyog a nevetéstől, a zenétől és a csevegéstől, miközben az étel és az ital szabadon áramlik. Sokat adnék azért, hogy ott lehessek én is közöttük, és ne a királyi látványosság részeként állítsanak ki.

– Mindjárt itt az idő. – Keda az ajtó felé néz, mintha várná, hogy egy ököl kopogtasson rajta. – Biztos vagyok benne, hogy Pendefyre herceg azt tervezi, hogy személyesen kíséri oda önt…

– Mhmm – hümmögöm kétkedve.

A híd óta nem találkoztunk egymással. Csak jóval azután tért vissza, hogy tegnap este visszavonultam a toronyba, és alig hajnalodott, amikor újra hallottam, hogy kiviharzik, és távozásakor a torony ajtaja szinte felsírt a zsanérjain. A mi alig titkolt ellenségeskedésünk az egyetlen keserűség a bennem pezsgő izgalomban. Tagadhatatlanul beárnyékolja az elkövetkező estét.

Egek, minden sokkal egyszerűbb volt, amikor egymás torkának estünk, ahelyett hogy az idegeire mentünk volna…

Ahogy az indulás ideje közeledik, a szobalányaim egyre nyugtalanabbá válnak. Keda ágyneműt hajtogat, hogy ne tördelje a kezét, Teagan pedig az alsó ajkát rágja, miközben a nem létező port söpri le Penn íróasztalának felületéről. Mindketten néhány centire felugranak a földről, amikor végre egy ököl csapódik az ajtófának.

– Ez biztosan a herceg! – kiáltja Keda, és az ajtó felé száguld.

Nincs szívem eloszlatni hiú ábrándját. A kötelék világosan elárulja nekem: bárki is jött, hogy elkísérjen a Fyremasra, az nem Pendefyre herceg. Ő messze van, a vár egy távoli részén, kő- és palarétegek választanak el minket egymástól. Még ha tudom is, hogy így van, kissé elkeseredem, amikor meglátom Jacet és Cadogant a küszöbön. Mindketten a Parázs Gárda egyenruhájának díszesebb változatát viselik – ez aranyszállal szegélyezett, dupla gombolású, gesztenyeszín kabátból, sötét szarvasbőr bricsesznadrágból és térdig érő, fényes bőrcsizmából áll. Izmos mellkasukon hímzett fekete bojtok lógnak, Dyved címerét pedig közvetlenül a szívük fölé hímezték.

Nem várnak, hogy beinvitáljuk őket – mindketten belépnek a szobába, majd mindjárt meg is torpannak, amikor megpillantanak engem az erkélyen állva. Cadogan döbbenten hallgat. Az ádámcsutkája gyorsan dolgozik, föl-alá ugrál, nagyokat nyel. Jac csak egy szót tud mondani, azt is összeszorított fogak közt mormolja:

– Istenek.

Lenézek magamra.

– Mi az? Nevetségesen festek? Várj, erre inkább ne válaszolj! Most már túl késő változtatni. Különben is, Carys nekem varrta ezt a ruhát. Megsértődne, ha nem venném fel.

A férfiak összenéznek.

– Meg fogja bánni, hogy ránk bízta a kíséretét – mondja halkan Jac.

– Mérhetetlenül – ért egyet Cadogan.

– Húsz koronába fogadok, hogy idén végre megmutatja magát a bálon.

– Nem mondok nemet némi zsebpénzre.

– Akkor áll az alku!

– Öm… Már elnézést! – Megköszörülöm a torkomat, hogy félbeszakítsam furcsa csevejüket. – Elmagyarázná valamelyikőtök, hogy miről beszéltek?

– Nem – mondják egybehangzóan, és végre újra rám néznek.

Cadogan gondosan kerüli a tekintetemet. Esküszöm, szinte elpirul. Jac viszont nem mutat ilyen szerénységet. Lassú mosoly terül szét az arcán, ahogy a tekintete tetőtől talpig végigfut rajtam, és olyan helyeken időzik el hosszabban, amitől a bensőm megremeg.

– Olyan jól nézel ki, hogy legszívesebben felfalnálak, Ász.

Elfintorodom.

– Ez nem jelent valami sokat. Ültem már melletted vacsoránál. Van bármi, amit ne ennél meg?

– Mennünk kéne – szakítja félbe Cadogan az évődést. – Hosszú az út a trónteremig. Készen állsz?

– Készen áll! – mondja helyettem Teagan, és finoman a kísérőim felé tol.

– Tökéletesen! – jelenti ki Keda.

Hagyom, hogy a nők az ajtó felé vezessenek. Ám amikor elérjük a küszöböt, megállok, mindkettőjüket magamhoz húzom egy rövid ölelésre, és köszönő szavakat súgok a fülükbe.

– Ojj! Most már indulás! – mondja Teagan szigorúan, és ellök magától. – Nem hagyom, hogy engem okoljanak a késéséért! – Kemény szavai ellenére feltűnik, hogy kissé túl sűrűn pislog, mintha visszafogná könnyeit.

Keda csak vidáman rám kacsint, és azt suttogja:

– Jó szórakozást, Lady Rhya!

– Neked is! – viszonzom, és megszorítom a kezét. Teaganre pillantok. – Mindkettőtöknek. Megérdemlitek, hogy élvezzétek az ünnepséget azok után, amennyit a palota előkészítésével fáradoztatok. Menjetek, táncoljatok az utcán! Egyetek valami finomat! Igyatok a kelleténél kissé többet a fűszeres borból. Csábítsatok el egy jóképű idegent. Várom, hogy holnap mindent jól kibeszélhessünk!

Intenek, hogy menjek, azzal Jac és Cadogan gondjaira bíznak – az egyik dajkáimat a másikakra cserélem. Cadogan többnyire hallgat, ahogy leereszkedünk a toronyból egy végtelenül lefelé tartó spirálban, Jac viszont folyamatosan fecseg a lovagi tornáról, amelyen részt vett a városhatáron kívül felállított fesztiválpályán. Ma legyőzte őt egy Smithy nevű testes fickó; holnap, ha az istenek is úgy akarják, bosszút áll rajta a kézitusa-arénában.

Csak félig figyelek rá, nagyrészt arra koncentrálok, hogy ne botoljak meg hosszú uszályomban. Az aranyszínű ruha sokkal több anyagból készült, mint az egyszerű nappali ruhák, amelyeket eddig megszoktam.

Elérjük a földszintet, majd áthaladunk a hatalmas báltermen és a nagytermen is. A palota zsúfolásig tele van közelről és távolról érkező emberekkel, akik mind a legszebb ruháikba öltöztek. Azt eddig is tudtam, hogy Dyved drágakövekben gazdag – mivel Vanora belső köre minden adandó alkalommal felvillantja őket –, ma este a gazdagság látványa mégis megdöbbentő. Rubintok, gyémántok, zafírok, smaragdok. Dúsan díszítik a vár hátsó részében lévő trónterem felé tartó férfiakat és nőket egyaránt. Az én ruhám, bármennyire is pompás, visszafogottnak tűnik a körülöttünk hullámzó, selyembe öltözött udvaroncok tengeréhez képest.

Csatlakozunk a tömeghez, mint három apróság, akiket magával sodor a fényűzés árja. Könnyű lenne elkeveredni egymástól egy ilyen tömegben, Jac és Cadogan azonban szilárdan mellettem maradnak, miközben sétálunk, és megakadályozzák, hogy bárki három lépésnél közelebb kerüljön hozzám. A kíváncsi tekinteteket és a célzott megjegyzéseket azonban nem lehet kivédeni, amikor az emberek észrevesznek engem.

– Ez ő!

– Az új szélfonó!

– Láttad a szemét? Mint az ezüstszín viharfelhők!

– Úgy hallottam, ő és a herceg…

Mindent megteszek, hogy ne vegyek róluk tudomást, hogy egyenletesek maradjanak a lépteim, és magasan tartsam az állam, miközben a trónterembe vezető impozáns, boltíves ajtók felé tartunk. A palota területén tett bolyongásaim során még soha nem jártam itt. Nem gyakran használják, csak hivatalos állami ügyek vagy nagy ünnepségek alkalmával. A kastély legrégebbi részében található, és inkább barlang, mint valódi szoba, mélyen a vízesés mögötti alapkőzetbe ágyazva. Nem sokban különbözik attól a jelekkel vésett kamrától, ahol olyan sok délelőttöt töltöttem gyakorlással – kivéve, hogy teljesen el van zárva a vízpárától, és hatalmas.

A trónterem olyan nagy, hogy a mennyezetet is nehezen tudom kivenni a fejem fölött. A csipkézett falak a megkövesedett hamu komor árnyalataiban sötétlenek, tele hasadékokkal, ahol a lávafolyamok évezredekkel ezelőtt utat törtek maguknak, majd megkeményedtek. Mivel nincsenek ablakok, koromsötét lenne odabent, ha nem lennének a fal pereme mentén végigfutó, folyamatosan égő tűzárkok. Kőoszlopok – szélesek, mint az Elhagyott-erdő szívében a fatörzsek – emelkednek felfelé, a mennyezet irányába. A tövüknél még több tűz ég fémketrecekben, a lángok éhesen nyaldossák a követ.

Szerettem volna megállni a küszöbön, hogy rendesen szemügyre vehessem mindennek a nagyszerűségét, de magával ragadott minket a tömeg, és már el is indultunk lefelé a kőlépcsőn. A lépcső alján a tömeg kettéválik, két oldalról körülvéve a középső folyosót, amely közvetlenül az impozáns oszlopok között húzódik. A terem már majdnem teljesen megtelt; az emberek vállvetve állnak egészen a túlsó oldalon lévő emelvényig. A hatalmas tömeg ellenére nagyrészt csend van, csak a hangok halk morajlása hallatszik, ahogy a nézők helyet keresnek maguknak, és jobb kilátásért tülekednek. Kész vagyok követni őket, de ehelyett Jac és Cadogan a folyosó felé terelgetnek.

– Hol…

Jac a szavamba vág, mielőtt egyetlen szótagnál többet mondhatnék.

– Egy kiváló helyet jelöltek ki neked elöl, Ász.

Nem mondok többet, miközben tovább vezetnek, tudatában annak, hogy ugyanannyi hallgatódzó fül, mint figyelő szem mered az irányomba. Cadogan és Jac kétoldalt mellém szegődnek, lépteik az enyémhez igazodnak, arcuk megalkuvást nem tűrő maszkká merevedik. A hátukra szíjazott kardok majdnem olyan fényesen ragyognak, mint a minket körülvevő tömeget díszítő ékszerek.

A légkör várakozással teli. A levegő is mozdulatlannak, áldottnak tűnik, mintha mindenki visszatartaná a lélegzetét. Teljes csönd hullámzik végig a termen, ahogy lépésről lépésre haladok lefelé a folyosón, egyre mélyebbre a föld gyomra felé. Nyugodt arckifejezést erőltetek magamra, a derű álarca elrejti az ereimben csendülő aggodalom akkordjait. Többről van szó, nem csak arról, hogy ennyi ember figyelmének középpontjában állok; a klausztrofóbia felüti csúnya fejét, a természetes ellenérzésem, hogy ilyen mélyen a föld alatt vagyok, éles karmokkal szívembe markol.

A kőfalak bezárulnak körülöttem, a nehéz kőmennyezet a vállamra nehezedik, és a padló felé lapít. Minden lépés erőfeszítés, minden lélegzetvétel hatalmas vállalkozás. Föld aromáját érzem a levegőben, a bezártság jellegzetes ízét szívom a tüdőmbe minden egyes légvétellel. Látomások gyötörnek: élve eltemetnek, a csontjaimon cyntroedi kúszik, mardos és rágódik.

Továbbmegyek.

Az út a trón emelvényéig végtelennek tűnik. A padló hűvöse beszivárog aranyszínű papucscipőm vékony talpán. A hidegre koncentrálok – nem úgy képzelem el, mint a zúzmarás követ, mint a bezáró földet, hanem mint egy téli este csípős szellőjét, az évszak első havának jeges csókját. Nem vagyok itt, nem vagyok sírba zárva. A levegőben vagyok. Az égben. Repülök, mint a madár, hátamon aranyszínű szárnyaim szélesre tárulnak, ahogy szárnyalok.

Ezek a képzelgések segítenek egy kicsit, azonban önámításom nem működik túl sokáig. Mire a folyosó közepére érek, a légzésem felszínes, a bőröm nyirkos. A rettegés feneketlen mélységének szélén táncolok, és félig-meddig már kész vagyok, hogy megforduljak, és elmeneküljek a teremből.

De aztán megérzem.

A melegség lökését a kapcsolódáson keresztül. A nyers erő impulzusát, amely visszaránt a sötétség pereméről.

Penn.

A jelenléte átsugároz a vakrémület káoszán két szívdobbanás között. Hirtelen tisztán érzem őt – mintha eddig pajzsot vont volna maga elé, de ebben a pillanatban hagyta volna, hogy a pajzs lehulljon. Itt van, közvetlenül előttem. Egyáltalán nincs messze. A kötelék a szívem köré feszül, magával húz, sürget előre. Belekapaszkodom, és hagyom, hogy Penn megnyugtató ereje megerősítse a saját lankadó elhatározásomat.

Felemelem a fejem, tekintetem őt keresi, de sehol sem találom. A folyosó végén az udvaroncok tömegét két oldalt két rendezett sorban álló, keményített, barna egyenruhába öltözött gyalogos katonák váltják fel. A brigád elején vigyázzban állva egy hatalmas, hegyomlásnyi férfi ravasz, mogyoróbarna szemekkel figyeli, ahogy közeledem. A vállán lévő arany vállpántok elárulják kilétét.

Yale tábornok. Ő vezeti Dyved seregeit az északi tartományokban.

Fiatalabb, mint amilyennek képzeltem, amikor a férfiak beszéltek róla – legfeljebb egy évtizeddel idősebb nálam. De azok az évek nem voltak túl kegyesek hozzá. Sötét haja a halántékánál őszül, és arcának bal oldalán, a halántékától az állkapcsáig gonosz barázdált, vörös sebhely fut végig.

Visszafogott érdeklődéssel szemlél engem, ahogy a távolság csökken közöttünk; érzelmei megfejthetetlenek. Az az érzésem, hogy nem sok olyan dolog van, amit aranyló szeme ne venne észre. Könnyebben lélegzem, amikor kikerülünk a látóteréből.

A gyalogosok díszőrségén túl a Parázs Gárda húsz elit tagja áll a trón emelvényén, bordó-arany egyenruhájuk ugyanolyan, mint a mellettem álló férfiaké. Maga az emelvény több lépcsőfokkal a főszint fölé magasodik. A közepén nehéz trón áll, ugyanabból a sötét fémből, amely a tüzet is magába zárja az oszlopok tövében. Jelenleg üres. Balra tőle, egy lépcsőfokkal lejjebb, egy kisebb, hasonló kivitelezésű karosszéken ül Vanora királynő. Ez egy tiszteletreméltó pozíció, amely egy királyság helytartójához illik.

De nem egy igazi királynőhöz.

Nem csoda, hogy nem gyakran használja ezt a termet, gondolom, miközben hideg tekintete rám szegeződik. Örökös emlékeztető a hiányosságaira és teljes szuverenitása hiányára, amelyet mindenki láthat.

– Szélfonó – nyugtázza, amikor megállunk az emelvény előtt. Minden szótag metsző éllel hagyja el lefelé biggyedő ajkát. A tekintete tetőtől talpig végigsiklik rajtam, és látom a leplezetlen düh villanását, ahogy konstatálja a kénköves fodrok hiányát. Ő maga mélyvörös, ragyogó ruhát visel, egy rakás hozzá illő rubinttal. Koronája súlyosan ül hátrafésült ezüst sörénye tetején. – Megbocsáthatatlanul elkéstél.

A teremben halálos csend támad elmarasztaló szavai nyomán. Mellettem Cadogan és Jac is gyorsan meghajol. Én egy meglehetősen gyenge pukedlivel próbálkozom, és boldogan szegezem a tekintetemet a padlóra.

– Elnézést, Vanora királynő – mondom a köveknek.

– Fontosabbnak tartod önmagadat, mint a védőpajzs feltöltésének szertartását, amely mindannyiunkat életben tart?

– Nem, Vanora királynő.

– Magadat a város és az emberek védelme fölött állónak tartod?

– Nem, Vanora királynő.

– Akkor ülj le – sziszegi –, és ne késleltesd tovább az ünnepséget!

Másfajta lüktetést érzek a köteléken keresztül, ahogy újra felállok – nem megnyugtatót, mint eddig, hanem haragosat. Bárhol is tartózkodik, Penn elég közel van ahhoz, hogy hallja nővére vitriolos megjegyzéseit. Amikor azonban megkockáztatok egy pillantást a trónon túli árnyékba, még mindig nem látom őt sehol.

A testőreim elvezetnek Vanora gonosz pillantásai elől az emelvény alsó szintje mentén épített, templomi padozatokra emlékeztető részhez. Carys és Uther már ott vannak, a kis Nevin az apja erős karjaiban ringatózik. Felismerem a jelenlévők között a Parázs Gárda több más magas rangú tagját is, feleségeikkel szorosan az oldalukhoz simulva. Rámosolygok Carysra; ő visszavigyorog, zöld szeme elragadtatva csillog, ahogy a keze munkáját szemléli.

Jac és Cadogan találnak egy üres ülőhelyet a pad végéhez közel, Farley mellett. A homlokomat ráncolva nézek a vörös hajú férfira, amikor észreveszem, hogy a mankóit egyszerű botra cserélte. Már többször is mondtam neki, hogy legalább még egy hetet várnia kellene. A férfiasságának bosszantó fitogtatásával visszaveti a gyógyulását. Ő csak megvonja a vállát, és állja a tekintetemet, amikor helyet foglalok mellette.

Alighogy elhelyezkedem, Vanora királynő elkezd dörmögni, röviden üdvözli az alattvalóit, mielőtt belekezdene mindannak felsorolásába, amit az előző Fyremas óta a királyságért tett – pénzt különített el egy földterület megtisztítására az Északi-tenger mellett, ahol a földművesek új generációja telepedhet le, friss csapatokat vezényelt a déli határvidékre, ahol a Fosztogatók fenyegetik a birodalmat, és nemrég megtisztíttatta az Elhagyott-erdőt, ahová az elmúlt hetekben jégóriások fészkelték be magukat.

Végig csakis ő, ő, ő, ő.

Pendefyre-ről egy szó sem. Semmi Yale tábornokról. Semmi a Parázs Gárdáról. Úgy beszél, mintha egyedül cipelné a hátán a királyság minden terhét. Mintha minden győzelem egyedül az övé lenne, nem pedig dyvedi polgárok tucatjainak, százainak, ezreinek együttes erőfeszítése. Miután tíz perce már, hogy csak önmagát dicséri, Jac halk horkantást színlel a bal oldalamról.

Az ajkamba harapok, és elfojtok egy nevetést.

Végül a vén banya kifogy a szuszból. Úgy tűnik, a terem kollektíven fellélegzik, ahogy a hangja elhalkul. Mindkét keze a szék karfája köré kulcsolódik, a feszültség minden porcikáján látható, ahogy a figyelem nagy fény-, hő- és hangzuhatag közepette elvándorol róla.

Minden tekintet felfelé emelkedik, a trón emelvénye mögötti árnyékos falra, követve a párhuzamos tűzcsíkokat, amint azok a padló árkaiból két pattogó vonalban a mennyezetig száguldanak, megvilágítva a barlang hátsó falát…

És vele együtt Dyved trónörökösét is.

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

MINDENKI LEVEGŐ UTÁN KAP, amikor Pendefyre a látóterünkbe kerül. Az én ajkam is szétnyílik, ahogy megpillantom őt, amint a sziklafal felénél, egy természetes üregben áll, arcvonásait a tűz fénye világítja meg. Körülötte számtalan jelet véstek a kőbe – mély mágikus sebhelyeket, amelyekből nyers erő árad.

Egyszerű fekete bricsesznadrágot visel, ing nélkül és mezítláb, a Szigilluma tisztán látható – mégis, szinte isteni alaknak tűnik, ahogy ránk néz. Mi pedig visszabámulunk rá, behúzott nyakkal, tátott szájjal. Egy gyülekezet, amely az istenségét imádja.

– Mindjárt itt van Fyremas – kiáltja Penn, miközben végigpillant a barlangon, hangja sugárzik az erőtől. – Ismét megünnepeljük az évszakok fordulóját. A télből tavasz lesz, a hóból olvadás. Ahogy földjeink lerázzák magukról az álom súlyát, ahogy új élet ébred a föld mélyén, és ahogy újra nekilátunk a föld felszántásának és a magvetésnek, kérjük az isteneket, áldjanak meg minket bőséges terméssel, óvjanak bennünket kegyelmükkel, és tartsák vissza a földjeinken pusztító mételyt. Kérjük az erőpajzsokat, hogy, ahogy nemzedékek óta teszik, védelmezzenek minket, azoktól, akik ártani akarnak nekünk.

Nagy levegőt vesz, mellkasán megfeszülnek az izmok.

– Bejártam a határainkon túli világot. Éltem egy életet az általunk otthonunknak nevezett földeken kívül. Megízleltem a romba dőlt királyságok hamuját a levegőben, és saját szememmel láttam a sötétséget, amely egész Anwyvnt el akarja nyelni.

Lehunyja a szemét. Amikor kinyitja, egyenesen rám néz. Még ekkora távolságból is látom – érzem – a forróságot a tekintetében. Az intenzitását.

– A tomboló halál és veszteségek idején szerencsések vagyunk, hogy még mindig ennyi mindenünk van, amit megvédhetünk. Hogy ennyi védelemre méltó dolgot birtokolhatunk. Ezért ezen az éjszakán mindenekelőtt hálát adunk a már elnyert üdvösségért. A már kapott ajándékokért. A hazatérésért, amiről azt hittük, hogy soha nem jön el. És azokért, akiket szeretünk. Akikért érdemes harcolni.

Elakad a lélegzetem.

– Fyremas fénye ragyogjon fényesen hajnalig, emlékeztetőül, hogy nincs olyan mindent felemésztő éjszaka, amelyet ne lehetne túlélni; nincs olyan homály, amelyet ne lehetne elűzni. Mi vagyunk Dyved. Mi vagyunk a láng a sötétségben. És mi fogjuk visszatartani az árnyakat, bármilyen formában is támadnak ránk.

Penn felemeli a kezét az oldala mellől. A tömeg ismét felhörren, amikor meglátják, hogy mindkét keze fölött a levegőben egy-egy fehéren izzó tűzgömböt tart. Úgy tűnik, mindenki visszatartja a lélegzetét, és várja Penn következő lépését. Az erőfeszítés, hogy ura maradjon a helyzetnek, megviseli őt – arca erőlködést mutat, homlokát ráncolva összpontosít.

Amióta megismertem, most először minden pajzsát leengedte, így ritka bepillantást nyerhetek a lelkébe. A kötelékünk révén úgy élem át az érzelmeit, mintha a sajátjaim lennének. Azt a rendíthetetlen önuralmat, az erő áramlását a mélyben. Nincs benne félelem, nincs szorongás. Nem hagyja, hogy ezek az érzések gyökeret eresszenek, még akkor sem, ha érzi, hogy életre kelnek benne.

Te vagy az őrszem a káosz küszöbén.

Nem fogsz engedni.

Nem fogsz elbukni.

Nő a feszültség, a levegő lüktetni kezd, mint az ég a villámcsapás előtt. A nyers erő, amelyet áraszt, még ilyen távolságból is azzal fenyeget, hogy összecsuklik a lábam a terhe alatt. Guggolásba ereszkedik, és mindkét lángoló kezét a kőhöz szorítja. A föld hatalmasat rendül, hullámok járják át a barlangot, ahogy Penn ereje féktelenül lüktetve áramlik át a megkövesedett hamu vastag rétegeibe. Az alatta feszülő, a föld szövetébe mélyen beágyazott védőhálóba. Az erővonalakba, az ősi, mágikus, szent szálakba, amelyek összetartják a világunk szövetét.

A tűzárkok lángolnak a padló peremén, szinte nappali fénnyel árasztják el a tróntermet. Az egyes oszlopok tövében lévő ketrecbe zárt lángok magasabbra csapnak, a hozzájuk közelebb állókat arra késztetve, hogy félelmükben félrevonuljanak. A hőmérséklet több fokkal emelkedik, ahogy Penn ereje tovább árad, hullámról hullámra, impulzusról impulzusra. A nyers energia áradata. Körülötte a barlangban a vésett jelek vörösen izzanak – az izzás úgy terjed a falakon keresztül, mint a vér az erekben, míg végül az egész barlang feltöltődik vele.

