JOSIE SILVER

Budapest, 2018

Fordította

KALLAI NÓRA

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Josie Silver: One Day in December

Copyright © Josie Silver, 2018

Hungarian translation © Kallai Nóra, 2018

© XXI. Század Kiadó, 2018

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Szekeres Dóra

Előkészítés Sződy Macó

Korrektúra Takács Andrea, Harrach Judit

Tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5915-03-1

Jamesnek, Ednek és Alexnek szeretettel.

2008

December 21.

Laurie

Kész csoda, hogy aki télen tömegközlekedik, nem dől ki vagy fordul fel a rengeteg sok bacitól. Az elmúlt tíz percben folyton rám köhögött vagy rám tüsszentett valaki, a szemben ülő tata meg, esküszöm, a pólójába törülte az orrát.

Annyira fáradt vagyok, hogy itt is el tudnék aludni, ennek az imbolygó, tömött busznak a felső szintjén. Hála isten, karácsonyig már nem kell dolgoznom, ugyanis sem agyilag, sem fizikailag nem bírnék ki még egy műszakot annak az átkozott hotelnek a recepcióján. Gyakorlatilag akkor is alszom, ha épp ébren vagyok. Megfogant bennem az is, hogy amint holnap megérkezem a szívet melengetően ismerős szülői házba, az új év beköszöntéig téli álmot fogok aludni. Mindig elfog valami megnyugtató időtlenségérzet, mikor Londont egy kis időre elhagyva visszatérek az álmosítóan egyhangú közép-angliai vidéki életbe, és beköltözöm egykori szobámba, még akkor is, ha gyerekkori emlékeim nem feltétlenül mind örömteliek. Még a legösszetartóbb családban is rendre előfordul valami tragédia, a miénk ráadásul nagyon korán jött, és mély sebet ejtett. Ezen azonban most nem fogok sokat rágódni, mivel a karácsony a remény meg a szeretet ünnepe, és, ami engem momentán a leginkább felvillanyoz, a kiadós alvásé. Az alvásé, melyet csak az szakít meg, mikor versenyt zabálunk a bátyámmal, Daryllel és a barátnőjével, Annával, na meg a sok ilyen-olyan, vérgiccses karácsonyi film. Hogy is lehetne megunni, mikor a szerencsétlen fószer ott áll a kutya hidegben, és néma jelekkel adja tudtára a legjobb barátja feleségének, hogy a szíve menthetetlenül őérte van oda, és hogy örökké szeretni fogja? Ez lenne a szerelem? Nem vagyok biztos benne. Úgy értem, persze ez is egy fajtája a szerelemnek, bár elég giccses, viszont legalább te vagy a világ legszemetebb barátja.

Feladom, hogy az itteni baktériumok miatt aggódjak, hiszen kétségtelenül lenyeltem már annyit belőlük, hogy kinyírjanak, ha úgy akarják, szóval odanyomom a homlokomat a párás ablakhoz, és bámulom az elsuhanó, karácsonyi díszekkel felcicomázott, fényben úszó Camden Street ízléstelenül berendezett kirakatait, melyekben a bőrdzsekitől kezdve a leggagyibb londoni szuvenírig minden kapható. Még délután négy óra sincs, de Londonban már beállt a szürkület; ráadásul ma egész nap nem volt normális nappali világosság.

A tükörképemet látva megállapítom, hogy le kéne már vennem azt az aranyfüstös glóriát, amit a szállodai menedzser rakatott a fejemre, mert úgy nézek ki, mint aki Gábriel arkangyalt készül eljátszani az iskolai betlehemesben, de aztán úgy döntök, nem érdekel. Mások sem izgatják magukat miatta: sem az anorákos pasi, aki több mint fél ülést elfoglal mellettem, és már bele is aludt a tegnapi újságjába; sem az a csapat kisiskolás, akik egymáson áthajolva ordítoznak a hátsó ülésen; a szemben ülő korpás hajú nő a hópelyhes fülbevalójával meg aztán egész biztos tojik rá. Amúgy értékelem ékszerválasztásában az iróniát, és ha igazán szemét lennék, akkor megérinteném a vállát és megmondanám neki, hogy a fülbevalójával mennyire felhívja a figyelmet arra a fejbőrviharra, amit a feje minden egyes megmozdítása idéz elő. De nem vagyok elég szemét, vagy mégis? Csak magamban? De nem mindenki ezt csinálja?

Jézusom, hányszor áll még meg ez a busz? Még mindig mérföldekre vagyok a lakásomtól, de a busz máris jobban meg van tömve, mint egy vásárra induló marhavagon.

Gyerünk már!, mondogatom magamban. Indulás, vigyél már haza, te busz! Bár az itteni lakás most kissé elhagyatott lesz, mivel a lakótársam, Sarah már hazautazott a szüleihez. Sebaj, egy nap múlva én is otthon leszek!

A busz most nagyot fékezve megáll, én meg nézem, amint lent egy sereg ember próbál leszállni, mialatt kábé ugyannyi igyekszik felpréselni magát a buszra. Mintha azon versengenének, hány ember fér el a lehető legkisebb helyen.

A buszmegállóban egy lehajtható ülésen egy srác kuporog. Biztos nem erre a buszra vár, mert teljesen elmerült abban a keményfedeles könyvben, melyet a kezében tart. Azért is tűnt fel nekem, mert láthatólag tökéletesen hidegen hagyja őt a tülekedés és lökdösődés az ajtónál, pont olyan, mint azokban a menő filmes effektekben, mikor valaki teljesen mozdulatlan, a világ pedig csak pörög-forog körülötte, kissé elmosódottan, mint egy kaleidoszkópban.

Az arcát nem látom, csak szőke feje búbját. A haja kicsit hosszúra van hagyva, és úgy képzelem, ha még jobban megnő, hullámos is. Kék gyapjú tengerészkabát van rajta, és egy sál, melyet mintha valaki úgy kötött volna neki. Kicsit giccses, és nem igazán illik az amúgy trendi öltözékéhez – a szűk, sötét farmerhoz és a csizmához. Tökéletesen leköti a könyve. Hunyorgok, próbálom az ablakhoz szorítani a fejemet, hogy megnézzem, mit olvas, sőt, még a bepárásodott ablaküveget is letörlöm a kabátujjammal, hogy jobban lássak.

Nem tudom, az üveget törlő karom mozgása vagy a korpás hajú nő hópelyhes fülbevalóinak villanása jutott-e el periferikus látásáig, mindenesetre most felemeli a fejét, és párat pislogva tekintetét ablakomra irányítja. Jobban mondva rám.

Most mindketten egymást bámuljuk. Képtelen vagyok elfordítani a tekintetemet. Érzem, hogy az ajkaim némán mozogni kezdenek, mintha mondani akarnék valamit, a jó ég tudja, mit, és egyszer csak, minden előzmény nélkül úgy érzem, le kell szállnom a buszról. Teljesen rabul ejt az a késztetés, hogy ki kell jutnom innét, és oda kell mennem hozzá. De nem mozdulok. Egy izmomat sem mozdítom, mivel jól tudom, hogy átkozottul semmi esélyem sincs átkászálódni a mellettem ülő anorákoson, aztán átvergődni a tömött buszon, mielőtt az újból elindulna. Így aztán egy másodperc töredéke alatt úgy döntök, ott maradok, ahol vagyok, és inkább megpróbálom a srácot idevonzani delejes, kétségbeesetten vágyakozó pillantásommal.

Nem éppen egy filmsztár, és nem is kifejezetten jóképű, de van a tartásában valami nagymenő hanyagság, és egyfajta komolykodó „Engem kérdeztél?” sármosság, ami nagyon vonzó. Innen nem tudom kivenni a szeme színét. Talán zöld. Vagy kék?

És most történik valami. Nevezzük akaratátvitelnek, vagy akárminek, a lényeg, hogy biztos vagyok benne, őt is ugyanaz a villámcsapás érte, mint engem: mintha egy láthatatlan villám két ága megmagyarázhatatlanul összeforrasztott volna minket. A hirtelen, majdhogynem sokkoló felismerés leplezetlen döbbenete árad kikerekedett szeméből. Úgy néz, mint aki nem hisz a szemének, mint mikor egész véletlenül összeakadsz egy régi jó barátoddal, akit már ezer éve nem láttál, és egyszerűen nem hiszed el, hogy ott áll veled szemben.

A tekintete azt mondja: Hát szia!, és hogy Te jó ég, tényleg te vagy az?, és azt is, hogy El se hiszed, mennyire jó téged újra látni! Mindezt egyetlen pillantással.

Most rápillant a tülekedő sokaságra, akik még mindig arra várnak, hogy felszálljanak a buszra, aztán visszapillant rám, és szinte hallom, hogy csak úgy cikáznak a gondolatok az agyában. Azon agyal, vajon mekkora őrültség volna felszállni a buszra, és mit mondana, ha nem lenne köztünk az ablaküveg és a lent álló csürhe, és hogy bolondság volna-e kettesével szedni a lépcsőfokokat, hogy mielőbb odaérjen hozzám.

Nem, próbálok neki válaszolni. Nem, nem fogod hülyén érezni magad. Nem hagyom. Csak szállj fel a buszra, lécci! A srác még mindig engem bámul, aztán lassan mosoly fut végig kedves ajkán, mintha nem tudná tovább magában tartani. Én szinte kábán visszamosolygok rá. Én sem tudom megállni.

Lécci, szállj fel a buszra! A fiú most felpattan, mintha hirtelen elhatározásra jutott volna, becsapja a könyvet, és a két lába közt tartott hátizsákba hajítja. Előrelendül, én pedig lélegzet-visszafojtva nyomom a tenyeremet az ablaküvegre, így biztatom, hogy siessen, pedig jól hallom, amint a busz ajtaja szisszenve becsukódik, és a sofőr kiengedi a kéziféket.

Ne! Ne! Istenem, nem hajthat el csak így a megállóból, karácsony van! Ezt szeretném kiáltani, pedig a busz már besorolt az autók közé, és kezd felgyorsulni, a srác meg csak ott áll az utcán, és nézi, hogyan távolodunk. Látom, hogy a kudarc kioltja a szép fényt a szemében, és mivel karácsony van, és mivel reménytelenül beleestem egy ismeretlenbe a buszmegállóban, dobok neki egy búcsúcsókot, és homlokomat az üvegre tapasztva nézem őt, ameddig el nem tűnik a szemem elől.

Aztán eszembe jut. A francba! Miért nem téptem ki egy lapot ennek a szerencsétlennek a könyvéből itt mellettem, és miért nem írtam rá valamit, hogy megmutassam neki? Megtehettem volna. A mobilszámomat is felírhattam volna az ablaküveg párájába. Kinyithattam volna a kis négyszögletű ablakot, hogy kiordítsam a nevemet, címemet, vagy valami. Egy csomó dolog jut most eszembe, amit megtehettem volna, és meg kellett volna tennem, csakhogy akkor egy sem jutott az eszembe, mivel nem tudtam a szememet levenni erről a fiúról.

Egy kívülálló számára az egész egy Oscar-díjra érdemes, hatvan másodperces némafilm lett volna. Ettől kezdve, ha megkérdezi tőlem valaki, estem-e szerelembe első látásra, azt fogom neki mondani: hát persze, egy csodálatos perc erejéig, 2008. december 21-én.

2009

Újévi elhatározások

Csak kettő lesz ebben az évben, de azok nagyon ütősek.

1) Meg kell találnom azt a srácot a buszmegállóból.

2) Találni valami normális munkát egy magazinnál.

A fenébe! Bárcsak ceruzával írtam volna, most kiradíroznám az egészet, és megcserélném a sorrendet. Ugyanis az lenne a tuti, ha előbb találnék egy nagymenő állást egy magazinnál, aztán véletlenül összefutnék a buszos fiúval egy kávézóban, a tálcámon valami szuper egészséges kajával ebédre, amit ő persze kiverne a kezemből, majd felpillantva, azt mondaná: – Ó, hát te vagy az! Végre!

Aztán kihagynánk az ebédet, és inkább a parkba sétálni, merthogy közben elment az étvágyunk, viszont megtaláltuk életünk nagy szerelmét.

Szóval, így. Kívánjatok sok szerencsét!

Március 20.

Laurie

– Ő lenne az? Olyan buszszerű vibrálást éreztem.

Tekintetemmel követem, merrefelé bólogat Sarah, és végigpásztázom a telt házas bár péntek esti közönségét. Ez már szokásunkká vált, akárhová megyünk, hogy végignézzük az arcokat, a tömeget, és kutatunk a buszos fiú után, ahogy Sarah elkeresztelte őt, miután januárban megmutattuk egymásnak újévi fogadalmainkat. Az ő családi karácsonya fent Yorkban sokkal zordabb biznisznek tűnt, mint a mi bekuckózós, nagyzabálós ünnepünk Birmighamben, de mindketten eléggé beborultan tértünk vissza a téliesen sötét London realitásába. Én azonnal bedobtam a „szerelem első látásra” című könnyfakasztó sztorimat a szánalomládába, de aztán meg is bántam. Nem mintha nem bíznék meg Sarah-ban; inkább amiatt, hogy attól a perctől kezdve Sarah sokkal jobban rá van izgulva arra, hogy megtaláljuk a srácot, mint én. Én meg egyre inkább belebolondulok ebbe az egészbe.

– Melyik az? – Homlokráncolva nézem az embereket, vagyis a tök ismeretlenek tarkóját. Sarah felhúzza az orrát, miközben próbálja kitalálni, hogyan adja tudtomra, kit is keressek.

– Ott, középen, a kék ruhás nő mellett.

A nőt sokkal könnyebb kiszúrni. Egyenesre vasalt, hirtelenszőke hajzuhatagán épp megcsillan a fény, amint hátraveti a fejét, és ránevet a mellette ülő fiúra.

A srác kábé olyan magas, mint ő. A haja is hasonló, és sötét inges vállának vonala meglepően olyan, mint az övé volt. Persze ettől még bárki lehet, de ezzel az erővel lehet a buszos srác is. Minél tovább nézem, annál inkább biztos vagyok benne, hogy a keresgélésnek vége.

– Nem tudom – mondom lélegzet-visszafojtva, mivel olyan közel van, amennyire csak lehet. Annyiszor adtam már személyleírást róla, hogy Sarah valószínűleg jobban tudja, hogy néz ki, mint én. Szeretnék közelebb kúszni hozzá. Azt hiszem, igazából már közelebb is kúsztam, de Sarah ráteszi a kezét a karomra, és leállít, mert ebben a pillanatban a srác odahajol, hogy megcsókolja a szőke arcát, aki azonnal a világ legutálatosabb perszónája lett a számomra.

Édes istenem, ez ő! Ne! Ennek nem így kellett volna történnie! Esténként, mikor lehunytam a szemem, ezer változatban végigpörgettem a jelenetet, és még soha, ismétlem, soha nem így lett vége. Néha a srác egy csomó barátjával van egy bárban, máskor egyedül ül és olvas, de az még egyszer sem merült fel, hogy barátnője van, akivel úgy smárolnak, hogy a srác szinte elmerül a ragyogó szőkeségben.

– A francba! – mormolja Sarah, és a kezembe nyomja a bort. Mindketten azt nézzük, ahogy ezek ketten folytatják a csókolózást. És még mindig folytatják. Jézus, ezeknek nincs szégyenérzetük? A srác most jól belemarkol a csaj fenekébe, jócskán túllépve egy zsúfolt bár illemszabályain. – Fogjátok már vissza magatokat! – mordul fel Sarah. – Egyébként nem a te eseted, Lu.

Teljesen össze vagyok zuhanva. Annyira, hogy egy hajtásra kiiszom a bort, aztán megborzongok.

– Azt hiszem, mennünk kéne – mondom, és nevetségesen közel vagyok ahhoz, hogy elbőgjem magam. Ezek most abbahagyják a csókolózást, a csaj kisimítja a ruháját, a srác belesuttog valamit a fülébe, aztán megfordul, és elindul felénk.

Azonnal tudom, mi újság. A srác ott megy el közvetlenül mellettünk, és én szinte felnevetek, annyira megszédít a megkönnyebbülés.

– Nem ő az – suttogom. – Nem is nagyon hasonlít rá.

Sarah a szemét forgatja, és hangosan kiereszti a levegőt, amit eddig ezek szerint eddig visszatartott. – Te jó ég, ez kibaszott szerencse! Micsoda egy tetű! Tudod, milyen közel voltam ahhoz, hogy fellökjem?

Sarah-nak igaza van. A csávó, aki elkacsázott mellettünk a klotyóra, baromi nagyra volt magától, és miközben a csaj piros rúzsfoltjait törölgette a szájáról a keze fejével, önelégülten mosolygott.

Úristen, azonnal kell innom még valamit. A buszos srácot most már három hónapja keressük. Vagy megtaláljuk hamarosan, vagy az elmegyógyon kötök ki.

Később, a Delancey Streetre érve, lerúgjuk magunkról a cipőt, és rázuhanunk a kanapéra.

– Arra gondoltam… – kezd bele Sarah a kanapé túloldaláról, ahová lezuttyant. – Van egy srác a munkahelyemen, szerintem tetszene neked.

– Nekem csakis a buszos fiú kell – sóhajtom, szappanoperába illő melodramatikus hangsúllyal.

– De mi van, ha ráakadsz, és kiderül, hogy egy szar alak? – kérdezi Sarah. A ma esti kínos élményünk a bárban neki is nagyon betalált.

– Úgy gondolod, fel kéne hagynom a kereséssel? – kérdezem, és elnehezedett fejemet a kanapé karfájáról felemelve rábámulok. Sarah széttárja a karját, és úgy is hagyja.

– Csak azt mondom, hogy kéne egy B terv.

– Arra az esetre, ha egy szar alak?

Sarah a hüvelykujjával helyesel. Úgy tűnik, nincs ereje felemelni a fejét.

– Persze lehet, hogy egy first class, szuper top, kurva jó fej pasi – mondja Sarah. – De az is lehet, hogy barátnője van. Sőt, ne adj’ isten, Lu, még az is lehet, hogy nős!

Elakad a lélegzetem. Tényleg. – Az nem lehet! – nyögöm ki végül. – Tuti szingli, és tuti fantasztikus, és csak arra vár, hogy megtaláljam. – Ezt egy részeg nő teljes átélésével nyökögöm ki. – Sőt, az is lehet, hogy ő is keres engem.

Sarah feltámaszkodik a könyökére, és rám bámul. Hosszú, vörös fürtjei totál összekuszálódva, spirálja az éjszakavégi elkenődés állapotában.

– Csak azt akartam mondani, hogy neked, azaz nekünk, talán túl nagy elvárásaink vannak, és ezért egy kicsit óvatosabbnak kellene lenned, azaz lennünk. Ennyi.

Tudom, hogy Sarah-nak igaza van. Az este a bárban majd elállt a szívverésem.

Egymásra nézünk, aztán Sarah megveregeti a lábamat. – Megtaláljuk – mondja.

Szimpla együttérző gesztus, de ebben a kótyagos állapotban gombóc nő tőle a torkomban.

– Megígéred?

Sarah bólogat, és keresztet rajzol a szívére, mire szortyogós zokogás tör fel belőlem, egyfelől, mert hullafáradt vagyok, és mert be vagyok rúgva, meg mert néha nem bírom magam elé idézni a buszos fiú arcát, és félek, hogy el fogom felejteni, hogy néz ki.

Sarah felül, felszárítja a könnyeimet a ruhája ujjával.

– Ne sírj, Lu – suttogja. – Addig keressük, amíg meg nem találjuk.

Rábólintok, és újból az artex mennyezetet kezdem fixálni, aminek újrafestésére a tulaj már akkor ígéretet tett, mikor néhány éve ideköltöztünk. – Addig. És fantasztikus pasi lesz.

Sarah elhallgat, aztán feltartott mutatóujját tétován a feje fölé viszi. – Ajánlom is! Különben rávésem a homlokára, hogy szar alak.

Bólintok. Hűségét nagyra értékelem, és viszonzom is. – Lehetőleg egy rozsdás szikével – teszem hozzá, kiszínezve az amúgy is ijesztő képet.

– És majd jól elfertőződik, és a srácnak a végén leesik a feje – motyogja Sarah.

Behunyom a szemem, és némán nevetni kezdek. Amíg meg nem találom a buszos fiút, érzelmeim oroszlánrésze Sarah felé irányul.

Október 24.

Laurie

– Azt hiszem, megvagyunk – mondja Sarah, és hátrébb lép, hogy megcsodálja két kezünk munkáját. Az egész hétvégét azzal töltöttük, hogy újradekoráljuk a lakás aprócska nappaliját; és most mindketten tele vagyunk festékfoltokkal és porral. Már majdnem teljesen készen vagyunk, és engem átjár a megelégedettség – bárcsak az a szaros munkám a hotelben legalább feleennyire kielégítene.

– Remélem, a tulajnak tetszik majd – mondom. Elvileg nem szabadna ilyen változtatásokat eszközölnünk, de nem látom be, mi ellenvetése lehetne az ellen, amit műveltünk.

– Mi? Még neki kéne fizetnie nekünk! – mondja Sarah, kezét csípőre téve. Rövid kertésznadrágot visel, alatta rózsaszín mellénnyel, ami színben elképesztően üti élénkvörös haját. – Megemeltük a lakás értékét. Van olyan ember, akinek jobban tetszik az az ócska, rongyos szőnyeg, mint ez a fapadló?

Felnevetek, mert eszembe jut az a komédiába illő jelenet, ahogy a felgöngyölt szőnyeget nagy erőlködve lecipeltük a lépcsőn a legfelső szinten lévő lakásból. Mire elértük a földszintet, úgy izzadtunk, mint a bányászok, és úgy szitkozódtunk, mint a tengerészek; és persze mindketten tetőtől talpig tök csatakosak lettünk. Miután a szőnyeget sikeresen behajítottuk a szomszéd tárolójába, nagy pacsit adtunk egymásnak. Az úgyis mindig tele van kacattal, senkinek nem fog feltűnni, hogy odatettünk valamit.

A régi tölgyfa padló gyönyörű állapotban bukkant elő – az elmúlt években valaki bizonyára vette a fáradságot, és helyrehozta, mielőtt a tulaj eltakarta volna azzal a rémséges mintás izével. Nem számít, hogy mindkettőnk karja fáj a padló fényezésétől, hiszen annyira megéri itt állni a meleg fényű szobában, melynek megvilágításáról a frissen festett fehér falak és a hatalmas, régi tolóablakok gondoskodnak. Ez egy lehasznált, de csodálatos szerkezetű épület, még az artex mennyezet dacára is. A padlóra leterítettünk egy olcsó rongyszőnyeget, az összevissza bútorokra pedig a hálószobánkból kihozott takarókat tettünk, és mindent összevetve azt hiszem, fillérekből kész csodát műveltünk.

– Bohém és sikkes – jelenti ki Sarah.

– Festékes lett a hajad – mondom neki, és megérintem a fejemet, hogy megmutassam neki, hol, ezzel ügyesen az enyémet is jól összekenem.

– A tiéd is – vigyorog Sarah, aztán az órájára néz. – Fish and chips?

Sarah anyagcseréje olyan, mint egy lóé, ez az egyik dolog, amit nagyon bírok benne, mivel mellette bűntudat nélkül ehetek sütit. Bólintok, mivel majd éhen halok. – Mehetünk.

Fél óra múlva már a kanapén ülve, a térdünkről esszük a halat és a krumplit, jól teliszórva kajamaradékkal újdonsült nappalinkat.

– Ha otthagynánk az állásunkat, simán elmehetnénk lakásfelújító szupersztárnak a tévébe – mondja Sarah.

– Tuti jók lennénk! – felelem. – Laurie és Sarah dizájner lakásátrendező klubja.

Sarah egy pillanatig hallgat, villája félig bent a szájában. – Sarah és Lu dizájner lakásátrendező klubja.

– Laurie és Sarah sokkal jobban hangzik – vigyorgok. – Tudod, hogy igazam van. Különben is, én vagyok az idősebb, nekem kell elöl lennem.

Ez állandó vicc nálunk; pár hónappal vagyok idősebb nála, de mindig megragadom az alkalmat, hogy megtegyem magamat rangidősnek. Sarah majdnem félrenyeli a sörét, én meg lehajolok, hogy felvegyem az üvegemet a földről.

– Vigyázz a padlóra!

– Nyugi, van poháralátétem! – mondom fellengzősen.

Sarah lehajol, és „házi készítésű” poháralátétemet bámulja, nevezetesen a szupermarket e havi szórólapját.

– Jézusisten, Lu – mondja lassan. – Alátétfüggők lettünk!

Elkomorodva nyelek egyet. – És ez azt jelenti, hogy hivatalosan is megöregedhetünk, és lehet közös cicánk?

Sarah bólint. – Azt.

– Nem is rossz – mormogom. – Az én szerelmi életem már úgyis totál halott. Hivatalosan.

Sarah összegyűri az üres fish and chips papirost. – És ezért csak magadat hibáztathatod.

Persze, a buszos fiúra céloz, aki közben már szinte mitikus státuszba került, és én is azon a ponton vagyok, hogy fel kéne adnom. Tíz hónap mégiscsak hosszú idő arra, hogy egy tök idegen srác után kutassak, arra a nagyon is valószínűtlen eshetőségre alapozva, hogy szingli, hogy belém van esve, és nem egy baltás gyilkos. Sarah most már nyíltan kimondja, hogy tovább kéne lépnem, amin természetesen azt érti, hogy találnom kellene valaki mást, mielőtt apáca lesz belőlem. Tudom, hogy igaza van, de a szívem még nem engedi, hogy elengedjem azt az idegent. Az az érzés, mikor a tekintetünk összekapcsolódott; még soha nem történt velem ilyesmi, soha.

– Már az egész földgolyót megkerülhetted volna azóta, hogy találkoztál vele – mondja Sarah. – Gondold el, mennyi tök jó pasit elcsábíthattál volna. Lenne egy Roberto Olaszországban, egy Vlad Oroszországban, és ezeket mind elmesélhetnéd majd az unokáidnak, ha megöregszel.

– Nem lesznek gyerekeim, és unokáim se. Örökké csak a buszos fiút fogom keresni, persze hiába, ezért helyette veled lesznek kiscicáink – felelem. – Létesítünk egy menhelyet, a királynő pedig majd jól kitüntet minket, amiért annyi mindent tettünk a macskákért.

Sarah felnevet, de a tekintete elárulja, hogy épp ideje lenne feladnom a buszos fiús álmodozást, és el kellene őt engednem.

– Ó, most jut eszembe, allergiás vagyok a macskákra – mondja. – De azért még szeretsz, nem?

Felsóhajtok, és a sörömért nyúlok. – Attól tartok, megszegted a megállapodásunkat. Keress valaki mást, mi már soha nem lehetünk együtt.

Sarah elvigyorodik. – Jövő héten randira megyek.

A szívemhez kapok, úgy mondom. – Ó, ily hamar túl vagy rajtam?!

– A liftben találkoztunk. Fogva tartottam a stop gombbal, amíg bele nem egyezett, hogy találkozik velem.

Tényleg életleckéket kéne vennem Sarah-tól. Azonnal tudja, mit akar, és két kézzel megragadja. Már ezredszerre kívánom azt, bárcsak lett volna annyi vér a pucámban, hogy leszálljak arról a buszról. De nem szálltam le. Talán tényleg itt az ideje, hogy észhez térjek, abbahagyjam a srác keresését, és azt, hogy sírva lerészegedek, amikor csak kudarcot vallok. Vannak más férfiak is a világon. Megvan: az lesz a mottóm, hogy „mit tenne most Sarah?” – mivel biztos, hogy ő aztán nem cseszne el egy egész évet az életéből azzal, hogy búslakodik.

– Vegyünk valami képet a falra? – kérdezi Sarah, és a kandalló fölötti üres helyre néz.

Bólintok. – Ja, miért is ne. Lehet cicás?

Sarah nevet, és a fejemhez vágja az összegyűrt chipses papírt.

December 18.

Laurie

– Próbálj meg nem azonnal ítélkezni David fölött ma este, jó? Lehet, hogy elsőre úgy tűnik, nem az eseted, de hidd el, egyszerűen elképesztő srác. És kedves, Laurie. Úgy értem, képzeld, valamelyik nap átadta nekem a székét a megbeszélésen. Hány srácot ismersz, aki ezt megtenné? – Sarah ezt a hegyi beszédet úgy mondta el, hogy közben térden állva annyi poros borospoharat vesz elő pici, közösen bérelt lakásunk konyhaszekrényéből, amennyit csak talál.

Próbálok valami frappáns választ keresni, de őszintén szólva csak ez a halovány sztori jut eszembe. – A srác a földszinti lakásból ma reggel eltette a biciklijét az útból, hogy be tudjak jönni a bejárati ajtón. Akkor ő is számít?

– Úgy érted, ez ugyanaz, aki kinyitogatja a leveleinket, és minden hétvégén otthagy egy adag jéghidegre hűlt kebabot az előtérben?

Visszafojtott hangon nevetek, miközben átöblítem a borospoharakat forró mosószeres vízzel. Ma tartjuk a karácsonyi partit, amit minden évben megrendezünk, amióta ideköltöztünk a Delancey Streetre. Holott egymás közt azzal viccelődünk, hogy ez most sokkal előkelőbb parti lesz, mint az eddigiek, tekintve, hogy már befejeztük az egyetemet, de most is leginkább egyetemistákat hívtunk meg, és pár kollégát, akiket nem is ismerünk, és akik azért jönnek ide, hogy olcsó bort igyanak, és olyan dolgokról diskuráljanak, amikből mi semmit nem értünk – számomra pedig, úgy tűnik, az lesz a nagy dobás, hogy leléphetek egy David nevű sráccal, akiről Sarah eldöntötte, hogy ő a tökéletes pasi. Ez persze már nem az első eset. A legjobb barátnőm ugyanis a kerítőnő szerepében tetszeleg, és már többször próbálkozott velem, amióta úgy határoztam, hogy továbblépek a buszos fiús történeten. Az első csávó, egy Mark nevű, de lehet, hogy Mike volt, futógatyában jelent meg a tél közepén, és egész este mást se csinált, csak próbált lebeszélni minden olyan kajáról, amit egy óránál tovább tart ledolgozni a konditeremben. Én pudingevő vagyok, tehát az én étlapomról ez a Mike biztos hiányozna. Vagy Mark. Mindegy. Sarah javára legyen mondva, a srác halványan emlékeztetett Brad Pittre, de csak akkor, ha hunyorogtál, és a szemed sarkából nézted egy sötét szobában. És elismerem, én így is megnéztem; amúgy nem szokásom az első randin lefeküdni a pasikkal, de úgy éreztem, adnom kell a dolognak egy esélyt, legalább Sarah kedvéért.

Sarah második jelöltje, Fraser, már egy fokkal jobb volt; az ő nevére legalább emlékszem. Ő volt messze és távol a legskótabb skót, akivel valaha is találkoztam. Annyira, hogy kábé csak felerészben értettem, mit is mond. Nem hinném, hogy kifejezetten szóba hozta volna a dudákat, de nem lettem volna meglepne, ha a kabátja alatt egy egész szettet rejtegetett volna. A skót mintájú csokornyakkendő ugyan lehangoló volt, de ez még nem lett volna akkora baj. Csak a randi végén írtam le végleg; hazakísért ugyanis a Delancey Streetre, és aztán úgy csókolt meg, mintha újra akarna éleszteni. Csakhogy az újraélesztéshez nem használnak el egy egész vödör nyálat. Amint beléptem a lakásba, rohantam a fürdőbe, és a tükörképem megerősített abban, hogy úgy nézek ki, mint akit lesmárolt egy hatalmas dán dog. Ráadásul szakadó esőben.

Nem mintha nem lennének nekem magamnak is figyelemre méltó választásaim fiúk terén. Lewis kivételével, aki még a régi fiúm volt otthon, valahogy mindig célt tévesztek. Három randi, négy randi, néha van, hogy öt randira is sor kerül, aztán jön az elkerülhetetlen kudarc. Néha már azon töprengek, a tény, hogy a legjobb barátnőm egy olyan káprázatos lány, mint Sarah, nem kétélű fegyver-e. A férfiak ugyanis a valóságtól teljesen elrugaszkodott elvárásokat támasztanak a nőkkel szemben miatta. Ha nem szeretném annyira, legszívesebben kikaparnám a szemét.

Egyébként lehet engem hülyének nézni, de akkor is tudom, hogy egyik srác sem volt az igazi. Romantikus típus vagyok; ha választhatnék, nekem Nora Ephron lenne a vágyott, képzeletbeli vacsorapartnerem, és tényleg szeretném végre megtudni, hogy a helyes fiúk is így csókolóznak-e, a franc egye meg! Szóval értitek. Nagyon remélem, hogy a sok varangy között egy nap végre akad majd egy herceg is. Vagy valami ilyesmi.

Persze nem tudhatom, milyen ez a David, talán harmadjára szerencsém lesz. De nem lesznek elvárásaim, az biztos. Lehet, hogy ő lesz életem nagy szerelme, de az is lehet, hogy szörnyű hapsi. Mindegy, mindenképp kíváncsi vagyok rá, és tökre benne vagyok egy jó kis „ereszd el a hajam” buliban. Az elmúlt évben amúgy sem volt sok alkalmam ilyesmire, mivel mindkettőnk életét alaposan megkavarta az, hogy az egyetem jól kipárnázott kebeléből kikerültünk a nagybetűs életbe, úgymond a munka világába. Sarah sikeresebben vette az akadályt, mint én. Ő gyakorlatilag átsétált egy regionális tévécsatorna junior pozíciójába, míg én még mindig a hotel recepcióján dolgozom. Ja, újévi nagy elhatározásom dacára még mindig nem találtam meg álmaim állását. De hát vagy itt maradok, vagy vissza kell mennem vidékre, és attól tartok, ha egyszer itt hagyom Londont, soha nem térek vissza. Sarah-nak ez mindig könnyebben ment; ő társasági ember, én kissé antiszociális vagyok, és ez az állásinterjúknál nem veszi ki túl jól magát.

De ma este nem ilyen leszek. Elhatároztam, annyira be fogok rúgni, hogy antiszociálisnak lenni teljes képtelenség lesz. Végtére is hamarosan itt van az Új Év mint valami ütköző, és simán megfeledkezhetünk arról, milyen illetlen dolgokat műveltünk illuminált állapotban, nem? Úgy értem, mondhatjuk majd, hogy ugyan már, hisz az tavaly volt, az isten szerelmére! Lépjünk túl rajta!

Sarah új barátjával is ma este fogok először találkozni. Sarah már hetek óta ismeri, de én csak most láthatom őt teljes és az elmondások szerint hihetetlenül izgató valójában. Már annyit hallottam róla, hogy nyugodtan írhatnék egy könyvet is. Szerencsétlenségére azt is tudom, mekkora szexkirály az ágyban, és hogy Sarah abszolút bízik abban, hogy tőle lesznek gyerekei, meg hogy ő lesz a felesége, amint a csávóból az az ultramagasan szárnyaló médiaceleb lesz, akivé nagy valószínűséggel válik. Szinte sajnálom, amiért huszonnégy évesen már tíz évre előre meg van tervezve a jövője. De ácsi, végtére is Sarah-ról van szó. És akármilyen nagymenő a srác, mégiscsak ő lett a szerencsés.

Sarah állandóan csak róla beszél. Most is, méghozzá a féktelen szexuális életükről, ráadásul sokkal többet, mint amennyit szeretnék megtudni.

Ahogy feltartom szappanos kezemet, hogy leállítsam, buborékok repkednek szanaszét a levegőben, mint mikor a gyerekek buborékfújóval játszanak. – Oké, oké, elég, hagyd abba! Megpróbálok nem elélvezni, ha végre a szemem elé kerül a te híres jövőbelid.

– Ezt ne mondd neki, jó? – vigyorog Sarah. – A férj-dologra értem. Arról ugyanis még nem tud, és azt hiszem, kissé, szóval érted, sokkolná a dolog.

– Úgy gondolod? – kérdezek rá pléhpofával.

– Sokkal jobb, ha pár év múlva azt hiszi, ez az ő briliáns ötlete. – Sarah feláll, és közben lesöpri a farmerjáról a port.

Bólintok. Amennyire ismerem Sarah-t, márpedig jól ismerem, simán a kisujja köré csavarhatná ezt a fickót, és gond nélkül képes lenne felvetni a házasságot, amikor úgy érzi, eljött az ideje. Ismeritek azt a típust, akihez mindenki vonzódik, ugye? Azokra a folyton pörgő figurákra gondolok, akiknek olyan erős az aurájuk, hogy bárkit be tudnak rántani a vonzáskörzetükbe. Na, Sarah pont ilyen. De ha azt hiszitek, hogy ettől elviselhetetlen, akkor tévedtek.

Először itt találkoztam vele, az első egyetemi évemben. Úgy döntöttem, hogy az egyetem által hirdetett egyik bérleménybe költözöm a kolesz helyett, és ezt a helyet választottam. Ez egy régi, kétemeletes lakóház, mely három részre van osztva: van két nagyobb, kétszintes lakás a földszinten, és a mi tetőterünk, mely mintha csak később lett volna, mintegy tréfából odagondolva. Már akkor teljesen odavoltam tőle, mikor először megnéztem, és azután már csak rózsaszín szemüvegen keresztül tudtam rágondolni. Ismeritek azt a kis lakást, ahol Bridget Jones él? Arra emlékeztetett, csak lepukkantabb volt, és kevésbé sikkes, ráadásul egy tök idegennel kellett osztoznom rajta, hogy kit tudjam fizetni a lakbért. Ezek azonban nem tudtak visszatartani attól, hogy aláírjam a nevemet a pontozott vonalra; végtére egy idegennel sokkal könnyebb megbirkózni, mint egy diákokkal teli, zajos kolesszal. Máig emlékszem, milyen volt felcipelni költözéskor a harmadikra a cuccomat, végig abban bízva, hogy leendő lakótársam nem fogja teljesen romba dönteni Bridget Jones-os fantáziámat.

Sarah egy köszöntő levelet tűzött az ajtóra – hatalmas, hurkos betűk piros tintával, egy használt boríték hátára firkantva:

Kedves új lakótársam!

Elmentem „szénsavas lóhúgyért”, hogy együtt ünnepeljük meg új otthonunkat. Legyen a tiéd a nagyobb szoba, ha akarod, én úgyis jobban szeretek kibotorkálós távolságra lenni a buditól.

Puszi, S.

És ennyi kellett. Már azelőtt belopta magát a szívembe, hogy először találkoztunk. Rengeteg dologban különbözünk egymástól, de van elég közös bennünk ahhoz, hogy jól ellegyünk. Sarah pofátlanul jól mutat tűzoltókocsi-vörös hajával, mely majdnem a fenekéig ér, az alakja meg egyenesen elképesztő, bár őt rohadtul nem érdekli, hogy néz ki.

Egy ilyen bombázó mellett én általában úgy érzem magam, mint a csúnya nővér a mesében, de Sarah valahogy el tudja érni, hogy mégse érzem magam szarul. Mikor aznap megjött a sarki kisboltból, az első szava ez volt: – A pokolba is! Te tökre úgy nézel ki, mint az Elizabeth Taylor! Lakatra kell zárnunk az ajtót, különben még idecsődül mindenki!

Sarah persze eltúlozta a dolgot, nem is hasonlítok annyira Elizabeth Taylorra. Sötét színű hajamat és kék szememet francia származású anyai nagyanyámtól örököltem, aki húszas éveiben ünnepelt balerina volt; még megvannak a díjnyertes koreográfiái, és egy csomó szemcsés felbontású újságkivágás. Magamra azonban mindig úgy tekintettem, mint egy elbaltázott párizsira, aki nagyanyja külsejét örökölte ugyan, de előkelőségét már nem, és akinek csinos barna kontyocskája az én kezemben csak folyton összekuszálódó tincsekké válik. Mellesleg nem is lenne bennem elég önmegtartóztatás a tánchoz: annál sokkal jobban szeretem a csokis kekszet. Mire az emésztésem fel tudja velem venni a versenyt, már rég halott leszek.