Mágia tölti meg a levegőt, sűrűn és érezhetően. A mellkasomban a saját Szigillumom ébredezik válaszként. Ökölbe szorítom a kezem, próbálom kézben tartani önmagam felett az irányítást. Már nem tudom megmondani, hogy melyik érzés az enyém, és melyik Penné.

Az én félelmem vagy az övé az, ami elszorítja a szívemet?

Az ő aggodalma vagy az enyém az, ami könnyekkel tölti meg a szememet?

Hagyom, hogy ereje átjárjon, átáramoljon rajtam, és keresem a nyugodt központot az elmémben – csillapítom belső viharomat, mielőtt még jobban fellobbantaná azt, amit Penn szabadjára engedett.

Az esemény olyan hirtelen ér véget, hogy a csontjaim is beleremegnek. Az ereje egyszerre megszűnik, mintha egy szelep elfordulna, vagy mintha eldugaszolnák a csatornát egy nagy dugóval. Az egyik pillanatban a világ még mágiától lüktet, a falak izzanak, a levegő vibrál… aztán egy szempillantás alatt a lángok az árkokban visszatérnek a szokásos magasságukba. A hőség visszahúzódik, a levegő kitisztul. Az imént történtekről csak a vöröses erezetű lávafolyamok árulkodnak, amelyek még mindig izzanak körülöttünk, és halványan lüktetnek, mintha a földnek a lábunk alatt élő, dobogó szíve lenne.

Az irányítása abszolút, a képessége elképesztő. Nem is tudom, hogy csodáljam a fegyelmezettségét, vagy inkább szomorkodjak amiatt, hogy én nem vagyok képes semmi hasonlóra.

A tömeg tapsviharban tör ki – csizmák topognak, tenyerek tapsolnak, a szájakból rajongó kiáltások harsannak. Farley felkiált az örömtől. Jac vigyorog, miközben könyökével megbökdös. Még Cadogan is mosolyog.

A Fyremas hivatalosan is elkezdődött. Itt az ideje ünnepelni. Az erőpajzsok feltöltődtek, a szertartás véget ért. De ahogy az ujjongás áradata végigsöpör a termen, én vagyok az egyetlen, aki hallgat, és csak bámulok felfelé, a barlang hátsó falára. A sziklafal tetején a szertartási terem üres.

A mellkasomnál a Szigillumunk köteléke hátborzongatóan hallgat.

Pendefyre eltűnt.

*

– JAC! – KIÁLTOM ELFÚLÓ hangon. – Elég! Szédülök.

Vigyorog, újra megforgat, és olyan ügyesen pörget, hogy tisztán látszik: jelentős tapasztalata van abban, hogy nőket tart a karjában – a táncparketten és azon kívül is. Ez már zsinórban a harmadik táncunk. Alig kapok levegőt, és kissé szédülök is. A vacsora alatt elfogyasztott pohár erős forralt bor talán hozzájárul a szédülésemhez, de partnerem egyre vadabb mozdulatai sem sokat segítenek a helyzeten.

– Nem az én hibám, hogy nem tudsz lépést tartani, Ász!

– Jobban tettem volna, ha Cadogannal táncolok inkább – vágok vissza, miközben megpillantom a másik testőrömet, ahogy a járólapok között kavargunk. Szőke haja szinte világít, még az árnyékos sarokban is, ahol őrt áll.

A körülötte kibontakozó ünneplés ellenére Cadogan egyszerre marad józan és magabiztos. Nem táncol és nem iszik. Egy pillanatra sem veszít engem szem elől, még akkor sem, amikor telnek-múlnak az órák, és a mulatság a nagyteremből a nagy bálterembe és az udvarra is kiterjed. Ha éppen nem engem figyel, akkor a tömeget fürkészi a tekintete. Amikor elég hosszú szünetet tartok ahhoz, hogy egy frissítő korty bort igyak, azonnal ott terem, és mindenkit elhesseget, aki ízlése szerint túl közel kerül hozzám. Néhány bátor fiatalember – az igazat megvallva, eléggé hízelgő a számuk – megkockáztatja, hogy közeledjen, és megpróbálnak beszélgetésbe elegyedni velem, de nem jutnak messzire. Azonnal visszafordítják, és útjukra bocsájtják őket.

Cadogan nagyon komolyan veszi testőri kötelezettségeit.

Jac más tészta. A vacsoránál italról italra versengett velem, és hamarosan lekörözött. Az este ezen pontján már csillog a szeme és lazák a mozdulatai. Meglep, hogy ilyen sikerrel forgat meg engem. Talán az izommemóriára hagyatkozik, mert már rég nem gondolkodik lépéseken vagy ritmusokon.

– Brava! – ujjong, csatlakozva a füttyök és tapsok kórusához, amikor a vonós hangszerek kvartettje eljátssza az utolsó ütemet. Kék szeme csillagként ragyog, amikor találkozik a tekintetünk. – Még egyet?

– Nem – zihálom, és kezemet szúró oldalamra szorítom. – Kell egy kis szünet.

– Puhány! – motyogja, és követ engem kifelé a rögtönzött táncparkettről, amely a várbástya előtt alakult ki. Több százan sodródnak kifelé a nagy bálteremből, ahol Vanora és csillogó csapata vertek tábort, egyenesen az udvarra, és onnan visszafelé is. Néhányan továbbmennek, a palota kapuján túlra, a tavon átívelő hídra, majd magába a városba, ahol a mulatság az utcákon tombol, miközben egész Caeldera áttáncol a tavaszba. Elképzelem, hogy Keda és Teagan is valahol közöttük van.

– Úgy tűnik, Farley talált magának társaságot – mondja Jac szórakozottan. – És mi még sajnáltuk, hogy nem tud táncolni…

A tekintetem követi állának mozdulatát, és elfojtok egy nevetést. Farley a frissítőkkel megrakott asztalok közelében, egy nyugágyon heverészik, körülötte rajongók hada hemzseg. Már a kézmozdulataiból tudom, hogy a cyntroedik támadásának történetét meséli el. Miközben azt játssza el éppen, hogy két rágószerv elkapja a lábát, egy hollóhajú szépség vigasztalóan megsimogatja az arcát. Egy borostyánszín selyembe öltözött, lenyűgöző férfi kinyújtja a kezét, hogy összefűzze az ujjaikat, és együttérzőn megszorítsa a kezét.

– Gondolom, ez megmagyarázza, miért akart olyan hajthatatlanul szabadulni a mankóitól. – A szám mosolyra húzódik, részben mulatva, részben szorongva. – Jobb, ha nem viszi túlzásba. Talán nekem kellene…

– Ó, ugyan már! Hadd szórakozzon egy kicsit az ember, Ász. Ez Fyremas, az istenek szerelmére! Nem valószínű, hogy újra eltöri a lábát egy gyors szénában hempergéssel. – Jac szünetet tart. – Valójában, ahogy elnézem, nem is egy hempergés várható.

– Csak nem féltékenységet hallok a hangodban?

– De, határozottan azt.

– Akkor gyerünk! Keress magadnak egy saját társat a szénában hempergéshez! Nincs szükségem arra, hogy vigyázz rám.

– Penn élve megnyúz, ha ma este magadra hagylak.

– Penn nincs itt, hogy megtudja – mondom mereven.

A bölcsesség ritka pillanatában Jac csak hallgat.

– Amúgy sem hagynál egyedül – mutatok rá. – Cadogan továbbra is úgy fog figyelni, mint egy sólyom.

– Ugye nem gondolod komolyan, hogy az első Fyremasodon magadra hagynálak? Lehet, hogy időnként gazember vagyok, de ekkora gazember még én sem vagyok. Különben is, ha egyedül maradnál Cadogannal, halálra unnád magad. A száradó festék bambulása is izgalmasabb, mint akármi, amiben az az ember örömét leli.

Visszafojtok egy nevetést, amikor a tömeg peremén elérjük a beszélgetésünk tárgyát. Nem kevés reménykedő hódoló időzik a közelben, csodálva Cadogan izmos alakját a fess egyenruhában, de ő tudomást sem vesz szempilla-rebegtetésükről.

Nagy kezében egy serleget szorongat – víz van benne, nem bor.

– Hol van Uther és Carys? – kérdezem tőle, felhúzva a szemöldökömet.

– Hazafelé tartanak a főutcán.

– De lemaradnak a tűzijátékról! Carys azt mondta, hogy a tűzijáték a kedvenc része!

– Biztos vagyok benne, hogy a saját udvarukból majd meg fogják nézni. – Cadogan olyan döbbenten néz rám, mintha két fejem nőtt volna. – Nem várhatod el tőlük, hogy egy újszülöttel a nyakukban végigtáncolják az éjszakát.

– Persze, hogy nem – dohogom halkan. – Csak azt kívánom, bárcsak jó éjszakát kívánhattam volna nekik.

Jac felhorkan.

– Majdnem mindennap Carys szalonjában vagy. Egy pár óra, és úgyis ismét találkoztok.

– Igazad van. – Elhúzom a számat. – Csak…

– Mi a gond, Ász? Fyremas nem felel meg az elvárásaidnak?

– Nem, nem erről van szó. Minden csodálatos, tényleg. Én csak… Azt hiszem, azt képzeltem, hogy mindannyian együtt leszünk. Ha nem is az ünnepségeken, de legalább a tűzijátékon.

A férfiak jelentőségteljesen összenéznek.

– Mi? – kérdez vissza Jac gyengéden.

– Mi. A csapatunk. Mi mindannyian. – Elpirulok. Hirtelen azt kívánom, bárcsak lenne valami, amit kortyolhatnék. Fűszeres bor, mézsör, sör, bármi megtenné. – Farley, Mabon, Carys, Uther… – Tehetetlenül elakadok, lenyelem az utolsó nevet, ami a nyelvem hegyén ül.

– Nos, Mabon ma este járőrszolgálatot teljesített az alagútnál, a szerencsétlen, úgyhogy hajnalig nem fog visszaérni – mondja Jac, a nyakát vakargatva.

– Farley jelenleg kissé elfoglaltnak tűnik… – Cadogan elvigyorodik, miközben a tekintete röviden átvándorol a vállam fölött a nyugágyra. A hódolók duettje most a párnázott ülés két oldalán ül, és a testük eltakarja a fekvő vörös hajú katonára nyíló kilátásunk nagy részét. – De biztos vagyok benne, hogy ki tudjuk őt hámozni…

– Nem. – Felsóhajtok. – Nem, erre semmi szükség. Felejtsd el, hogy bármit is mondtam.

– Ász…

Elhessegetem az aggodalmukat. Elég hülyén érzem magam, amiért csalódottságot érzek. Soha életemben nem vettem még részt ilyen fesztiválon. Odahaza Tengerzugban Eli és én azzal tisztelegtünk a tavasz kezdete előtt, hogy késő este sétáltunk a Csillagfény-erdőben, és az alacsonyan lógó ágak mentén gyülekező új, ezüstös rügyeket vizsgáltuk, áldást hagyva az isteneknek a liget közepén álló ősi Aurea fa alatt. Tiszteletreméltó, bár nem túl izgalmas hagyomány.

Ehhez képest Fyremas az érzékek ünnepe. Zene mindenütt. Több étel és ital, mint amennyit az ember valaha is elfogyaszthatna. A füstös levegőt kora tavaszi virágokból, fenyő- és borókafüzérekből álló díszek illatosítják. És tüzek fényei – tűzfény mindenütt. Fáklyákon égő és fémedényekben pattogó tűz, amely mindenki szemében tükröződik, miközben táncolnak, isznak és nevetnek. Az egész olyan, mint egy álom, a képzelet elragadtatott terméke. Mindezek ellenére azonban a vérkeringésemben perzselő öröm mögött nem tudom teljesen elhallgattatni az elégedetlenség gyenge pendülését, valahol a lelkem legmélyén.

Penn távolléte sokkal jobban zavar, mint gondoltam – sokkal jobban, mint amennyire jogom lenne hozzá, tekintve, hogy miben maradtunk a legutóbbi találkozásunkkor. Miután eltűnt a szertartás után, azt hittem, hogy végül újra csatlakozik az ünnepséghez. Mégsem volt jelen sem az ünnepségen, sem az azt követő, az utcákon végigvonuló tűzgyújtó körmenet alatt, amelyet vörös ruhás, fáklyákat tartó, a Láng Istenének áldását osztó tűzpapnők egész serege vezetett. Még akkor sem volt nyoma – sem a szemem előtt, sem a kötelékünkön keresztül –, amikor a zenészek megpendítették a húrokat, és elkezdődött a tánc.

Egyáltalán nem érzem őt, még akkor sem, ha érzékszerveimmel a lehető legmesszebbre tapogatózom.

Az idő most már éjfél felé jár, és Penn folyamatos hiánya úgy bizsereg a bőrömön, mint egy frissen begyógyult seben a heg. Nem akarom megkérdezni az embereit, hogy hol van. Ha megtenném, azzal beismerném, hogy valójában érdekel engem… és ezt aligha vagyok képes bevallani magamnak, nemhogy Jacnek vagy Cadogannak.

Így hát hallgatok, türelmes vagyok. Most már bármelyik percben kisétálhat valamelyik árnyékos sarokból, és szokás szerint mondhat valami dühítő és vérlázító dolgot…

– Nem jön el.

A tekintetem Cadoganra siklik. Jóképű arca komoly, ahogy engem néz.

– Tessék?

– Pendefyre. Nem jön. – Jacre pillant, aki mellettem toporog. – Sajnálom, mi… azt hittük, tudod…

Az arcom elárulhatja döbbent hitetlenkedésemet, mert Jac közelebb lép, és finoman az állam alá nyúl.

– Ne vedd magadra, Ász. Nem téged kerül. Soha nem vesz részt az ünnepségen.

– De… – Megrázom a fejem, hogy helyre tegyem a gondolataimat. – Akkor hol van?

Ismét összenéznek.

– Igazából senki sem tudja, hová megy, csak azt, hogy nincs itt – mondja Cadogan, egy csipetnyi bocsánatkéréssel a hangjában. – Legkorábban hajnalban láthatjuk őt ismét.

Meglepően lesújtó a tudat, hogy a pillanat, amelyre egész este lélegzetemet visszafojtva vártam, soha nem érkezik el. Próbálom elrejteni, de biztos vagyok benne, hogy mindketten látják a csalódottságot, amely kiül a vonásaimra.

– Gyerünk, Ász! Keressünk neked még egy pohár sört. – Jac játékosan meglöki a vállam. – Aztán visszamegyünk a táncparkettre, akár tetszik, akár nem.

Mosolyt erőltetek az arcomra, és az ég felé emelem a tekintetem.

– Az istenek segítsenek rajtam.

*

PÁR PERCCEL ÉJFÉL ELŐTT egy toronymagas alak tűnik fel mellettem az árnyékból. A szívem nagyot dobban… amíg meg nem látom, hogy a szeme a legvilágosabb mogyoróbarna, nem pedig sötét parázs; a haj a napfényes gesztenyebarna helyett szénfekete. A vállpántjai fényesen ragyognak, mint a déli nap.

– Yale tábornok, uram – köszönti Cadogan és Jac egybehangzóan, és mindketten tisztelegnek.

Yale sebhelye a fáklyák hullámzó fényében földöntúli külsőt kölcsönöz viselőjének, aki válaszként biccent a katonáknak. A tekintete rám szegeződik.

– Azt reméltem, hogy elrabolhatom a szélfonót egy keringőre, mielőtt elkezdődik a tűzijáték.

Kérésként fogalmaz, de én érzem, hogy ez parancs. Ahogy az őreim is, mert egy szót sem szólnak, amikor a kezemet Yale felkínált kezébe teszem, és hagyom, hogy vezessen. Könnyedén utat tör magának a táncparkett közepére, és nem engedi el a szorítását, miközben átvágunk a részeg mulatozók tömegén.

A hegedűsök egy friss keringő első hangjait húzzák, a vonók végigfutnak a húrokon. A kezdőütemre Yale másik keze a derekamhoz ér. Nagy levegőt veszek, és megpróbálok a lépésekre koncentrálni. Keda és Teagan megtanította nekem az északiak néhány táncának alapjait, de nem lettem a parkett ördöge. Ez nem is számított annyira, amikor Jackel táncoltam. Ő a barátom. Yale viszont…

Még nem tudom biztosan, hogy miként viszonyuljak Yale tábornokhoz.

– Úgy tűnik, élvezi az első Fyremast – mondja, miközben a zene ütemére mozgunk. Ez egy lassabb dallam, felüdülés az állandóan felcsendülő, élénk dzsigek után. Ő vezet, én pedig követem, mint egy marionett a zsinórokon. Harcedzett harcoshoz képest meglepően kecsesen mozog.

– Így igaz – erősítem meg, bár nem igazán kérdés volt, ami elhangzott tőle. Úgy érzem, szokása, hogy a kérdéseit kijelentő módban fogalmazza meg, mintha már jóval azelőtt tudná rájuk a választ, hogy szavakba öntené azokat. – És ön?

– Fyremas ritkán unalmas este. Ez az év sem kivétel. Bár talán idén más okok miatt.

Felvonom a szemöldököm.

– Ugyan milyen okok lehetnek azok?

– Pendefyre bizonyára már tájékoztatta önt a határaink mentén gyülekező Fosztogató csőcselékről, amely egyre nagyobb kitartással pusztít földjeinken. Az elmúlt hetekben több előőrsöt is elfoglaltak. Nem számít, mennyire szorítjuk vissza őket, úgy tűnik, eltökélt szándékukban áll egy invázió megindítása.

– A Fosztogatók már évek óta kellemetlenséget okoznak Dyvednek, nem igaz?

– Ez most más. A klánok régóta portyáznak. Opportunista módon, szórványosan csapnak le, ritkán kétszer ugyanott. Mostanában nem. Több mint egy hónapja módszeresen és szisztematikusan mozognak, olyan szervezettséggel, amit korábban soha nem tapasztaltunk tőlük. Furcsa, nem igaz? Az újonnan felfedezett buzgalmuk. Elgondolkodtató, hogy vajon mi lehet a mozgatórugója. Mit, vagy inkább kit akarnak annyira kétségbeesetten megszerezni.

A gyomrom kavarogni kezd a baljós gondolatoktól.

– De feleslegesen koptatom a számat ebben a témában – folytatja Yale. – Ön bizonyára többet tud erről, mint bárki más. Végtére is, úgy tudom, a herceg legfőbb bizalmasa.

Nagyot nyelek, és nem szólok semmit.

Yale szeme aranypengeként hámoz le rólam minden színlelést.

– Látva az arcát ebben a pillanatban, azt hiszem, talán jobb informátorokra van szükségem. Nyilvánvalóan nem beszélt önnek erről.

– Nem, de úgy tűnik, hogy maga nagyon szívesen megteszi ezt. Vagy csupán annyi a célja, hogy répaként elém lógat pár információfoszlányt, amit kergethetek? Biztosíthatom, hogy nem áll szándékomban ilyesmit tenni. Nem vagyok nyúl.

Elmosolyodik, erős fehér ragadozó fogsora kivillan.

– Semmi szükség a gúnyolódásra, Rhya. Szólíthatom Rhyának?

– Ez a nevem. És mivel nem tervezem, hogy Tábornoknak vagy Parancsnok úrnak szólítsam, nekem megfelel egy kis kötetlenség.

– Kitűnő. Rhyának fogom szólítani. Maga pedig hívhat engem, ahogy csak akar. Az embereim Yale-nek hívnak. A barátaim Jarethnek szólítanak.

– A Yale egyelőre megteszi.

A mosolya szertefoszlik.

– Bölcsen tenné, ha igyekezne barátságba kerülni velem. Az alternatíva talán kevésbé kellemes.

Nem tetszenek az alig leplezett fenyegetőzései, mint ahogy a tekintetéből áradó ravasz intelligencia sem. Az arcom ennek ellenére nyugodt marad, a hangom pedig könnyed, miközben végrehajtunk egy pördülést, és hagyom, hogy a mozdulat végén átöleljen. A hegedűs dallamának tempója felgyorsul, ahogy a szívverésem is – bár ennek inkább a beszélgetésünkhöz, mint a tánchoz van köze.

– Rengeteg barátom van már így is – közlöm kimérten.

– Igen, ez már nekem is feltűnt. Méghozzá igen fontos barátokat sikerült beszereznie. A herceg belső köre olyan szorosan összezárult ön körül, hogy csodálkozom, amiért megengedték, hogy elraboljam egy táncra. – A keze megfeszül a derekamon. – Az ember azt is gondolhatná, hogy az élete veszélyben van.

– Ha homályos célzásokkal akar rám ijeszteni…

– A kétértelműség nem fegyverem, efelől biztosíthatom. Örömmel világosítom fel arról, hogy pontosan mekkora zavart okozott az itteni jelenléte.

– Az én jelenlétem?

– Van fogalma arról, mennyi időbe telt átvizsgálni egy egész hadsereget, kigyomlálva mindenkit, aki kísértést érezhetett arra, hogy begyűjtse az Efnysien által a maga fejére kitűzött vérdíjat? – A szemében düh villan, önuralma e kurta kihagyását gyorsan némi jeges udvariassággal leplezi. – Van fogalma róla, hány katonát kényszerítettek arra, hogy Pendefyre trónörökös külön parancsára ide irányítsam, pusztán azért, hogy magát védjék?

Elkerekedik a szemem. Tudtam, hogy Penn a Gower-incidens után növelte a biztonságot a Parázs Gárdában. A ranglétrát egyszerűsítették, a hűséget újra leellenőrizték. Nem tudtam, hogy hasonló átcsoportosítást rendelt el Dyved többi fegyveres testületében is, vagy hogy a hadsereg egy részét az én védelmemre rendelte – egy olyan hadseregét, amelyet jellemzően az a férfi irányít, egyértelmű kizárólagossággal, akinek a karjában jelenleg táncolok.

– Mi zavarja jobban, Yale? – kérdezem. – Az, hogy Penn felülbírálta a hatáskörét? Vagy az, hogy ezt azért tette, hogy növelje az én biztonságomat?

Megfeszül a karja a derekamon. A kezemet csapdába ejtő kéz olyan, mint a bilincs.

– Azt hiszem, még ön is egyetértene velem: nem épeszű, és nem is bölcs dolog egyetlen nőt megvédeni az egész királyság biztonságának árán.

– Megkíséreltek megölni. Penn csupán…

– Tudom, mit csinál Pendefyre. Ahogyan tudok az árulóról is a saját drága Parázs Gárdában. Gower alhadnagy, ugye?

Yale tekintete olyan hideg, hogy vetekszik a mellkasomban dolgozó Szigillummal, amely a tábornok szavaira égni kezdett a bőrömön – egy belső riasztórendszer, amely arra figyelmeztet, hogy közel a veszély. Annyira bevezetett a keringő párok sűrűjébe, hogy szem elől tévesztettem Cadogant és Jacet az udvar szélén. Egészen váratlanul ismeretlen arcok tengerében találom magam, olyan sűrű tömegben, hogy nem látok ki belőle.

– Mit tud Gowerről? – kérdezem, és kicsit tartok a választól.

– Csak azt, hogy nem járt sikerrel. – Yale hangja azt sugallja, hogy talán más végeredményt tartott volna kívánatosnak. – És azt, hogy vannak még hozzá hasonlóak. Olyan sokan, hogy képtelenség lenne számontartani a fenyegetést jelentő személyeket. Néhányuk talán itt van ma este. Néhányan közülük talán éppen ezen a táncparketten keringenek.

– És… – A torkomban gombóc gyűlt, próbálom leküzdeni. – Maga is közéjük tartozik?

A szája megrándul; szórakoztatónak találja, amit mondtam.

– Én? Nem, Rhya. Nincs szükségem arra, hogy kiiktassam. Csak türelmesnek kell lennem. Csak idő kérdése, hogy Efnysien egyik ügynöke sikerrel járjon ott, ahol Gower alhadnagy elbukott.

A pulzusom üvöltve száguld a dobhártyámon, a vér rohanása fülsiketítő.

– Mit akar tőlem?

– Öntől? Semmit.

– Akkor csak el akar ijeszteni?