Sarah viccből úgy hív minket, hogy a lotyó és a hercegnő. Valójában persze benne semmi nincs a cafkából, én meg messze nem vagyok elég hölgy ahhoz, hogy hercegnő lehessek. Ahogy említettem, valahol középen mindig találkozunk, és mindig meg tudjuk nevettetni egymást. Ha ő Thelma, én vagyok Louise, és ezért is érzem magam olyan kényelmetlenül, hogy egyszer csak totál beakad neki valaki, akivel én még csak nem is találkoztam, hogy legalább lecsekkoljam.

– Van elég piánk, mit gondolsz? – kérdi Sarah, és kétkedő pillantást vet a konyhapulton katonás rendben sorakozó üvegekre. Nem valami elegáns gyűjtemény: inkább amolyan „hatalmas készlet, olcsó ár” szintű, leárazott bor- és vodkakollekció, melyet az elmúlt három hónapban zsákmányoltunk, hogy a parti még emlékezetesebb legyen.

Vagy épp könnyebben feledhető.

– Több is, mint kéne. A vendégek is hoznak egy-egy üveggel – felelem. – Csodás lesz! – Most kordul egy nagyot a gyomrom, finoman emlékeztetve arra, hogy reggeli óta semmit nem ettünk.

– Hallottad ezt? – kérdezem, és megsimogatom a hasikámat. – A beleim azt kérik, csinálj nekik egy jó kis DS speciált.

Sarah szendvicsei hozzátartoznak a Delancey Street mítoszához és legendájához. Megtanította nekem, hogy kell csinálni az ő híres reggeli szentháromság szendvicsét baconből, céklából és gombából, és az elmúlt két, együtt töltött év egyik legszórakoztatóbb műsora az volt, hogy megalkottuk a mi egyéni, jellegzetes DS speciál receptünket, melyet az utcáról neveztünk el.

Sarah a szemét forgatja, és nevet. – Azt te is meg tudod csinálni!

– De nem úgy, ahogy te!

Sarah kicsit kelleti magát, aztán kinyitja a hűtőt. – Ez igaz.

Nézem, amint a csirkét és a kék sajtot salátalevéllel, majonézzel és vörös áfonyával rétegezi – ezt a tudományt még el kell sajátítanom. Tudom, hogy ijesztően hangzik az összeállítás, de higgyétek el, nem az. Lehet, hogy nem ez lesz a mindennapi diákkajád, de miután még egyetemi éveink alatt rátaláltunk erre a nyerő kombóra, valamennyit mindig tartunk az összetevőkből a hűtőben. Átlagétrendünkben ez áll az első helyen. Ez, a fagyi és a bor.

– A vörös áfonya teszi – mondom az első falat után.

– Nem, a mennyiség számít – mondja Sarah. – Ha túl sok az áfonya, lényegében lekváros szendvicset kapsz, ha meg túl sok a sajt, akkor olyan, mintha egy tinédzser háromnapos zokniját nyalogatnád.

Felemelem a szendvicset, hogy megint beleharapjak, de Sarah odahajol, és lenyomja a karomat. – Várj! Muszáj innunk valamit ehhez, hogy igazi partihangulatba kerüljünk!

Felnyögök, mivel nagyon is tudom, mit fog csinálni, mikor előveszi a két kupicát. Már kuncogva nevet, mikor a konyhaszekrény hátuljában kotorászva, a müzlisdobozok mögül előhalássza a poros üveget.

– Szerzetespisi – mondja, és mindkettőnknek önt egy ünnepi adagot. A régi, gyógynövényes likőr, mely már a lakásban volt, mikor idejöttünk, igazi neve Benedictine. Az üvegen az áll, hogy gyógynövények és gyógyfüvek speciális keveréke, de miután beköltözésünk után az első kortyot felhörpintettük belőle, megállapítottuk, hogy az egyik titkos összetevő egész biztos a bencés szerzetesek pisája volt. Időnként, de főleg karácsonykor, mindketten iszunk belőle egy kupicával, mely rituálét kábé annyira élvezzük, mint amennyire undorodunk tőle.

– Fenékig! – vigyorog Sarah, és az egyik kupicát odalöki nekem az asztallapon át, aztán hátradől. – Boldog karácsonyt, Lu!

Koccintunk, aztán egy hajtásra megisszuk az italt, és hangosan csapva le a kupicákat az asztalra, mindketten fintorgunk egyet.

– Ez semmivel nem lett jobb – suttogom, és úgy érzem, mintha az ital lemarta volna a bőrt a torkomról.

– Rakétabenzin – hörög Sarah röhögve. – Most pedig edd meg a szendvicsedet, megérdemled.

Szendvicsevő csöndbe süppedünk, és mikor befejeztük a kajálást, Sarah megütögeti az üres tányér oldalát.

– Mivel karácsony van, azt hiszem, ehetnénk egy kis kolbászt is.

Rázom a fejem. – A DS speciál után?

– Kevés olyan dolog van az életben, amit ne dobna fel egy jókora szafaládé, Laurie! – És Sarah jelentőségteljesen felvonja a szemöldökét. – Soha nem lehet tudni, lehet, hogy szerencséd lesz, és még ma este meglátod Davidét!

Ha az elmúlt két vakrandira gondolok, a dolog nem villanyoz fel túlságosan.

– Gyerünk! – mondom, és elöblítem a két tányért a mosogatóban. – Jobb, ha nekifogunk, a vendégek mindjárt itt lesznek.

Már három pohár bornál tartok, és határozottan lazának érzem magam, mikor Sarah rám talál, és a kezemnél fogva szó szerint kiráncigál a konyhából.

– Itt van – susogja, és majd összeroppantja az ujjaimat. – Gyere, köszönj neki. Most azonnal találkoznod kell vele.

Bocsánatkérőn nézek Davidre, miközben Sarah elrángat mellőle. Most már értem, miért mondta rá Sarah, hogy jóindulatú. Többször megnevettetett az este folyamán, és állandóan rátöltött a poharamra; már épp azon voltam, hogy próbaképpen kéne vele egy picikét csókolózni. Kedves fiú, kicsikét olyan, mint Ross a Jóbarátokból, de most még Sarah szívszerelme is jobban érdekel, ami azt jelenti, hogy Jóbarátok Rosst holnapra valószínűleg meg fogom bánni. Ez legalább olyan jó barométer, mint bármi más.

– Laurie! – Sarah szeme csak úgy ragyog, de kissé azért izgul. – Ez Jack. Jack, ez itt Laurie. Az én Laurie-m – teszi hozzá nyomatékosan.

Már épp nyitom a szám, hogy azt mondjam, „szia”, mikor meglátom a fiú arcát. A szívem azonnal a torkomban kezd dobogni, és úgy érzem, mintha valaki elektródákat tett volna a mellkasomra, és teljes fokozatra kapcsolta volna a gépet. Egyetlen szót sem bírok kinyögni.

Ugyanis ismerem őt.

Olyan, mintha csak egy hét telt volna el azóta, hogy először láttam – és egyben utoljára. Egy szívrepesztő pillanat erejéig egy tömött busz ablakából tizenkét hónappal ezelőtt.

– Laurie! – Kimondta a nevemet! Bőgni tudnék a puszta megkönnyebbüléstől, hogy itt van. Biztos őrültségnek hangzik, de az elmúlt év során végig azt kívántam, azt reméltem, hogy belefutok valahol. És most itt van. Számtalanszor pásztáztam végig a tömeget az utcán, hátha meglátom az arcát, és őt kerestem a kávézókban és bárokban. Már csaknem feladtam, hogy valaha is rálelek a buszos fiúra, pedig Sarah szerint annyira rá vagyok kattanva, hogy esküszik, már ő is megismerné, ha látná.

De ezek szerint nem ismerte meg. Ehelyett most az előbb mutatta be nekem, mint élete nagy szerelmét.

Zöld. Zöld a szeme. Élénk mohazöld az írisz szélénél, és meleg borostyán-arannyal futtatott a pupillák közelében. De nem is a szeme színe az, ami olyan erős hatással van rám, hanem az, ahogy most rám néz. A felismerés döbbenete ül a tekintetében. Egy felkavaró és heves „összeütközés” emléke. Aztán mindez egy szemvillanás alatt eltűnik, és én már nem tudom megmondani, nem csak a saját vágyaim erőszakolták-e ki bennem azt a képzetet, hogy igenis úgy nézett rám.

– Jack! – nyögöm ki végre, és kezet nyújtok. Szóval a neve Jack. – De jó, hogy találkoztunk!

Jack bólint, és halványan kacér félmosoly villan át az ajkain. – Laurie.

Odapillantok Sarah-ra, és őrült bűntudatot érzek, mert biztosra veszem, hogy megsejtette, valami nincs rendben, de ő csak vigyorog, mint egy holdkóros. Hála az olcsó bornak!

Mikor Jack a kezemet a kezébe veszi, mely meleg és erős, határozottan megszorítja, szinte udvariasan, mintha nem is karácsonyi partin, hanem valami hivatalos tanácskozáson lennénk.

Én viszont nem tudom, mit tegyek, mert bármi, amit tenni szeretnék, nem lenne helyénvaló. Állom a szavam, és nem élvezek el ott a helyszínen, de a szívemben határozottan megindul valami. Hogy a francba történhetett meg, hogy a sors ennyire kibaszott velem? Ő nem lehet Sarah-é. Ő az enyém. Már egy éve az enyém.

– Hát nem csodálatos lány?

Sarah a derekamra téve a kezét odakínál, sőt, szinte odalök Jackhez, hogy öleljem meg, mivel iszonyúan szeretné, ha mostantól jó barátok lennénk. Elvesztem.

Jack a szemét forgatja, és kissé idegesen felnevet, talán mert Sarah nyíltsága kényelmetlen a számára.

– Épp olyan ragyogóan szép, mint ahogy leírtad – mondja beleegyezőn, és úgy bólogat, mintha egy barátja új autóját vizsgálgatná, és ekkor legnagyobb ijedelmemre valami bocsánatkérés-féle kúszik az arcára, miközben továbbra is engem néz. Azért kér bocsánatot, mert emlékszik rám, vagy azért, mert Sarah úgy viselkedik, mint egy túlbuzgó nagynéni az esküvőn?

– Laurie? – Sarah most felém fordul. – Ugye pont olyan fantasztikus srác, ahogy mondtam? – Aztán büszkeségtől telve felnevet. Minden oka megvan rá.

Bólintok. Fájdalmasan nyelek egyet, és közben megeresztek egy mosolyt. – Igen, pont olyan.

Mivel Sarah annyira szeretné, hogy kedveljük meg egymást, Jack engedelmesen odahajol hozzám, és ajkait röviden az arcomhoz érinti. – Örülök, hogy találkoztunk – mondja. A hangja tökéletesen illik a külsejéhez: hűvösen magabiztos, telt, és finoman árnyalt szellemesség hatja át. – Sarah egyfolytában csak rólad beszél.

Megint felnevetek, kissé remegős hangon. – Én is úgy érzem, mintha már régóta ismernélek. – És ismerem is; úgy érzem, mintha mindig is ismertem volna. Szeretném odafordítani az arcom, és ajkát az ajkammal érinteni. Szeretném behúzni a szobámba, ahol bezárnám az ajtót, megmondanám neki, hogy szeretem, aztán levetkőznék, és ágyba bújnék vele, fulladásig merülve bőrének erdeitisztás-illatú melegségébe.

Pokolian érzem, és utálom magam. Pár lépést hátrálok, saját jól megfontolt érdekemben, és szerencsétlen szívemet próbálom jobb belátásra bírni, nehogy hangosabban dobogjon, mint a zene.

– Iszunk valamit? – javasolja Sarah könnyű szívvel, hangosan.

Jack bólint, és hálás azért, hogy mentőövet dobtak neki.

– Laurie? – Sarah tekintetével mutatja, hogy menjek velük.

Megfordulok, és a fürdő felé pislantok, ugrándozva jelezve, hogy halaszthatatlan dolgom van. – Majd utánatok megyek. – Itt kell hagynom őt, őket, ezt az egészet.

A fürdőszoba biztonságába érve magamra zárom az ajtót, és arcomat a kezembe temetve a lassan lecsúszom a földre. Hatalmas levegőket veszek, nehogy elsírjam magam.

Istenem, istenem, istenem! Szeretem Sarah-t, a vér szerintiséget leszámítva olyan, mintha a testvérem volna. De ez… Nem tudom, hogy fogom ezt túlélni anélkül, hogy mindannyiunkkal a fedélzeten el ne süllyeszteném az egész hajót. Most hirtelen felcsillan bennem a remény, és elképzelem, hogy kirohanok innen, és kibököm az igazságot, mivel talán Sarah is rájön, hogy tulajdonképpen azért van úgy oda ezért a srácért, persze, csak tudat alatt, mert felismerte benne a buszos fiút. Micsoda egy félreértés! Hogy fogunk kacagni a dolog abszurditásán! Aztán… mi lesz? Sarah majd kegyesen odébbáll, és Jack, hipp-hopp, hirtelenjében az én új barátom lesz? De jó ég, hiszen még abban sem vagyok biztos, hogy felismert!

Ahogy lassan visszakúszik elém a valóság, ólomnehéz vereség súlya nehezedik rám, és összeroppantja a nevetségesen törékeny reménységet. Nem bírom megtenni. Persze hogy nem. Sarah-nak fogalma sincs az egészről, és jézusom, milyen boldog! Jobban ragyog, mint az a kibaszott betlehemi csillag! Lehet, hogy karácsony van, de ez a való élet, és nem valami szaros hollywoodi mozi. Sarah a legjobb barátnőm az egész világon, és akármennyire és akármeddig fogok szenvedni, soha nem adom sem néma, sem titkos jelét annak Jack O’Mara számára, hogy ugyan minden remény és elvárás nélkül, de nekem ő az igazi, és hogy meggyötört szívem mindig szeretni fogja őt.

December 19.

Jack

A francba is, olyan szép, mikor alszik!

Úgy érzem, mintha a torkomba homokot szórtak volna, és azt hiszem, Sarah eltörte az orromat, mikor az éjjel hátravetette a fejét, de most mindent megbocsátok neki, amiért skarlátvörös haja úgy terül szét a válla körül a párnán, mintha vízben lebegne. Úgy néz ki, mint a kis hableány. Bár most jövök csak rá, hogy ez úgy hangzik, mintha valami perverz alak volnék.

Lecsusszanok az ágyról, és megragadom a hozzám legközelebb eső dolgot: nevezetesen Sarah köntösét. Csupa ananászminta az egész, de fogalmam sincs, hol vannak az én ruháim, viszont fejfájás-csillapítóra van szükségem. A tegnap éjjel itt ragadtak állapotát tekintve nem csodálkoznék, ha egy vagy két vendéget ott találnék kinyúlva a nappali padlóján, és azt hiszem, az ananászok kevésbé sokkolnák őket, mint a pucér seggem. A francba, túl rövid. Na, mindegy, gyorsan kiiszkolok.

– Vizet – nyögi rekedten Sarah, és mikor megkerülöm az ágy sarkát, karját felém nyújtja.

– Tudom – mormolom. A szeme még akkor is csukva marad, mikor felemelem a karját, hogy visszatuszkoljam a paplan alá, mire olyan hangot ad ki, ami lehet egy köszönöm is, de az is, hogy Az isten szerelmére, segíts már! Dobok egy csókot a homlokára.

– Egy perc, és jövök – susogom, de ő már újból elmerült az álom ködében. Nem hibáztatom érte, hiszen én is azt tervezem, hogy öt percen belül visszabújok ide, és ugyanezt teszem. Egy hosszú pillanatig még jól megnézem, aztán kihátrálok a szobából, és halkan becsukom az ajtót.

– Ha Paracetamol kell, a bal oldali szekrényben van.

Egy pillanatra megtorpanok, és nagyot nyelve kinyitom a szekrény ajtaját, és addig nyúlkálok, míg meg nem találom a kicsi kék dobozt.

– Te a gondolataimban olvasol – mondom, és Laurie felé fordulok. Magamra erőltetek egy udvarias mosolyt, mivel valóban szörnyen fura az egész. Már találkoztunk valahol – úgy értem, a múlt éjjel előtt. Egyszer, futólag, láttam őt teljes valójában, meg aztán később is, képzeletben: elszórt, zavarba ejtő kora reggeli, jól érthető álmaimban, melyekből riadtan, kemény farokkal és frusztráltan ébredtem. Nem tudom, emlékszik-e rám. Krisztusom, remélem, nem! Főleg most, hogy egy nevetséges ananászmintás, a tökeimet súroló köntösben ácsorgok előtte.

Ma reggel sötét haja rendetlen kontyban van a fejére tűzve, és úgy néz ki, mint akinek legalább akkora szüksége van az orvosságra, mint nekem, úgyhogy odanyújtom neki a dobozt.

Sarah annyit dicsekedett már az ő legjobb barátnőjéről, hogy a fejemben már megjelent egy virtuális Lauire, de tévedtem vele kapcsolatban. Mivel Sarah feltűnően szép, lazán azt hittem, hogy a barátnője is pont ennyire színes egyéniség, és olyanok, mint egy pár egzotikus papagáj, itt, ebben a kis kalitkában. Laurie azonban egyáltalán nem papagáj. Inkább… nem is tudom, talán vörösbegy. Valami tartózkodó nyugalom árad belőle, és a maga nyugodt, kissé alulértékelős módján olyan lánynak tűnik, mint aki rendben van magával, ezért könnyű kijönni vele.

– Kösz. – Elveszi tőlem a dobozt, és párat kiönt belőle a tenyerébe.

Engedek neki egy pohár vizet, és ő rám emeli a poharat, mintha kajánul azt mondaná: „fenékig”, aztán legurítja a tablettákat.

– Nézzük csak – mondja, és megszámolja, mennyi maradta dobozban, mielőtt visszaadja nekem. – Sarah-nak…

– Három kell – vágok közbe, mire bólint.

– Három.

Egy kicsit olyan, mintha azon versengenénk, ki ismeri jobban Sarah-t. Persze, ő ismeri jobban. Sarah és én csak úgy egy hónapja vagyunk együtt, de Krisztusom, micsoda forgószél a csaj! Legtöbbször alig bírok lépést tartani vele. Először egy liftben találkoztam vele a munkahelyemen; elakadt, és csak ketten voltunk benne, és mikor negyedóra múlva újból elindult, három dolgot már biztosan tudtam. Egy, hogy most még helyettes riporter a helyi tévénél, de egy nap biztosan az egész világot meghódítja majd. Kettő, hogy amint a liftet megjavítják, elviszem ebédelni, mert ő megkért rá. Egyébként úgyis elhívtam volna. És végül egész biztos vagyok benne, hogy direkt állította le a liftet, és aztán, mikor megvolt, amit akart, elengedte a gombot. Ez az enyhén könyörtelen jellemvonása határozottan izgató.

– Sokat mesélt rólad. – Megtöltöm a vízforralót, és bekapcsolom.

– Azt is elárulta, hogy szeretem a kávét?

Laurie elővesz pár bögrét a szekrényből, miközben beszél, és mennyire utálom azt a reflexet, hogy közben muszáj végigmérnem az alakját. Pizsamában van, és eléggé illendően el van takarva, de azért látom lágy mozgását, csípőjének vonalát, sötétkékre festett lábkörmeit.

– Öhhm… – Arra koncentrálok inkább, hogy teáskanálra vadásszak, mire Laurie odanyúl, és kihúzza a fiókot, hogy megmutassa, hol vannak.

– Megvan – mondom, és ugyanabban a pillanatban nyúlok bele a fiókba, mikor ő, mire ő kirántja a kezét, aztán a hirtelen mozdulatot enyhíteni próbálva elneveti magát.

Miközben kanalazom a granulátumot a bögrékbe, Laurie egy rácsos hátú székbe kuporodik, és egyik lábát a feneke alá húzza.

– Hogy kérdésedre válaszoljak, nem, Sarah nem árulta el, hogyan szereted a kávét, de hadd találjam ki… – Megfordulok, és a pultnak dőlve tanulmányozni kezdem Laurie-t. – Azt mondanám, hogy erősen szereted. Két kanál. – Hunyorítok, miközben ő rám néz, de nem segít. – Cukor – folytatom, és kezemmel végigsimítom a tarkómat. – Egy sem. Szeretnél, de megtagadod magadtól. – Mi a fészkes fenét beszélek itt összevissza? Ez úgy hangzott, mintha fel akarnám szedni. Pedig nem. Tényleg nem. Azt semmiképpen nem akarnám, hogy azt higgye, játszadozom vele. Persze, volt sok barátnőm, némelyik már majdnem komolyra is fordult, de ez a dolog Sarah-val egészen más. Inkább olyan… Nem is tudom. Azt viszont igen, hogy nem akarom, hogy egyhamar vége legyen.

Laurie vág egy pofát, aztán megrázza a fejét. – Két cukor.

– Te viccelsz velem – nevetek fel.

Laurie megvonja a vállát. – Nem. Két cukorral iszom. Néha kettő és féllel, ha olyan hangulatban vagyok.

Vajon milyenben? Mi készteti vajon arra, hogy több mint két cukrot tegyen a kávéjába? Istenem, tényleg ki kell jutnom ebből a konyhából, és vissza kell mennem az ágyba. Azt hiszem, az agyamat ott felejtettem a párnán.

– Igazából – mondja Laurie, és feláll a székből – azt hiszem, most nem is kívánom a kávét. – Miközben ezt mondja, már meg is indult a szobája ajtaja felé, és én nem tudom megmondani, milyen kifejezés ül fáradt szemében. Talán megsértettem valamivel? Nem tudom. Lehet, hogy csak hullafáradt, vagy hánynia kell. Rólam az a hír járja, hogy ilyen hatással vagyok a nőkre.

Laurie

– Szóval? Mit gondolsz?

Már négy órára járt, mikor lezuttyantam Sarah mellé a halványkék pozdorjaasztalhoz. Végre viszonylag normális állapotba hoztuk a lakást, és most hatalmas bögre kávéval a kézben, maradék másnaposságunkat ápolgatva ülünk egymás mellett. A karácsonyfa, melyet pár nappal ezelőtt szorosan magunk között tartva hurcoltunk fel ide, eléggé megviseltnek látszik, és úgy fest, mintha egy csapat macska támadt volna rá, de ezt és pár törött borospoharat leszámítva ugyanúgy van minden, mint volt. Hallottam, mikor Jack elment, nagyjából dél körül – oké, szánalmasan elbuktam abbéli igyekezetemben, hogy hűvösen kezeljem a szitut, és a szobám redőnye mögül néztem végig, amint lesétál az utcán, mint valami kukkoló egy horrorfilmből.

– Jól ment, nem? – kérdezek vissza, készakarva értve félre Sarah kérdését, hogy időt nyerjek.

Sarah a szemét forgatja, mintha azt hinné, hogy direkt fel akarom húzni. – Jól tudod, mire gondolok. Mit gondolsz Jackről?

Na, kezdődik! Lett egy hajszálvékony repedés a kapcsolatunkon, amiről Sarah-nak még csak halvány sejtése sincs, és nekem azon kell lennem, hogy megakadályozzam a továbbrepedést, mielőtt mindketten fejjel lefelé belezuhanunk a szakadékba. Tudatában vagyok annak, hogy csak és kizárólag most van meg az esélyem arra, hogy megmondjam az igazat, és csakis tőlem függ, kihasználom-e ezt az esélyt, vagy sem. De mivel Sarah olyan reményteli tekintettel néz rám, és mivel már nem is tudom, nem csak képzeltem-e az egészet, némán megígérem magamnak, hogy örökké meg fogom őrizni a nyugalmamat.

– Hmmm… kedvemre való – mondom, direkt valami semmitmondó, átlagos szót keresve, nehogy eláruljam, hogy számomra ő a legizgalmasabb férfi a világon.

–  Kedvedre való? – horkan fel Sarah. – Laurie, kedvedre való lehet egy pomponos papucs, vagy az ekler fánk, vagy hasonló, de ő?

Halkan felnevetek. – Igazából én nagyon szeretem a pomponos papucsokat.

– Történetesen én is szeretem az ekler fánkot, de Jack nem ekler fánk. Hanem… – Sarah elhallgat, láthatólag elakadt.

Az van a nyelveden, hogy „csillagpor”, vagy „buborék a legdrágább pezsgőben”, ugye? – Nagyon kedvemre való? – mosolyodom el. – Ez jobban hangzik?

– Nem igazán. Ő olyan, mint egy… egy hatalmas sajtos roló.

Sarah kajánul felnevet, de aztán olyan álmatag szemekkel mered rám, hogy úgy érzem, most nem bírnám végighallgatni, amint elmeséli, milyen erényei vannak Jacknek ezen a téren, ezért megvonom a vállam, és megelőzöm. – Jó, jó. Jack… szóval, úgy tűnik, jópofa, és könnyen beszédbe lehet vele elegyedni, és nyilvánvalóan máris a kisujjad köré csavartad.

Sarah mély torokhangon kacag. – Tényleg, úgy gondolod? – Aztán begörbíti a kisujját, és mindketten elmerülünk a kávéivásban. Sarah most nagyjából tizennégynek tűnik; az arcán nincs smink, és haja két copfba fonva lóg le „én kicsi pónim” feliratú pólójára.

– Ilyennek képzelted?

Istenem, Sarah, ne feszítsd tovább a húrt. Nem hiszem, hogy sokáig meg tudom őrizni a nyugalmamat, ha nem hagyod abba.

– Nem is tudom, milyennek képzeltem – mondom, mivel ez legalább igaz.

– Ugyan már, csak volt valamilyen képed róla.

Hát igen, Jack O’Mara képe már tizenkét hónapja ott van a fejemben. – Hmm, ja. Azt hiszem, pont az a típus, aki szerintem neked tökéletes.

Sarah kissé össze van zuhanva, mintha az, hogy Jack fantasztikus tulajdonságairól beszélt, leszívta volna az összes energiáját, és most megint üres tekintettel bámul maga elé. Szerencsére mindketten másnaposak vagyunk, és ez elég indok arra, hogy ne kelljen túl lelkesnek lennünk.

– De azért nagyon vonzó pasi, ugye?

Gyorsan lenézek a kávéscsészémbe, és próbálom az ijedtséget és a bűntudattal teli igazságot eltüntetni a tekintetemből, de mikor újból felnézek, Sarah merőn bámul rám. Bizonytalan arckifejezése arról árulkodik, hogy nagyon szeretné elnyerni valahogy a beleegyezésemet, és én egy lélegzetvétellel megértem és neheztelek rá érte. Sarah bárhová megy, mindenhol ő „a” feltűnően szép nő, és hozzá van szokva ahhoz, hogy ő álljon a figyelem középpontjában. Ez persze koravénné, mesterkéltté vagy elbizakodottá tehette volna, de bár egyikké sem tette, azért az tagadhatatlan, hogy mégiscsak olyan nőként éli az életét, aki bármikor akármelyik pasit meg tudja magának szerezni. Ez az esetek túlnyomó részében azt jelentette, hogy a barátai mindig iszonyúan jóképűek voltak, és hát, miért is ne?

Ez számomra mindig inkább szórakoztató volt, és mostanáig azt jelentette, hogy romantikus útjaink soha nem keresztezték egymást. De most…

Mit is mondhatnék neki? Nincs jó válasz. Ha azt mondom, igen, Jack nagyon vonzó, nem hinném, hogy képes leszek elkerülni a perverzió árnyékát, ha meg azt mondom, nem, azzal megbántom Sarah-t.

– Különbözik az eddigiektől – kockáztatom meg.

Sarah lassan bólint egyet, és az alsó ajkába harap. – Tudom. Nyugodtan lehetsz őszinte, nem sértődöm meg. Nem annyira kiköpötten jóképű fiú, mint amilyen elvárható lenne, ezt akartad mondani, nem?

Megvonom a vállam. – Azt hiszem. Nem azt akarom mondani, hogy nem néz ki jól, vagy ilyesmi, csak más, mint amilyenek neked eddig voltak. – Szünetet tartok, és jelentőségteljesen nézek rá. – A jó életbe is, Sarah, a legutóbbi barátod sokkal jobban hasonlított Matt Damonra, mint maga Matt Damon!

Sarah elneveti magát, mivel ez tényleg így volt. Egyszer véletlenül úgy is szólítottam, hogy Matt, de ez nem volt gond, mert összesen négyszer randiztak csak, mivel Sarah úgy döntött, hogy hiába olyan veszett jóképű, ez még nem ellensúlyozza kellőképpen azt a tényt, hogy naponta háromszor felhívja a mamáját.

– Jack valahogy sokkal felnőttebbnek tűnik. – Sarah felsóhajt, és kezét összekulcsolja a bögrén. – Ha a többiek csak srácok, hát ő férfi. Ugye nem hangzik nevetségesen?

Megrázom a fejem, és a kétségbeesésen túl még el is tudok mosolyodni. – Nem. Számomra nem.

– Azt hiszem, elég hamar felnőtté kellett válnia – mondja Sarah. – Pár éve elveszítette az apját – rák, azt hiszem. – Sarah gondolataiba merülve elhallgat, aztán folytatja. – Az anyja és az öccse eléggé rá voltak utalva egy jó darabig.

Ez szíven üt, és szívből megsajnálom Jacket; nekem aztán nem kell magyarázni, milyen pusztító az ilyesmi.

– Eléggé higgadt srácnak tűnik.

Sarah-n látszik, hogy megkönnyebbül, amiért dicsérőleg nyilatkoztam Jackről. – Ja, nagyon higgadt. A maga módján. Soha nem majmol másokat.

– Az a legjobb.

Sarah pár pillanatig gondolataiba merülten hallgat, aztán újra megszólal. – Kedvel téged.

– Ezt ő mondta neked? – Próbálok egykedvűnek tűnni, bár attól tartok, majdnem kétségbeesve kérdeztem ezt. De ha így is volt, Sarah meg se rezzen.

– Érzem. Ti ketten nagyon jó barátok lesztek. – És Sarah elvigyorodik, miközben hátralöki a széket, és feláll az asztaltól. – Csak várd ki a végét. Meg fogod szeretni, ha kicsit megismered.

Azzal kibotorkál a konyhából, de előbb még kedvesen megrázogatja a kontyomat. Alig bírom megállni, hogy fel ne pattanjak, és ne szorítsam magamhoz, részben, hogy bocsánatot kérjek, másfelől, hogy megértésért esedezzek. Ehelyett azonban csak magamhoz húzom a cukortartót, és egy kis extra édességet teszek a kávémba. Hála isten, mindjárt indulok haza karácsonyra a rokonaimhoz; most nagyon komolyan szükségem van arra, hogy egy kicsit egyedül legyek, és kitaláljam, hogy a pokolba fogom ezt a játszmát lejátszani.

2010

Újévi elhatározások

A múlt évben két elhatározásom volt:

1) Az első, hogy valami nekem való állást találjak egy magazinnál. Nos, az egész biztos, hogy ezen a fronton látványos kudarcot vallottam. Két hajszálon múló állásajánlat, és néhány szabadúszóként elkövetett, soha kiadásra nem került cikk nem igazán fényes eredmény, igaz? Kétségbeejtő és egyben félelmetes, hogy még mindig abban a rohadt hotelben dolgozom. Most már látom, milyen könnyen bele lehet ragadni valamibe, és milyen könnyen elszállhatnak az ember nagy álmai. De én egyelőre nem adom fel, még nem.

2) A második, hogy megtalálom a buszos fiút. Azt hiszem, ezt gyakorlatilag nyugodtan kipipálhatom. Saját káromon tanultam meg, hogy szuper precíznek kell lenni az újévi elhatározásokkal – de hát honnét a fenéből sejthettem volna, hogy még azt is ki kell kötnöm, nehogy véletlenül a legjobb barátnőm találjon rá először, és essen bele? Kösz, nagybetűs Sors a nagy büdös semmiért! Szívok, mint a torkos borz.

Szóval az egyetlen elhatározásom a jövő évre…

Hogy rájöjjek, hogyan kell kiszeretni valakiből.

Január 18.

Laurie

Már egy hónap telt el azóta, hogy felfedeztem a kínos tényt, miszerint Sarah és én sajnos ugyanabba a srácba estünk bele, és hogy szilárd elhatározásom dacára egy hajszállal sem érzem emiatt magam kevésbé szerencsétlennek.

Mennyivel könnyebb volt, mikor még nem tudtam, kicsoda ez a srác; akkor abban a kivételes helyzetben voltam, hogy szabadon elképzelhettem, hogyan fogok újból belebotlani egy zsúfolt bárban, vagy hogyan fogom kiszúrni, amint egy kávéházban szürcsöli a kávéját, és hogy a tekintetünk majd összekapcsolódik, és mindketten emlékszünk egymásra, és boldogok leszünk, hogy a galaxis rendje újból helyrebillent.

Most már pontosan tudom, ki ő. Ő Jack O’Mara, és Sarah fiúja.

Egész karácsonyi szünetben azt mondogattam magamnak, hogy sokkal könnyebb lesz, ha kicsit jobban megismerem, hiszen tuti lesznek olyan dolgok, melyek nem fognak tetszeni benne, és hogy ha Sarah-val együtt látom, attól el tudom majd őt fogadni plátói szerelemnek, és nem annak a pasinak látom, aki darabokra törte a szívem. Tehát jól teletömtem magam kajával, sokat lógtam együtt Daryllel, és mindenkinek azt mutattam, hogy tök oké vagyok.

De mióta visszajöttem Londonba, minden sokkal rosszabb lett. Nemcsak magamnak kell hazudnom, hanem Sarah-nak is. A jó ég tudja, hogy folytatnak az emberek titkos viszonyokat; engem még ez a papírvékony megtévesztősdi is totál kikészít. Pedig leültem, és megtanácskoztam magammal a dolgot. Mint a bíróságon, szépen meghallgattam az ügyemet, odafigyeltem ártatlanságom és meg nem értettségem panaszos kiáltásaira, és ennek dacára azt az átkozott ítéletet kellett meghoznom saját magam fölött, hogy hazug vagyok. Mulasztásom miatt lettem permanensen hazug, és most mindennap a hazugság szemüvegén át nézem Sarah-t, és villás kígyónyelvemmel beszélek hozzá. Még magamnak is alig bírom bevallani, hogy igenis gyötör a kínzó féltékenység. Rettentően ocsmány érzés; és ha vallásos típus lennék, biztos, hogy a fél életemet a gyóntatószékben tölteném. Vannak pillanatok, mikor más szemszögből látom az egész történetet, és ilyenkor tudom, nem csináltam semmi rosszat, és mindent megteszek, hogy jó barátnők legyünk, akkor is, ha emiatt sarokba szorulok, de ezek a pillanatok nem tartanak túl soká. Véletlenül rá kellett jönnöm, hogy remek színésznő vagyok, ugyanis Sarah-nak lövése sincs, hogy valami nem stimmel, bár ez nagy részben amiatt van, hogy mikor Jack pár alkalommal itt volt nálunk, én mindig találtam okot arra, hogy elhúzzak hazulról.

Ma este azonban úgy tűnik, elhagyott a szerencsém. Sarah áthívta Jacket pizzázni és filmet nézni, de a háttérben az áll, hogy szeretné, ha jobban megismerném Jacket. Ezt igazából minden kecmec nélkül meg is mondta, mikor ma reggel elmenőben a kezembe nyomta a kávéscsészét.

– Kérlek, maradj itthon, Lu, annyira szeretném, ha jobban megismernéd Jacket, és akkor többet lehetnénk együtt hármasban.

Hirtelen nem bírtam előráncigálni semmi épkézláb mentséget, aztán meg arra is rájöttem, hogy ha elkerülöm Jacket, az hosszú távon úgysem megoldás. A leginkább azonban az zavar, hogy bár kilencvenöt százalékban rettegek a mai estétől, a maradék öt százalékban viszont felvillanyoz az, hogy Jack közelében lehetek majd.

Nagyon sajnálom, Sarah, tényleg, szívből sajnálom.

*

– Hadd vegyem le a kabátodat!

Hadd vegyem le a kabátodat? Mi a franc vagyok én, valami szobalány? Még jó, hogy nem mondtam neki azt, hogy uram! Jack kábé fél perce érkezett meg csöppnyi lakásunkba, de én máris úgy viselkedek, mint egy idióta. Kínosan mosolyog, miközben letekeri magáról a sálat, és kibújik télikabátjából, és szinte bocsánatkérően adja át nekem a ruháit, pedig én igazából kértem rá. Keményen küzdenem kell, nehogy beletemessen az arcomat a tengerészkék gyapjúkabátba, miközben helyet keresek neki a bejárati ajtó mellett lévő, amúgy is tömött akasztón, és majdnem az én kabátomra akasztom, de aztán inkább olyan távol helyezem el, amennyire csak tudom. Próbálok normális lenni, tényleg. De Jack fél órával előbb jött, ráadásul pontosan akkor toppant be, mikor Sarah a konyhából megközelíthető tűzlépcsőn át leszaladt valamiért. Mintha egy bohózatból vették volna az ötletet.

– Sarah csak leugrott a boltba borért – nyögöm ki akadozva. – Itt van a sarkon. Mindjárt itt lesz. Nem hinném, hogy több mint öt perc, hacsak nincsenek sokan. Vagy valami. Itt van a sarkon a bolt.

Jack bólint, és továbbra is ott játszadozik a mosoly az arcán, pedig legalább háromszor elmondtam neki ugyanazt.

– Menj csak be – mondom vidáman és túlbuzgón, kezemmel picike nappalink irányába mutogatva. – Milyen volt a karácsonyod?

Jack leül a kanapé szélére, én meg egy rövidre pillanatig hezitálok, hová is üljek, de aztán leülök egy székre. Mi mást tehetnék? Csak nem ülhetek mellé a kanapéra! Hogy aztán „véletlenül” hozzáérjek?

– Ja, tudod… – Aztán szinte szégyenlősen elmosolyodik. – …olyan karácsonyos. – Megáll egy kicsit. – Pulyka. Túl sok sör.

Én is elmosolyodom. – Pont úgy hangzik, mint az enyém. Kivéve, hogy én inkább borivó vagyok.

Mit művelek itt? Próbálok nagyon kifinomultnak látszani, mi? Jack a végén még azt hiszi, egy felvágós hülye picsa vagyok.

Gyere már, Sarah! Gyere, ments meg saját magamtól, még nem állok készen arra, hogy egyedül maradjak vele! Rémülten döbbenek rá, hogy szeretném megragadni ezt a kínálkozó alkalmat, hogy megkérdezzem tőle, vajon emlékszik-e rám a buszról. Érzem, amint a kérdés egyre feljebb csúszik a légcsövemen, mintha egy sereg eltökélt hangya tolná hátulról. Nyelek egy hatalmasat. Izzadni kezd a tenyerem. Nem is tudom, mit remélek attól, ha megkérdezem tőle, emlékszik-e, mivel kilencvenkilenc százalék, hogy a válasz nemleges lesz. Jack a való világban él, ahol van egy szuper dögös csaja; és már azelőtt megfeledkezett rólam, hogy a busz befordult volna a Camden Streeten.

– Mondd csak, Laurie – kezd bele Jack, keresgélve a szavakat, csak hogy mondjon valamit. Pont úgy érzem magam, mint néha a fodrásznál hajvágás alatt; mint mikor szegény nem bír velem beszélgetni, ezért gyorsan arról kezdek hazudozni, hová megyek nyaralni. – Mit tanultál az egyetemen?

– Média és újságíró szakos voltam.

Jacket láthatólag nem lepi meg a dolog; biztos tudja, hogy Sarah-val ugyanarra a szakra jártunk Middlesexben.

– A szavak embere vagyok úgymond – folytatom. – Remélhetőleg meg tudom vetni a lábam valamelyik magazinnál. Nem tervezem, hogy kamera elé álljak. – Megállom, hogy hozzátegyem, „nem úgy, mint Sarah”, mivel Jack biztos tudja már, hogy Sarah azt tervezi, először a helyi tévéhíradóban lesz bemondó, és onnan próbál feljebb kerülni az állami csatornákhoz. Van egy közhelyszerű mondás, ami ide-oda kering a Facebookon: „Vannak lányok, akik eleve csillogásra születtek”, vagy valami ilyesmi. Sarah pont ilyen lány, de ennél sokkal több is. Benne ugyanis a csillogásra való tehetség mellett van egyfajta harcos keménység is: mindig eléri, amit akar. – És te?