A zene ekkor crescendóhoz ér. Yale ügyesen piruettezik velem, teljes körben megpörget. A mellkasa egy rövid pillanatra szorosan a hátamhoz nyomódik, ahogy a karjaiba fordulok. A szája megtalálja a fülemet, és belesuttogja:

– Bárcsak megtehetném. Úgy látom, nem olyan könnyű önt megfélemlíteni.

Mielőtt visszavághatnék, megfordít, hogy ismét szembekerüljek vele, és folytatjuk a keringőt, farkasszemet nézünk, amelyből nem tudok szabadulni. A ráncos, vörös heg visszaveri a tűz fényét, és démoni külsőt kölcsönöz neki. A bőröm megborzong a szorítása miatt. Meglepő hevességgel kívánom, hogy bárcsak kilökhetném magam a karjaiból, sípcsonton rúghatnám, és megkereshetném a barátaimat. De a kíváncsiságom túl erős ahhoz, hogy elsétáljak.

– Miért ez a színjáték, Yale? Miért kér fel táncolni, ha nem azért, hogy megszégyenítsen, hogy ezzel alázatra kényszerítsen? Feltételezem, nem csak a keringőtudásomra volt kíváncsi.

– Mmm. Ráférne magára néhány lecke, bár a természetes kecsessége miatt elég könnyű partner, jól lehet vezetni.

– A hamis hízelgés eléggé feleslegesnek tűnik ezen a ponton, nem igaz? – A szemem résnyire szűkül. – Bökje ki, miről van szó, vagy fogom a természetes kecsességemet, és arra használom, hogy eltávolodjak a társaságából.

– Az ártatlan külsejéhez képest elég jó érzéke van a drámaisághoz, azt meg kell hagyni. – Hatásszünetet tart. – Az igazat megvallva, közelebbről is szemügyre akartam venni magát, miután oly’ sokáig figyeltem távolról.

Kellemetlen borzongás fut végig a gerincemen a gondolatra, hogy ő – vagy a kémhálózata – figyelt engem.

Érzi a borzongásomat; enyhén elmosolyodik, amikor hozzáteszi:

– És hogy meggyőződjek róla, igazak-e a pletykák.

– A pletykák ritkán igazak. Ezért hívják őket pletykáknak, nem tényeknek.

– Ez így igaz. De abból, amit megfigyeltem, mióta visszatértem Caelderába, úgy tűnik, az utcai suttogások nem is állnak olyan távol a valóságtól. Pendefyre herceg újra szerelmes lett… méghozzá egy újabb szélfonóba. Úgy tűnik, a történelem arra ítéltetett, hogy megismételje önmagát.

Összekoccannak a fogaim. Már hallottam hasonlót korábban is, Sorentől. Yale önelégült ajkáról még kevésbé tetszik.

– Az ember azt gondolná, Dyved seregeinek nagyra becsült parancsnoka jobb dolgot is talál magának, minthogy üres pletykákon morfondírozzon.

– De ez nem üres pletyka. Szerelmes önbe. A saját szememmel láttam.

– Nevetséges! – csattanok fel. – Nem láthatott semmit, mert nincs mit látni. Nincs semmi köztem és Pendefyre közt.

Kivéve az emlékeimben.

Kivéve bolond szívem legmélyebb zugában.

– Néha a vonzalom a kimondatlanul hagyott dolgokban, a végre nem hajtott cselekedetekben mutatkozik meg leginkább – mondja Yale színtelen hangon. – Néha a legmélyebb szerelem is közönynek álcázza magát, mert ha felfednénk, azzal sebezhetővé tennénk önmagunkat. Egyetlen ember sem vallana be szívesen ilyen gyengeséget. Talán még saját magának sem.

A pulzusom továbbra is őrült módon vágtázik.

– Még ha igazak is a nevetséges elképzelései, azt gondolnám, hogy egy olyan embernek, mint ön, jobb dolga is van, mint a herceg szerelmi életével foglalkozni.

– Ebben téved, Rhya. – Erős vezetése nem lankad, még akkor sem, amikor a hangja egyre elszántabbá válik. – Pendefyre a mi törvényes trónörökösünk. Magának fogja követelni a trónt, nem is olyan sokára. Tudom, hogy így van. Azt is tudom, hogy ingatag. Ez a természete, a lényege. A tűz túlságosan erősen ég benne, ahogy Vorath királyban is annak idején. – Megrázza a fejét. – Nem tudom a temperamentumát negatívumként felróni neki. De amikor egy ilyen ember… egy olyan ember, akin az országom, sőt talán a világom sorsa múlik… szerelembe esik, a bizonytalansága veszélyessé válhat. Ha ez az ember egyben király is, az erőszak mindannyiunkra nézve következményekkel jár. Csak egy nagyon ostoba tábornok hagyna figyelmen kívül egy ilyen fenyegetést, amely mindazokat érinti, akiknek a védelmére felesküdött.

– Tehát veszélyt lát bennem. Valamit, amit ki kell iktatni.

– Én kiszámíthatatlan változónak értékelem magát. Nem szeretem a kiszámíthatatlan változókat. Hajlamosak káoszt okozni.

– Nem áll szándékomban káoszt okozni.

– A szándékai nem számítanak, csak a kimenetelük.

– Azt hiszem, túlbecsüli a Pendefyre herceg feletti befolyásomat. Még ha ő – majdnem megfulladok a szavaktól, amelyeket ki kell mondanom – szerelmes is belém, az nem fogja befolyásolni a vezetői döntéseit.

– Láttam már nagy embereket, akiket a vágy tévútra vezetett. Láttam, ahogy a legerősebb vezetőket is megalázta a kétségbeesés súlya egy elveszített szerető miatt, vagy ahogy féltékenységi rohamuk vak dühbe kergette őket. Más királyoknál az ilyen provokációk katasztrófát okozhatnak. Pendefyre trónján… Attól tartok, hogy ez teljes pusztulást jelent majd.

– Mit akar, mit tegyek, Yale? – kérdezem feszülten. – Hagyjam el őt? Hagyjam el Dyvedet?

– Erre nem tudok válaszolni. Csak akkor adhatok tanácsot, ha úgy érzem, hogy az az egész birodalom érdekében szükséges.

– Nem fog elengedni. Hiszi, hogy nekem is szerepem van ebben az egészben. Az egyensúly helyreállításában. A prófécia beteljesülésében.

– Lehet, hogy ön mindannyiunkat kárhozatra ítél, jóval azelőtt, hogy elhozná ezt a meghirdetett megváltást – mondja Yale szigorúan. – A leghatározottabban tanácsolnám, hogy ne kössön ilyen szövetséget. Arra kérném, hogy állítsa ezt le, mielőtt még túl késő lenne.

A szívem olyan hevesen dobog, hogy szinte kiugrik a bordáim közül.

– És ha nem teszek eleget a kérésnek?

– Akkor fel kell készülnie a következményekre. Engem bíztak meg ennek a földnek a védelmével. Nem hagyhatom, jobban mondva, nem fogom hagyni, hogy egy fenyegetés felügyelet nélkül maradjon. Még akkor sem, ha a prófécia gyermekéről van szó.

A dalnak még nincs vége, de megállok, és kihúzom magam a szorításából. Aranyszárnyaim lobognak, ahogy leeresztem a karomat az oldalamra. Elegem van ebből az álságosan udvarias színjátékból, a tábornok álcázott fenyegetéseiből és rosszul leplezett ítélkezéséből.

– Köszönöm a kellemes táncot – mondom olyan hangsúllyal, ami teljesen ellentétes szavaim értelmével. Nem várok választ, ahogy megfordulok és elmenekülök előle, vakon utat vágva a keringő párok tömegén keresztül. Éles, csontig hatoló rendreutasítása azonban utolér:

– Bölcsen tenné, ha megfogadná a figyelmeztetésemet, Rhya. Nem lesz második lehetőség.

HARMINCADIK FEJEZET

AZ ELSŐ TŰZIJÁTÉK AKKOR robban felettem, amikor átrohanok a hídon, és a korlát mentén sorakozó embercsoportokat kerülgetve nézem a hangok és színek vibráló bemutatóját. A hirtelen robbanásra összerezzenek, de nem lassítok, nem állok meg. A tömeg sűrű, de másra figyelnek, nem rám – az arcok az ég felé fordulnak, a szájak tátva maradnak, a szemek tágra nyílnak a csodálkozástól. Senki sem figyel rám, ahogy átrobogok közöttük.

A színes villanások egészen a híd végéig üldöznek, majd végig a tóparton. A víz felszíne minden robbanást visszatükröz, folyékony szivárványként az éjszakában. Még több caelderi gyűlt össze a parton, részeg mulatozók sűrű tömege, akik éjféltájt kiözönlöttek a piac főteréről.

Úgy tűnik, a piactér az esti ünnepségek központja, tele nézőkkel és mulattatókkal. Egy szívdobbanásnyi időnél tovább nem állok meg, hogy a tűznyelőket figyeljem, akik a rögtönzött színpadon lángot fújnak. Egy másodpercnél tovább nem maradok, hogy a tömeg fölött függő karikákban tekergő, festett gumiembereket bámuljam, akik kristályüvegekből pezsgő szeszes italt öntenek az alant elhaladók tátva maradó szájába.

Nincs idő bámészkodni. Cadogan és Jac hamar észreveszik majd, hogy elszöktem a táncparkettről, és a tűzijáték körüli felfordulást kihasználva megléptem előlük. Keresni fognak, efelől nem sok kétségem van. De erre nem gondolok, miközben aranyszínű nyílként suhanok a város tűzfényes utcáin, és a vékonyka szaténcipellőm elég keményen csapódik a macskakövekhez, hogy felhorzsolódjon a talpam. Arra sem gondolok, miközben bekanyarodok a sarkokon, és elrobogok a kivilágított pódiumok mellett, ahol párok ringatóznak egymás karjaiban, és mindenféle méretű családok gyűlnek össze, hogy talán nem a legbölcsebb döntés elhagynom a védőhálómat – különösen annak fényében nem, amit Yale-től az imént megtudtam.

…képtelenség lenne számontartani a fenyegetést jelentő személyeket. Néhányuk talán itt van ma este. Néhányan közülük talán éppen ezen a táncparketten keringenek.

Befordulok egy szűk utcába, amikor fülsértő robajok sorozata hallatszik. Vörös, lila, kék és narancssárga tüzes por kaleidoszkópja robban szét az égen. Egyenesen belerohanok egy csapat bambuló fiatalba, akik tágra nyílt szemmel felfelé merednek; túlságosan átszellemültek ahhoz, hogy észrevegyenek. Ártatlan örömük éles ellentétben áll a bennem dúló érzelmi viharral.

Nem mehetek vissza a mulatságba. A gondolataim ugyanolyan kuszák, mint az érzések a szívemben, ami kétszer gyorsabban ver, mint általában. Az érzelmeim viharosan kavarognak, ami hűen tükrözi a mélyen a bensőmben tomboló mágikus vihart.

Yale szavai kísértenek minden lépésnél.

Csak idő kérdése, hogy Efnysien egyik ügynöke sikerrel járjon ott, ahol Gower alhadnagy elbukott.

Futok tovább, még gyorsabban, eltökélten próbálom lehagyni a hangot a fejemben. Pedig tudom, hogy ez hiábavaló. Nem tudok elmenekülni az igazság elől. Legalábbis, már nem sokáig.

Szerelmes önbe. A saját szememmel láttam.

Az irányítás kezd kicsúszni a kezem közül. Elveszítem a kontrollt az érzelmeim felett – és velük együtt a belső kapu is nyikorog a zsanérjain. Az erőm már döngeti, kétségbeesetten vágyva a szabadulásra. Normális esetben a vízesés mögötti barlangba mennék, hogy újrakalibráljam magam. Ma este nem tehetem. Túl sok ember van a palota közelében, túl sok kíváncsi szem követi minden mozdulatomat.

Lehet, hogy ön mindannyiunkat kárhozatra ítél.

Tudatában sem vagyok annak, hogy merre tartok, amíg oda nem érek a sziklafal tövébe, és meg nem látom a régi bányaakna árnyékos bejáratát. Remegve felsóhajtok, felvértezem magam a bezártság kellemetlen érzése ellen, és belépek a járatba. A sötétség elnyel engem. Sötétség és teljes csend – olyan kirívó a kontraszt a város többi részéhez képest. Még a tűzijáték dübörgését is elnémítja a nehéz föld.

Mire a lifthez érek, a klausztrofóbia úgy szorítja a tüdőmet, mint egy bilincs. Remeg a kezem, ahogy a falhoz emelem, az ujjbegyeim érzékelnek ott, ahol a szemem nem lát, végigsimítok az érdes felületen, amíg meg nem érzem a kőbe vájt barázdák sorát.

Egy jelképet.

Még soha nem aktiváltam ilyet – legalábbis szándékosan nem –, de nem kételkedem a saját képességeimben, ahogy a bennem kavargó viharfelhőkből kiengedek egy leheletnyi, mágikus fuvallatot. Túlságosan is könnyen jön; az erőm ma este nagyon közel van a felszínhez. Egy erőteljes kilégzéssel bocsátom ki a tenyeremen keresztül. Elégedettség tölt el, amikor azonnal vörös izzás a jutalmam.

A padló megremeg, ahogy a lift aktiválódik, és egyenletesen emelkedni kezd az aknában. Az út teljes időtartama alatt visszatartom a lélegzetemet. Ha van is bennem megkönnyebbülés, amikor a csúcsponton végre megállok, azt gyorsan felülírják az erősebb érzelmek – ugyanazok, amelyek miatt idejöttem. Kijutok az alagútból, és alig tudok parancsolni magamnak, hogy ne futva keljek át a sötétség utolsó szakaszán.

Áthaladok a portál üregén, a kapu jelei sötéten szunnyadnak a túlsó falon. Szaggatottan kapkodom a levegőt, és kilépek a teraszra. Elakad a lélegzetem, amikor a tekintetem megpihen a peremnél álló sziluetten.

Itt van.

Hát persze, hogy itt van. Végül is ezért jöttem – gondolkodás nélkül, kérdés nélkül követtem kötelékünk halvány fonalát az éjszakában, amint elég közel kerültem ahhoz, hogy megérezzem.

Háttal áll nekem, alkarjával a kőpárkányra támaszkodik, miközben nézi, ahogy a városa felett a szivárvány színeiben robban az égre a tűzijáték. A látvány ebből a magasságból leírhatatlan, a szépségét szinte lehetetlen felfogni, de én egy futó pillantásnál többet nem szánok rá. A tekintetem Pennre tapad.

Még mindig nincs rajta ing, csak a fekete nadrágot viseli, amely a szertartáson is rajta volt. Biztosan egyenesen ide jött utána. Látom, ahogy kiegyenesedik a gerince, megfeszül a válla, és tudom, hogy hallotta szaggatott zihálásomat. Mégsem fordul felém. Egyáltalán nem vesz tudomást a jelenlétemről.

Biztos voltam benne – olyannyira biztos, hogy meg sem álltam, hogy megkérdőjelezzem –, hogy tudni fogom, mit mondjak neki, amikor végre ideérek hozzá. Most, hogy itt vagyok, egy csomó haszontalan mondat tolul a torkomba, de mintha mind a torkomban rekedne. Bárhogy is próbálkozom, nem tudok kipréselni egyetlen szót sem.

Végül Penn az, aki megszólal:

– Nem kellene itt lenned.

A hangjában érződő ólmos fáradtság meglep. Óvatosan közelebb lépek, és azt suttogom:

– Neked sem kellene.

Válaszként csak hallgat.

– Jól vagy? – kérdezem.

Ismét hallgatás a válasz, azonban vállizmai megremegnek, ahogy átjárja a feszültség.

– Aggódtam – ismerem be halkan, és teszek még néhány lépést. A cipőm szinte hangtalanul csusszan a kövön. – Amikor nem jöttél el a fesztiválra… Feléd nyúltam, de alig éreztem a jelenlétedet a köteléken keresztül.

– A védvonalak feltöltése szinte teljesen lemeríti az erőmet. Meglep, hogy egyáltalán megéreztél engem.

– Először nem éreztem semmit. Addig nem, amíg közelebb nem kerültem.

Ismét rövid szünet következik.

– Feltételezem, hogy rendkívül hozzáértő őreidnek fogalma sincs arról, hogy jelenleg hol vagy.

Elpirulok.

– Ne hibáztasd Cadogant vagy Jacet…

– Azt hibáztatok, akit csak akarok! – csattan fel. Hosszan felsóhajt, és nagy gonddal nyugalmat erőltet magára. – Vissza kellene menned a mulatságba. Ma este senkinek sem vagyok megfelelő társaság.

– Én nem vagyok akárki. Rhya vagyok.

– Annál több okod van rá, hogy elmenj.

– Ennyire eltökélted, hogy magányosan akarod tölteni ezt az éjszakát? – Átszelem a kettőnk közötti maradék távolságot, és mellé állok a peremre. Profilból nézve az álla olyan, mintha a sziklából faragták volna ki. A szeme alatt a kimerültség mély árkai húzódnak. – Azt hittem, Fyremas az egység és az összetartozás éjszakája.

Gúnyolódik.

– Összetartozás? Mondja ezt az a lány, aki a legutóbbi eszmecserénk alkalmával úgy menekült tőlem, mintha mérgező lennék?

Ezt nem tudom cáfolni. Összepréselem a számat, és a város felé fordulok. A tűzijátékot lentről is lenyűgözőnek láttam, de ebből a nézőpontból semmihez sem fogható. Lélegzetelállító. A fényei úgy villannak fel, mint a távoli szentjánosbogarak, sárgák, aztán kékek, aztán vörösek, aztán lilák, némelyik óriási és sokáig világít, mások csak egy pillanatra lobbannak fel.

Alattunk az egész kráter világosságban fürdik. Fáklyák és tűzrakó helyek világítanak a tó nyüzsgő partjától a legmeredekebbre, a sziklák derekán épült házakig – a földre hullott csillagok galaxisa.

– Mi zaklatott fel?

Penn váratlan kérdésére felkapom a fejemet.

– Ki mondta, hogy zaklatott vagyok?

– Rhya, az érzelmeid átkozottul fortyognak. Hiába merítettem ki az erőmet szinte teljesen, érzem, hogy közel állsz az önuralmad elvesztéséhez. – Végre a szemembe néz. – Tehát mondd csak el. Mi, vagy ki zaklatott fel téged?

El akarom fordítani a tekintetemet, de csapdába ejt a szeme sötét tüze, és reszketek az ereje súlya alatt, bárhogyan is próbálom megvetni a lábamat.

– Yale.

– Tudhattam volna. – Penn csalódottan beletúr a hajába. – Mit mondott?

– Számít ez?

– Persze, hogy számít.

Most tényleg elfordulok.

– Nem kedvel engem, fogalmazzunk így.

– Rhya.

– Rendben – motyogom, mert tudom, hogy nem hagyja annyiban. – Azt mondta, hogy több irányból is veszély leselkedik rám. Olyan sok, hogy átirányítottad néhány csapatát a városba, extra védelem gyanánt.

– És még?

– És – préselem ki magamból a folytatást –, talán arra is utalt, hogy nem fog túlságosan megrendülni, ha végül Efnysien egyik ügynökének sikerül kijátszania ezt a sok extra védelmet, és eltávolít engem az életedből. Véglegesen.

– Rohadt szemétláda!

– Penn…

– Azért dühöng, mert átnyúltam a feje fölött a hadsereggel kapcsolatos döntéseimmel. Rajtad tölti ki a dühét. Ennyi az egész. Ne törődj vele!

– Akkor mégsem vagyok veszélyben?

A tétovázása mindent elmond.

– Rhya…

– Szóval igen! – Hitetlenkedve csóválom a fejem. – Istenek, Penn, el akartad mondani nekem valamikor?

– Nem.

– Nem? – csattanok fel. – Gower után tudtam, hogy vannak fenyegetések… tudtam, hogy veszély leselkedik rám, még annál is több, mint amit be akartál ismerni, de ez… Hogy voltál képes ilyesmit eltitkolni előlem?

– Mert kézben tartom a dolgokat. Megdupláztuk az őrséget a főváros körüli tornyoknál – valójában az egész fennsíkon. A kereskedelmi utakon ellenőrző pontok vannak. Mindenkit, aki az elmúlt héten beutazott, vagy elhagyta a várost, megállítottunk kihallgatásra, és átkutattuk őket, hogy van-e náluk fegyver. A Caelderába vezető fő alagutat olyan vastag kőajtókkal zártuk le, hogy egy trollnak is nehéz lenne áttörni rajtuk. Arról nem is beszélve, hogy az imént annyi energiával töltöttem fel a védőhálót, hogy csodálkozom, hogy még mindig eszméletemnél vagyok. – A szavak durván koppannak. – Biztonságban vagy. Erről személyesen gondoskodtam.

– Akkor is szólnod kellett volna…

– Azt akartam, hogy élvezd az első Fyremasodat! – vakkantja, belém fojtva a tiltakozásomat. A hangja egy árnyalatnyival lágyabb, amikor rám néz. – Azt akartam, hogy legyen egy éjszakád… legalább egyetlen istenverte éjszakád, amikor jól érezheted magad. Ha beszéltem volna a fenyegetésekről, az minden fényt eltüntetett volna a szemedből. Eleget láttam már ebből. Te… Többet érdemelsz. Többet akartam adni neked. Olyan nehéz ezt felfognod?

– Én… Én nem… – Nagyot nyelek, próbálom megtalálni a megfelelő szavakat, miközben tekintetünk egy hosszú pillanatig egybefonódik. A kezem fellebben a mellkasomra, de nem a Szigillumra, hanem a szívemre szorítom. Az mintha kihagyna egy-egy ütemet. – Köszönöm – mondom végül esetlenül.

– Szívesen – mormogja.

Mindketten ugyanabban a pillanatban szakítjuk el a tekintetünket egymásról, és fordulunk vissza a város felé. A tűzijátékok most gyors egymásutánban robbannak, színes szalagokként ívelnek át az égen egy nagy fináléban, amelynek célja, hogy teljesen elkápráztassa a nézősereget. A fényekre szegezem a tekintetemet, és igyekszem csillapítani a légzésemet. Azzal, hogy lelassítsam száguldó pulzusom, meg sem próbálkozom.

– Ez volt minden?

A szemöldököm felszalad, amikor hozzáér a súlyos diadémhoz.

– Micsoda?

– Yale. Csak ennyit mondott?

Forróság kúszik az arcomba, ahogy Yale hangja visszhangzik a fejemben.

Szerelmes önbe.

Rosszul hazudok.

Tisztában vagyok ezzel.

Mégis hazudok.

– Igen, csak ennyit mondott.

A levegő vibrálni kezd a feszültségtől. Minél tovább lebeg közöttünk a hazugság anélkül, hogy magyarázatot adnék, annál nagyobb lesz a feszültség. Úgy érzem, hogy a legszívesebben kibújnék a saját bőrömből. Végül nem bírom tovább. Eltolom magam a korláttól, és távozni készülök.

– Sajnálom, hogy megzavartam a magányodat. Most már megyek…

A keze a karomra fonódik, és megállít. Nem merek levegőt sem venni, amikor megpenderít, hogy szembeforduljak vele. A tekintete a megkövesedett borostyán árnyalata – és én vagyok a benne rekedt, tehetetlen lény, aki visszafordíthatatlanul megdermedt.

– Mondd el, mit mondott még Yale.

– Mondtam már…

– Hazudsz.

– Nem hazudok!

– Megpróbálhatsz szavakkal megtéveszteni, Rhya – morogja Penn, és közelebb hajol. A tekintete a ruhám mélyen kivágott míderére siklik, amely teljes egészében látni engedi a melleim között a Szigillumomat. A mellkasom minden lélegzetvételnél megemelkedik; az emelkedés és süllyedés gyors ütemét nem tudom irányítani. – De a köztünk lévő kötelék nem hazudik.

– Utoljára mondom – sziszegem fogcsikorgatva. – Hagyd abba! Ne. Olvass. Az. Érzelmeimben!

– Így teszek, ha megtanulod, hogyan zárj ki engem.

– Te vagy a legarrogánsabb, legundokabb, legmakacsabb… Istenek! Néha ki nem állhatlak! – Próbálom kirántani magam a szorításából, de keményen tart. – Engedj el!

– Azt hiszed, nem tudom, mit érzel irántam? Kötelék ide vagy oda, teljesen tisztában vagyok vele, hogy megvetsz engem. Hogy is ne tudnám? Már többször is elmondtad nekem. – A szeme résnyire szűkül. – Tudom, hogy azt kívánod, bárcsak soha ne keresztezték volna egymást az útjaink, bárcsak soha ne találtam volna rád, bárcsak soha ne hoztalak volna ide.