Jack megvonja az egyik vállát. – Újságírás az egyetemen. A rádiózás a kedvencem.

Ezt már tudom, mivel Sarah a konyhai rádiót arra a csatornára állította, ahol Jack dolgozik, holott ő csak akkor van bent, ha a késő esti bemondó nem ér rá, azaz majdnem soha. De hát mindenkinek el kell kezdenie valahol, és most, hogy már ismerem a hangját, jól tudom, csak idő kérdése, hogy feljebb jusson a ranglétrán. Hirtelen az a szörnyű vízióm támad, hogy Sarah és Jack egyszer majd ragyogó párocska lesznek a tévében, egy másik Phil és Holly, és mindennap ott fognak mosolyogni rám a képernyőről, nyomatják az összekacsintós poénjaikat, befejezik egymás mondatait, és az összes lehetséges közönségdíjat elnyerik. A kép annyira valószerűnek tűnik, hogy alig kapok levegőt, és iszonyúan megkönnyebbülök, mikor meghallom Sarah kulcsának zaját a zárban.

– Megjöttem, szívem – kiabálja Sarah, és olyan erősen csapja be az ajtót, hogy a nappaliban a tolóablak fakerete is beleremeg.

– Megjött – mondom teljesen feleslegesen, és felugrom. – Megyek, segítek neki.

Az ajtóban futok össze Sarah-val, és kiveszem a kezéből a behűtetlen bort. – Jack az előbb érkezett. Köszönj be neki, én ezt addig beteszem a hűtőbe, hogy kicsit lehűljön.

Visszahúzódom a konyhába, és azt kívánom, bárcsak bebújhatnék a fagyasztó egyik fiókjába, miközben beügyeskedem a palackot egy csomag fagyott bogyós gyümölcs mögé, amiből smoothie-t szoktunk készíteni, ha úgy érezzük, már belehalunk a vitaminhiányba.

Kinyitom azt a palack bort, amit már előre behűtöttünk, és kitöltök belőle két pohárral. Egyet nekem, egyet Sarah-nak. Jacknek nem töltök, mivel már tudom, hogy ő inkább sörös típus. Kicsit megmelengeti a szívemet a gondolat, hogy tudom, mit szeret, anélkül, hogy meg kéne kérdeznem, mintha ez valami újabb finom szál volna intim kapcsolatunk szövedékében. Ez elég fura gondolat, de tovább álmodozom, és elképzelem ezt a bizonyos szövedéket, miközben kinyitok egy üveg sört Jacknek, becsukom a hűtőt, és borospohárral a kezemben nekidőlök. Tehát a mi szövedékünk, vagy inkább paplanunk kézzel készül, suttogó hangú beszélgetések és elkapott pillantások pókhálófinom szálaiból van nagyon gondosan megszőve, valamint vágyak és álmok kusza szálaiból van összeöltögetve, míg végül az egész fenséges, csodás, súlytalan takaróvá válik, mely melegen tart és megvéd bennünket minden veszedelemtől, mintha legalábbis acélhálóból lenne fonva. Bennünket? Kivel viccelődöm itt?

Iszom még egy kortyot a boromból, aztán összeszedem gondolataim kusza szálait, és próbálom biztonságosabb mederbe terelni őket. Kényszerítem magam, hogy ezt a bizonyos takarót Sarah és Jack királyi méretű ágyára, Sarah és Jack fantasztikus házába, Sarah és Jack tökéletes életébe képzeljem bele. Ez olyan technika, amit már próbáltam bevetni párszor; mindig, ha valami illetlen gondolatom támad Jackkel kapcsolatban, valami érzelgős, de pozitív gondolattal ellensúlyozom. Nem mondhatnám, hogy nagyon jól működik, de próbálkozom.

– Gyere már, Lu, nem bírom tovább! – Sarah hangja kristálytisztán cseng, miközben gondtalanul felnevet, majd hozzáteszi: – Jacknek ne hozz bort. Ő túlságosan közönséges alak a mi ötfontos borunkhoz.

Tudom, szeretném bekiabálni, de nem teszem. Csak bevágom Jack sörösüvegét a hónom alá, és rátöltök a boromra, mielőtt visszamegyek a nappaliba.

– Az ananász a pizzán, az olyan, mint… nemtom, mint a sonka tejsodóval. Nem férnek össze. – Sarah két ujját bedugja a torkába, és forgatni kezdi a szemét.

Jack felszedi az ananászdarabot, amit Sarah utálkozva a doboz szélére pöckölt. – Én egyszer banánt is tettem a pizzára. Hidd el, jó volt. – Azzal odanyomkodja a plusz ananászdarabkát a pizzaszeletére, és rám vigyorog. – Te döntöd el a meccset, Laurie. Ananász – oké, ananász – nem oké?

Szemétség, tudom, de nem hazudhatok, mivel Sarah úgyis tudja a választ.

– Oké. Egyértelműen oké.

Sarah felhorkan, mire én azt kívánom, bárcsak hazudtam volna. – Kezdem látni, hogy nem volt jó ötlet titeket összehozni. Majd jól összefogtok ellenem.

– A J–Lu csapat. – Jack, miközben nevet, még rám is kacsint, de ezzel csak azt érdemli ki, hogy Sarah jó nagyot vág a karjára. Jack feljajdul, és úgy dörzsölgeti a karját, mintha eltörött volna.

– Csak lassan a testtel, ebben van a söröm.

– Azért kaptad, mert megpróbáltad szétzilálni a Sa–Lu csapatot. – És most Sarah kacsint rám, én meg rábólintok, mintegy jelezve, hogy az ő oldalán állok, annak dacára, hogy szeretem az ananászos pizzát.

– Bocs, Jack – mondom. – Tudod, bortestvérek vagyunk. És ez erősebb kötelék, mint az ananászos pizza. – És meg kell mondanom, a bor tényleg segít, hogy túléljem ezt a helyzetet.

Sarah egy „na, ezt kapd ki” pillantást vet Jackre, aztán pacsit ad nekem a sehogy össze nem illő kanapé és karosszék között. A kanapé egyik sarkába kuporodott, és lábait bedugta Jack feneke alá. Hosszú, szétterülő vörös hajával pont olyan, mint egy gyönyörű vidéki lány, aki bármelyik pillanatban kisurranhat a hátsó ajtón, hogy megfejje a kecskenyáját.

Én készakarva nem sokat foglalkoztam a megjelenésemmel; az volt a célom, hogy úgy nézzek ki, mint aki „megtette a minimumot ahhoz, hogy társaságba menjen”, anélkül hogy kicsit is másként fessek, mint egyébként. Utcai ruhában voltam, ami nem éppen az egész estés tévézéshez való öltözet. Farmer, és puha, galambszürke, laza pulcsi, egy kicsi szájfény, és egy vonásnyi szemceruza. Nem vagyok túl büszke rá, hogy jó pár percig gondolkoztam azon, mit is vegyek fel, de próbálok ezzel is megbékélni. Nem érdemlem, hogy darócba bújtassanak és hamut szórjanak a fejemre, de Sarah-t sem akarom cserben hagyni. Sarah ráadásul még egy ezüst színű virágos csattal el is tűzte a fürtöt, ami mindig a szemembe lógott, pedig jól tudja, hogy én szinte perverz módon szeretem, ha odalóg, ezért azt hiszem, most elégedett, hogy mutogatható állapotban vagyok.

– Milyen filmet nézünk? – kérdezem, és előrehajolok a kávézóasztalon nyitva heverő dobozhoz még egy szelet pizzáért.

– Alkonyat – mondja Sarah, pontosan akkor, mikor Jack azt, hogy „Vasember”.

Egyikről a másikra nézek, és érzem, megint el kell játszanom a döntőbíró szerepét.

– Ne feledd, melyik csapattal vagy, Lu – emlékeztet Sarah, és kissé megremegnek az ajkai. Komolyan! Hogyan döntsem el? Egyik könyvet sem olvastam, és egyik filmet se láttam még, de azért annyit tudok, hogy az Alkonyat egy átkozott szerelmi háromszögről szól.

Jack fájdalmasan néz rám, és úgy rezegteti a szempilláját, mint egy hétéves, mikor pénzt kér fagyira. Jézusom, milyen édes! A Vasembert akarom választani. Azt akarom mondani neki, hogy csókolj meg.

– Alkonyat.

Jack

Miért a kibaszott Alkonyat?

Ezen az estén minden olyan rohadtul kínos. És most minden idők egyik leggázabb filmjét nézzük, ami egy míszes-szájú lányról szól, aki nem bír választani két, emberfölötti erővel rendelkező csávó között. Sarah nekem támaszkodva ül, én meg csókolgatom a feje búbját, és tekintetemet a képernyőre irányítom, és nem hagyom, hogy akár véletlenül is Laurie felé nézzek, kivéve, ha ő megszólít.

Nem szeretném, ha köztem és Laurie között kínossá válna a helyzet, bár tudom, hogy máris az, és azt is, hogy ez az én hibám. Valószínűleg azt hiszi, hogy egy vér uncsi, különc pasi vagyok, mivel a normál csevegésre való készségem rendre cserben hagy, ha a közelben van. Pedig csak próbálom helyre tenni őt az agyamban, szóval, hogy ő Sarah barátnője, és nem az a lány, akit egyszer régen láttam, és azóta is sokszor gondolok rá. Egész karácsonyi szünetben – ami egyébként rémes volt, mama nagyon szomorú volt ugyanis, én meg, mivel nem tudtam, mit csináljak, állandóan lerészegedtem – újra meg újra magam előtt láttam Laurie-t a pizsamájában, amint azzal a fura arckifejezéssel bámul rám. Jézusom, micsoda geci vagyok. Abban lelek csak vigaszt, hogy az én tipikus pasiagyam egyszerűen így raktároz el egy csinos arcot, és hogy neki, azaz Laurie-nak nem pasiagya van, és remélhetőleg semmiféle zavarba ejtő emléke nincs arról, hogy én annak idején milyen ügyefogyottan bámultam rá a buszmegállóból. Eddig egész jól sikerült elkerülnöm, hogy találkoznom kelljen vele, de tegnap Sarah kérdőre vont, és azt kérdezte, hogy vajon azért utasítom-e mindig vissza, hogy átmenjek, mert nem kedvelem Laurie-t. Erre mi a faszt lehet mondani? Bocs, Sarah, de épp próbálok a legjobb barátnődből fantázia szexpartner helyett vadi új, plátói barátnő-barátot formálni a fejemben? Barátnő-barát, van ilyen egyáltalán? Ha nincs, a mi esetünkben biztos lesz, mivel ha egyszer valaha is szétmegyünk Sarah-val, ő biztos Laurie-t is eltávolítja a közelemből. Úristen, már a gondolatra is összerándul a gyomrom.

Mármint arra, hogy elveszíthetem Sarah-t.

Február 14.

Laurie

Ki a franc volt az a Szent Valentin, és vajon mi tette őt ennyire jártassá a románcokban? Lefogadom, hogy az igazi neve Szent Nem-kívánatos-III. Okostojás Valentin, és valószínűleg egy csupán gyertyafénnyel bevilágított szigeten él, ahol minden párosával fordul elő, még a szájpenészfertőzés is.

Kitaláltad, ugye, hogy a február 14. nem a kedvenc dátumom? És ezen az sem segít igazán, hogy Sarah ebben az évben teljes mellbedobással vesz részt a szívalakúlufi-gyűjtő brigád munkájában. Szégyellem, de abban reménykedtem, hogy majd csak ráun Jackre vagy valami, de ennek az ellenkezője történt. Már három különböző üdvözlőkártyát vett neki, mivel mindig meglát egy másikat, amelyik még jobban tükrözi, Jack mennyire boldoggá teszi őt, vagy mennyire elképesztően dögös pasi, és minden alkalommal, mikor megmutatja nekem a legújabb szerzeményét, a szívem úgy összezsugorodik, mint egy darab aszalt szilva, és pár órába is beletelik, mire újra normálisan ver.

Hála isten, a közeli olasz étterembe mennek, és egész biztos szív alakú steaket fognak enni, aztán egymás arcáról nyalják le a csokikrémet, de legalább a nappalit teljesen birtokba vehetem egy jó kis önsajnáló partira. Bridget Jones semmi hozzám képest. Az a tervem, hogy végignyúlok a kanapén, és egyszerre fogok fagyit nyalni, és bort vedelni.

– Lu, van egy perced?

Becsukom a laptopot – újabb álláshirdetésre jelentkezem –, leteszem az olvasószemüvegemet, amire nincs is igazán szükségem, csak azért viselem, hogy oda tudjak koncentrálni a munkára, és kávéscsészével a kézben átsétálok Sarah szobájába. – Mi van?

Sarah farmerban és melltartóban áll a szobában, csípőre tett kézzel. – Próbálom eldönteni, mit vegyek fel. – Kis szünet után felkapja a Coca-Cola címke színű, piros sifonblúzát, melyet a szüleivel eltöltendő karácsonyi vacsorára vásárolt. A blúz csinos ugyan, de meglepően visszafogott, amíg Sarah oda nem teszi az ágyra egy fekete micro-miniszoknya mellé. – Ezzel milyen?

Sarah rám néz, én meg bólintok, mert kétségtelenül baromi jól fog kinézni ebben a szerelésben.

– Vagy inkább ez legyen? – És előveszi szívdöglesztő fekete koktélruháját a szekrényből, és maga elé tartja.

Én egyikről a másikra nézek. – Mindkettő tetszik.

Sarah felsóhajt. – Nekem is. Melyikről ordít jobban, hogy „dögös Valentin-napot”?

– Jack látta már a kólapirosat?

Sarah a fejét rázza. – Még nem.

– Akkor válaszd azt. Semmi nem illik jobban a Valentin-naphoz, mint a rúzspiros.

A szabászati kérdés el van döntve, tehát Sarah visszaakasztja a fekete ruhát a szekrénybe. – Biztos, hogy jól elleszel itt egyedül ma este?

Vágok egy pofát. – Nem, vigyetek magatokkal! – Nekidőlök az ajtófélfának, és gyorsan visszaköpöm a túl forró korty kávét. – Mert az nem is nézne ki furán, mi?

– Jacknek szerintem tetszene – nevet fel Sarah. – Úgy festene, mint egy tenyészcsődör.

– Tudod, mit, most jut eszembe, meg kell néznem, nem lesz-e eső. Dupla randim van ma, a nevük Ben és Jerry. Nagyon édesek! – És miközben kihátrálok az előtérbe, kacsintok egyet. – Végigmegyünk az egész Karamell Szútrán. Garantáltan egész éjszakán át tartó élvezet lesz!

Egész véletlenül jól tudom, hogy a világ összes fagyija közül a Ben és Jerry-féle Karamel Sutra Sarah nagy kedvence.

– Kezdek féltékeny lenni! – kiáltja utánam Sarah, és kibontja a haját a zuhanyozáshoz.

Én is, gondolom, és a karosszékbe zuttyanva újra kinyitom a laptopot.

Akárki is állította össze a tévéműsort ma estére, golyót érdemelne a szeme közé. Könnyen kitalálhatta volna ugyanis, hogy aki Valentin-napon tévénézésbe menekül, az valószínűleg magányos, és valószínűleg meg is van keseredve, akkor meg fel nem foghatom, miért épp a Szerelmünk lapjai megy. Van benne romantikus csónakázás a tavon, és ott van Ryan Gosling, csuromvíz, kiabál, és iszonyúan szerelmes. Még hattyúk is vannak benne, az isten szerelmére! Egy pillanat, szórhatok egy kis sót a sebeimre közben? Hála isten, azért volt annyi eszük, hogy ezután betették a Fegyencjáratot; szükségem is lesz egy nagy adag Nicolas Cage-re, amint csupa piszok trikóban megment mindent, hogy az előző filmet feledni tudjam.

Még csak a Ryan Gosling-mozi kétharmadánál, a fagyis doboz felénél és a chardonnay-palack háromnegyedénél járok, mikor meghallom, amint Sarah kulcsa elfordul a zárban. Még csak fél tizenegy; úgy számítottam, hogy egyszemélyes partim kitart legalább éjfélig; úgyhogy őszintén szólva ezt most kissé zaklatásnak érzem.

Keresztbe vetett lábbal ülök a kanapén, és borospohárral a kézben érdeklődve nézek az ajtó irányába. Csak nem vesztek össze annyira, hogy Sarah otthagyta Jacket egyedül a tiramisuval? Próbálok nem nagyon reménykedni, és inkább kikiáltok: – Végy egy poharat gyorsan, Sarah, van még elég bor a palackban, ha sietsz.

Sarah imbolyogva feltűnik az ajtóban, de nincs egyedül. Mi van, az egyszemélyes parti hirtelen átmegy édes hármasba? Na, ezt inkább nem gondolom végig, inkább azon kezdek agyalni, miért nem vettem fel valami mást a fekete jóganaci és a mentazöld ujjatlan helyett. Optimista módon a Davina-féle tornához öltöztem, amiről viszont tudtam, hogy úgysem fogom megcsinálni. Persze lehetne rosszabb is; felvehettem volna a kockás flanelpizsamámat, amit anya adott nekem, mert szerinte a Delancey Street túl huzatos.

– Túl korán jöttetek – mondom, és miközben kinyújtóztatom a gerincem, próbálok igazi jógagurunak látszani, ha ez borospohárral a kézben egyáltalán lehetséges.

– Ingyenpezsgő! – mondja Sarah, vagy legalábbis ezt tudom kihámozni abból, amit mond. Nevetgél, és erősen Jacknek dől; azt hiszem, Jack karja a derekán az egyetlen dolog, ami miatt még egyáltalán megáll a lábán.

– Rengeteg ingyenpezsgő – teszi hozzá Jack, és bánatos mosolya arról árulkodik, hogy bár Sarah túl sokat, ő szinte semmit nem ivott. Belenézek a szemébe, és egy pillanatra ő is állja a tekintetemet.

– Nagyo, nagyo fár vagyok – mondja Sarah elmosódottan, hosszú, elnyújtott pillantások kíséretében. Egyik műszempillája megadja magát, és lecsúszik az arcán; ez pedig velem szokott inkább előfordulni. Az elmúlt hónapban kétszer is próbálkoztam vele, és mind a kétszer sikertelenül: úgy nézek ki műszempillával, mint egy transzvesztita, amin Sarah rettentő jól szórakozik.

– Tudom, hogy az vagy – nevet Jack, és homlokon csókolja Sarah-t. – Gyere, beviszlek az ágyba.

Sarah úgy tesz, mintha megdöbbenne. – Nem, amíg össze nem házasodunk, Jack O’Mara. Milyen lánynak képzelsz te engem?

– Egy tökrészeg lánynak – feleli Jack, és megtámogatja Sarah-t, aki megint dőlni kezd.

– Piszok – mormogja Sarah, de nem tiltakozik, mikor Jack megragadja a térdénél, és a karjába veszi. A francba! Nézz és okulj, Ryan Gosling! Ennek a férfinak nem is kell a tóba gázolnia, hogy megolvassza a szépséges asszony szívét.

Hogy világos legyen, most Sarah szívére céloztam.

– Kidőlt.

Felnézek, mikor kicsit később Jack újból megjelenik a nappali ajtajában. Ryan Gosling közben meghódította szíve hölgyét, és elevezett a napnyugtában, hogy átadja a helyét a képernyőn a mindig megbízható és hősies Nicolas Cage-nek. Jack szeme felcsillan, és arcán széles mosoly húzódik át.

– Ez a legjobb akciófilm a világon.

Ezzel nem tudok vitatkozni. A Fegyencjárat a tuti mozi, ha kapok egy nagy adag szart a képembe; ilyenkor a választásom mindig Cameron Poe-ra esik, akinek sokkal több szar jutott, a végén mégis jól jön ki belőle. Akármilyen fos napom is volt, legalább abban biztos lehetek, hogy nem kell kényszerleszállás után egy repülőgépnyi gyilkossal és erőszaktevővel megküzdenem Las Vegas utcáin.

– Mindenkinek szüksége van hősökre – mondom, és meglehetősen kényelmetlenül érint a tény, hogy Jack úgy döntött, odaül a kanapé másik oldalára, ahelyett, hogy meghagyta volna nekem az egészet.

– Ez amolyan csajos duma – mormogja Jack, zöld-arany szemét forgatva.

– Elmész te a fenébe! – vágok vissza. – Csak hosszú és illusztris karrieremet építem mint üdvözlőkártya-versikeíró.

– Arra nagy a kereslet – válaszolja Jack vigyorogva. – Mondj egy másikat!

Belenevetek a poharamba; kifejezetten gátlástalan lettem a bortól. – Legalább az alkalmat tudnom kell.

Jack a lehetőségeken mereng. Nagyon remélem, hogy nem a legnyilvánvalóbbat, azt a rohadt Valentin-napot fogja benyögni.

– Megdöglött a kutyám. Vidíts fel!

– Ó! Na jó, szóval… – Kis szünetet tartok, és próbálok valami ütős kezdő sort kitalálni. – Ó, nagyon sajnálom, hogy szegény kutyád elhalálozott, de azért remélem, emlékszel még, hogyan játszadozott. – Saját ötletességemtől eltelve az utolsó szavaknál a nagyobb nyomaték kedvéért felviszem kissé a hangsúlyt, aztán folytatom. – És hogy szerette, ha a fejét simogatod, ó, milyen kár, hogy drága kutyusod már halott. – A vége felé most begyorsítok, mire mindketten elnevetjük magunkat.

– Asszem, most egy sör jobban esne, mint még egy kifacsart rím.

Rájövök, micsoda udvariatlan vendéglátó vagyok, de mentségemül szolgál, hogy igazából ő tört rám. Nem számítottam rá, hogy ma éjjel még kidugja a fejét Sarah szobájából. Épp akkor vettem ki újból a fagyit a fagyasztóból, és ültem újra a film elé, mikor megjelent.

– Menj csak nyugodtan, még biztos van sör a hűtőben.

Nézem, ahogy megy kifelé a szobából, hosszú lábain farmer, indigókék ingében sovány, vézna karok. Láthatólag nagyon kiöltözött Sarah kedvéért. Most egy nyitott üveg sörrel a kezében visszahuppan a kanapéra, és reménykedve feltart egy kiskanalat.

– Az étteremben a desszertig már nem jutottunk el.

Lenézek a fagyis dobozra, és azon gondolkozom, sokkolja-e Jacket, ha meglátja, hogy már a kétharmadát megettem.

– Milyen ízű? – kérdezi, mikor habozva odanyújtom felé a dobozt.

– Karamel Sutra. – Miért nem mondtam csak azt, karamell?

– Tényleg? – Tekintetét rám emeli, és látszik, hogy jól szórakozik. – Akkor a lábamat a fejem mögé kell tennem, hogy megehessem?

Ha most flörtölnék vele, akkor valószínűleg azt mondanám, hogy nem esetleg a Lefelé néző Kutyára gondol-e inkább, de sajnos, nem flörtölök vele, ezért csak úgy nézek, a szemem fehérjét mutatva, mint aki hú, de nagyon felnőtt.

– Csak akkor, ha ez segíti az emésztésedet.

– Lehet, hogy segíti, de az tuti, hogy tönkretenném a farmeromat vele.

– Akkor jobb, ha nem próbálod meg – felelem, és tekintetemet újból a tévére szegezem. – Ez a kedvenc jelenetem.

Mindketten azt nézzük, amint Nic Cage férfias túlhajszoltsággal megpróbálja megmenteni a fegyőrnőt a bűnözőkkel teli gépen. Jack fagyit eszik, én meg kezelésbe veszem a maradék bort az üveg aljáról. Kellemesen laza vagyok, de nem harsányan részeg, mivel a diákélet egyik hasznos utóhatása az, hogy az ember ivókapacitását egy átlagos rögbijátékoséval egy szintre emeli. És ez általában Sarah-ra is érvényes.

– Kurva sok ingyenpezsgőt kellett Sarah-nak meginnia, hogy ilyen állapotba kerüljön – mondom, és eszembe jut, hogy támolygott be a lakásba az imént.

– Én nem vagyok oda ezért a cuccért, úgyhogy az én pezsgőmet is ő itta meg – meséli Jack. – A pincérek folyton rátöltöttek a poharunkra. Ő meg kettőnk helyett ivott, hogy megmentsen engem a kínos helyzettől.

Elnevetem magam. – Csupa szív ez a lány.

– Fejfájással fog ébredni.

Ezután újra csöndbe burkolózunk, én meg azon agyalok, hogy mivel is töltsem ki az űrt, mert tudom, ha nem töltöm ki, akkor megteszem az elképzelhetetlent, és megkérdezem tőle, emlékszik-e rám a buszmegállóból. Remélem, nagyon remélem, hogy egy ponton túl már nem kell tudatosan küzdenem ez ellen a késztetés ellen, és hogy már nem lesz olyan fontos, vagy releváns a számomra. Ezen dolgozom éppen.

– Nagyon kedvel téged – bököm ki végül.

Jack hosszan és nagyot kortyol a söréből. – Én is nagyon kedvelem őt. – Aztán féloldalasan rám néz. – Csak nem azt akartad ezzel mondani, hogy ha én valaha is megsértem, megkeresel, és jól behúzol egyet?

– Ne hidd, hogy nem tenném meg – mondom, és bemutatom azt a nevetséges karateütést, amit mindig szoktak, pusztán színlelt harciasságból, nem meggyőződésből, mivel igazából azt gondolom, hogy a francba is, én meg mindkettőtöket kedvellek, és ez minden problémám alfája és ómegája.

Hűségem persze Sarah-hoz köt; tudom, hol a határ, és soha nem fogom átlépni, de ez a bizonyos határvonal azért néha olyannak tűnik, mint az iskolai sportversenyeken a fűbe krétával rajzolt vonal, melyet könnyen ki lehet törölni, és újra lehet rajzolni, de soha nem kerül ugyanoda, ahol előzőleg volt. Az olyan estéken, mint például a mai, ez a vonal pár centivel előrébb kerül, de holnap reggel majd szorgalmasan visszarajzolom a helyére.

– Titkos nindzsaadottságaid kellőképpen figyelembe vannak véve.

Bólintok.

– Nem mintha használnod kellene őket ellenem – folytatja Jack. – Annál sokkal jobban kedvelem Sarah-t, hogy bármikor is bántani akarnám.

Megint bólintok egyet, és örülök, hogy Jack ilyen, viszont szomorú vagyok, hogy Sarah-é és nem az enyém, valamint iszonyúan dühös vagyok a világra, hogy ebbe a szar helyzetbe hozott.

– Rendben, akkor most már megértjük egymást.

– Ezt úgy mondtad, mint egy igazi maffiamaca. – Azzal Jack előrehajol, hogy az üres sörösüveget visszategye az asztalra. – Sőt, maffianindzsa. Veszélyes egy nő vagy te, hallod!

Különösen akkor, gondolom, ha már egy egész üveg bort megittam, és félig-meddig szeretlek is. Most már tényleg el kell mennem aludni, mielőtt még újra kitörlöm a krétavonalat, és előrébb húzom meg.

Jack

Veszélyes egy nő vagy te, hallod!

Hogy a kénköves pokolba jöttek ki ilyen szavak a számon? Úgy hangzott, mint egy olcsó kis duma egy ízléstelen tévéfilmből, pedig csak azt akartam mondani, hogy barátok vagyunk. Te hülye Jackdugasz; úgy tűnik, itt az ideje, hogy újból használjam a suliban rám ragasztott, és becsületérdemrendként viselt gúnynevet. Az ellenőrzőm teli volt szórva hasonló értelmű megjegyezésekkel, csak persze sokkal udvariasabban megfogalmazva: „Ha Jack pont annyi figyelmet szentelne a tanulmányainak, mint annak, hogy bolondot csinál magából, akkor akár messzire is juthatna.”

Azt hiszem, ezt jól megcáfoltam, mivel mikor eljött a döntő pillanat, az eredményeim voltak olyan jók, hogy bekerültem az első általam választott egyetemre. Az igazsághoz hozzátartozik, hogy szerencsém volt; ugyanis extrém jó a képi memóriám, ezért a sok tankönyvet és elméleti munkát elég volt egyszer „lefényképezni”, utána mind ott maradt. Ezzel, meg azzal a tudományommal, hogy képes vagyok bárkinek összevissza rizsázni, elboldogultam valahogy. Bár úgy tűnik, valamilyen okból ez a tudományom Laurie-ra nem terjed ki.

– Szóval, Laurie, mit kell még rólad tudni, azon kívül, hogy kékre-zöldre fogsz verni, ha bántani merészelem a legjobb barátnődet?

Úgy tűnik, meglepi ez a kérdés. Nem is hibáztatom érte. Legutóbb akkor kérdeztem ilyesmit egy lánytól, mikor egyszer és soha többé elmentem egy rapid randira. Mit csinálsz, Jack, interjút akarsz vele készíteni?

– Öööö… – Aztán elneveti magát, halkan csilingelve, mint egy zenélő doboz. – Nincs túl sok mondanivalóm.

Próbálom menteni a helyzetet, és lövök felé egy „azért próbáld meg, jó?” pillantást. – Gyerünk, Laurie, dobj nekem egy kis csontot legalább. Sarah úgyis azt akarja, hogy haverok legyünk. Mondd el, mi volt a három legkínosabb helyzet az életedben, aztán én is elmondom.

Laurie-nak összeszűkül a szeme, és kissé felhúzza az állát. – Nem lehetne felváltva?

– De. Feltéve, hogy te kezded.

Azt mondogatom magamnak, hogy ezt csak azért javasoltam, mert Sarah annyira odavan tőle, hogy legyünk már barátok Laurie-val, és ez őszintén, egész őszintén, részben igaz is. Részben. Másfelől viszont komolyan szeretnék többet tudni róla, mivel nagyon érdekel, és mert jól érzem magam itt a kanapé túloldalán, és mert olyan oldott vagyok a társaságában. Lehet, hogy a bor teszi, amit ő megivott, vagy még inkább a sör, amit én bedöntöttem, de azt hiszem, jóban leszünk mi ezzel a csajjal. Ez így rendben van, ugye? Tudom, hogy vannak, akik egyáltalán nem hisznek a barátságban férfi és nő között.

Szóval most igazságmorzsákat fogok cserélni Laurie-val, és a végén nagyon jó barátok leszünk. Ez, hölgyeim és uraim, az én fasza kis tervem.

Laurie a pohara szélén dobol a körmeivel, és láthatólag gondolkozik, és azon kapom magam, hogy valóban érdekel, mit fog mondani. Most lenéz a pohárban megült borseprőre, és mikor felemeli a tekintetét, már nevet.

– Oké, szóval tizennégy voltam, vagy tizenöt. – Megáll, és kezét kipirult arcára téve a fejét rázza. – Nem is hiszem el, hogy mindezt elmondom neked.

Aztán megint az a kelekótya nevetés, és Laurie hirtelen lesüti a szemét, nekem meg le kell hajolnom, hogy elkapjam a tekintetét.

– Ugyan már, most már mindenképp el kell mondanod – próbálom levenni a lábáról.

Laurie megadóan felsóhajt. – Alanával voltam, akkori legjobb barátnőmmel, az iskolai diszkóban, és mindketten próbáltunk nagyon szuper menő csajnak tűnni. Azt hiszem, még cigisdoboz is volt a kezünkben, pedig egyikünk sem dohányzott.

Bólintok, és figyelmesen hallgatom.

– És ott volt a fiú, persze, mint mindig, aki borzasztóan tetszett nekem. Igazából a fél suli odavolt érte, de úgy tűnt, valamilyen csoda folytán én is tetszem neki.

Közbe szeretnék vágni, hogy ez egyáltalán nem csoda, és nem is meglepő, de inkább hallgatok.

– Szóval végül felkér táncolni, én meg szép hanyagul elmegyek vele, és minden tök jó meg minden, egészen addig, míg hirtelen fel nem nézek rá, pont akkor, amikor ő meg lenéz rám. És akkor telibe kapom a fejét, és puff, eltörik az orra. – Laurie tágra nyílt szemmel rám néz, aztán feltör belőle a bugyborékoló nevetés. – Mindenütt ömlik a vér. És komolyan, ki kellett hívni a mentőket.

– Nem lehet igaz! – mondom, és lassan csóválom a fejemet. – Tyű, te aztán tényleg pocsék randigirl vagy, Laurie.

– De hát még csak nem is randiztam vele! – ellenkezik Laurie. – Akartam persze, de ezután, gondolhatod, a dolog kissé elakadt. Nem is csoda. – És a kézfejével megütögeti a fejét, majd vállat von. – Acélkemény, nincs mese.

– Oké, szóval te egy nindzsa maffiamaca vagy, kivételesen kemény koponyával megáldva. Már látom, mit eszik rajtad Sarah.

Laurie azonnal veszi a lapot. – Gondolom, azért, mert biztonságban érzi magát mellettem.

– Meghiszem azt! El kéne gondolkoznod azon, hogy védelmi pénzt kérj tőle. Sec perc alatt visszafizethetnéd a diákhitelt.

Laurie leteszi a borospoharat az asztalra, aztán hátradől, és sötét haját a füle mögé hajtva, keresztbe tett lábbal rám néz. Mikor gyerek voltam, minden évben Cornwallba mentünk nyaralni. Anyám odavolt azokért a pici tündérmanókért, amiket ott árultak. A kis manók általában egy mérges gomba tetején csücsültek vagy valami hasonló giccses izén. Ahogy ott ül abban az előkelő lótuszülésben, és valami az álla szögletességében, ahogy a haját a füle mögé hajtja, engem ezekre a tündérmanókra emlékeztet, és egy pillanat erejéig, csak úgy, a semmiből mellbe vág a honvágy. Mintha jól ismerném őt, pedig nem ismerem.

– Te jössz – vigyorog Laurie.

– Nem hiszem, hogy ezzel a sztorival fel tudnám venni a versenyt – mondom. – Úgy értem, még soha nem ökleltem fel egyetlen nőt sem.

– Miféle férfi vagy te?

Laurie csalódást színlel, és bár csak viccelődik, a kérdést komolyan veszem.

– Jóféle, remélem.

Erre torkán akad a nevetés. – Én is remélem.

Tudom, hogy Sarah miatt mondja.

– Mit szólsz ehhez? – váltok hirtelen témát. – Hadd meséljem el, milyen volt a hatodik szülinapom. Képzelj el egy kisgyereket, aki elmerül a játszóházi labdaveremben, és annyira elkezd félni, hogy az apjának kell keresztülverekednie magát a mászókötelek és csúszdák rengetegén, hogy rátaláljon. Egy méter mélyen rekedtem a labdák alatt, és annyira sírtam, hogy elhánytam magam. Az egész helyet ki kellett utánam takarítani. – Még most is élénken él bennem azoknak a szülőknek a rémült arca, akik meglátták a csokitorta hányásnyomait a gyerekük ruháján. – Furcsa módon ezután radikálisan csökkent az én szülinapi parti meghívásaim száma.

– Ó, ez azért szomorú történet – mondja Laurie, és nem hinném, hogy ugrat.

Megvonom a vállam. – Férfi vagyok, tudod. Kemény anyagból vagyok gyúrva.

Laurie újra rákoppint a fejére. – Elfelejted, kivel beszélsz.

Komolyan bólogatok. – Persze, vaslady.

– Pontosan!

Elhallgatunk, és csendben összehasonlítjuk, mit is tudunk a másikról. Én azt, hogy Laurie esetlen a pasikkal, és könnyen okoz sérülést. Ő meg azt, hogy én könnyen kétségbeesem, és esetleg lehányom. Laurie most elveszi tőlem az üres fagyis dobozt és a kanalat, majd oldalra hajol, hogy letegye őket az dohányzóasztalra, én meg, minden ellenkező próbálkozásom dacára követem végtagjai mozdulását, himbálózó mellének vonalát a karja alatt, és a befelé tartó ívet a dereka táján. Miért ilyenek a nők? Ez egyáltalán nem fair. Plátói barátságot szeretnék kialakítani Laurie-val, az agyam mégis tárolja minden egyes mozdulatát, elraktározza őt, és térképet rajzol róla a fejemben, hogy időnként meglátogathassam álmomban. Pedig nem akarom. Ha ébren vagyok, tényleg nem gondolok Laurie-ra ily módon, de alvó agyamhoz úgy tűnik, nem jutott el ez az infó.

Álmomban megfigyeltem, hogy a bőre krémesen halvány, és hogy a szeme pont olyan, mint a nefelejcs. Laurie szeme egy kibaszott nyári élő sövény! És most már a dereka finom hajlatát is hozzátehetem, meg azt, hogy kicsit kótyagos lesz a bortól, és hogy az alsó ajkát harapdálja, mikor gondolkozik. Ilyenkor a szinte fényképszerű memóriám inkább gátló tényező, mint előny. Persze, nem Laurie az egyetlen nő, akiről álmodni szoktam, de úgy tűnik, neki sokkal rendszeresebb bejárási engedélye van ehhez, mint a többieknek. Nem mintha állandóan más nőkkel álmodnék, de jobb, ha abbahagyom, mert a végén még perverz gecinek fogok tűnni.

– Oké, azt hiszem, most megint én jövök – mondja Laurie. Bólintok, és örülök, hogy ezzel kisiklatta ezt a kínos gondolatmenetet.

– Felül kell licitálnod valahogy azt az orrba verős sztorit.

– Ja, túl erőssel kezdtem – ért egyet Laurie, és megint az ajkát harapdálja, és nagyon küzd, hogy előásson valami ide illőt.

Hogy segítsek neki, előállok pár ötlettel.

– Mondjuk az a kínos jelenet, mikor bugyi nélkül mentél ki az utcára, és veszettül fújt a szél. – Laurie somolyog, de a fejét rázza. – Vagy megmérgeztél valakit a főztöddel. Vagy mikor egész véletlenül lesmároltad a húgod barátját.

Laurie vonásai lassan elkenődnek, és valami nosztalgikus és még sokféle más érzelem kúszik rá az arcára, amit nehezen tudok leolvasni. Krisztusom! Biztos valami rosszat mondtam, mert most sűrűn pislog, mintha lenne valami a szemében. Mondjuk könnyek.

– Istenem, a francba, ne haragudj – mormogja, és kézfejével vadul törülgeti a szemét.

– Nem, nem, te ne haragudj – mondom sietve, bár még fogalmam sincs, mivel provokálhattam ki ezt a heves reakciót. Szeretném megfogni a kezét, vagy tenyeremet a térdkalácsára helyezni, tenni valamit, bármit, hogy bocsánatot kérjek, de nem tudom rávenni magam, hogy megmozdítsam a kezemet.

Laurie a fejét rázza. – Nem a te hibád.

Várok, hogy kicsit összeszedje magát. – Akarsz róla beszélni?

Laurie lefelé bámul, és apró, ismétlődő mozdulatokkal csipkedni kezdi a kézfejét; ez egy védekező mechanizmus, az ember fizikai fájdalmat okozva tereli el a figyelmét az érzelmi kínról. Az én öcsém, Albie, aki amúgy halálra idegesít, ugyanilyen okból egy rugalmas szalagot visel a csuklóján, és azt csattogtatja.

– A húgom hatévesen halt meg. Én akkor töltöttem be a nyolcat.

A francba! Azonnal visszaszívom azt a megjegyzést az öcsémmel kapcsolatban. Ő négy évvel fiatalabb nálam, és bár igaz, hogy iszonyúan fel tudja baszni az agyam, de minden porcikáját szeretem. El se bírom képzelni a világot nélküle.

– Jézusom, Laurie!

Ez alkalommal nem agyalom túl, hanem amint egy könnycsepp legördül az orcáján, odanyúlok, és letörlöm a hüvelykujjammal. Most már igazából sír, én meg simogatom a haját, és csitítgatom, mint ahogy egy anyuka vigasztalja a gyerekét.

– Sajnálom, ezt nem kellett volna rád öntenem – mondja akadozva pár percnyi csönd után, és tenyere sarkával nyomkodja a szemét. – Egész váratlanul tört rám. Már iszonyú rég sírtam emiatt. Biztos a bor teszi.

Bólintok, és leeresztem a kezemet, közben meg borzalmasan érzem magam, amiért ennyire bután érzéketlen voltam.

– Ha valaki megkérdezi, mindig azt mondom, csak egy bátyám van. Nem becsületes, hogy meg sem említem őt, de ez könnyebb, mint elmondani az igazságot. – Laurie most már nyugodtabb, és lassú, kissé még remegős levegőket vesz.