– Ez nem igaz!

– Nem igaz?

– Nem!

– Akkor mi az igazság? – Enyhén megráz, amikor nem válaszolok. – Őszintén, azt hiszed, hogy számomra szórakoztató az érzelmeidből olvasni, Rhya? Azt hiszed, kellemes számomra, hogy nap mint nap a közeledben legyek, alig pár lépésnyire tőled, és ne érintsen meg mindaz, amit érzel? Azt hiszed, élvezem, hogy megpróbálom magam kordában tartani, amikor az érzelmeid folyamatos áradatként zúdulnak rám? – Közelebb ránt, olyan közel, hogy az orrunk szinte összeér. – Minden, amit érzel, egyenesen belém ömlik, a szívedből az enyémbe, bárhogy is próbállak távol tartani. Bárhogyan is próbálok távol maradni tőled. Hidd el, mindennél jobban szeretném, ha megtanulnál kizárni engem. A rohadt életbe! Azt hiszed, hogy kőből vagyok?

Visszahőkölök, mintha megütött volna. Nem jutok messzire, mert még mindig kőkeményen szorítja a karomat.

– Sajnálom, hogy ilyen kellemetlen a közelemben lenni! – köpöm felé, miközben elönti az agyamat a vörös köd. – Javaslom, hogy a jövőben térjünk vissza egymás kölcsönös elkerülésének tervéhez. Megígérem, hogy nem kereslek többé, ha már a közelemben lenni ilyen elviselhetetlen teher számodra!

Ezzel sikerül kirántanom a karomat a szorításából, és megpördülök. Hirtelen kétségbeesetten vágyom a távolságra. Nagyon közel állok a síráshoz; a legkevésbé sem szeretném, ha látná a könnyeimet. De csak egy pár lépést teszek, mielőtt két kéz hátulról a karom köré kulcsolódik, és ismét megállít.

Dühös sikolyfélét eresztek ki a torkomon. De a hang megszakad, ahogy Penn mellkasának forró felülete a hátamhoz nyomódik. A feje a nyakamhoz simul, ajkai a fülem érzékeny cimpáját érintik, én pedig elgyengülök.

A lelkemig megdermedek.

– Rhya – suttogja Penn rekedt hangon. – Hát nem érted? Te… teljesen megőrjítesz engem. Rád nézek, megérintelek, érzem, hogy a közelemben vagy, és én… – Még halkabbra veszi a hangját, már alig hallható. – Büszke vagyok arra, hogy mindent kézben tartok. Mestere vagyok ennek. De mostanában alig ismerek magamra. Mintha minden idegszálam csupaszon lebegne, megszaggatva, mert minden egyes alkalommal, amikor a közeledben vagyok, próbálom magam kordában tartani.

– És mit gondolsz, én mit érzek?

Egész testében megfeszül.

– Nem én voltam az, aki távolságot akart tartani tőled. Nem én voltam az, aki felhúzta ezt az új falat – emlékeztetem elfúló hangon. – Te vagy az, aki el akarta felejteni, ami köztünk történt.

– Rhya…

– Azt éreztetted velem, hogy megbántad – vágok közbe. – Megbántad, amit tettünk.

A homloka a tarkómhoz nyomódik.

– Tudom. Tudom, és sajnálom. Istenek, tudom, hogy ez nem igazságos veled szemben. Tudom, hogy megbántottalak azzal, hogy ellöktelek magamtól. De nem tudom, hogyan lehetnék másképp melletted anélkül… anélkül…

– Mi nélkül, Penn? – kérdezem az árnyékától, és azt kívánom, bárcsak láthatnám az arcát. – Anélkül, hogy beismernéd, hogy nem tudsz mindennap minden egyes percében minden érzelmet kordában tartani? Hogy ugyanolyan esendő vagy, mint mi mindannyian, és ugyanúgy képes vagy az érzelmekre, még akkor is, ha tehernek látod őket?

– Mert teher is.

– Neked talán az, de nekem nem! – A dühöm ostorként csattan. – Te úgy tekintesz ránk, mint egy kockázatra, amit nem érdemes vállalni, de én sosem láttam magunkat így! Legalábbis addig nem, amíg nem kezdtél el engem ellökni magadtól. Addig nem, amíg nem kezdtél úgy viselkedni, mintha semmit sem jelentenénk egymásnak.

– Felelősséggel tartozom. Van egy királyságom, amelyért felelős vagyok. Nem engedhetem meg magamnak azt a luxust, hogy a következmények átgondolása nélkül hajszoljam azt, amit akarok. – Szünetet tart, hangja alig hallható suttogássá halkul. – Inkább gyűlölj és legyél biztonságban, minthogy veszélybe sodorjalak azzal, hogy…

– Mivel? – Könnyek csillognak a szememben. – Azzal, hogy hagyod, hogy szeresselek?

Közelebb simul hozzám, a teste igyekszik kiszorítani közülünk minden levegőt, annak ellenére, hogy sötét szavaival eltaszítana magától.

– Jobb lenne, ha gyűlölnél.

– Kinek? Nekem biztosan nem. – Lassan ide-oda ingatom a fejem, és közben belém hasít a kétségbeesés. Tudom, hogy minden egyes gyötrelmes lüktetését érzi a köteléken át. És ebben a pillanatban ez nem érdekel.

Azt akarom, hogy érezze.

Azt akarom, hogy tudja.

Fájdalmas hangot hallat, osztozik a gyötrelmemben.

– Akarod tudni, hogy mi a legszomorúbb az egészben? – kérdezem elcsukló hangon. – Soha nem gyűlöltelek. A legelején sem. Még akkor sem, amikor ellenségek voltunk. Még akkor sem, amikor azt hittem, hogy meg akarsz ölni. Mert a lelkemnek akkor is volt egy kis része, ami vonzódott hozzád. A levegő a nyílt lánghoz.

Az egész teste megremeg. Az érzelmei még sosem voltak ilyen nyersek, ilyen elérhetőek számomra. Ma este már nincs ereje elrejteni őket.

– Hogy gondolhatod, mindazok után, amin együtt keresztülmentünk – most már nyíltan zokogok –, hogy valaha is képes lennék gyűlölni téged?

– Hagyd abba. – Egy megtört könyörgés. – Ne mondj többet, Rhya. Ne mondj olyan dolgokat, amiket nem tudsz visszaszívni.

– Nem akarom visszaszívni őket! – csattanok fel, elszántan. – Lehet, hogy te hazugságban akarsz élni, Pendefyre, de én nem. Többé már nem. Ha nem akarsz engem, mondd meg. Elegem van abból, hogy próbálom megkülönböztetni az igazságot a színleléstől.

Végtelenségig elnyúló szünet következik. Azt hiszem, el fog engedni, hagyja, hogy elsétáljak. Ehelyett azonban mély torokhangon felnyög:

– Azt hiszed, hogy nem akarlak téged? Istenek! – Az ajka a nyakamat súrolja, olyan érzés, mintha lángcsóva suhanna el mellettem. – Csak a szádra tudok gondolni, ahogy csókollak, a hajadra a kezemben, az ujjaidra a bőrömön. Éjszakánként fekszem az ágyamban, hallgatom, ahogy forgolódsz, és minden erőmre szükségem van, hogy ne másszak fel a létrán. Hogy ne hozzalak le egyenesen a létrán, ne tegyelek az ágyamba, és ne hagyjam, hogy a tűz, amit abban az erdőben szítottunk, végre kitombolja magát.

A szavai nyomán forróság lobban bennem, és kavarogni kezd a szívem legmélyén. Egek. Ha tudtam volna azokon az álmatlan éjszakákon, hogy pont alattam fekszik, és ugyanazok a gondolatok kínozzák, mint engem… és osztozik titkos vágyaimban…

– Miért nem tetted? – suttogom.

– Mert több eszem van annál! – Olyan erősen szorít, hogy nyoma marad a bőrömön, ujjbegyei a felkaromba nyomódnak. – Tudom, hogy az érzelmek, amelyeket irántad érzek, veszélyesek… rád, rám, mindkettőnkre nézve. Sőt, rohadtul mindenki másra nézve is.

Yale nagyjából ugyanezt mondta még a táncparketten. Hallani, hogy ezt maga Penn is megerősíti, olyan, mintha kardot döfnének a szívembe.

– Akkor miért tartasz még mindig a karodban?

– Mert, az istenek segítsenek meg, már nem érdekel! – A hangja megtörik. – Nem érdekel a kockázat. Nem érdekelnek a következmények. Megpróbáltam mindent. Próbáltam nem így érezni, próbáltam elzárni az érzéseimet. De hiába. Nem vagyok elég erős. Nem, amikor rólad van szó.

Szaggatottan felsóhajt, csupasz mellkasát még erősebben szabadon hagyott gerincemhez nyomja. Bőr a bőrön. Vágyának bizonyítéka keményen a hátsómhoz simul. Tagadhatatlanul. Az, hogy ott érzem, csak még jobban felerősíti a kínzó fájdalmat, amely a lelkem legmélyében sűrűsödik össze.

– Nem érzek mást, csak téged akarlak, Rhya. Ébren vagy álmomban, ha kerüllek téged, és ha keresem a közelségedet. Akarlak és akarlak és akarlak és… Ez. Borzasztóan. Megrémít. Engem.

– Azt hiszed, én nem vagyok ugyanolyan rémült? Azt hiszed, hogy amit irántad érzek, az nem rémít meg úgy, hogy alig kapok levegőt? – Szünetet tartok, a szívem hevesen dobog. Aztán képtelen vagyok megállni, megfordulok az ölelésében. Levegő után kap, amikor felfelé nyúlok, hogy a kezembe vegyem az arcát. Az ujjbegyeim alatt a bőre olyan forró, mint egy kemence. A tekintetem az ajkára vándorol. – Kérlek, Pendefyre… ne hagyd, hogy megint elsétáljak.

– Lehet, hogy bántanálak – vallja be gyötrelmesen. – Ahogy a tűz tombol bennem, ahogy az érzelmeim táplálják… Ha elveszítem az irányítást, ha megingok…

– Nem inogsz meg. Nem fogsz bántani.

– Ezt nem tudhatod.

Találkozik a tekintetünk. A pillantása éget, hevesen, mint egy vulkán – annyi vágyakozással teli, hogy nem látok tőle semmi mást. Nem érzek semmi mást.

– Nem félek tőled, Penn. Nem félek a tüzedtől. Sokkal jobban félek attól, amit elveszítenénk, ha soha nem próbálnánk meg együtt. Ha hagyjuk, hogy a félelem győzzön.

Alig hagyják el a szavak az ajkamat, a szája hevesen az enyémre tapad. A csókja tűzvihar – kiszámíthatatlan forróság, fékezhetetlen vágy. Végigfut a láng a testemen; pokoli tűz, amely belülről kifelé éget, szinte kisütve az idegvégződéseimet.

Ezért – ezért – jöttem ide. Nem azért, hogy beszéljek vele Yale-ről, nem azért, hogy megnézzem, jól van-e, és nem azért, hogy veszekedjek vele. Ezért, itt, a csókjáért az ajkamon, a felhevült testéért, amely az enyémhez préselődik, olyan közel, hogy azt hiszem, egymás bőrébe bújunk, és soha nem válunk szét többé. Elárasztja az érzékeimet, elárasztja elmém minden zugát. A köztünk lévő kötelék lángra kap, láthatatlan lángcsatorna, amely elég forrón ég ahhoz, hogy megperzselje a lelkemet, ahogy az érzelmek oda-vissza cikáznak Szigillumaink közt.

Penn elmélyíti a csókot. Az érintése most már nyers. Könyörtelen. Vad. A fejem ösztönösen hátranyaklik, ahogy az ajkai ostromolnak. A testem ívben meghajlik, ahogy végigsimít a csupasz gerincemen, hogy megérintse nyakamat. A hüvelykujjait a nyakam mélyedésébe nyomja, ahol a pulzusom kétszeres ütemben száguld, és én a szájába nyögök, ez a nyögés a tiszta vágy tagadhatatlan hangja.

A hang felszabadít benne valamit. Összezúzza önuralmának utolsó védvonalát is. Az egyik percben még az ölelésében állok, a következőben pedig felemel a talajról, három lépést visz, és letesz a korlát szélére. Alig hagyja, hogy elhelyezkedjek, a keze máris a szoknyám hasítékához nyúl. Egy durva rántással szétválasztja a lábaimat, és közéjük lép. Már csak halvány emlék minden tétovázás, minden lehetséges utóhatás távoli következmény csupán. Nem gondolunk sem a múltra, sem a jövőre, csak elmerülünk a jelenben, az egymás iránti éhségünkben.

Amikor Penn észreveszi a combom körül a bőrtokba szíjazott tőrt, elvigyorodik, foga fehéren villan a félhomályban. Az ajkán még ott játszik a mosoly, amikor ismét meghódítja a számat. De minden vidámság papírként lobban lángra, amikor a dereka köré tekerem a lábamat, magas testét magamhoz láncolom, miközben a karjaim a nyaka köré fonódnak. Szenvedélye lüktető nyomását érzem a lábaim között, ritmusa megegyezik az ereimben dübörgő vággyal. Az ajkába harapok, miközben ujjaimmal dús hajába túrok, ahogy már oly régóta akartam, és élvezem tapintását.

– Istenek, Rhya! – zihál a számba, miközben a csípője az enyémhez dörzsölődik, egy finom mozdulattal, amely minden érzékemet megszédíti. – Ha továbbra is így érintesz meg, nem fogom tudni abbahagyni.

– Nem akarom, hogy abbahagyd.

Egy újabb morajló nyögéssel ismét megcsókol. A kezei a csípőmet fogják, erősen tartanak, finom bizsergést keltve, amitől levegő után kapok. Kihasználja, hogy szétnyílnak az ajkaim, nyelve közéjük csúszik. A vágyam egyre hevesebben tombol, ahogy a szánk egymáson mozog, olyan mohó táncot járva, amitől alig kapok levegőt.

De kinek van szüksége levegővételre?

Pendefyre végre megcsókol engem!

A lélegzetvétel várhat.

A pulzusom dobok dübörgésévé válik, a tempó egyre gyorsul, ahogy hagyjuk, hogy a lángok felemésszenek minket. Levegő és tűz, olthatatlan szenvedély. Együtt tiszta, hamisítatlan…

Tűzvihar.

Egyik keze végigsimít a combom érzékeny bőrén, és egy pillanatra elidőzik a tőr hüvelyénél. Egy kínzó másodpercig játszik a bőrszíjjal, mielőtt a keze még feljebb vándorol – ezúttal nem áll meg, amíg meg nem találja a középpontomban égő forróságot. A forróságot, amely százszorosára fokozódik, amikor a legintimebb részemhez ér.

Istenek.

Igen.

A vállába kapaszkodva ringatózom az ölelésében, és érzem, hogy kezdek önkívületbe esni. Úgy érzem, hogy ez a szenvedély, amit elszabadítottunk, soha nem fog kiégni, nem számít, milyen sokáig érintkezünk; nem számít, milyen messzire engedjük magunkat elkalandozni ma este.

Ahogy az ujjai mozognak, lassú, ritmikus körökben új magasságokba emelve a szenvedélyemet, az én kezem lefelé indul a csupasz mellkasán – csak egy pillanatra tétovázik a bőréből kiemelkedő Szigillumnál – hogy elérjen a gerjedelméhez. Végigsimítok rajta a nadrágja anyagán át, elégedettség járja át a testemet, amikor halkan a számba mordul. A hang hallatán a combjaim összezárulnak az ujjai körül.

– Rhya – mondja figyelmeztetően. A keze megáll a lábam között. – Talán nem kellene…

– Nincs több talán – szakítom félbe, zihálva. – És nincs több kifogás. Eleget beszéltünk már, Pendefyre. Csak… Érints meg. Kérlek!

A habozása elpárolog. A szája újra az enyémre tapad, keményebben, nedvesebben, mélyebben csókol. A nyelvek és a fogak összecsapása ez, egy heves csata, amelyből mindketten győztesként távozunk. Az ajkaink nem válnak szét, még akkor sem, amikor kezeink eddig rejtett helyeken indulnak felfedezőútra. Olyan helyeken, amelyek érintéséről alig engedtünk magunknak álmodni, egészen eddig a pillanatig.

Gombok csúsznak, ruhaszegélyek mozdulnak. Penn levegő után kap, amikor a markomba veszem. Imádom az érzést, ahogy meztelenül a kezemben van. Erős és izmos, mint testének minden más része. Ő sem rejti véka alá a saját elégedettségét, amikor az ujjai utat találnak az alsóneműm alá. Mellkasa mélyéből felmorajlik, amikor megtapasztalja iránta érzett vágyam selymes megerősítését.

Csókjaink elvadulnak, ahogy új ritmust találunk, új tempót diktálunk, amely addig fokozódik, amíg már azt hiszem, nem fogom bírni anélkül, hogy darabokra törnék. Fészkelődöm a karjaiban – nyugtalanul, szűkölve. Valami után sóvárogva, amit nem tudok megfogalmazni. Legalábbis szavakkal nem.

A bennem lüktető vágy a csúcspontra ér.

Alig tudom összetartani a gondolataimat, elmerülök Penn érintésének mindent felemésztő természetében. Még ha a mágikus ereje el is gyengült, a kötelék felerősíti a kapcsolatunkat – táplálja azt, és a lángokat valami olyanná lobbantja, ami több, mint pusztán fizikai. Valami több, mint amit valaha is éreztem Tomassal, valami több, mint amiről tudtam, hogy lehetséges.

Ez egy spirituális, a lelkünk mélyéből eredő kapcsolat. Olyan, amely csak még intenzívebbé teszi a kezünk és az ajkaink sürgető táncát. A kötelék egyre szorosabbá válik körülöttünk, egy láthatatlan bilincs, amely egyre közelebb, egyre közelebb és közelebb sürget minket.

Amikor a lélegzetem szaggatott lihegéssé válik, már nem tudom rendesen megcsókolni. Csak annyira húzódom vissza, hogy levegőt szívjak a tüdőmbe, és a szemébe bámulok. Penn tekintete az enyémre szegeződik. Egy tüzes szorítás, amelyből nem tudok szabadulni – amelyből nem akarok szabadulni. A tűz, amit benne látok, egyezik az enyémmel. Azt akarom, hogy felemésszen, szikráról szikrára. Azt akarom, hogy megállíthatatlan pokollá váljon. Akarom…

Őt.

Őt akarom.

Olyan közel van, mint még soha, és ez még mindig nem elég közeli.

– Penn – suttogom, a neve szinte recseg a torkomban. – Kérlek, akarlak téged!

A szemében kéj lángja lobban. A keze felcsúszik a combomra, hogy közelebb kerülhessen hozzám, érintése nyomán forróság fut végig a bőrömön. A lélegzetem elakad, a várakozás örvényként kavarog bennem, ahogy érzem, milyen közel van – milyen közel vagyunk. Az ajka a fülemhez ér.

– Én is akarlak téged – vallja be durván rekedt hangon.

Hála az égnek!

A kezem a vállára kulcsolódik, miközben a testem mohón az övéhez simul. Olyan tűz lobog bennem, amit csak ő tud eloltani. Egy olyan tűz, amely már hónapok óta parázslik, és gyönyörűen, lassan ég. Ma este örökké égő lángra lobbantjuk a parazsat.

A szorítása a csípőmön erősödik, ahogy…

– Bármennyire is kellemetlen megzavarni ezt a megható jelenetet – mondja egy ismerős hang, amely olyan sima, mint a folyó medrében csobogó víz, úgy tűnik, valahonnan egyszerre nagyon közelről és nagyon távolról. – Nekünk hármunknak beszélnünk kell.

*

PENN ÉS ÉN ÚGY REBBENÜNK SZÉT, mintha egy vödör jeges vizet öntöttek volna a fejünkre. Ami bizonyos értelemben így is van. Mert alig ötlépésnyire tőlünk ott áll maga a Víz Örököse.

Soren, Llŷr királya, személyesen.

Úgy tornyosul, mint egy démon, a végzet hírnöke egy harcos testében. Ragyogó kék szeme világít a sötétben. Tekintete egy macska ravaszságával jár ide-oda köztem és Penn között, minden apró részletet számba véve. Engem, ahogy visszarendezem a szoknyámat, miközben leugrok a korlátról; Pennt, ahogy remegő kézzel kissé megigazítja a nadrágját. Mindketten levegő után kapkodunk, arcunk kipirult, szánk duzzadt a csókoktól.

– Soren. – Penn hangja, akár a jég. – Mi a fenét keresel itt?

– Ugyan, ugyan. – Soren karba fonja a kezét széles mellkasán. – Így kell üdvözölni valakit, aki azért jött, hogy megmentse az irhádat?

– Legközelebb küldj egy hollót – morogja Penn.

– Ez sürgős.

– Nem érdekel, mennyire sürgős a hír. Nem masírozhatsz át a portálomon, amikor csak kedved tartja.

– Annyira önző vagy a játékaiddal. – Soren tekintete felém siklik. Tökéletesen cizellált vonásaiban ugyanolyan nehéz olvasni, mint ahogy arra első találkozásunkból emlékszem. – Ha már a játékoknál tartunk, jól nézel ki, kis szélfonó. Egész jól. Meg kell mondjam, talán nem engedtelek volna el olyan gyorsan, ha tudom, hogy néhány hónap rendszeres étkezés után a hegyoldalon talált ázott vakarcsból ez lehet…

– Azt hittem, sürgős híreket hoztál – vágok közbe feldúltan.

– Így is van. – Elkomolyodik, és visszapillant Pennre, aki úgy néz ki, mintha teljesen elöntötte volna az agyát a vörös köd. – Riadóztatnod kell az erőidet.

Penn megdermed.

– Miért?

– Nemrég kaptam egy üzenetet az egyik tábornokomtól. Egy rutinszerű járőrözés során a hegyek között néhány felderítője eltűnt. Egy egységet küldött utánuk, hogy kiderítsék, mi történt. – Összevonja vastag, fekete szemöldökét. – Egészen a déli határodig követték a nyomukat. Egyenesen a Fosztogatók területére.

– Sajnálom, hogy elvesztetted a felderítőidet – vág közbe Penn türelmetlenül. – De tekintve a törzsek legutóbbi támadásait a népem ellen, nem mondhatom, hogy ez megdöbbentő hír…

– Csak hallgass végig, rendben? – Soren nagy levegőt vesz, hogy megnyugodjon. Egész testében megfeszül, nyoma sincs a rá jellemző hullámzó lazaságnak. – A jelentés, amit a kutatócsapattól kaptam… bizarr volt. A holttesteken nyoma sem volt csonkításnak vagy kínzásnak, mint a legtöbb Fosztogató támadás esetében. Nagyon precízen ölték meg őket… nyilakkal szúrták át a szemüket, megfojtották őket, szétverték a fejüket. Nagyon kevés vér, nagyon kevés nyom a nyakszirt alatt. És meztelenre voltak vetkőztetve. A támadóik ellopták az egyenruhájukat, miután megölték őket.

Penn ezt megemészti, láthatóan nyugtalanítónak találja.

– Általában a klánok élvezettel tépnek szét mindent az embereinken, még a ruhát is.

– Én is ugyanezt gondoltam. Ahogy a tábornokaim is. Úgyhogy tovább vizsgálódtunk. Két nappal ezelőtt kiküldtünk néhány további felderítőt a jégtáblára. – Soren arckifejezése feszült. – Még több lecsupaszított testet találtak. Ezúttal nem a mieinket. Dyvediek voltak, Pendefyre. A te embereid. Egy egész légiónyi, legalább.

– Értesítettek volna, ha egy egész légió eltűnik, Soren.

– Nem tűntek el. Lecserélték őket. – Soren közelebb lép, pillantása komor. – Gondolj bele! Az ellopott egyenruhák. A különös halálesetek. A támadásaik fokozott szervezettsége. Ez nagyobb dolog, mint egy évtizedek óta tartó vita valami határvidéki terület miatt.

– Akkor tisztázzuk. Szerinted a Fosztogatók titokban gyilkolják a dyvedi katonákat, és ellopják az egyenruhájukat?

Soren bólint.

– Mi lehet a céljuk? Hogy tündének öltözve szórakoztassák magukat, miközben ki akarnak irtani minket?

– Hogy észrevétlenül beszivárogjanak a birodalmadba – csattan fel Soren, és a bosszúsága elszabadul. – Lehet, hogy nem akarod elhinni, de ettől függetlenül megtörténik. A Fosztogatók ellened szerveződnek. És nem egyedül cselekszenek. Találtak egy új szövetségest. Egy erős partnert.

– A klánok azt is alig bírják ki, hogy néhány évente ne mészárolják le egymást tömegesen. Nem képesek összeesküdni kívülállókkal.

– Így hitted te. Mindannyian így gondoltuk. Úgy tűnik, tévedtünk. Bármennyire is elképzelhetetlen, a Fosztogatók szövetkeztek… – Soren szeme sötét zafírként csillog – …Efnysiennel.

A gyomrom összerándul.

Penn megrázza a fejét.

– Ez lehetetlen.

– Mégis igaz – erősködik Soren fogcsikorgatva. – Ilyesmivel nem tréfálkoznék.

– A Fosztogatók mindennél jobban gyűlölik a tündéket. Soha nem fogadnák el olyasvalaki segítségét, aki mágiát használ, még ha arról a sötét, torz mágiáról van is szó, amelynek Efnysien parancsol.

– Megtennék, ha azt gondolnák, hogy ezzel végre elnyerhetik azt, amire régóta áhítoznak: a Dyved feletti uralmat. A néped kiirtását. – Soren tekintete éppoly kemény, mint a szavai. – Efnysien vörös serege hónapok óta gyülekezik a jégtáblán, teljesen észrevétlenül. Lassan gyarapodik a létszámuk. Egyenruhákat lopnak, hogy észrevétlenül bejussanak a birodalmadba. Lecserélik a megerősített határőrséget, így nincs, aki riadót fújna. Kivárják az alkalmat, hogy lecsaphassanak.

– Istenek – suttogom.

– Abból ítélve, amit a felderítőim láttak, már nem várnak tovább – folytatja Soren. – Már észak felé menetelnek a fennsíkon keresztül, Caelderát vették célba. És nincsenek egyedül. A Fosztogató klánok fele is velük együtt vonul.

Pennre pillantok. Az arca sápadt a csillagfényben, ahogy egykori barátja szavai leülepednek elméjében. Még mindig a reménybe kapaszkodik.

– Még ha igaz is, amit mondasz, még ha sikerül is utat vágniuk a fennsíkon keresztül, nem juthatnak be a fővárosba. Soha nem fognak átjutni a védőhálón.

– De igen. – Soren két lépést tesz előre, így szemtől szemben állnak. A hangja halálosan komoly. – Efnysien segítségével át tudnak törni minden mágikus védelmet, ami normális esetben távol tartaná őket. Tudod, hogy igazam van. Az ereje már akkor is félelmetes volt, amikor majdnem egy évszázaddal ezelőtt száműztem; most páratlan. A védőpajzs le fog omlani, Pendefyre. És a seregeid, bármennyire is jól képzettek, túlerővel néznek szembe és felkészületlenek. Ezt a harcot nem nyerhetik meg.

Hirtelen rémület szorítja össze szívemet.

– Mindenkit figyelmeztetnünk kell! Evakuálnunk kell! Biztos van egy biztonságos hely, ahová mehetünk…

Amikor egyikük sem válaszol, a tekintetem Sorenről Pennre rebben, majd vissza Sorenre. Komor tekintettel néznek egymásra; valamiféle szóváltásba elegyednek anélkül, hogy hangosan beszélnének. A felismerés úgy hull alá, akár a hóhér bárdja.

Caeldera a biztonságos hely. Ez Dyved legkiválóbb erődje. Nincs máshová menni, nincs biztonságosabb hely az egész fennsíkon, ahol ki lehetne vészelni egy inváziót. Ha a város elesik…

Mindannyian vele együtt pusztulunk.

– Mennyi időnk van még? – kérdezi Penn, és már csak ez az egyetlen kérdés, ami igazán számít.

– Nem tudom – ismeri be Soren. – Nem vártam meg az újabb helyzetjelentést. Egyenesen ide siettem, hogy figyelmeztesselek titeket. Lehet, hogy még ma este ideérnek; lehet, hogy csak holnap.

Kitekint Caelderára, amely káprázatos éjféli szépségében. Messze alattunk civilek ezrei ünnepelnek még mindig az utcákon, boldog tudatlanságban a közelgő veszélyt illetően.

– Ha én támadnék… ha az ellenségem lennél… – Soren elszakítja a pillantását az alattunk elterülő városról. – Akkor csapnék le, amikor a legsebezhetőbbek vagytok. Amikor a néped a leginkább kiszolgáltatott… az utcákon, a nagy tömegben, az ünnepségek közepette, az italtól eltompult érzékekkel…

– Efnysien tudja, hogy az erőm ma este kimerült – mondja Penn keserűen. – Tudja, hogy nem tudom megvédeni a népemet.

– Egy teljes zászlóaljnyi llŷriai katona lesz itt hajnalra. – Soren határozottan bólint, hogy nyomatékot adjon a szavainak. – Csak addig kell kitartanunk.

– Ha a védőháló elesik…

– Akkor harcolunk – fogadkozik Soren. A tekintete felém villan. – Nem te vagy itt az egyetlen, akinek elementális ereje van, Pendefyre.

Visszanyelek egy rettegő nyöszörgést, és bólintok.

– Harcolni fogunk.

– Te nem fogsz – morogja Penn, és rám szegezi a tekintetét. Úgy megmarkolja a kezemet, hogy beleroppannak a csontjaim. – Gyere! Vissza kell mennünk a várba, ahol biztonságban leszel. Ha Sorennek igaza van, talán nem sok időnk van már, mielőtt…

A szavait elnyeli egy hatalmas detonáció robaja. Először azt gondolom, hogy csak egy újabb tűzijáték – egy megkésett robbanás a tóparton. De nincs szikraeső, nincs színkavalkád. Az ég maga is megremeg, mintha az égbolt le akarna zuhanni. Bénító bizonyossággal tudom, hogy ez nem egy szórakoztató trükk.

A légkör fényesen ragyog, mint a vérvörös hajnal. Fátyolfelhő csillog a levegőben – ugyanaz a csillogás, amit alig néhány órával korábban láttam, amikor Penn ereje a trónteremben a földbe ömlött. A védőpajzs reagál egy hatalmas erő áramlására. Csakhogy ez most nem megerősíteni érkezett a pajzsot.

Hanem széttépni.

Alighogy az első támadás dübörgése elhalkult, egy második robbanás lobban az égen. Ahogy nézem, amint a védőpajzs újra fellángol, a vörös köd úgy villan, mint egy forró villám… Pendefyre és Soren nem szól semmit, de enélkül is tudom, hogy támadóink már nem csupán felénk masíroznak.

Megérkeztek.

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

FUTUNK.

Penn elöl, én középen, Soren a sarkamban. Végig a folyosón, el a kapu mellett – amely még mindig halványan izzik Soren érkezése nyomán –, egyenesen a lifthez. Egyikünk sem szólal meg, miközben Penn aktiválja a szimbólumot, és lefelé lövünk a föld irányába. Az egyetlen hang a döbbent csendben a tüdőmbe ki-be pumpáló, rémülettől szaggatott, erőtlen lélegzetem.

Az út a felvonóval mintha egy életen át tartana. Minden egyes másodperc egy nap, egy hónap, egy elvesztegetett év. Az idő haszontalanul telik, miközben az utcán a városiak tovább mulatoznak, mit sem sejtve a fenyegető veszélyről. Azokra a családokra gondolok, akik mellett elhaladtam idefelé jövet; a nyakukat hátraszegve álltak, hogy nézzék a tűzijátékot, boldog mosollyal az arcukon. Védtelenek. Ártatlanok. Felkészületlenek. Majdnem szétrágom az alsó ajkamat, miközben próbálom visszatartani a bennem növekvő rémületet.

Földet érünk, és teljes gőzzel a bányaakna bejárata felé rohanunk. Egy újabb robbanás épp akkor csapódik be, amikor kilépünk a szabad levegőre. Az ég halványvörösre vált, egy gyenge impulzussal. A tömegből felhangzik egy kiáltás, aggodalommal vegyes értetlenkedéssel. A legtöbben, akiket még mindig elragad a Fyremas mámorító ünneplése, azt feltételezik, hogy ez csak az ünnepség egy újabb látványossága.

– Riadó! – üvölti Penn az egyik utcasarkon állomásozó két, zavartnak tűnő katonának, amikor elszáguldunk mellettük. – Megtámadtak minket!

Nem állunk meg, hogy lássuk, engedelmeskednek-e. Még gyorsabban futunk. Lehetetlenül gyorsan. Megállíthatatlanul. Mellettem Soren és Penn fáradhatatlannak tűnnek, hosszú lábaik szinte falják a métereket anélkül, hogy akár csak egyszer is változtatnának a tempón. Valahogy képes vagyok tartani velük a lépést, a lábam úgy repül a macskaköveken, mintha igazi szárnyakat növesztettem volna, a ruhám aranyszínű uszálya úgy lobog mögöttem, mint egy harci zászló. Érzem a mellkasomban feszülő elemi erő hideg lángolását, és rájövök, hogy öntudatlanul a szelet használom arra, hogy előrelendüljek, a légáramlatok minden egyes lépést messzebbre, magasabbra, hosszabbra nyújtanak, mint amire vékony lábaim maguktól képesek lennének.

Normális körülmények között ez megdöbbentene, sőt, még örülnék is neki. Ma este azonban csak a rettegésnek van helye az elmémben. Mérgező elixírként kering az ereimben, ahogy a Caeldera szíve felé vezető zegzugos úton haladunk. Amikor elérjük a Király útját, az alagútból a tópartra vezető főútvonalat, tele van még mindig táncoló és iszogató emberekkel.

– Menjetek be! – üvölti Penn, újra és újra. – Fedezékbe!

Arcok tengerében suhanunk – először csak értetlenül néznek minket, majd egyre inkább rémülten, ahogy újabb mágikus robbanás rázza meg az eget.

– Ostromra felkészülni!

Zene és nevetés helyét a zűrzavar és a rémület kakofóniája veszi át mindenfelé. Ahogy elérjük a főteret, a rettegés a tetőfokára hág, amikor megszólalnak a riasztók – éles csengés, amely belehasít az éjszakába, és a közelgő támadásra figyelmeztet. Még a legrészegebb mulatozók is tudják, hogy ez mit jelent.

Az emberek fedezékbe menekülnek. A bódék felborulnak a hömpölygő tömegben. Az árusok elhagyják portékáikat. A színpadot hátrahagyják, a tűznyelők már régen elmentek. A gumiemberek karikái üresen lógnak. Az árral szemben tolakodunk, felfelé küzdjük magunkat a tömeggel szemben, miközben a tópartról a piactéren keresztül a Király útjára özönlenek az emberek. Félelmük érezhető, átjárja a levegőt, keveredik a tűzijátékból származó lőpor ottmaradt illatával.

Abban a pillanatban, hogy elérjük a hidat, tudom, hogy nem tudunk átkelni. Tele van a palotából kiözönlő emberekkel, akik kétségbeesetten igyekeznek hazaérni szeretteikhez.

– Hé! – Valaki élesen füttyent nekünk a zajban. – Pendefyre!

Mindhárman megtorpanunk. Egyszerre fordulunk meg, és vesszük észre, amint Jac, Cadogan és Farley a híd lábánál lévő tömegen keresztül felénk tolakodnak. A sarkukban a Parázs Gárda mintegy két tucat másik tagja érkezik, rendezett sorokat alkotnak körülöttünk, biztonságos távolban tartják tőlünk a pánikba esett tömeget. A fegyverek puszta mennyisége, amit a testükre szíjazva látok, kicsit megnyugtat.

– Ó, hála az isteneknek! Veled van. – Jac úgy bámul rám, mintha egyszerre akarna átölelni és megfojtani. – A fenébe, Ász, már majdnem egy órája keresünk téged! Ha nem szakadna le ránk éppen az ég, asszony, én esküszöm…

– Bocsánat. – Grimaszolok. – Ha túléljük az éjszakát, kárpótollak.

– Nem tudom, mi folyik itt – vág közbe Cadogan, Penn elé lépve –, de úgy gondoltuk, hogy ezekre szükséged lehet.

Penn hálásan bólint, miközben átveszi a csizmát, a széles kardot és a dobókéseit tartó fegyverszíjat. Minden oldalról továbbra is emberek tolonganak, végeláthatatlan folyamként. Milyen gyorsan változott meg ez a meleg és boldog éjszaka, és telt meg a kétségbeesés sötét árnyaival! Milyen gyorsan váltak hamuvá az öröm lángjai! Az ég ismét vörösre vált, amikor egy újabb mágialövedék csapódik a védőpajzsba.

– Valaki megmagyarázná, hogy mi a fene történik? – kiabálja túl Farley a harsogó dübörgést.

– Megtámadtak minket – mondja Jac. – Ez elég nyilvánvaló.

Farley a szemét forgatja.

– Átkozott félkegyelmű, azt hiszed, nem tudom, hogy mi…

– Elég! – harsan fel Penn, miközben fél kézzel felcsatolja a fegyverszíját, míg másik kezében kardjának csupasz pengéje villan. – A Fosztogató klánok új szövetségesre találtak régi ellenségünk, Efnysien személyében. Megpróbálja ledönteni a védőpajzsot. Ha sikerrel jár, áttörik az alagutat, és betörnek a városba.

– Istenek. – Jac elsápad. – Képes lehet rá?

– Reméljük, hogy nem. – Penn elnéz a pánikba esett civilek áradata felett a mögöttük feltűnő palotára. – Hol a fenében van Yale?

– Magára vállalta, hogy személyesen védi a királynőt. – Cadogan arcáról süt a megvetés. – A mi bátor tábornokunk elbarikádozta magát a trónteremben, miközben a katonái csatát vívnak.

Mellettem Soren felhorkan. A többi férfi ránéz; úgy tűnik, végre tudomásul veszik a jelenlétét. Megdöbbent arckifejezésük már-már komikus.

– Mi a fenét keres ez itt? – fröcsögi Farley.

– Segít – vág vissza Soren. – Ami több, mint amit rólad elmondhatok, háromlábú. Azt tervezed, hogy minden Fosztogatónak, aki az utadba kerül, meglengeted azt a sétapálcát?

Farley válaszát elnyomja egy újabb támadás a kráteren kívülről. A védőpajzs gyengén megremeg, az olcsó bor híg árnyalatában pompázik – mintha minden egyes csapással fogyna az ereje. Nem én vagyok az egyetlen, aki ezt felismeri, mert minden szócsatát gyorsan félresöpörnek, és helyette harci parancsok pattognak a levegőben.

– Cadogan, vidd az egységedet az alagútba! – parancsolja Penn, és állával a Király útja felé mutat. – Mabonnak már ott kell lennie a Hadtest többi tagjával és egy gyalogos különítménnyel. Szedjetek össze annyi hadra fogható embert, amennyit csak találtok útközben! Ha elég józanok ahhoz, hogy álljanak, akkor elég józanok a harchoz is. – Szünetet tart. – Feltételeznünk kell, hogy mindenki, aki a városon kívül állomásozott, már halott.

Cadogan bólint, arckifejezése komor.

– Jac, menj a madárházba! – folytatja Penn. – Mondd meg a hírnökök mesterének, hogy küldjön hollókat a fennsík minden őrhelyére és harcálláspontjára. Minél előbb erősítésre van szükségünk itt a kráterben.

– És utána? – kérdezi Jac.

– Találkozzunk az alagútnál! Még szükségünk lehet ott a fejszédre.

Jac villámgyorsan elindul a tóparton nyugat felé, a rozoga kőtorony irányába, amely egy csapat jól képzett hírnökmadárnak ad otthont. Cadogan, aki komorabb, mint amilyennek valaha láttam, már a harcra kész Parázs Gárda soraihoz fordul, és a menetparancsukat sorolja. Gombóc gyűlik a torkomban, és addig nézem őket, amíg a Király útja felénél el nem veszítem szem elől gesztenyebarna egyenruhájukat.

– Hol van Uther? – kérdezi Penn, és ezzel újra magára irányítja a figyelmemet.

Farley megvonja a vállát.

– Otthon van Carysszal és a babával, ha jól tudom.

– Nem. Itt vagyok – hallatszik egy kissé elfúló hang közvetlenül mögöttünk, amikor Uther végszóra futva odaér hozzánk, és csatlakozik a körünkhöz. Szürke szeme rám, majd Sorenre villan, mielőtt megpihenne Penn arcán.

– Hol van rám szükséged?

– Uther, a családod… – mondja Penn habozva. – Biztos vagy benne, hogy…

– Azt kérdeztem, hol van rám szükséged?

Penn Uther vállára teszi a kezét.

– Menj a kaszárnyába! Győződj meg róla, hogy minden katona kikerült az ágyból, felfegyverkezett, és készen áll a harcra. Akit csak találsz, vidd a főkapuhoz!

Uther bólint. A pillantása egy rövid pillanatra találkozik az enyémmel, és leplezetlen melegséggel ragyog, aztán ő is elrohan az éjszakába.

– Farley. – Penn figyelme a vörös hajú katonára terelődik. Farley komolynak tűnik, teljes súlyával támaszkodik a mankójára, íj és nyílvessző a hátára szíjazva, rövid kard lóg a csípőjén. – A várban leszel. Az ottani őrök már ismerik a lezárási protokollt, de szeretném biztosítani, hogy az embereknek legyen hová visszahúzódniuk, ha szükséges.

– A várban? Csak viccelsz.

– Farley. Az a legbiztonságosabb hely…

– Tedd a biztonságot, ahová nem süt a nap! – Farley arca foltos a dühtől. – Harcolni akarok!

– Még nem épültél fel.

– Nincs szükségem a lábamra ahhoz, hogy egy nyamvadt kardot lóbáljak!

– Szükségem van rád Rhya mellett.

Farley elcsendesedik.

Én megfeszülök.

És mellettem Soren is.

– Farley-val értek egyet – szakítom félbe, és csaknem remegek, miközben próbálom visszafojtani a belőlem kikívánkozó üvöltést. – Nem fogsz engem félreállítani. Nem menekülök vagy bujkálok. Ezúttal nem. Addig nem, amíg ti mindannyian az életeteket kockáztatjátok, hogy biztonságban tartsátok a várost…

Penn elkomorul.

– Rhya…

– Igaza van, Pendefyre – áll mellém Soren, a legnagyobb meglepetésemre. – Szükségünk van rá. A te erőd még nem állt teljesen helyre…

– Semmi szükségem rá, hogy az orrom alá dörgöld a saját rohadt korlátaimat, Soren. Arra pedig végképp nincs szükségem, hogy ötleteket ültess el a fejében. Nem áll készen a harcra.

– Akkor mit tanítottál neki az elmúlt hetekben? – kérdezi Soren hitetlenkedve. – Az alapján, amit fent a teraszon láttam, talán a leckéid inkább a hálószobára, mint a csatatérre koncentrálódtak.

Penn arckifejezése elsötétül a haragtól.

– Válogasd meg a szavaidat, nimfa.

– Miért? – kérdezi Soren gúnyosan felvont szemöldökkel. – Túl nehéz megemészteni az igazságot?

– Hagyjátok abba! Mindketten. – A két férfi közé lépek, kitakarva Sorent Penn látóteréből, mielőtt a vita véresre fordulna. – Penn, kérlek! Nem most van itt az ideje, hogy túlságosan is védelmezz…

– Megtámadtak minket! – ellenkezik. – Pontosan most van itt az ideje, hogy amennyire csak lehet, védjelek.

– Ettől nem tudsz megvédeni!

– De rohadtul szeretném legalább megpróbálni! – A szavai üvöltésként hatnak, egyenesen az arcomba. De a dühe mögött látom a félelmét. Én is érzem, a tiszta érzelmek hullámzását a kötelékünkön keresztül. – Istenek, Rhya, egyszer végre meghallgathatnál anélkül, hogy minden szavam ellen harcolnál…

A végét már nem hallom. Az ég megreccsen, ahogy újabb sötét mágikus robbanás ütközik a védőpajzsba. Az egy utolsó, halványuló impulzussal ellenáll, a vörös leghalványabb árnyalatában felpislákol, majd haszontalan párafelhőben oszlik szét.

A védőháló leomlott.

Egy pillanatig néma csend honol. Az egész város visszatartja a lélegzetét, várva, hogy mi fog történni. Penn és én egymás szemébe nézünk. Már nem veszekszünk, már nem mondunk semmit. Szabad kezét a nyakamhoz emeli, és magához ránt. A homlokunk egy koppanással összeütközik.

– Vigyázz magadra! – suttogja kétségbeesetten. – A kedvemért.

Aztán a szája az enyémre tapad egy kemény, gyors csókban. Nem tart tovább egy szívdobbanásnál. Olyan íze van, mint a búcsúnak. Mielőtt még eszembe jutna viszonozni, már el is tűnik – szó nélkül a főkapu felé száguld.

Soren rövid, megfejthetetlen pillantást vet rám, aztán elindul, és olyan gyorsan szalad Penn után, hogy nem látok belőle többet, csak egy sötét tengerészkék szövetfoltot, bár a szememben csillogó könnyeknek talán van némi közük homályos látásomhoz.

– Ász! – szólít meg Farley. A hangja pont olyan reszketeg, mint amilyennek én érzem magam. Amikor könnyes pillantással felé fordulok, látom, hogy a kinézete még a hangjánál is rosszabb. – Be kellene mennünk.

Szavai ellenére egyikünk sem mozdul. Körös-körül emberek menekülnek fedezékbe; katonák kapkodják a fegyvereket. Úgy tűnik, mindenkinek feladata, célja, terve van. Kivéve minket. Mi vagyunk a káoszban a mozdulatlanság pontja, feladat nélkül, bizonytalanul.

Mindketten rövid pillantást vetünk a vár felé. A menedék ígérete felé. Azután, bár egy szót sem szólunk, egyetértően az ellenkező irányba fordulunk, lefelé az egyenes útszakaszon, amely elválaszt minket a kráter túlsó oldalán lévő megerősített alagúttól, ahol a barátaink már készen állnak, bármilyen gonoszság is készül betörni a nehéz kőajtókon.

Tudom, hogy Farley-t sem lelkesíti jobban, mint engem, az a kilátás, hogy elbújjunk, miközben mások harcolnak, véreznek és meghalnak. De nekem nincsenek harci képességeim, és nincs említésre méltó fegyverem, a combomra szíjazott tőrön kívül. Hála az isteneknek, hogy Carys beleegyezett, hogy beillessze a sliccet, így könnyen hozzáférhetek.

Carys.

A felismerés villámként csap belém.

– Farley. Carys teljesen egyedül van!

Világoszöld szeme eltökélten megvillan. Azonnal bicegni kezd a főutca irányába, a botja egyenletes tempóban mozog.

– Mi a fenére várunk itt, Ász? Gyerünk!

*

AMIÓTA MEGÉRKEZTEM ÉSZAKFÖLDRE, sok történetet hallottam a Fosztogatók kegyetlenségéről. Saját szememmel láttam a gyűlöletet, amely arra ösztönzi őket, hogy eltöröljék a fajtámat a föld színéről, azon a véres tisztáson a Szimmeri-hegységben, ahol egy egész egység katona hevert lemészárolva a hóban. De bármilyen történeteket is hallottam, bármilyen borzalmakat is láttam, nem hasonlíthatóak azokhoz a dolgokhoz, amelyeknek Fyremas éjszakáján a szemtanúja vagyok.

Farley és én már félúton vagyunk a főutca felé, amikor az alagút beomlik. Egy árulkodó robajlás hallatszik – hasonló azokhoz, amelyek a védőpajzsot támadták és tették semmissé, csak közelebbről szól, hangosabb és végtelenül félelmetesebb.

Egy trollnak is nehéz lenne áttörni őket, mondta Penn az alagutat lezáró kőajtókról. Biztonságban vagy.

De nem vagyok.

Senki sincs.

A robbanásnak a közelében sem vagyunk, a becsapódástól mégis megmozdul a talaj a lábunk alatt. A keletkező robaj miatt befogom a fülem és fedezékbe húzódom, mert biztos vagyok benne, hogy darabokra fog szakítani az erő. Por- és hamufelhő tölti be a levegőt, ködként terjed szét.