Nem sok fogalmam van arról, mit kéne ilyen helyzetben mondani, de azért megpróbálom; legalább van elképzelésem arról, hogyan érez. – Hogy hívták?

Laurie arcát elönti a forróság, és sebezhetősége úgy hasít belém, mint egy pengeél. Kínzó, folyamatos, keserédes vágyakozás süt róla mintha valami túl régóta hiányozna belőle. Nagyot sóhajt, elfordul, és hátát a kanapénak veti mellettem, majd felhúzza a térdét, és átkarolja. Mikor újból megszólal, a hangja alig hallatszik, de fegyelmezett, mint mikor valaki előre betanult beszédet mond el egy szeretett lény temetésén.

– Ginny szívproblémával született, de vidám volt, és istenem, mennyire okos! Mindig köröttem futkározott. Ő volt a legjobb barátnőm. – Laurie megáll egy pillanatra, és szorosan átöleli magát, mintha tudná, hogy a történet további része valódi fizikai fájdalmat fog neki okozni. – Tüdőgyulladást kapott. Egyik pillanatban még velünk volt, aztán meg már nem. Nem hinném, hogy bármelyikünk is valaha túltenné magát az elvesztésén. Szegény anya és apa… – Elhallgat, hiszen erre nincs is megfelelő szó; a szülőknek soha nem szabadna eltemetniük a gyermeküket. Most már nem csipkedi a bőrét; amúgy sem hiszem, hogy létezik olyan védekező mechanizmus, amely hatékonyan ellensúlyozni tudná az ilyesmit.

A tévében Nicolas Cage éppen motoron száguld, csupa elszántság és izomerő, itt, ebben a picike szobában pedig én átkarolom Laurie vállát, és magamhoz szorítom. Olyan mélyeket lélegzik, hogy egész teste beleremeg, aztán fejét a vállamra hajtja, és behunyja a szemét. Nem tudom pontosan behatárolni a pillanatot, mikor alszik el, de örülök, hogy elalszik, mert erre van most a legnagyobb szüksége. Nem mozdulok, bár talán kéne. Nem kelek fel, ahogy egy nálam bölcsebb férfi tenné. Csak ülök ott, és mellette maradok, mialatt alszik, és ez olyan érzés… Nem is tudom… olyan békés.

Arcomat azért nem nyomom bele a hajába.

Február 15.

Laurie

Mikor felébredek, tudom, hogy valamire mindenképpen emlékeznem kellene, de az agyamat mintha bolyhos filccel tekerték volna körbe. Ez biztos a bor, gondolom kábán, és mikor kinyitom a szemem, rádöbbenek, hogy nem a saját ágyamban vagyok. Hanem még mindig a kanapén fekszem, viszont a fejem alatt ott a párnám, és a saját takarómba burkolózom. Egy hosszú, ferde pillantás az órámra, és látom, hogy még csak hat óra múlt, úgyhogy visszadőlök, és a szememet behunyva attól a pillanattól megyek sorban végig az estén, amire a legkönnyebben vissza tudok emlékezni.

Fagyi. Bor. Ryan Gosling evez egy csónakban. Hattyúk. Hattyúk egész biztosan voltak. És te jó ég, igen, Sarah tökrészeg! Mindjárt megnézem, hogy van. Még jó, hogy Jack hazahozta. Jack. A francba! Jack.

Az agyam azonnal pániküzemmódba vált, mivel meggyőződésem, hogy bizonyára mondtam vagy tettem valami szörnyen álnok dolgot, és Sarah meg fog utálni. Jack beszélt hozzám, és nevettünk, és néztük a filmet, és… Jaj. Most már emlékszem. Ginny. Visszacsúszom a selymes takaró alá, és szememet szorosan összezárva hagyom, hogy eszembe jusson az én édes, gyönyörű kishúgom. Karcsú ujjak, olyan vékony körmök, hogy szinte át lehet látni rajtuk, és az egyetlen lény a világon, akinek ugyanolyan szeme volt, mint nekem. Nagyon erősen kell akarnom, hogy ki tudjam verni a fejemből gyerekhangját, a határtalanul boldog kacagást, egyenes szálú szőke hajának csillogását a napfényben. Elszórt emlékek, melyek már megkoptak, mint a napra kitett fénykép. A mindennapokban nem szoktam túl sűrűn Ginnyre gondolni, sőt, igazából egyáltalán nem; ugyanis utána mindig hosszú időbe telik, mire meg tudok békélni azzal a ténnyel, hogy nincs többé, és le tudom csillapítani a dühömet, amiért mások lélegeznek, ő meg már nem.

Most már tisztán vissza tudok emlékezni a tegnap estére. Semmi erkölcstelent nem műveltem Jackkel, legalábbis olyasmit nem, ami miatt a hagyományos értelemben kompromittálva érezhetném magam; egész biztos nem mutattam meg neki a cicimet, és nem is vallottam neki szerelmet. Mégse menthetem fel magam teljesen, mivel igazából mégis átléptem egy bizonyos határt, akármennyire alig érzékelhető és szinte láthatatlan legyen is. Érzem, ahogy ez a határvonal rátekeredik a bokámra, mint valami horgászzsinór, hogy bármelyik pillanatban felrántson, és hazugnak kiáltson ki. Túl közel engedtem magam Jackhez. Elég volt egy palack olcsó bor, hogy a figyelmem ellankadjon; elég egy meggondolatlan megjegyzés, hogy úgy omoljak össze, mint egy elhagyott homokvár, mikor elönti az esti árapály.

Június 5.

Laurie

– Boldog születésnapot, te vén szatyor!

Sarah az arcomba fújja a feliratos papírtrombitát, hogy felébresszen, én pedig nagy nehezen feltámaszkodom a könyökömre, mire ő „kórusban” üvölti: Boldog szülinapot!

– Kösz! – mondom, és nem túl nagy meggyőződéssel megtapsolom. – Most már visszaaludhatok? Szombat reggel nyolc óra van!

Sarah fintorog. – Most viccelsz, ugye? Ha most visszaalszol, elszalasztod születésnapod legszebben bearanyozott óráit!

Ez úgy hangzik, mintha egyik kedvenc Disney-figurája mondta volna. – Ha jól sejtem, nem buta amerikai tinik vagyunk egy idétlen tévéműsorban – dörmögöm.

– Hagyd abba a nyafogást, és kelj ki az ágyból. Most. Nagy terveim vannak veled.

Visszahanyatlok a párnámra. – Nekem már van egy tervem. Méghozzá az, hogy itt maradok délig.

– Azt holnap is megteheted. – Azzal egy csésze felé bök az ágy mellett. – Csináltam neked kávét. Tíz perced van, aztán visszajövök, és tényleg nagyon durván foglak kiverni az ágyból.

– Ne főnökösködj! – zsörtölődöm, karom a szemem elé emelve. – Most már huszonhárom éves lettem, te meg csak huszonkettő vagy. Bőven lehetnék az anyád is. Szóval menj, rakd rendbe a szobádat, és csináld meg a házi feladatod.

Sarah újból belefúj a trombitába, mielőtt nevetgélve kimegy a szobából, én meg bedugom a fejem a párnám alá. Imádom ezt a csajt.

Mikor pontosan kilenc és fél perccel később előbújok a szobámból, Sarah gyakorlatilag ide-oda ugrándozik örömében. És ami még aggasztóbb, a fogason lógó ruhazsákokon egy jelmezkölcsönző logója látszik.

– Öööö, Sar… – Kezdek rájönni, hogy nem viccelt, mikor azt mondta, nagy tervei vannak.

– Behalsz, ha meglátod – mondja, és kezét izgatottan ökölbe szorítja, mint egy gyerek az osztálykirándulás napján.

Lassan leteszem a kávémat. – Most nézzem meg?

– Persze. De előbb meg kell ígérned, hogy a következő pár órában pontosan azt teszed, amit mondok, és nem kérdezel semmit.

– Ezt úgy mondtad, mint egy titkos ügynök. Már megint túl sok James Bond-filmet néztetek Jackkel?

Sarah felém nyújtja az egyik ruhazsákot, de mikor elvenném tőle, mégsem ereszti. – Előbb ígérd meg.

Elnevetem magam, és kétkedve csóválom a fejemet. – Jó, jó, megígérem.

Sarah nagy zörgéssel odanyújtja a zsákot, aztán integet a kezével, hogy nyissam ki gyorsan. Karnyújtásnyira magam elé tartva megrázom a zsákot, aztán pár centire lehúzom a cipzárat, hogy belekukkanthassak.

– Rózsaszín… – mondom, mire Sarah sietve bólint.

Teljesen lehúzom a cipzárat, aztán lerázom a nejlonzsákot, és megpillantom a vattacukor-rózsaszín szaténdzsekit, egy fekete leggings társaságában.

– Azt szeretnéd, ha Pink Ladynek öltöznék a szülinapomra?

Sarah vigyorog, és előrántja a saját öltözékét. – Nem csak te.

– Szóval mindketten Pink Ladyk leszünk. – Lassan beszélek, mert kicsit össze vagyok zavarodva. – Oké, tulajdonképpen nem is rossz ez szülinapi témának, de mit csinálunk, ha felöltöztünk? Mert kábé annyira leszünk feltűnőek, mint egy vallási fanatikus a melegtüntetésen.

– Nem kocsmába megyünk. – Sarah szeme csak úgy csillog az izgalomtól.

– És megkérdezhetem, hogy akkor hová megyünk?

Sarah felnevet. – Megkérdezni megkérdezheted, csakhogy nem mondom meg.

– Vajon honnan tudtam előre, hogy ezt fogod mondani?

Sarah lehúzza dzsekije cipzárját és zsebre teszi mind a két kezét. – Láttad a filmet, ugye?

– Ja, egyszer vagy kétszer – felelem a szememet forgatva, mivel a Grease című alapmozit mindenki vagy egy tucatszor látta, már csak azért is, mert újévkor rendszeresen adják a tévében, és az ember valahogy képtelen rávenni magát, hogy megkeresse a távirányítót.

Kétkedve emelem fel a szaténlegginset. A derékrész csak kábé 15 centi széles. – Remélem, nyúlik.

– Persze, reggel hat tájban már kipróbáltam.

Ezeknél a szavaknál döbbenek csak rá, Sarah mennyire igyekszik örömtelivé tenni a szülinapomat; és énemnek az a része, amelyik folyton bűntudatot érez, most hatalmasat taszajt rajtam. Bármit is tervez mára Sarah, nekem a maximumot kell beleadnom.

– Nem bánom, legyünk Pink Ladyk – mondom nevetve.

Sarah ránéz az órájára. – Tizenegykor muszáj elindulnunk. Menj, zuhanyozz le gyorsan, én már voltam. Aztán ha kijöttél, kihúzom a szemedet szemhéjtussal.

Dél van, mi egy vonaton utazunk Waterloo felé, és mondhatom, elég furcsán néznek ránk az emberek. Nem is vagyok meglepve. Ma mi vagyunk az egyetlen Pink Ladyk a szerelvényen, és határozottan nekünk van a legfeltűnőbb frizuránk és sminkünk. Sarah magasra fésült haját lezser lófarokba fogta, mely a fejétől tök függetlenül leng ide-oda, nekem meg olyan faszán bebodorítottuk a fürtjeimet, hogy köztünk legyen szólva még maga Olivia Newton-John is megirigyelhetné. Sarah mindenre gondolt: hozott rágógumit, most épp azt rágjuk, aztán helyre kis fekete kendőket, fehér szélű műanyag napellenzőket a hajunkba, valamint egy kis flaska gint, hogy ráhangolódjunk a dologra, akárhová is megyünk.

– Vegyünk fel álnevet?

Sarah komolyan elgondolkozik a dolgon. – A tiéd mi lenne?

– Hmmm… nehéz. Giccses, amerikai és ’50-es évek… szóval… Lula-May?

Sarah jelentőségteljesen néz rám. – Ez nekem tetszik. Szóval ha te Lula-May vagy, akkor én meg leszek Sara-belle.

– Akkor hát, örülök, hogy találkoztunk.

– Én is örvendek, hogy az ismerőseim közt tudhatlak, Lula-May.

Azzal előkelően fejet hajtunk egymás felé, majd összekoccintjuk a bádogpoharainkat, és ledöntjük a gint, hogy ezzel pecsételjük meg újdonsült barátságunkat.

– Most már elárulod, hová megyünk?

– Csak bízzál bennem, kisasszony, imádni fogod!– Mindezt az USA déli körzetének szörnyűséges akcentusával.

– Ez inkább John Wayne volt, mint Sara-Belle – nevetek fel. – Még a végén beléd zúgok.

Sarah betömködi az üres bádogpoharakat az előttünk lévő ülés zsebébe. – Ez csak a szexuális energiám. Nem bírom magamban tartani. – És mikor a bemondó közli, hogy Barnes következik, felnéz. – Gyere. Ez az a megálló.

Az első dolog, ami szembetűnik mikor kiérünk az állomásról, hogy nem csak mi nézünk ki úgy, mintha egy Grease-adaptációból léptünk volna elő. Az átlagos kinézetű szombat déli bevásárló tömeg ugyanis meg van spékelve egy-egy swingruhával és Teddy Boy-öltönnyel, az itt-ott megvillanó rózsaszín szatén pedig arról árulkodik, hogy egy egész sereg Pink Lady gyűlt itt össze.

– Sarah! – csendül fel Jack hangja, a szívem meg majdnem kiugrik a helyéből.

Az elmúlt időszakban mindent megtettem, hogy ne kelljen Sarah és Jack közelében lennem, és szerencsémre mindketten annyit dolgoztak, hogy bizonyára nagyon hálásak voltak, amiért nem kellett együtt töltött éjszakáikon egy felesleges harmadikkal is „megküzdeniük”. Most már tényleg úgy érzem, kicsit kevesebbet gondolok Jackre. Lehetséges, hogy az agykontroll mégis működik.

Aztán észreveszem, ki van vele – Bill, az egyik barátja, akivel párszor már találkoztam itt-ott. Az isten szerelmére, csak nem akarnak összehozni vele? A fiúk odajönnek hozzánk, és azonnal enyhén szemérmesen kezdenek vigyorogni, mikor sikítva dicsérjük dögös szénfekete csőnacijukat és testhezálló fekete pólójukat. A póló ujját vállig feltűrték, hogy bicepszeiket kellőképpen ki tudják hangsúlyozni, és vagányul felfésült hajukat nézve biztosnak látszik, hogy nem sok minden maradta a zselés flakon alján.

Akárhová is készülünk, az már biztos, hogy négyesben leszünk. Nem mintha zavarna; egyszerűen csak nem számítottam a fiúkra. Hosszú idő óta ez volt a legjobb reggelünk Sarah-val.

– Na, ha ma nem csináljuk meg a karrierünket, akkor soha. – Sarah nevetve ad csókot Jack szájára, akinek némi rúzsfolt is marad utána az ajkán. Tükrös Aviator napszemüveg van rajta, mely teljesen eltakarja a szemét; inkább James Deanre, mint Travoltára hasonlít.

– Billy, milyen tök jól nézel ki – mondom, mire Bill készségesen megfeszíti az izmait. Olyan a teste, mint mintha mindennap két órát töltene az edzőteremben. Az a fajta, amit muszáj megcsodálni, viszont az ember valahogy viszolyog is tőle.

– Popeye semmi hozzám képest. – Bill most kiveszi a nyalókát a szájából, amit csak a nagyobb hatás kedvéért nyalogat, és lehajol, hogy érintőleges puszit nyomjon az arcomra. – Boldog szülinapot!

Észreveszem, hogy Sarah minket néz, mire elkezdem a szememet forgatni, jelezve, mennyire bízhatok drága barátnőmben, hogy mindig olyanokkal akar összehozni, akik tuti nem az én eseteim. Bill valószínűleg a csupa szőke, formás, könnyen kezelhető csajokat szereti. Kíváncsi vagyok, mit ígért be neki Jack, hogy elcsalja.

– Hölgyek, mehetünk? – Jack a karját nyújtja Sarah felé, és egy pillanatnyi habozás után Bill ugyanezt teszi velem.

– Természetesen! – vigyorog Sarah, és belekarol Jackbe. – Laurie még mindig nem tudja, mit fogunk csinálni, szóval egy szót se.

Magabiztosan nevetek, miközben elfogadom Bill felém nyújtott karját. – Azt hiszem, már sejtem.

– Ne hidd! – Sarah szeme szinte szikrázik az örömtől, miközben a válla fölött hátranéz rám, és megindulunk a tömeggel együtt. – De hamarosan meglátod.

Alig hiszek a szememnek.

– Miféle hely ez? – kérdezem teljesen elbűvölve. Hosszú, kanyargó sorban állunk, mely csupa Grease-kosztümbe öltözött fiatalból áll, akik mind nagyon izgatottak és hangosan csevegnek. A hangosbeszélőből tipikusan amerikai iskolai rádiós hang szól hozzánk, és arra kér, ne rohangáljunk összevissza a termekben, és hogy ha komolyabb pettingelés folyna a sorban, akkor az érintettek ki vannak rúgva. Mikor odaérünk a bejárathoz, egy hatalmas, pipacsvörös, régimódi villanykörtékkel megvilágított, boltíves felirat alatt haladunk át, melyen ez áll: Isten hozott Rydell Highban!

– Na, tetszik?

Sarah most már inkább belém csimpaszkodik, mint Jackbe, és félig mosolyogva, félig grimaszolva várja, hogy ítéletet mondjak fergeteges szülinapi meglepetésem fölött.

– Hogy tetszik-e? – vigyorgok, és szinte beleszédülök abba, mi vár majd még rám. – Gőzöm sincs, mi van itt, de egyszerűen imádom!

A Barnes Common nevű park, mely általában kutyasétáltatás és szombati krikettmeccsek helyszíne, most az amerikai ’50-es évek giccses, de varázslatos csodaországává változott, ameddig csak a szem ellát. A hatalmas, nyitott sátorban rollerező diszkókirálynők szolgálnak fel kólás-fagyis frissítőket, a terület határán pedig ezüstösen csillogó Airstream büfékocsik állnak. Mindenfelé emberek hevernek a pikniktakarókon, a lányok fodros-bodros szoknyában és napszemüvegben sütkéreznek hanyatt fekve a napon, és könyökükre támaszkodva fújják a rágógumilufikat. Mindenhol zene szól: egy bigband az ötvenes évek rock and roll zenéjét játssza az energikusabb pároknak, akik a sátor táncparkettjén ropják; amúgy meg a Grease népszerű számai hallatszanak a sarkokba állított magas hangfalakból. Sőt, észreveszek egy sebtiben felállított szépségszalont, ahol szűkre szabott rózsaszín kezeslábasba és hozzáillő parókába bújtatott lányok festik ki a körmét és rajzolják csinosra a szemét annak, aki odatéved. Vannak, akik cseresznyepiros dodzsemautókban ülve kiáltoznak és ütköznek egymásnak, az egész vigasságot pedig egy hatalmas óriáskerék koronázza meg, melynek fénylő, fagyirózsaszín és fehér ülései finoman lengedeznek a szélben.

– Ha semmi mást nem is csinálunk, arra szeretnék felülni! – sóhajtok fel.

Ez a legszuperebb, legőrültebb szülinapi meglepetés, amit valaha is kaptam. A szívem most olyan pihekönnyű, mintha egy léghajóhoz lenne kötözve.

Jack

Ez a hely aztán minden képzeletet felülmúl! Nem tudom, Sarah hogy csinálja; a legtöbben vettek volna valami tortát, vagy elvitték volna a barátnőjüket inni valahová. Sarah bezzeg nem! Ő megkereste ezt az extravagáns helyet, és valahogy sikerült neki engem és Billt is belerángatnia abba, hogy Teddy Boynak öltözve kísérjük el. Nem sok nő van, akinek a kedvéért ezt megtettem volna; először morogtam, és majdnem meghátráltam, mert őszintén szólva kicsit úgy hangzott az egész, mint egy rémálom, de most, hogy itt vagyunk, minden nagyon király. Sarah azt mondta, úgy hívják a helyet, hogy Titkos Mozi. Én arra számítottam, hogy valami szabadtéri moziféle lesz egy-két burgeres kocsival, azt kész, és persze van egy óriási vászon az est későbbi részére, de az egész nem erről szól. Úgy érzem, mintha nem is a filmet nézném meg, hanem egyenesen benne lennék a filmben. Ráadásul nagyon úgy tűnik, hogy mi büszkélkedhetünk a két legmenőbb Pink Ladyvel az egész buliban.