Innen nem látjuk, hogy mi robban be a városba. Utcák labirintusa választ el minket a Király útjától és a mögötte lévő kapuktól. De amikor az érzékeim megszűnnek zúgni, a fülem a szélben a csata összetéveszthetetlen üvöltését érzékeli. És tudom, kétségtelenül, hogy Caeldera védvonalait végleg szétzúzták.

– A franc essen beléjük! – káromkodik Farley, és gyorsabban kezd bicegni. Sietségében majdnem elesik az egyenetlen járdán.

– Óvatosan! – motyogom. – Már majdnem ott vagyunk.

Elhaladunk a patikus mellett, aki kétségbeesetten szegel fel fadeszkákat a kirakatára. Mondanám neki, hogy ne pazarolja az energiáját, húzódjon fedezékbe, de csak biccentek üdvözlésképpen, ahogy elsietünk mellette. A csokoládéárus már rég eltűnt, az ajtaja résnyire nyitva. Sietve távozott. A suszter és a felesége a félig zárt redőnyök mögül néznek ki ránk, arcukra tisztán kirajzolódik a félelem.

Carys egész háza sötét, de az ajtó abban a pillanatban befelé lendül, amikor megállunk az utcán odakint, mintha már várt volna ránk. Szó nélkül, sürgetően beljebb terel minket a félhomályos szalonjába. Nevin baba szorosan a mellkasára kötve pihen egy kendőbe bugyolálva. Amint átlépjük a küszöböt, ismét bereteszeli az ajtót.

– Mi történik? – suttogja, és rólam Farley-ra vándorol a tekintete. – Hallottuk a riasztást. Uther elindult, hogy megnézze, mi történik. Azt mondta, ne menjünk el, amíg vissza nem jön, de én csak egy robbanást hallottam…

– Fosztogatók – mondjuk egybehangzóan. – Betörtek az alagúton át.

– De hisz a védőpajzsok…

– A pajzsok nem működnek. Mennünk kell, Carys.

Carys erősebben magához szorítja a babát. Az arca kísértetiesen sápadt.

– Itt biztonságban leszünk.

– Nem olyan biztonságos, mint a belső vár…

– Nem megyek a várba. A férjem azt mondta, hogy maradjak itt, amíg vissza nem tér. Ezt fogom tenni.

Visszanyelem a tehetetlen csalódottságot, amikor makacsul lezuttyan egy egyenes támlájú székre, amit az ajtó felé fordított. Észreveszem, hogy egy karcsú, halálosan éles szablya pihen a mellette lévő kisasztalon. Amikor látja, hogy nézem, Carys megvonja a vállát. Az ajka félmosolyra görbül, és egy csöppnyi vidámság villan a szemében.

– Nem vagyok a Parázs Gárda tagja, de Uther elég jól kitanított ahhoz, hogy bármit megállítsak, ami azon az ajtón bejön.

– Megkönnyebbültem, hogy két ilyen félelmetes amazon védelmez engem – mondja Farley, és a gúnynak csak a legcsekélyebb éle hallatszik a hangjában. Vigyorogva lecsúsztatja a hátáról az íjat és a tegezt, és átadja nekem. – Fogd ezt, Ász. Te jobban lősz, mint én.

– De…

– Nekem van másik fegyverem. – A csípőjén lévő kardra mutat. – Csak vedd el, jó? Mindketten tudjuk, hogy pocsékul célzom így botra támaszkodva.

– Köszönöm – mormogom, és ujjaim a tegez köré záródnak. Azonnal nagyobb biztonságban érzem magam most, hogy fegyver van a kezemben.

A beszélgetés akadozik, ahogy a sötét szalonban ülünk, és minden alkalommal összerezzenek, amikor a távolban robbanás hallatszik. Egyikünknek sincs ereje fenntartani a normális beszélgetés színjátékát. Bár testünk ebben a helyiségben van, szívünk és elménk messze jár, túl e négy falon, az utcán dúló harcban, amely percről percre közelebb és közelebb kerül hozzánk.

Természetesen a harc maga is borzalmas; azonban a harc végére való várakozásnak is megvan a maga másfajta borzalma. Tétlenül ülni, számolni a perceket, számolni a szívveréseket, imádkozni, hogy a hírek, amikor végre megérkeznek, jók legyenek.

Még soha nem éreztem magam ennyire haszontalannak. Egy szánalmas lány egy csinos ruhában, aki az árnyékban ül, és elbújik ahelyett, hogy segítene.

Mit tanítottál neki az elmúlt hetekben?

Egy kudarc vagyok. Nincs érzékem a mágiához, képtelen vagyok arra, hogy bárkit is megvédjek. Bárcsak valaki másra szállt volna ez az adottság! Olyasvalakire, aki méltó rá. Valakire, aki valóban tudna valamit tenni egy háborús helyzetben ahelyett, hogy elbújik, mint egy gyáva nyúl.

Elmémben egyik borzasztó gondolat kergeti a másikat, sötét körben, amely kígyózik bennem, és a mellkasom közepén tekeredik. A Szigillumom ég, állandó emlékeztetőül tehetetlenségemre.

– Carys… – próbálkozom újra, amikor egy robbanás olyan közel csapódik be, hogy a csillár a fejünk felett megzörren, és több vég szövet a padlóra zuhan. – Nekünk tényleg…

– Nem megyek el – ismétli meg sokadszorra is, makacsul. – Uther azt mondta…

– Uthernek fogalma sem volt, hogy milyen súlyos a helyzet! – Kétségbeesett pillantást vetek Farley-ra, de ő csak grimaszol, tanácstalanul. Nem igazán rángathatjuk őt, rúgkapálva és sikoltozva, a csatatérre egy csecsemővel a karjában. Ugyanakkor nem is hagyhatjuk itt egyedül.

Itt ragadtunk.

– Legalább a babát fogd, és bújjatok el valahová! – könyörgök önfejű barátomnak. – Ha a harc elér idáig…

Carys bosszúsan felsóhajt, de végül megteszi, amit kérek, és a hátsó pihenőrész felé indul, szablyával a kezében.

Farley feszülten kifújja a levegőt.

– Makacs, mint egy öszvér.

– Rémült. Nem akarja elhagyni az otthonát.

– Lehet, hogy nem lesz más választása, Ász.

A csata hangjai egyre közelebbről hallatszanak, és egyre erősödik a zaj, ahogy a vérontás kifelé terjed az áttört alagútból a Király útján, a környező terekre és mellékutcákba, és végül a főutca festői macskakövére is. Hallgatom a hangok közeledését, a háborús idők sajátos dallamát – a szívszorító sikolyokat, a pengék éles csattogását, amelyek olyan gyötrelmes lármává állnak össze, amely a fület és a szívet is megviseli.

Túl hamar, a harc már az ajtónk előtt dúl. Egy magas támlájú széket dugok a kilincs alá, de tudom, hogy ez a barikád meglehetősen gyenge. A kirakatba sietve bepréselem magam két próbababa közé, és az arcom az üveglaphoz nyomom, hogy kinézhessek.

– Rhya…

Egy kurta kézmozdulattal elhallgattatom Farley-t. Emberek futnak végig az utcán, arcukon por, kosz és vér. Nem katonák, hanem civilek, sokan közülük még mindig a legelegánsabb, Fyremasra szánt öltözékükben. A szívem összeszorul, amikor meglátok egy anyát, aki két gyermeket vonszol maga után, arca eltorzul a kétségbeeséstől, ahogy apró lábaik meg-megbotlanak.

– A várba! – kiáltja egy dyvedi katona, miközben az ellenkező irányba fut, és vadul mutogat hátra a válla fölött. – Meneküljetek a várba!

A közvetlenül az utca túloldalán lévő bolt ajtaja kitárul. Látom, ahogy két köpenyes női alak kirohan, és még arra sem szánnak időt, hogy elfordítsák a zárat. A suszter és a felesége csatlakoznak a menekülő caelderiekhez, és eltűnnek. Egy bolttal lejjebb a patikus kalapácsa és deszkái árván hevernek a félig bedeszkázott kirakat előtt.

A menekülő tömeg megfogyatkozik, majd egyre gyérül, mígnem csak egy maroknyi polgár szalad már el az ablak előtt, a piactér és a palota irányába. Amikor egy árny megáll a bejárati ajtó előtt, a szívem nagyot dobban a rémülettől. Kiderül, hogy nem az ellenség az; két kétségbeesett ököl dörömböl az ajtón, és egy ismerős hang kiált.

– Carys! Istenek, Carys, odabent vagy?

Kiugrom a kirakatról, elrántom a rögtönzött barikádomat, visszahúzom a reteszt, és olyan gyorsan rántom ki az ajtót, ahogy remegő kezem engedi.

– Keda?

– Rhya! – Rémülettől tágra nyílt szemmel mered rám. Karcsú arcát kosz borítja, kivéve a két orcáján végigfutó csíkokat, ahol a könnyek egyenletes áradatban folynak. A ruhája szegélye foszladozik. Felém nyújtja a kezét, mintha arra számítana, hogy képes vagyok biztonságba húzni. – Hála az isteneknek! Kérem, engedjen be! Megpróbáltam eljutni a palotába, de egyre csak jönnek, itt vannak, és én…

Sosem fejezi be a mondatot.

A kezét még mindig felém nyújtja, amikor egy penge hegye a szívébe fúródik.

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

KEDA TESTE A LÁBAM ELŐTT zuhan a földre.

A Fosztogató, aki megölte, kirántja belőle a fegyverét, felmordul, vaspecekkel átszúrt szája köp egy hegyeset, egyenesen a járdára. A tekintete teljesen érzelemmentes, ahogy rám szegeződik. Fejét oldalra billenti, és úgy tekint rám, mint egy kiirtandó, ocsmány kártevőre.

Újra felemeli a kardját.

Nem gondolkodom. Ösztönösen cselekszem, a mellkasomban feszülő erő kígyóként lecsap, mielőtt még meggondolhatnám magam. A tenyerem felemelkedik, és egy tiszta, koncentrált légáramlatot lövell egyenesen a Fosztogató mellkasába. Ő hátrarepül, mint egy bábu, amit egy láthatatlan zsinór húz, átvitorlázik az utcán, és betöri a suszter boltjának kirakatát. Egy röpke pillanatig bámulom a szabálytalan lyukat, amit a teste hagy maga után, és remélem, hogy nem jön vissza az üvegen keresztül.

Remélem, hogy meghalt.

Amikor nem jelenik meg újra, térdre rogyok a járdán. Keda már elment. Vértócsa veszi körül hason fekvő alakját, beszivárog csinos sárga ruhája szövetébe. Hetek óta hímezte, apró, tökéletes nárciszvirágokat varrt az ujjak és a szegély mentén. Folyton azt hajtogatta, a tavaszban semmi sem hasonlítható a nárciszhoz.

Soha többé nem fogja látni virágzásukat.

Soha többé nem fog látni semmit.

A szeme, amely korábban mindig olyan fényes volt, már üveges, ahogy felfelé bámul az éjféli égboltra, a semmibe. Végigsimítok a kezemmel az arcán, hogy lecsukjam a szemhéját, aztán remegve felállok. Az utca elhagyatott. Mindenki elmenekült, vagy menekülés közben megölték. A tekintetem abba az irányba fordul, ahonnan üvegcsörömpölés hangját hallom – a háztömb végében három újabb Fosztogató veri be a kirakatokat fejszéje nyelével. Módszeresen haladnak végig a boltok során, alapos pusztítást végeznek. Nem veszem le róluk a szemem, miközben belenyúlok a hátamon lévő tegezbe, és kihúzok egy nyilat.

Ha ebben a pillanatban bármit is éreznék a zsibbadtságon kívül, talán félnék. Félelmetes látványt nyújtanak: bőrbe és prémekbe öltöztek, sápadt bőrükön túlvilági rajzolatban tetoválások kígyóznak, amelyektől halandó létükre mágikusabbnak tűnnek, mint bármelyik tünde, akivel valaha is találkoztam. Hajukat copfba fonták, arcuk fekete harci festékkel csíkozott. Sötét vasdarabok tekerednek a csuklójukra és szúrják át a szemöldöküket, fúrják át a fülcimpáikat és csípik össze a mellbimbóikat. A nyakukban hosszú kötélen húsdarabok lógnak, mintha ékszerek lennének.

Tündék fülei.

– Még egy átkozott hegyes! Arra!

Kiszúrnak engem. Üvöltve támadnak, torokhangú harci kiáltásaik a fülembe csengenek. Óvatosan megkerülöm halott barátomat, hogy szembeszálljak velük, és közben azért imádkozom, hogy Carys és Farley elég bölcsek legyenek ahhoz, hogy bezárják az ajtót mögöttem. Nem nézek hátra, hogy ellenőrizzem, miközben felemelem az íjamat.

Az első Fosztogató a szeme közé kap egy nyilat. A második a szívébe. A harmadik túl közel kerül ahhoz, hogy lőhessek. Egy csuklómozdulattal átrepítem az utcán; a légáramlat úgy csap ki belőlem, mint egy ostor. Fejjel előre csapódik a patika kőfalának. Hallom nyakának reccsenését, és a mellkasomban érzett, jegesen közönyös erő mögött komor elégedettség bugyog fel bennem.

Négy ember halt meg a kezem által. Öt, Gowerrel együtt. Öt rovás a lelkemen. Öt repedés az egykor makulátlan erkölcsöm alapjain.

És nem tudom rávenni magam, hogy bűntudatot érezzek.

Hidegnek érzem magam, mint a jég. Hidegnek, mint a Szigillumom. Hidegnek, mint Keda teste, ahogy a romok közt fekszik, miközben a város összedől körülötte.

– Rhya! – Farley megrázza a vállam. – Rhya, jól vagy?

Pislogok, megdöbbenek a látványától. Nem hallottam, hogy kijött volna a szalonból, de most itt áll, az utcán, mellettem, vörös haja csillog a tűz fényében, amely még mindig vidáman lobog körülöttünk, a romba dőlt ünnep egyetlen megmaradt emlékeztetőjeként.

Carys mellette áll, Nevin baba a mellkasához kötözve, hogy szabadon használhassa a kezét, amelyben szablyát szorongat.

– Keda meghalt – mondom neki, és alig ismerek rá a saját hangomra. Üres. Hátborzongatóan üres. Mintha minden érzést kiöltek volna belőlem.

– Tudom – suttogja Carys. A szeme könnyekkel teli, ahogy a hátam mögé pillant, oda, ahol a Fosztogatók holtan fekszenek. – Rhya, drágám…

Megrázom a fejem.

– Még többen fognak jönni. Nem maradhatunk itt.

Carys nem ellenkezik tovább. Ezúttal nem. Csendben haladunk, a legbiztonságosabb útvonalat választva az utcákon keresztül a palotához – ezt a sétát szinte mindennap megteszem, amióta megérkeztem ebbe a városba. Olyan sokszor megtettem már ezt az utat, hogy valószínűleg bekötött szemmel is visszatalálnék. Általában nem tart tovább fél óránál, ha sietek.

Ma este sokkal tovább tart. Kínzóan lassan haladunk. Carysnak cipelnie kell a kisbabát, és Farley, az istenek áldják meg, nem tud valami gyorsan haladni a botjával. A lábam bizsereg, futhatnékom van. A testem vibrál a fel nem használt erőtől, ahogy óvatosan kinézek minden sarkon, és ellenőrzöm, hogy nem fenyeget-e valami veszély bennünket, aztán intek a barátaimnak, hogy jöhetnek. Elhaladunk a bank mellett, amelynek impozáns ablakait betörték, és elsietünk a kovácsműhely mellett, ahol már rég kihunyt a tűz.

Eleinte nem látunk senkit. Senkit, kivéve a halottakat, akik ott fekszenek az utcán, ahol elestek. Néhányuknak hiányzik a füle – trófeaként vitték el a Fosztogatók, akik megölték őket. Nagyot nyelek, és elfordítom a tekintetem.

Ahogy közeledünk a tóparthoz, a levegőben szinte tapintható a borzalom, a tarkómon feláll a szőr. A csata hangjai az alagútból elsöprő áradattá válnak, és elárasztanak bennünket. Carys és Farley arcára kiül a rettegés, ahogy elérjük a piactér határát.

Mindannyian megtorpanunk, és döbbent csendben nézünk körbe.

Ma este nincsenek vidám árusok, akik fűszereket kínálnak, bort kevernek, gesztenyét sütnek; nincsenek vásárlók, akik kövér pénztárcákkal járkálnak a bódék között, és a legfrissebb termékekért alkudoznak. Nem. Ma este ez egy temető. Halottak halmai, Fosztogatók és caelderiek egyaránt, akik egymásba gabalyodnak, mint partnerek egy hátborzongató táncban, amely a hegedűszó utolsó ütemei után is tart még. Az ősöreg patikus a kedvenc szökőkutam mellett roskadozik, ráncos kezével a hasi sebét szorongatja, amelybe belehalt. A rendezett boltjában tartott egyik erős elixír sem tudja visszahozni az életbe.

– Az istenek segítsenek rajtunk – mormolja Farley, és egy háromujjas mudrát rajzol a levegőbe, amelynek jelentését csak sejtem. – Az istenek segítsenek mindannyiunkat.

Carys az orra alatt egy ima szavait kántálja. Csak foszlányokat hallok belőle, ahogy átkelünk a piactéren.

– …hogy lelkük biztonságban utazzon az árnyékból a lángba, a lángból az éterbe…

Nem szólok semmit, erősebben markolom az íjamat. Próbálom nem túl alaposan megnézni a vérontás eredményét. Már félúton vagyunk a téren át, amikor meghalljuk egy nő segélykiáltását – hangja olyan szenvedő, hogy mindannyian riadtan nézünk egymásra. Megrándulok, hogy aztán a társaimra emlékezve megálljak.

– Az istenek szerelmére, menj! – kiáltja Carys, és meglöki a hátamat. – Csak lelassítunk. Az út hátralévő részét nélküled is meg tudjuk tenni.

– De…

– Rhya. – Farley szorosan megmarkolja a kardját. – Vannak, akiknek sokkal nagyobb szükségük van a védelmedre, mint nekünk ma este. Jól fel vagyunk fegyverezve és jó kiképzést kaptam. Ismerjük az utat. Menj!

A nő újra felsikolt, vérfagyasztó jajveszékeléssel.

– Csak… menjetek a várba! – kiáltom Farley-nak és Carysnak, a könnyeimet nyeldesve. – Amint tudok, utánatok megyek!

– Légy óvatos! – kiáltja utánam Carys.

De én már futok. A nő sikolyai egyre tompábbak. Követem hangját egy rövid sikátorba, amely kettéválik, és találomra a bal oldali elágazást választom, abban a reményben, hogy az elvezethet hozzá. A fejemben látom azt az anyát a két apró gyermekével, amint az életükért futnak. Látom, ahogy a piactéren újabb holttestek halmozódnak fel.

Gyorsabban futok, a széláramlatok segítenek. Gyakorlatilag repülök. Az üres sikátor torkolatából kifelé száguldva hirtelen a Király útján találom magam. Minden oldalon harc dúl. A Hadtest katonái és egyszerű gyalogosok lóbálják kardjukat és pajzsukat a Fosztogatók kétágú csatabárdjai ellen. Semmi nyoma a nőnek, akinek a kiáltásai a harcba csalogattak, és esély sincs arra, hogy megtaláljam. Abban a pillanatban, ahogy a lábam az utcára ér, csapásokat hárítok, és a pengék hatósugarán kívülre pördülök.

A kezem parancs nélkül, automatikusan mozdul – egymás után hagyom repülni a nyilaimat, és több Fosztogatót teszek el láb alól, mint amennyit meg tudnék számolni. Amikor meglátom a majdnem teli tegezt egy elesett dyvedi íjász hátán, gondolkodás nélkül felkapom.

Neki már nem lesz rá szüksége.

A távolban meglátom Cadogant, amint egy csapat katonát vezet az alagút felé, kardját a magasba tartva, miközben visszaszorítják az ellenséget. Jac mellette van, és vele egy ritmusban dolgozik, fejszéje szélmalomként leng a feje fölött. A szívemet körülvevő jég egy darabja megreped, amikor meglátom őket.

Még életben vannak.

Még mindig harcolnak.

Néhány értékes másodpercet pazarolok arra, hogy Penn után kutassak, de sehol sem látom. Valószínűleg az alagútnál van, ahol a harc a legsűrűbbnek tűnik, és a támadók felét bizonyára egymaga intézte el – még akkor is, ha szinte végsőkig kimerült. A köteléken keresztül az erejének csak a leghalványabb lüktetését érzem. Ez tudatja velem, hogy még életben van.

Egyelőre ez is elég.

A tó irányába haladok, szellemként siklok át a harci zónákon. A nyilaim célba találnak. Elvesztem a fonalat, hogy hány életet veszek el, hány Fosztogatót terítek le. Már nem érdekel, nem akarom számontartani, annak ellenére sem, hogy tudom, később, amikor mindennek vége, életem végéig a szívemen fogom hordozni haláluk súlyát.

Már majdnem elérem a hidat, amikor a szemem sarkából látom, hogy egy alak figyelmeztetés nélkül előpattan az árnyékból. Körbefordulok, íj a magasban, nyílvessző felhúzva, húr lövésre készen. A kezem mozdulatlan marad, ahogy felismerem a kristálykék szempárt, amely visszanéz rám.

– Helló, kis pacsirta – mondja Soren csaknem dorombolva. Mágia zümmög körülötte a levegőben, sűrű, mint a szirup. Írisze folyékonynak tűnik tőle, kavarog, mint a legmélyebb, ezüsttel csíkozott, óceáni áramlatok. Nem visel olyan fegyvert, amelyet én látnék, és úgy tűnik, egyáltalán nem zavarja a minden oldalról kibontakozó, teljes káosz.

– Soren – mondom némán, és csak bámulok rá.

– Mögötted!

– Mi?

A szemében harag villan, ahogy kitér előlem. Megpördülök, és egy Fosztogatót pillantok meg, alig ötlépésnyire tőlem, amint a csatabárdját felemeli egy minden bizonnyal halálos csapásra. Vagyis, csak az lett volna.

Harci dühtől eltorzult arcán feltűnik valami, ami a félelemhez hasonlít. A fegyvere a földre zuhan, és a torkát markolja, egyre buzgóbban karmolva azt, mintha elzáródott volna a légcsöve. Vörös foltok jelennek meg az arcán. A szemei véreresek, majd elkerekednek. Olyan, mintha fuldokolna. Megfullad a semmitől, amennyire meg tudom állapítani. Amikor azonban élettelen kupacként összeesik a lábam előtt, elernyedve, ahogy a halál elragadja, elnyíló szája sarkából víz ömlik ki.

– Szárazföldön megfulladni… – Soren megvetően felsóhajt mellettem. – Kár, hogy nem volt kopoltyúja.

– Te… – nézek rá meredten. – Hogy csináltad ezt?

De Sorennek nincs ideje válaszolni nekem. Már fordul is, mert újabb támadók érkeznek. Én csak állok ott, bénultan, és nézem, ahogy a közeli szökőkútból két ujja mozdulatával vízfolyamot varázsol elő, majd kis patakokban az érkező Fosztogatók hármasa felé küldi.

Ugyanezt a trükköt mutatta nekem egyszer, aznap, amikor találkoztunk – vízgömböcskék táncát egy serleg körül. Emlékszem, gyönyörűnek találtam.

Ebben most nincs semmi szépség.

A klántagoknak esélyük sincs megacélozni magukat, mielőtt a víz betolakszik a szájukba, az orrukba. Megtölti a torkukat, a tüdejükbe áramlik. Menten megfulladnak, és élettelenül hullanak a lábunkhoz, amikor erejük elhagyja őket.

– Istenek – suttogom.

– Bármennyire is isteninek tűnök, biztosíthatlak, hogy nem vagyok az. – Soren szemében annyi mágia úszik, hogy majdnem eláraszt. Ezüst villan a víz kékjében. – És nem lennél ennyire lenyűgözve az erőmtől, ha megtanulnál bánni a sajátoddal.

– Te… te… kiszorítottad belőlük a szuszt!

– Nem, vízbe fojtottam őket. De ha akarod, te meg tudod fojtani őket. Egy szempillantás alatt ki tudnád szorítani a szuszt a tüdejükből, szélfonó.

Rázni kezdem a fejem, de egy másik tetovált behemót válik ki a harcból, gyilkos szándékkal ránk szegezett tekintettel. Egy nyilat küldök a szívébe, mielőtt Sorennek ideje lenne megfordulni.

– Köszönöm – mondja bágyadtan, és újabb vízpatakokat lövell a közeli Fosztogatók egy csoportjára, akik felülkerekedtek egy gyalogos katonákból álló különítményen.

– Nem probléma – motyogom, és kilövök még két nyilat.

Természetes támadási ritmust veszünk fel, vállt vállnak vetve küzdünk, miközben a tópart felé tartunk. Ő fedezi a vakfoltomat, én pedig az övét. Együtt szép számban szedjük le a Fosztogatókat, akik a hídra menekülő, rémült civileket üldözik – én az íjammal, Soren a kevésbé hagyományos módszereivel. Ő nem egyszerűen csak kedveli a vizet, mint fegyvert; úgy is harcol, mint a víz. Minden mozdulatában folyékony erő van, minden támadását és ellenlépését kifürkészhetetlen erő táplálja.

– Mindjárt kifogyok a nyilakból! – vetem oda neki a vállam fölött. – Ha látnál véletlenül egy tegezt…

– Nincs szükséged nyilakra.

Ezt aközben jelenti ki, hogy egy hatalmas vízgömböt hajít a tóból egy hat támadó harcosból álló csoport felé. Visszasöpri őket a homokon keresztül a sekély vízbe. Lóbálják a fejszéjüket, és hadonásznak az öklükkel, de egy ilyen ellenséggel képtelenek felvenni a harcot. A fejük eltűnik a víz felszíne alatt, és soha többé nem bukkan fel.

Sorenre pillantok. Még csak nem is tűnik fáradtnak.

– Ügyes trükk.

– Mmm.

– Akkor is szükségem van nyilakra – mondom mereven, és belenyúlok a majdnem üres tegezembe –, ha bármi hasznomat akarod venni.

Szembefordul velem. Finom vonásainak tökéletes szimmetriáját elrontja azzal, hogy felvonja az egyik sötét szemöldökét.

– Sokkal jobb fegyver áll a rendelkezésedre. Csak használnod kell.

– Nem lehet.

– Miért?

– Nem tudom úgy irányítani az erőmet, mint te. Egyszerre, egy rohamban tör ki, és… magával ragad engem.

– Magával ragad?

– Elveszítem az irányítást. Elvesztem az eszméletemet. És nem kedvez a túlélési esélyeimnek, ha az éjszaka hátralévő részét alvással töltöm, kiszolgáltatva bárkinek, aki az eszméletlen testembe botlik.

Soren szája rosszallóan legörbül.

– Pendefyre egyáltalán nem tanított neked semmit?

– Arra tanított, hogy miként tartsam a vihart magamban! – Kilövök egy újabb nyilat. Ez az egyik utolsó. – Hogy be tudjam zárni a kaput belülről. Hogy ne szakadjon ki a zsanérokból, és ne öljön meg közben.

Megrázza a fejét, és morog.

– Istenverte Pendefyre és az ő átkozott irányítási mániája!

– Koncentrálhatnánk? – Kilövök egy nyilat egy különösen nagydarab Fosztogatóra, aki sarokba szorított egy családot a híd lábánál. – Vannak fontosabb dolgok is ma este, mint az, hogy képtelen vagyok szelet fonni.

– Nem, nincsenek! – csattan fel, tőle szokatlan indulatossággal. A keze a karomra fonódik, és megállít. Az erő örvénylése mögött a tekintete tele van rövid pórázon tartott indulattal. – Figyelj rám!

– Soren…

– Pendefyre azt akarja, hogy zárd el az erődet, mert így tud együtt élni ő a sajátjával. Olyan, mint egy alkoholista az üveggel, szélsőségesen fogyaszt. Mindent vagy semmit. Lakoma vagy éhínség. Egyszerűbb számára az önmegtartóztatás, ha az alternatíva a megsemmisülés. – Soren odahajol, az arca egy hajszálnyira van az enyémtől. – De te nem osztozol a vétkeiben. Neked nincsenek ugyanolyan problémáid az irányítással. Egyszerűen csak meg kell tanulnod mértékkel inni. Olyasvalakitől, aki tudja, hogyan kell.

Egy centit hátrálok.

– Nem hiszem…

– Mélyen legbelül tudod, hogy igazam van. Gondolj azokra az alkalmakra, amikor magától értetődően használtad az erődet. Nem erőltetted, nem nyers erővel kényszerítetted ki. Amikor gondolkodás nélkül áramlott, könnyedén, mint egy lélegzetvétel a tüdődben.

Látom, ahogy a nyilaim vitorláznak, mindig célba találnak. Látom, ahogy a lábam repül a macskaköveken, mintha a szelek szárnyán repülnék. Látom, ahogy a tenyerem felemelkedik, és egyetlen tiszta erőlökettel átküldi Keda gyilkosát egy kirakatüvegen.

Ezekben a helyzetekben nem kényszerítettem a mágiát. Még csak nem is gondoltam rá. Úgy jött hozzám, ahogy Soren mondta, mintha az énem természetes kiterjesztése lett volna.

– Nem az erőddel van probléma – suttogja. – Hanem a tanároddal.

Megrándulok.

– De…

– Te nem olyan vagy, mint ő, kis pacsirta. Hanem mint én. – Soren óceántekintete vándorló hullámként csordul végig az arcomon. A keze egy röpke pillanatra oda emelkedik, ahol a fűzőm véget ér, és érintése megpihen a Szigillumom szabadon látható indáin.

Majdnem kiugrom a bőrömből. Soha senki más nem érintette még a csupasz jelemet. Gyötrelmesen érzékeny az ujjai alatt, a bőr úgy bizsereg, hogy lehetetlenné teszi a légzést is, nemhogy a beszédet.

– Azt mondtad, vihar dúl benned. Olyan, amit meg kell szelídíteni. Beavatlak egy kis titokba – mondja halkan. A bizsergés felerősödik, a tiszta érzés áradata, ahogy egy mágikus impulzust küld közvetlenül a bőrömbe. – Ez nem szörnyeteg, amit ketrecbe kell zárni, és nem is démon, amit le kell igázni. Nincs vihar, amit meg kellene szelídíteni. Te vagy a vihar, Rhya Fleetwood.

Elrebbenünk egymástól, amikor egy újabb csapat Fosztogató rohan felénk, megzavarva a pillanatot. De miközben újabb nyílvesszőért nyúlok a tegezembe, nem tudok nem gondolni Soren szavaira, és arra, hogy mit jelentenek majd a jövőmre nézve… feltéve, hogy bármelyikünk is túléli ezt az éjszakát.

Te nem olyan vagy, mint ő, kis pacsirta.

Hanem mint én.

A tegezem kiürül, amikor megpillantok egy híd felé száguldó, ismerős arcot. Felém rohan. Szürke haja hátralebben az arcából, amikor mellém ér. A tekintetében az aggodalom váltakozik az eltökéltséggel.

– Uther!

– Nem láttad Caryst? – Fáradt és izzadt, de egyébként sértetlennek tűnik. – Elmentem a szalonba, de semmi jele…

– Ő és Farley a vár felé tartottak, a legutolsó információm szerint. A piactérig velük voltam, de belekeveredtem a csatába, és szem elől tévesztettem őket.

Aggódó tekintete végigpásztázza a tópartot. Követem a pillantását, és meglepetten elkerekedik a szemem a látottaktól. A harcok csitulnak. A homok halottakkal teli – többnyire Fosztogatókkal, állapítom meg nem kis elégedettséggel. Azt a néhányat, aki még életben maradt, éppen visszaszorítják a Király útján. Néhányan egyenesen az alagút felé menekülnek. Bármennyire is lehetetlen, úgy tűnik, talán tényleg megnyerjük ezt a csatát.

– Biztos vagyok benne, hogy Carys és Nevin biztonságban van a várban – győzködöm Uthert, megragadom a kezét, és megnyugtatóan megszorítom. – Nem akarta otthagyni a szalont. Ott akart megvárni téged. De amikor a harcok elérték a főutcát, nem hagytam neki más választást.

– Helyesen cselekedtél. Köszönöm, Rhya. Hogy odamentél hozzá, és hogy kényszerítetted, hogy menedéket keressen. Tudom, milyen makacs tud lenni a feleségem.

– Ó, nélkülem is jól meglett volna. Elvégre ott van neki a szablyája.

Elmosolyodik.

– Ezt megkönnyebbülten hallom. De azért jobban fogom érezni magam, ha a saját szememmel győződöm meg arról, hogy jól van. Súlyos veszteségeket láttunk… katonákat és civileket egyaránt.

– De úgy tűnik, a harcok nagyja már véget ért.

– Egyelőre – ért egyet. – Pendefyre és Mabon újra lezárta az alagutat. Hogy meddig, azt nem tudjuk megmondani. Bármilyen ellenség maradt is a városban, Cadogan és Jac egységei éppen most végzik ki őket, miközben beszélgetünk. De a klánok csak előfutárok. Efnysien serege a város határán kívül várakozik. Ötezer ember vörösben, felkészülve arra, hogy eltiporjon minket, ha a Fosztogatók nem járnak sikerrel.

Sziszegve levegő után kapok.

– Olyan sokan!

– Légy bátor, Rhya! Még nincs minden veszve. – Könnyedén megszorítja a karomat. – Addig nem, amíg még van bennünk szusz, és harcolunk. Nem számít, milyen sötét az éjszaka, a hajnal végül mindig eljön.

– És vele együtt egy teljes zászlóaljnyi erősítés Llŷrből – mondom, legalább annyira az ő megnyugtatására, mint magam miatt.

– Soha nem gondoltam volna, hogy megélem a napot, amikor Soren király vállvetve harcol Dyved katonáival. – Elnéz mellettem a homokos partra. Követem a tekintetét a Víz Örökösére, aki egyszerre két vaskos harcost fojtogat a sekély vízben. Még ebből a távolságból is látom a vigyorának hihetetlenül fényes villanását.

– Nem mondhatom, hogy nem látjuk hasznát – mormogja Uther. – Majdnem az egész partvonalat megtisztította. Könnyebb lesz az embereket a várba terelni, ahol biztonságban lesznek.

– Segítek irányítani őket!

– Köszönöm, Rhya – mondja, de a tekintete a hidat pásztázza, ahol még mindig folyamatos emberáradat tör utat a palota kínálta menedék felé. Tudom, hogy Caryst és Nevint keresi a tömegben. Azt is tudom, hogy addig nem fog tudni másra koncentrálni, amíg nem tudja, hogy biztonságban vannak.

– Menj csak! – sürgetem finoman. – Menj, nézd meg, hátha megtalálod őket.

– Nincs rá idő.

– Uther. Talán csak most van idő. – Újra megragadom a kezét. – A vörös sereg talán hajnalig vár, hogy újabb poklot szabadítson ránk. Vagy talán mégsem. Talán túléljük az éjszakát. Talán nem. Akárhogy is… jobban fogsz harcolni, ha tudod, hogy a családod ott van a vastag kőfalak mögött.

Uther egy pillanatig tétovázik, mérlegelve személyes késztetését a megingathatatlan felelősségérzettel szemben.

– Penn azt akarná, hogy gondoskodj a családodról – teszem hozzá halkan. – Nem hibáztatna ezért.

Látom a pillanatot, amikor meghozza a döntést; rendíthetetlen, szürke szemében tiszta, hamisítatlan megkönnyebbülés csillan fel. Futó mosolyt küld felém, miközben elindul a híd irányába. A szavai visszalibbennek hozzám, miközben beleolvad a tömegbe:

– Mindjárt jövök!

Szinte azonnal szem elől tévesztem. Nem járhat messzebb, mint az út egynegyedénél, amikor egy fülsértő robajlás vonja hirtelen magára a figyelmemet, és felpillantok. Először alig hiszem el, amit látok.

Sziklák zuhannak le a vízesés két oldalán a falról, hatalmas kőlavinaként. Szekér nagyságú sziklák gurulnak le a felső szakaszról, házakat zúznak porrá, ahogy a föld felé zuhannak. Először azt gondolom, hogy ez csak sziklaomlás lehet – talán a város alapjai is megremegtek, amikor a védőpajzsok leomlottak, destabilizálva a minket körülvevő megkövesedett lávafolyamokat. De a lavina eredete hamarosan riasztóan nyilvánvalóvá válik.

Minden vér kifut az arcomból a kráter peremén átmászó hatalmas szörnyalakok láttán. Valamelyest emberi a formájuk, de itt véget is ér a hasonlóság. Legalább ötször olyan magasak, mint egy átlagos ember, bőrük a befagyott tó szürkésfehér árnyalata, ruházatuk tucatnyi állat bőréből összeollózott rongyok összevisszasága. Loncsos hajtincsek lógnak le a tompa arcokba, a tágra nyílt szemek körül. Nincs fegyverük.

Nincs is rá szükségük.

Tudom, még mielőtt a tőlem tízlépésnyire, a parton üvöltő katona megerősítené, hogy mik ők.

– Jégóriások!

Úgy másznak a falakon, mint ahogy én egy fáról másznék le, hatalmas lábukkal átütik a sziklák legmagasabb pontjain ékeskedő házak rézsútos tetejét. Nagyon remélem, hogy akik ott laknak, már elmenekültek otthonról.

Ló méretű kezek záródnak a sziklák és a széttört házak alapzatának darabjai köré. Nincs idő felkészülni, az óriások habozás nélkül törmeléket zúdítanak a városra. Záporoznak lefelé, épületeket törnek szét és a tóba csobbannak. Mi minden elképzelhető irányba szétszóródunk a part mentén, mint a hangyák a jégesőben, fedezéket keresve, ahol csak lehet. Teljesen egyedül találom magam, cikázok és kitérek, egyik szemem az égre szegeződik, hogy a lövedékeket figyeljem, a másikkal próbálok biztonságos irányt venni a pánikba esett tömegben. A tehetetlenség szinte tombol az ereimben.

Pillanatokkal ezelőtt még azt hittem, hogy mi vagyunk fölényben… hogy a csatának talán vége. Most, ahogy figyelem a jégóriásokat, amint lefelé ereszkednek a sziklákról, a torkom annyira összeszorul, hogy már nem tudok levegőt venni.

– Vigyázz!

A kiáltás a másodperc törtrészével azelőtt hangzik el, mielőtt valami, ami úgy néz ki, mint egy ház alapja, keresztülszáguld a levegőn, a partszakasz felé, ahol én és körülbelül egy tucat katona keresünk menedéket. Harctól megfáradt arcuk elkomorul a rémülettől, ahogy megpillantják az egyenesen felénk tartó halált.

A kezem gondolkodás nélkül emelkedik fel, magasan a fejem fölé, ujjaim egyenesen széttárva. Hívom a szelet, és egy szempillantás alatt meg is érkezik – vastag hullámban bomlik ki a mellkasomból. Veszek egy lélegzetet, és formát adok neki, elképzelve egy tömör légfalat, amely elég sűrű ahhoz, hogy megállítson bármit, és elég nagy ahhoz, hogy mindenkit megvédjen körülöttem.

Hátratántorodom, amikor a nehéz alapdarab belecsapódik a légpajzsomba, és úgy érzem, mintha gyomorszájon vágtak volna. De csak összeszorítom a fogaimat, és küszködve, nyögve, minden erőmmel visszalököm a lövedéket, mire a házalap hatalmas csobbanással a tóban landol. A katonák hálás pillantásokat vetnek rám, mielőtt elinalnak a homokban, hogy kikerüljenek az óriások hatótávolságán kívülre, akármit is készülnek legközelebb feléjük hajítani.

A terepen lévők szerencséjére a jégóriások figyelme nagyrészt a palotára összpontosul. Minden sziklára, amely a városba csapódik, három jut, ami a vár kőfalát ostromolja – a várét, ahová oly sok caelderi menekült, hogy biztonságban legyen.

Ahol Carys, Nevin és Farley is menedéket keresett.

A szemem elkerekedik, ahogy látom, hogy a tornyot, ahol alszom, darabokra zúzzák a sziklák. A torony megremeg a támadás ereje alatt. Egyre nagyobb rémülettel döbbenek rá, hogy eleve ez volt a tervük. Az első támadás célja az volt, hogy marhaként tereljenek minket egy arra alkalmas helyre. És amikor már kezd lankadni az éberségünk, jön egy második hullám, hogy végrehajtsák a mészárlást.

Sötét gondolataimtól megzavarodva, tagadhatatlanul rémülten nyögök fel, amikor egy hordó méretű szikla csapódik a homokba, alig hatlépésnyire tőlem.

Hátraugrok, és egy forró, kemény mellkasba ütközöm.

– Minden rendben – mondja Penn rekedten. – Itt vagyok veled.

Megfordulok, hogy ránézzek, és magamba igyam a látványát – a vérfoltokat, amelyek a halántékán lévő sebből származnak, és porral borított, izzadságtól pettyezett vonásait. A szeme alatti karikák olyanok, mintha zúzódások lennének. A kard a kezében vérben ázik, és vörösen izzik. Egy szívdobbanásnyi időm sincs arra, hogy értékeljem, hogy még lélegzik, máris kézen fog, és rángatni kezd.

– Penn, megtámadják a palotát…

– Tudom. – Komor a hangja. – Biztonságba helyezlek, aztán visszamegyek, és segítek.

– Carys és Farley odabent vannak!

– Nem, nincsenek. – Felhúz három fa lépcsőfokon, a tó mentén futó mólóra. – A barakkok alatt van egy óvópince. Én magam vittem oda őket.

– Biztonságban vannak?

– Biztonságban vannak.

A melegség, amely e hír hallatán eláraszt, el is illan, mielőtt igazán megélhetném. Megvetem a lábamat, és megállásra kényszerítem Pennt.

– Rhya, nem állhatunk meg itt…

– Uther.

Sötét szeme résnyire szűkül.

– Mi van vele?

– Uther! – Visszapillantok a palota felé. Az oda menekült ezrek most visszafordulnak, és olyan gyorsan futnak be városuk véres romjai közé, ahogy csak a lábuk bírja. Hiába keresek közöttük ősz tincseket. – A hídon van. Elment, hogy megkeresse Caryst a várban. Én küldtem oda, Penn. Muszáj…

Szavaim tehetetlen hallgatásba fulladnak. Mert miközben nézem, a legmagasabb torony még egyszer, utoljára megremeg, amikor egy szikla a közepébe csapódik, és az építmény oldalra dől. A középső toronynak ütközik, a kő dübörgése olyan hangos, hogy mennydörgésként hasít a fülembe. Egy pillanatra mindkét torony meginog, majd együtt zuhannak le a lehetetlen magasságból az alattuk lévő palotára. Megreped a nagyterem kupolás teteje, mint a tojáshéj, beomlik az udvar külső fala, majd a tornyok előrebuknak a tóra.

A hídra.

Az idő mintha lelassulna a becsapódás előtti másodpercben. A part biztonságából figyelem, ahogy a félúton rekedtek felnéznek, és látják, hogy az égbolt rájuk zuhan. Nincs idő megmozdulni. Még sikoltozni sincs idő. Nincs menekvés. Nincs kiút. Nincs légpajzs, ami megmenthetné őket a sorsuktól. A becsapódás megrázza az egész várost, a csontig hatoló rengés visszhangja visszhangzik a kráterben.

Caelderiek százai vannak még a hídon, amikor azt több tonna kő és szikla temeti maga alá. Majdnem mindannyian ártatlan civilek.

Legalább egy közülük viszont katona.

A Parázs Gárda kitüntetett hadnagya.

Egy férfi, akit kitartó lélekjelenlét, rendíthetetlen hűség és fáradhatatlan jóság jellemez.

Vezető.

Szerető férj.

Újdonsült apa.

Barát.

Az én barátom.

Mindjárt visszajövök, mondta nekem.

Az utolsó szavai.

Az utolsó szavak, amelyeket valaha is kimondott.

A becsapódást követő csendben, miközben figyelem, ahogy a tó türkizkék vize elnyeli a szétroncsolt kőtörmeléket, érzem, hogy a szívem is helyrehozhatatlanul darabokra törik.

– Én küldtem őt oda – suttogom megtört hangon. A távolban sikolyok kórusa szól. – Én küldtem őt oda.

HARMINCHARMADIK FEJEZET

NINCS IDŐ ARRA, HOGY Utheren töprengjünk, nincs idő arra, hogy egyszerre ennyi ember felfoghatatlan elvesztését gyászoljuk. A palota leomlott, a jégóriások győzelmi kiáltásokat harsognak, amelyek szinte átrepesztik a dobhártyámat, és jéggé dermesztik a szívemet.

Aztán elkezdenek lemászni a városba.

– Sorakozzatok fel! – kiáltja Penn. – Jac, Cadogan, Mabon! Gyűjtsétek össze az embereiteket! Sorakozzatok fel a partvonalnál!

Képtelen vagyok megmozdulni. Nem kapok levegőt. Csak bámulom, ahogy a barátaim parancsokat adnak az egységeiknek, a kardokat készenlétbe helyezik, hogy felkészüljenek az új fenyegetésre. Dyvedi gyalogos katonák rendezett sorokat alkotnak a Király útja mentén, felkészülve a második bombázásra. Soren kihúzza magát, az összeomlott palotára szegezi tekintetét, és az óriásokra, akik ledöntötték.

Úgy számolom, tízen vannak, mindegyikük olyan magas, mint egy épület, és majdnem olyan széles is. Átgázolnak a tavon, derékig a türkizkék vízben, és halálos ígérettel szegezik ránk a tekintetüket.

Mindannyiunkat meg fognak ölni, gondolom, miközben nézem, ahogy közelednek. Lábuk alatt eltapossák a városunkat. Egészben felfalnak minket, és fogpiszkálónak használják a csontjainkat, ha végeztek…

– Nyílpuskákat fel! – üvölti Mabon a balszárnyról. – Tűz!

Egy sortűz suhan át a tó felett. Sok lövedék talál célba, az óriások karját, lábát, húsos hasát érik.

De ők csak jönnek tovább.

– Íjászok, felkészülni! – harsan Jac parancsa a jobbszárnyról. Az íjászok sora megfeszíti a húrt. – Tűz!

A nyilak is célba találnak. De az óriások nem tartanak hosszabb szünetet egy lélegzetvételnél – egy pillanatra bosszantja csak fel őket a bőrükről visszapattanó hegyes pálcák sorozata, de nem riadnak vissza. Sápadt arcuk dühösen eltorzul, miközben tovább gázolnak felénk. A tó gőzölög körülöttük, ahogy haladnak benne, testük olyan hideg, hogy körülöttük a vizet azonnal fagyos péppé változtatja.

Most már értem, miért hívják őket jégóriásoknak. Nem annyira a jéghideg bőrük miatt, és nem is azért, mert hajlamosak a világ leghidegebb részein letelepedni. Hanem azért, mert a szemükben nincs egy szikrányi melegség sem. A tekintetük hideg, mint a halál, érzéketlen, mint a Szimmeri-hegység hava. Soha nem éreztem még olyan biztosnak közelgő halálomat, mint ebben a pillanatban, amikor a parton állok, és nézem, ahogy közelednek. A katonák körülöttem idegesen fészkelődnek. Valaki halkan imádkozik, egy fohász suhan a szélben.

– …az istenek mindig megvédik azokat, akik hűségesek és igazak…

Az óriások már félúton vannak felénk.

– Kardok készenlétben! – kiáltja Cadogan a katonáinak. – Pajzsokat fel!

De én már nem nagyon figyelek a katonákra. Ehelyett a vízparton egymás mellett álló két férfira szegeződik a tekintetem. Mindkettejük válla széles, a puszta testtartásuk is erőt sugároz. A köteléken keresztül olyan erőhullámot érzek, amilyet eddig még nem tapasztaltam.

Egyként emelik fel a karjukat. Penn kezében két lánggömb, Soren kezében két hatalmas vízgömb. Mint egy tánc, amit olyan régen koreografáltak, hogy a lépések már beivódtak a csontjaik legmélyébe, a mágikus erőhullámaik összehangolt támadásként terjednek szét a tavon. A tűz elnyel a jégóriások közül kettőt, megégeti fagyos bőrüket és lángra lobbantja a hajukat. Fájdalmukban és dühükben felüvöltenek, olvadó arcukhoz kapják a kezüket, és hátrafelé botladoznak.

Soren két másikat hatástalanít. Víz árasztja el tátongó szájukat, akárcsak a Fosztogatókat az utcán. Fulladoznak és öklendeznek, hatalmas kezük hasztalanul markolja a torkukat, ahogy a felszín alá süllyednek. A víz gyorsan összezárul a fejük fölött, Soren parancsára cselekszik.

Mabon és Jac hangja felharsan, és egyik sortüzet a másik után parancsolják az ellenségre. A Penn tüzében vonagló óriások is elvesztik a csatát.

Őket is elnyeli a tó.

Négy halott.

Hatan maradtak.

Továbbmenetelnek, a víz kavarog a derekuk körül . Háromnegyed részben átértek, és egyre gyorsulnak. Ha Soren és Penn le tudja őket győzni, akkor talán még nincs végünk. Talán nem pusztulunk el. Talán…

Érzem a pillanatot, amikor Penn mágikus ereje ellobban, a tüze kialszik. Ma este túlfeszítette a húrt, mindent kiadott magából. Mind az izmait, mind a mágikus erejét tekintve. Térde a homokba csapódik, válla előrezuhan, ahogy levegőért kapkod, majd összeesik. Elönt a félelem, ahogy látom, hogy elesik. A kötelékünkön keresztül érzem, nem több, mint egy halvány villanás. Egy törékeny szívdobbanás, alig lélegzik.

Elszakadok a kardforgatók különítménye mögötti helyemről – ők a város utolsó védelmi vonala. Penn ellentmondást nem tűrő, sziklakemény hangon közölte velem, hogy semmilyen körülmények között nem hagyhatom el a helyemet. Beleegyeztem, de ez még korábban volt. Mielőtt végignéztem volna, ahogy kiégett. Mielőtt láttam volna, hogy Soren egyszerre küzd a hat megmaradt óriással, és az arcára színtiszta feszültség ül ki.

Szárnyas léptekkel szaladok le a parton, három nagy lépésben teszem meg a távolságot. A szívem faltörő kosként dübörög a bordáim mögött, ahogy megállok a két férfi között. Soren balra tőlem, még mindig küzd; Penn pedig jobbra, alig lélegzik.

A távolban katonák kiabálnak parancsokat, és sortüzeket küldenek az égre. A hangjukat elragadja az egyre erősödő szélzúgás, amely végigsöpör a tavon, habosra kavarva a mozdulatlan vizet. Nyilaik letérülnek a pályájukról, ahogy a levegő, amelyen keresztülrepülnek, körbe-körbe kezd korbácsolódni, egyre erősebben, minden másodperccel egyre gyorsabban és gyorsabban. Homok száll fel körülöttem, tölcsérfelhőt alkotva. Hagyom, hogy karjaim oldalt felemelkedjenek, ruhám aranyszínű ujjai vadul csapkodnak, ahogy az általam szabadjára engedett tornádó puszta ereje felemel a földről.

Soren tekintete rám villan – csak egyszer, csak egy másodpercre. Elég hosszú időre ahhoz, hogy lássam a meglepetést a szemében, amikor megpillantja, ahogy az égbe emelkedem. Egyre magasabbra és magasabbra. Már majdnem szemmagasságban vagyok a jégóriásokkal. Bámulnak rám, alig húszlépésnyire tőlem, üres tekintetükön látom, hogy nem tudják felfogni, amit látnak. Lépteik lelassulnak, egy pillanatra elbizonytalanodnak.

Behunyom a szemem.

Te vagy a vihar, Rhya Fleetwood.

És valóban az vagyok. Érzem ott, magamban, nem is olyan mélyen a felszín alatt. Egy hurrikán, egy vihar. Pusztító szelek hajtotta, sötét felhők kavarognak. Nem próbálom megszelídíteni, inkább közel húzom őket magamhoz – játékra hívom őket, mint régi barátokat, akiknek a látogatása már régóta esedékes.

Oly’ sok éven át féltem a bennem morajló sötétségtől! Egész életemben rettegtem attól, ami voltam. Attól, aki voltam. Már jóval azelőtt menekültem, hogy elhagytam volna Tengerzugot. Visszatartottam a felhőket, mert féltem, hogy mi történik, ha hagyom, hogy kiszabaduljanak.

Többé már nem menekülök.

Hagyom, hogy a sötétség rám boruljon. Áradjon át rajtam. Behatoljon a bőröm alá, a csontvelőmbe. Hagyom, hogy a karjaiba vegyen, és lassan a vég felé keringőzzön velem. És feleannyira sem sötét, mint amennyire féltem, hogy az lesz. Mert azokban a felhőkben fény van. Nem a nap süt át rajtuk, nem a lángok forrósága hevíti őket… hanem az elektromosság fehéren izzó villanása, amely végigsöpör a viharomon.

Réz ízét érzem az ajkamon, és tudom, hogy a szememből vér szivárog. Elektromosság szikrázik végig a gerincemen, apró, fájdalmas áramütésekkel. Minden szőrszálam égnek áll, ahogy a levegő a tornádómban tisztán statikussá válik. A mellkasom úgy fáj, mintha az egyik jégóriás az öklébe szorította volna, és fokozatosan kiszorítaná belőlem az életet. De belekapaszkodom az öntudatom utolsó megmaradt foszlányaiba, hagyom, hogy a mágia erőt gyűjtsön, hagyom, hogy a töltés addig gyűljön bennem, amíg már nem tudom tovább tartani.

A szemem felpattan a felszabadulás pillanatában. A villámok átfutnak rajtam, kilövellnek a mellkasomon lévő jelből, majd végigfutnak a karomon és az ujjbegyeimen.

Villámok.

Gyönyörű ívekben ágaznak szét, egyenesen a jégóriások mellkasának közepébe csapódva, áthatolva a víz felszínén. A tó elnyeli a töltést, majd ezerszeresére erősíti, a víz olyan kitörésben vezeti az elektromosságot, amely nappali fénybe borítja az éjszakai égboltot.

Az óriások vonaglanak az áramütés hatására. A szemük kifordul, eltátják foghíjas szájukat, a gerincük ívben megfeszül, ahogy a görcsök szétroppantják a csontjaikat. Amikor a villámlás végül megszűnik, testük nem több, mint sistergő porhüvely.

Ezt látva elmosolyodom, miközben a saját testem, amely minden tűrőképessége határát elérte, már nem tud megkapaszkodni az örvényben, amely a levegőben tart. Aranyszoknyám kusza halmában visszazuhanok a földre. Még arra sincs erőm, hogy megpróbáljam tompítani az esésemet.

Szerencsére Soren ott van, hogy megtegye helyettem.

Halkan felnyög, ahogy a karjába fogja a testemet. Nem tudok mást tenni, mint felpislogni az arcára, miközben a mellkasához szorít.

– Ez elég hasznos trükk volt – mondja, és a tekintetében kavarog a mágikus erő, de valami más is van benne. Valami olyasmi, ami a csodálatra emlékeztet.

Az ajkam szétnyílik, hogy válaszoljak, de nem igazán sikerül. Az erőm lankad, az eszméletem egy hajszálon függ. Ahogy Soren tekintete végigsiklik az arcomon, látva a vonásaimra kiülő kimerültséget, hirtelen tiszta erő impulzusát küldi egyenesen a mellkasomba, kölcsönadva nekem egy keveset feneketlennek tűnő tartalékaiból. Cunamiként csap át rajtam, és körülöleli a fájó Szigillumomat. Más érzés, mint Penné – nem forró perzselés, hanem megnyugtató áradat. Belülről kifelé erősít meg, amíg a lelkemet átitatja az ő áradó, frissítő ereje.

De még ez sem elég ahhoz, hogy el ne ájuljak.

A kimerültség sötét tengere a mélybe hívogat.

A szemhéjam lecsukódik.

És alámerülök.

*

AMIKOR FELÉBREDEK, EGYSZERŰ raklapon fekszem egy ismeretlen helyiségben. Az ajtó fölé Dyved jelképét, a lángoló hegyet festették. Egy fegyverállvány támaszkodik a falnak. Beletelik egy pillanatba, mire rájövök, hogy a katonák laktanyájában lehetek.

Minden izmom tiltakozik, ahogy talpra állok. A fejem annyira forog, hogy egyik kezemmel a falnak kell támaszkodnom, nehogy összeessek. Megvárom, amíg a szédülés hullámai elmúlnak, aztán elhagyom a szobát.

Odakint káosz van. A közös étkezőből rögtönzött tábori kórház lett. Mindenütt sérült caelderiek hevernek, asztalokra fektetve, összetolt székeken elhelyezve, és bárki ellátja őket, akinek van szabad keze. Még három métert sem teszek meg, és már azon kapom magam, hogy egy idős asszonynak segítek, aki egy katona kificamodott vállízületét próbálja visszaugrasztani a helyére. Mikor a művelet befejeződött, a nő rám tekint – először néz rám igazán, amióta megálltam neki segíteni –, és elkerekedik a szeme.

– Szélfonó. – A suttogása tiszteletteljes. A levegőbe a Tetrád jelét rajzolja. – Az istenek áldjanak meg!

Nem tudom, mit válaszolhatnék erre, ezért csak bólintok, és folytatom az utamat. Több túlélő van, mint remélni mertem, mindenféle harci sérülésekkel. Újra megállok, hogy segítsek – ezúttal egy kétségbeesett szülőpárnak, akik éppen egy elég csúnya sebet varrnak össze a lányuk lábán –, amikor megérzem Penn jelenlétének melegét.

Megvárja, amíg befejezem a seb bekötözését, aztán magához hív. Nem mond semmit, amikor megáll mellettem, csupán összefonja az ujjaimat az övével, és lassan kivezet az ispotályból, a kora reggeli napfénybe. A küzdővermekben további túlélők táboroznak. Meglátom az öreg gesztenyesütőt, aki közöttük mozog, és gőzölgő csomagokat osztogat a kialvatlan caelderieknek. Ráncos arcát vér csíkozza és kiül rá a bánat, de egy apró, foghíjas mosolyra mégis képes, amikor találkozik a tekintetünk.

Penn levezet a tóhoz. A parton még mindig holttestek hevernek, a homokot vér színezi vörösre. Állkapcsa megfeszül az indulattól. A levegő nehéz a kimondatlan szavaktól.

Eljött a pirkadat, míg én aludtam. Körülnézek a reggeli hamuszürke, sápadt fényben, néma döbbenettel mérem fel a pusztítás mértékét. A palota romhalmazzá vált. A tó halványan gőzölög, még mindig túl forró ahhoz, hogy megkockáztassam, hogy belegázoljak. A felszínt több ezer döglött hal borítja – az általam kavart elektromos vihar ártatlan áldozatai.

Egy hosszú pillanatig nézem a híd víz alá merült maradványait, amelyek a ledőlt tornyok alá szorultak. Tudom a választ a kérdésemre, mielőtt kimondanám. Mégis meg kell kérdeznem. Hangosan kell hallanom, hogy elhiggyem.

– Uther? – kérdezem rekedt hangon.

Penn megrázza a fejét.

– Ezt nem… – Szemembe szöknek a könnyek, amelyeket a végtelen éjszaka alatt visszatartottam. – Az istenek verjék meg!

Penn egy szót sem szól. Nincs mit mondani. A barátja halott, a városa romokban hever. Mi azonban még mindig itt vagyunk. Még élünk. Ezért a karjába húz, és hagyja, hogy sírjak a vállán. Az álla a fejem tetején nyugszik, miközben szorosan átölel, és olyan erősen szorít, hogy alig kapok levegőt.

– Carys téged keres – mondja, amikor elapadnak a könnyeim. – A szalonjában van. Nincs túl jól.

Felkapom a fejem, hogy a szemébe nézhessek. A tekintete végtelenül komoly.

– Tudja? Tudja, hogy én voltam az, aki beküldte őt a palotába?

– Rhya…

– Gyűlölni fog engem. – A könnyek újabb hulláma azzal fenyeget, hogy eluralkodik rajtam a sírás. – És nem hibáztathatom érte. Az én hibám.

– Nem a te hibád.

– Én vagyok a felelős. Gyakorlatilag én öltem meg.

– Nem te ölted meg Uthert. – Gyengéden megráz. – Számtalan életet mentettél meg a csata során. Mindannyiunkat megmentettél, Rhya. Nélküled csak pép maradt volna belőlünk az óriások kezében. Carys tudja ezt. Mindenki tudja. Egy nap majd dalokat írnak erről a csatáról, és megéneklik a szélfonót, aki fényt lobbantott a legsötétebb pillanatokban.

Megrándul az ajkam. Nem vagyok teljesen biztos abban, hogy ennek örülnöm kellene. Körbepillantok, végigpásztázom a romokat. Hosszú időbe fog telni, mire újraépítjük a beomlott épületeket és a ledöntött házakat. Még hosszabb időbe telik majd begyógyítani a sebeket, amelyeket azok hiánya ütött, akiket elvesztettünk.

– Efnysien már akkor habozott belépni a városba, amikor meghallotta, hogy Soren csatlakozott a harcokhoz. De amint meglátta a villámaidat, farkát behúzva elmenekült – meséli Penn. – Rájött, hogy a Fosztogatók vagy a jégóriások nélkül kevés esélye van a város elfoglalására. A serege már dél felé menekült, mire a llŷriai csapatok megérkeztek. Soren ezekben a percekben is üldözi a határainkon túlra. Nincs hőbb vágya, mint hogy egyik végtagot a másik után tépje le a sógoráról.

– Ezzel nincs egyedül.

– Meglesz az esélyünk a megtorlásra, Rhya.

– Tehát nem hiszed, hogy Soren elkapja őt?

Penn megrázza a fejét.

– Efnysien mindenekelőtt gyáva. A saját életét sokkal többre becsüli, mint az embereiét vagy a szövetségeseiét a csatában. Majdnem annyira fél a mágikus erőnktől, mint amennyire áhítja azt. Ezért egyelőre visszamenekül homok és árny közé, sötét birodalmába, hogy átértékelje a támadási tervét.

Nagyot nyelek.

– Vissza fog jönni.

– Vissza fog jönni – helyesel Penn. A hangja megkeményedik, egy fogadalommal folytatja: – És ha mégsem, az sem számít. Mert én elkapom, és eltörlöm őt a föld színéről, még ha ez lesz is az utolsó dolog, amit teszek. Vérrel fog fizetni mindazért, amit elvett tőlünk.

Megborzongok a szavaiban csengő kegyetlenség hallatán. Nincs kétségem afelől, hogy komolyan gondolja, amit mond. Efnysien háborút indított. Amit be fogunk fejezni.

Kedáért.

Utherért.

Az odaveszett több száz lélekért.

Az ellopott jövőkért.

– Vanora hadat fog üzenni?

Penn ledermed.

– Vanora halott, a trónteremben menedéket kereső udvaroncok felével együtt. Halálra zúzták őket a kövek, amikor a tornyok leomlottak. A Parázs Gárda még mindig azon dolgozik, hogy kiássa a túlélőket.

– Istenek!

A férfi csak biccent.

– Penn, sajnálom. – A szavak szánalmasan kevésnek tűnnek egy ilyen elsöprő veszteség után. – Tudom, hogy a kapcsolatotok… bonyolult volt. De attól még ő volt a családod.

– Vanora és én sosem voltunk egy család. Nem igazán. – Ismét felém fordul. A szeme izzik, parázslik még a ránk nehezedő nyomasztó szomorúság ellenére is. – Az én családom, az, aki nekem fontos, az a saját magam által választott családom. A lovam. Az embereim. – Szünetet tart. – Te.

A szívem nagyot dobban. Nagyon szeretnék lábujjhegyre emelkedni, és a számat az övéhez szorítani, de mielőtt engednék a késztetésnek, eszembe villan valami.

– Várj egy percet… Te vagy a király!

– Gondolom.

A szemem úgy elkerekedik, hogy szinte kiugrik a fejemből.

– Gondolod?

– Ez nem változtat semmin. – Közömbösen megvonja a vállát. – Folytatni fogom, amit már évek óta csinálok. Újjáépítem a városomat, biztosítom a határaimat, és gondoskodom a népem életének helyreállításáról. És ha ez megvan…

– Háború – suttogom.

– Háború – erősíti meg.

Jó ideig állunk ott, egymás derekát átkarolva, és a vár romos csontvázát bámuljuk. Nem mondunk semmit. Végül lehunyom a szemem, és az elmém nyugodt középpontjába úszom. Érzem Pennt – a fonalat, amely összeköt minket. Láng és forróság, a melegség fodra a hullámok sodrásában.

De…

Van valami más is a felszín alatt.

Egy másik kötelék, ami a lelkem köré tekeredik. Ugyanaz, és mégis teljesen más. Hűvös és frissítő, folyékony, mint a víz, amely a folyómeder legsimább köveire hull. A szétzúzott városon túlra nyúlik. Még a kráter határain túlra is. És a lelkem mélyén tudom, ha követném…

Szemtől szembe találnám magam Llŷr uralkodójával, Soren királlyal.

Penn megszorítja a derekamat.

Kinyitom a szemem, hogy találkozzon a pillantásunk.

– Gyere! – suttogja, ajkát az enyémhez simítja; érintése könnyű, mint egy tollpihe, de a mögötte rejlő ígéret súlyos. – Egy egész világ vár ránk, hogy újraépítsük!

FONTOS KIFEJEZÉSEK JEGYZÉKE

Anwyvn – Egy világ, amelyen halandó emberek és tündék osztoznak.

Aurea fa – Mítikus, aranyszínű fa a Csillagfény-erdő szívében, Tengerzugban.

Avian-szoros – Keskeny szurdok a Szimmeri-hegységben, az egyetlen ismert útvonal, amely Középföldről Északföldre vezet; sok véres csata helyszíne.

Caeldera – Dyved fővárosa, egy város, amely teljes egészében egy szunnyadó vulkáni kráterben épült.

Cyntroedi – Fehér színű, sötét, föld alatti területeken tenyésző, zöld méreggel rendelkező óriás százlábúfaj.

Csillagfény-erdő – Ősi fákból álló erdő Tengerzug nyugati partján, amelyről régóta azt beszélik, hogy a tündék nagy erejének ősi helye volt.

Dyved – Északföldi királyság, amely Anwyvn északnyugati sarkában, a Szimmeri-hegységen túl található fennsíkot foglalja el.

Erővonalak – A föld mélyén húzódó mágikus fonalak hálózata, amelyek a birodalom szövetét kötik össze.

Félvér – Ember-tünde hibridek, általában erőtlenek, akiket csak hegyes fülük különböztet meg az emberektől.

Fyremas – A tavasz kezdetét jelző, széles körben ünnepelt dyvedi ünnep.

Gyomlálás – A halandó emberek kétszáz évvel ezelőtti felkelése a tünde faj ellen.

Gyomláló papok – Szent emberek, akik gyűlölik a tündéket, és a vértisztítás szükségességéről prédikálnak Anwyvnben. Sokan azt állítják, hogy az eredeti papok leszármazottai, akik megölték a császárt és családját.

Hegyes – Becsmérlő kifejezés a tündékre.

Hylios – Llŷr fővárosa.

Jégóriás – Legendás, jeges szörnyfaj, amely főként a Fagyvidéken és a Szimmeri-hegységben honos.

Llŷr – Az Anwyvn északkeleti sarkán elterülő Északföldi királyság, amelyben a hírhedten vérszomjas Soren király uralkodik.

Nimfa – A víz erejével rendelkező tündékre használatos gúnynév.

Örökös – Egy a négy reinkarnálódott elemi erő hordozói közül.

Paexyri – Mítikus lovak, melyeken egykor a tündék lovagoltak a mágikus korban, állítólag kétszer olyan gyorsan és kitartóan futnak, mint egy átlagos ló.

Parázs Gárda – Egy magasan képzett harcosokból álló egység, amely közvetlenül a dyvedi Pendefyre herceg parancsnoksága alá tartozik.

Portál – Mágikus átjáró az elemi erő különleges helyén, amely lehetővé teszi az azonnali utazást a föld erővonalain keresztül.

Szilfid – A levegő erejével rendelkező tündék gúnyneve.

Tetrád – Az elemi erő négy Örökösének egysége.

Thawe-híd – Kötélhíd a Szimmeri-hegység déli lábánál, amely Északföldet köti össze Középfölddel.

Tűzpapnő – A Láng Istenének tiszteletére felesküdött szent asszonyok felekezetének tagja.

Tűzpillék – A tündék egy alacsony osztálya, más néven lidérc- vagy szellemfények, amelyeket az utazók gyakran látnak éjszaka a mocsarakban vagy erdőkben lebegni.

Twyllo – Északföldön népszerű kártyajáték.

Vörös-szakadék – A Középföldön átívelő mély vasérclelő hely.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Köszönöm, mindenekelőtt nektek.

Az olvasóimnak.

Amikor tíz évvel ezelőtt rátévedtem erre a karrierútra, leégett egyetemista voltam, egy maréknyi nagyratörő reménnyel és egy kisebb hegynyi diákhitellel felfegyverkezve. Fogalmam sem volt, mit csinálok, vagy mire számíthatok, amikor az első regényem a sztratoszférába került. Olyan könnyen katasztrófa is lehetett volna belőle!

De ti – mindannyian – a legmerészebb vágyakat is valósággá tettétek. Egy spontán próbálkozásból életem legvadabb utazását varázsoltátok. Soha nem fogom tudni eléggé kifejezni a hálámat mindazoknak, akiknek egy JJ-könyv van az e-könyv-olvasójukon, vagy a könyvespolcukon. A kritikáitok, a rajongói művek, az üzenetek… a puszta lelkesedésetek a szavaim és a karaktereim iránt… ezek tartják bennem a lelket napról napra, amikor a dolgok bizonytalanná válnak, és elkerülhetetlenül bekúszik a küszöb alatt az imposztor-szindróma.

Megváltoztattátok az életemet.

Ti alkottátok az életemet.

Legmélyebb köszönetemet kell kifejeznem a Bookcase Irodalmi Ügynökségnél dolgozó ügynökeimnek, Flavia Viottinak és Meire Diasnak, akik nem nevettek a képembe, amikor azt mondtam nekik, hogy hirtelen műfajt akarok váltani, és fel szeretném fedezni a fantasy végtelenül széles világát. Köszönöm, hogy elkísértetek Anwyvnbe, és hogy bíztatok bennem, amikor azt mondtam, hogy ez a történet kikívánkozik a szívemből. Nélkületek mindez nem valósulhatott volna meg.

Sarah Blumenstocknak a Berkley-nél, köszönöm, hogy esélyt adtál nekem (és Rhyának). A te meglátásaid felbecsülhetetlenek voltak abban, hogy ez a könyv a lehető legjobb formában jelenhessen meg.

A sok-sok kéznek, akik hozzátettek ehhez a kézirathoz, a kezdeti vázlattól a polcokon megjelenő végleges változatig, a tervezőktől a szerkesztőkön és a korrektoron át a nyomdászokig, a borítószerkesztőktől a marketingesekig, és az idegen nyelvű fordítókig… Csodálom a tehetségüket, és örök elismerésem az erőfeszítéseikért. Kívánni sem lehetne jobb csapatot a hátam mögé.

A macskámnak, Atticusnak, amiért alkalmatlan időpontokban kezd nyávogni, minden elérhető papírdarabot megrág, megszakítja az írási folyamatomat, megzavarja az alvási ciklusaimat, és általában véve egy kellemetlenség…

Nem tudom megköszönni, de azért élvezem a jelenlétedet. (Többnyire.)

Végül, de nem utolsósorban meg kell említenem a családomat. Legfőképpen a szüleimet, Davidet és Christine-t. Nincs annyi „köszönöm”, ami túl sok lenne a rendíthetetlen támogatásotokért a szeszélyes időszakaim alatt, a csendes kávéellátmányokért, amikor mélyen az írás barlangjába bújok, és a finom ösztönzéseitekért, hogy talán sétáljak egyet, mert hat egymást követő napon át az íróasztalomnál ültem, és nem láttam napfényt, vagy nem szívtam be friss levegőt. Ti vagytok az én örök horgonyom, mindig a földön tartotok, és valahogy egyszerre az ugródeszkám is, amely feljuttat a magasba. Szeretlek benneteket.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Julie Johnson: The Wind Weawer
New York: ACE, 2025

Copyright © Julie Johnson, 2025

A kiadás a Bookcase Literary Agency engedélyével készült.

Hungarian translation © Fehér Fatime, 2025

Kiadja a Pioneer Books Könyvkiadó Kft., Pécs, 2025
kiado@alexandra.hu
www.pioneerbooks.hu
www.moobius.hu

Felelős kiadó Matyi Alexandra
Felelős szerkesztő Boros Máté
A borítót Niczuly Zsófia tervezte