Sarah… Jézusom, ő aztán semmit nem csinál félgőzzel! Itt megy kicsivel előttem, a lábai most, ebben a testhez simuló leggingsben még sokkal hosszabbnak tűnnek, mint egyébként. Mindig szinte perverz módon élvezem, hogy szaladnom kell ahhoz, hogy lépést tartsak vele, mivel valahogy így mindig készenléti állapotban tart, de mostanában már annyira gyorsan sprintel, hogy néha úgy érzem, mindjárt elveszítem szem elől. Kicsit kényelmetlen, enyhén nyugtalanító érzés, melyet azonban mindig elnyomok magamban, amikor végre utolérem.

Laurie is nagyon dögösen néz ki; cikket lehetne írni arról, hogy mennyire másképp fest két különböző lány ugyanabban az öltözékben. Sarah a magas sarkúban és a lófarokkal egyértelműen az osztály legnépszerűbb csaja lenne, a Converse cipős, bodorított hajú Laurie viszont inkább a visszafogottsága miatt volna bájos. Ha most lennénk gimisek, Sarah-tól tuti teljesen beszarnék, Laurie lenne viszont a legjobb barátom húga. Nem is tudom, mit akarok ezzel mondani. Egyszerűen mások, és kész.

– Mit gondolsz? Egy smárolós kép a szülinapos csajjal? – kérdezi Bill, aki mellettem lépked. – Asszem, annak az izének a tetején szerencsét próbálok. – És az óriáskerék felé bök a fejével.

Vetek egy röpke pillantást Laurie irányába, és heves indulat önt el: úgy érzem, meg kell védenem. Billy ugyanis az a fajta srác, aki bármit megtenne azért, hogy még pár strigulát húzhasson. Nem is tudom, miért pont őt hívtam ide – csak azért, mert ő az egyetlen olyan barátom, aki elég egoista ahhoz, hogy egy ilyen beöltözős buliban részt vegyen.

– Csak semmi komoly pettingelés, Bill. Hallottad a szabályokat.

– Ez itt egy gimi, haver, ahol a szabályok azért vannak, hogy megszegjük őket. – Azzal Bill rám kacsint, Sarah meg pont hátrafordul, és mielőtt még bármit is mondhatnék, a nagy térség felé mutat.

– Gyertek! Fel akarok ülni egy olyan dodzsemre.

Most már nagyon azt kívánom, bárcsak másvalakit hívtam volna el. Billy már háromszor megcsengette a kalapácsos erőmérőt, holott ez az egész kócerájban senki másnak még egyszer sem sikerült; most meg átfogja Laurie vállát, miközben olyan gyakorlottan manőverezik a dodzsemmel, mint egy igazi Forma–1-es versenyző.

Leutánzom, és én is Sarah vállára lendítem a karom, miközben a vállam fölött hátrasandítok, aztán hirtelen beléjük tolatok, amitől az autó pörögni kezd, elektromos szikrákat szórva szanaszét. Sarah sikoltozva kacag mellettem, miközben Billy egyenesen nekünk jön, nagy erővel lökve neki az autónkat a gumiabroncsfalnak, majd Laurie válla fölött finoman bemutat nekem, aztán elhajt. Kíváncsi vagyok, mit csinálna most John Travolta? És ebben a felállásban ki lesz Sandra Dee? Sarah túl pimasz hozzá; ő inkább kiköpött Frenchy. Nem mintha azt akarnám ezzel mondani, hogy ha én Danny, akkor Laurie meg Sandy, mert akkor volnánk csak szarban. Billy úgyis jobban hasonlít Dannyre, mint én azzal a Popeye-hez illő bicepszével és vezérürü mentalitásával. Nézem, amint kisegíti Laurie-t a dodzsemből, mikor a járműveket lekapcsolják az áramról, aztán ahogy kezét megragadva egy pörgetéssel magához rántja – elmosódott sötét fürtök rózsaszín szatén háttérrel. Remélem, Laurie nem dől be neki.

Na, persze, ez az ő dolga, de Billy tényleg nagy hóhányó tud lenni – számára minden csak szórakozás meg vicc. De lehet, hogy Laurie pont ezt szereti. Bassza meg, mi lesz, ha Billy úgy dönt, visszajön velünk Camdenbe? Haha! Megszólalt Laurie mobilja a rózsaszín dzsekije zsebében. Phonus interruptus, barátom!

Laurie

Úgy tűnik, ez a nap lesz eddigi legcsodásabb napjaim egyike.

Már kissé becsíptem a Pink Lady koktéloktól, és annyit nevettem, hogy már fáj az oldalam, Billy pedig sokkal szórakoztatóbb, mint gondoltam, és mindenki bolondos, karneváli hangulatban van. Még az idő is nekünk kedvez, a legjobb fajta angol, bágyasztó nyári meleg, amitől mindig megjelennek a szeplők az orrnyergemen.

Igaz, hogy a buli tök jól nézett ki már nappali fényben is, de most, hogy kezd beállni az este, egészen káprázatos. A T-Birds színpadnál műsor kezdődik: egy csapat fekete bőrszerkóba öltözött, ultrahajlékony táncos ugrál az import veterán autók körül, miközben ide-oda szökellve az autók karosszériáján át krómszínű állványokra rögzített mikrofonokba énekelnek. Mindenhol táncolnak és hullámzanak az emberek a szivárványszín ragyogásban, melyet a körhintákra szerelt pasztellszínű lámpák árasztanak magukból. A kilenc körül kezdődő filmvetítést is egyre növekvő izgalommal várja mindenki.

Sarah itt és most fedezte fel, hogy természetadta tehetsége van a rock and rollhoz (naná!), és miután Jack nevetve visszakozott, arra hivatkozva, hogy neki két bal lába van, Billyt fűzte meg, hogy a haladók versenyében legyen a partnere.

Miközben Jackkel ott állunk a tömeg szélén, és őket nézzük, észreveszem, hogy csillámpor szóródik Sarah-ra; ott ragyog a pimaszul ide-oda lengő lófarokban és előreugró állán. Hála isten, Billynek úgy tűnik, eddig jól titkolt, kígyószerű csípőmozgása van. Nem tudom, hogy csak a rengeteg koktél miatt van-e, amit eddig benyaltam, de Bill sokkal vonzóbbnak tűnik most, mint ma délben. Mikor a dodzsemezéshez álltunk sorban, fényképeket mutogatott nekem a kisöccséről, Robinról, akinek az érkezése igencsak meglepte negyvenvalahány éves mamáját is. Nem mintha Billy bánná, hogy egykéből hirtelen báty lett belőle, főleg ilyen későn; még nagy büszkén azt is megmutatta, amint Robin elfújja a szülinapi gyertyákat azon a tortán, amit Bill a saját kezével készített neki. Persze nem lett egy remekmű, de ha bárki kétségbe vonná, vajon Bill jó apa lesz-e, ha odakerül, elég, ha meghallgatja, amint Robinról mesél, és mindjárt leveszi, hogy a csupa izom alatt pillecukor-érzékeny lélek lapul. Nézem, ahogy Sarah-val táncolnak; mindketten nagyon koncentrálnak. Legjobb formájukat hozzák, az biztos; szinte sajnálom a többi nevezőt.

– Sarah imádja az ilyen dolgokat – szólalok meg, miközben egy piros-fehér csíkos szívószálon át limonádét szopogatok, mivel úgy döntöttem, koktélszünetet is kell tartani.

– Remélem, ők győznek – nevet Jack. Tudom, mire gondol. Ha Sarah boldog, akkor mind boldogok leszünk.

Rezeg a telefonom; anya már másodjára keres ma. Egyszer már mondtam neki, hogy egész nap nem vagyok otthon, de úgy tűnik, nehezen viseli, hogy Daryl és én is elköltöztünk otthonról. Fontolóra veszem, hogy visszahívjam, de nem akarom megtörni ezt a pillanatot.

Az óriáskerék irányába sandítok. Megvilágítva még nagyobbnak tűnik. – Remélem, még fel tudunk ülni rá, mielőtt elkezdődik a film – mondom.

Jack a homlokát ráncolva az órájára néz. – Hát, nagyon kell igyekeznünk.

Bólintok. – Különösen, ha ezek bejutnak a döntőbe.

– És persze hogy bejutnak!

Igaza van. Kétség nem férhet hozzá, hogy Sarah tánccipői végig fogják ropni az egész eseményt.

Jack egy pillanatot habozik, elnéz, majd újra visszanéz rám.

– Felvihetlek a kerékre én is, ha szeretnéd. – És kissé zavartan nevet. – Tekintsd szülinapi ajándéknak, úgyis elfelejtettem hozni.

Sajátosan régimódi, hogy ezt felajánlja, mintha szükségem lenne arra, hogy valaki elkísérjen, de ez az udvarias felajánlás tökéletesen illik régimódi stílusához. Lábujjhegyre állok, hogy elkapjam Sarah tekintetét, és jelezzem neki, tíz percen belül itt vagyunk, de teljesen leköti az, hogy a verseny házigazdájára figyel. Újból a hátam mögé sandítok a gyönyörű óriáskerékre.

– Igen, nagyon szeretném, Jack. Köszönöm!

A fehér nyári nadrágos fiú, akinek egy Rydell High feliratú pulcsi van lazán a nyakába kötve, leereszti a fémkeretet a térdünk elé, aztán felvonja a szemöldökét, miközben megrázza a szerkezetet, hogy biztosan zár-e.

– Jobb lesz, ha átkarolod a csajodat, haver! Ott fent kicsit félelmetes tud lenni.

Biztos vagyok benne, hogy minden párnak, akiket felpakol a kerékre, efféléket szokott mondani, de azért mi mindketten azonnal a szavába vágunk, hogy helyre tegyük a dolgot.

– Ó, mi nem vagyunk… – nyökögöm, de közben Jack is sietve megszólal: – Ő nem a… csak barátok vagyunk.

A pulcsis srác cinkosan ránk kacsint. – Kár. Pedig jól mutattok együtt.

A kerék most csikordulva odébb mozdul, hogy a következő kocsiba is be tudjanak szállni, én meg egy pillanatra behunyom a szemem, mivel fogalmam sincs, mit mondjak most.

– Csak nem azt akarod mondani, hogy félős kis cicus vagy, Laurie?

– Nem, dehogy! – nevetek fel. És megragadom a keretet, majd szépen hátradőlök a jól kipárnázott, málnaszínű műanyag székben, és lábamat a fém lábtámaszra teszem. – Te sem félsz a magasságtól, ugye?

Jack a kocsi sarkába dől, és oldalról pislog rám, karjait az ülés háttámlájára fekteti, és tenyerét felfelé fordítva olyan mozdulatot tesz, mintha valami hülyeséget kérdeztem volna.

– Úgy nézek én ki, mint aki hamar beszarik?

Danny Zukot nyugodtan elöntheti a sárga irigység; de azért abból, ahogy az ujjaival a kocsi tetején dobol, közel a vállamhoz, arra következtetek, hogy mégsem annyira higgadt, mint amilyennek kívülről látszik. Nem tudom, mitől ilyen feszült: attól, hogy nem Sarah-val van az óriáskeréken, vagy attól, hogy egyáltalán az óriáskeréken van, vagy pedig attól, hogy velem van az óriáskeréken. Felsóhajtok, és már épp azon vagyok, hogy megkérdezem tőle, mikor felcsendül a szívbe markoló „Hoplessly Devoted To You” első pár üteme, és a kerék megindul.

Tehát a kérdésemet szépen megtartom magamnak. Végtére is ma van a szülinapom, szeretem az óriáskerekeket, és Jackkel lehetek, akit, akárhányszor találkozunk, nem tehetek róla, de egyre jobban és jobban kedvelek. És ez jó. Így gondolom, becsszó, hogy így gondolom. Jó, mert ő és Sarah minden kétséget kizáróan fantasztikusak együtt, és mert én úgy szeretem Sarah-t, mintha a testvérem lenne.

A helyzetet most már többé-kevésbé elfogadtam. Ez van. Talán, ha másként alakulnak a dolgok, és én találok rá Jackre először, akkor most átkarolna, és mikor elérjük az óriáskerék tetejét, hülyére csókolna. Lehet, hogy szédülten egymásba lennénk gabalyodva. De az is lehet, hogy rémes szerelmespár lennénk, és mindannyiunk számára a legjobb megoldás épp az volna, ami így is bekövetkezett. Jack az életem része, és ez engem boldoggá tesz. Ez épp elég.

– Azta! – mormogom, elhűlve a látványtól, ami a kerék egyre magasabbra emelkedésekor fogad. A Barnes Common telis-tele van aggatva fényfüzérekkel és dekorációval: az Airstream büfékocsik neon feliratai, a táncsátor diszkófényei, a kültéri asztalokra rakott teamécsesek pislogása, ahogy a korán érkezők helyet foglalnak maguknak a hatalmas vászon előtt. Még mindig emelkedünk, és most már túl lehet látni a közparkon, el egészen London délnyugati részének keskeny, tompa fényű lámpákkal megvilágított utcácskáiig.

– Csillagok – szólal meg Jack, és a fejét hátravetve felnéz az égre, ahogy közeledünk a kerék teteje felé. Én is hátradőlök, és együtt bámuljuk a csillagokat, aztán pár másodperc erejéig a kerék legtetején csüngünk, mintha csak mi ketten léteznénk az egész világon.

– Boldog születésnapot, Laurie! – mondja Jack halkan és komolyan, mikor odafordulva ránézek.

Bólintok egyet, és próbálok mosolyogni, de érzem, hogy az arcizmaim nem engedelmeskednek, mivel az ajkam úgy remeg, mintha azonnal sírva akarnék fakadni.

– Köszönöm, Jack! – mondom végül. – Örülök, hogy veled… – megakadok, aztán így folytatom – …veletek tölthetem. – Csak hogy félreérthető ne legyen.

– Én is örülök.

Kocsink most elhagyja a tetőt, és átlendülve a kerék legmagasabb pontján, kicsit meglódul, mikor belekap a szél, mire én felsikítok, és két kézzel kapaszkodom a keretben. Jack felkacag és átölel, az oldala úgy nyomódik az én oldalamhoz, mint egy meleg párna.

– Ne félj, foglak.

Azzal röviden és erősen átölel, ujjai szorosan kulcsolódnak a vállamra, aztán elenged, és újra az ülés hátsó részére teszi a karját.

Mikor én is visszadőlök, a gyomrom lassan fordul egyet a tengelye körül, és szégyellem bevallani, de ennek semmi, de semmi köze nincs ahhoz, hogy iszonyú magasan himbálózunk egy kocsiban Barnes Common felett, viszont ahhoz az érzéshez nagyon is van köze, hogy itt ülök kettesben ezen a gyönyörű, régi óriáskeréken Jack O’Marával. Régimódi, rózsaszín és mentazöld villanykörték világítják meg az óriáskerék küllőit, melyek táncoló árnyékokat vetnek Jack arcára, ahogy a kerék lassan egyre lejjebb fordul.

Olivia Newton-John még mindig azt énekli, mennyire reménytelenül odavan. Pontosan tudom, hogy érez.

Ujjaimat a nyakamban függő medál köré fonom, és végigcsúsztatom a lapos, bíborvörös kő ismerős alakján. Ma reggel öt percre totál kétségbeestem, mert sehol nem találtam; végül Sarah talált rá szobám padlójának egyik repedésében. Minden tulajdonom közül ez a nyaklánc a legértékesebb a számomra. Ginnynek és nekem is volt egy-egy; tudom, hogy ez hülyeség, de sokkal közelebb érzem magamhoz, ha viselem.

A francba. Újabb hívás anyától. Mikor kinyitom az üzenetet, melyet anyám beszélgetés hiányában bepötyögött a telefonjába, úgy érzem, én vagyok a világ legrosszabb gyereke, és azonnal elhatározom, hogy másnap reggel első dolgom lesz felhívni.

Laurie drágám, sajnálom, hogy ezt üzenetben írom meg, és azt is sajnálom, hogy pont a szülinapodon, de tudom, hogy minél előbb tudomást szerettél volna róla szerezni. Apáról van szó – kórházban van, édesem, szívinfarktus. Hívj fel, amint tudsz.

És életem egyik legszebb napja egyik pillanatról a másikra életem egyik legszörnyűbb napjává változott.

December 12.

Laurie

Úgy érzem, mintha a seggemet ólommal vonták volna be. Az elmúlt pár hét tiszta őrültek háza volt a munkahelyemen az egymást érő karácsonyi partifoglalások miatt, és a lábam úgy fáj, mintha maratont futottam volna. Apa lassabban épült fel, mint ahogy az orvosok remélték; és azóta egymás után jönnek elő az újabb és újabb egészségi problémák. Az erőteljes, gondtalan apukám törékeny, túlságosan sápadt férfivá vált; mamám pedig gyorsan követte, mert halálra aggódja magát miatta. Mindig is csodálatos pár voltak; apa tíz évvel idősebb anyunál, de ez egészen eddig nem volt feltűnő. Mostanában azonban nagyon is az lett. Apa most töltötte be a hatvanadikat, de még tízzel többnek néz ki; minden alkalommal, amikor látom, legszívesebben felpakolnám egy repülőre, és elküldeném valami napfényesebb tájra, és fel is hizlalnám kicsit. Nem mintha anyu nem tenne meg minden tőle telhetőt; az életük csupa orvosspecialistához járkálásból meg szigorú diétából áll, és ez mindkettejüket nagyon megviseli. Olyan gyakran megyek haza, amilyen gyakran csak tudok, de a nehézségek oroszlánrésze anyára hárul.

Bármerre nézek, szinte kiszúrja a szememet a karácsony. Az elmúlt pár órát vásárlással töltöttem, és már azon a ponton vagyok, hogy legszívesebben bemosnék egyet Rudolfnak, fellökném Mariah Carey-t, és aki legközelebb nekem jön, azt megfojtanám a legelső kezem ügyébe eső díszszalaggal. Az elmúlt húsz percet egy soha elfogyni nem akaró, alig-alig haladó sorban töltöttem a HMV-ben, egy díszdobozos DVD-gyűjteményt szorongatva, amit a bátyám valószínűleg soha nem fog megnézni, és akár állva is el tudnék aludni. Ahhoz képest, hogy zeneműbolt, az ember azt hinné, valami jobb is eszükbe juthatott volna, mint hogy Noddy Holder azt üvöltse teli torokból, hogy „Karácsony van!”. Egyébként is, miféle név az, hogy Noddy? Felmerül bennem, hogy esetleg szegény hatalmas fülekkel született, és az anyja annyira be volt nyomva Entonoxszal, hogy semmi más nem jutott az eszébe.

– Laurie!

Amint meghallom, hogy valaki a nevemet kiáltja, hátrafordulok, és megpillantom Jacket, aki vadul integet nekem a körülöttem kígyózó sorban állók feje fölött. Az ismerős arc először mosolyra fakaszt, de aztán a szemem forgatásával jelzem, mennyire utálok ebben a nyamvadt sorban állni. Lenézek a díszdobozra, és hirtelen rájövök, hogy a bátyám úgyis jobban szeretne egy üveg Jack Danielst, ezért megfordulok, és kinyomakszom a sorból, és mivel a tömeggel szemben nyomulok, kábé mindenkinek az agyára megyek. Jack, mialatt rám vár, ott ácsorog a toplistás CD-állványoknál, nagy télikabátjába és sáljába burkolózva, én meg nagyot sóhajtok, mivel eszembe jut, milyen volt egykor a buszmegállóban. Két éve történt, és az a nap már csak nagyon ritkán jut eszembe; abbéli igyekezetem, hogy Jackkel kapcsolatos illetlen gondolataimat biztonságosabbakra cseréljem le, kifizetődőnek bizonyult. Azt mondják, hogy az emberi agy a sokat ismétlődő mintákat követi, és rá kellett jönnöm, hogy ez bizony igaz. Jack mostanra elfoglalta illendő helyét az életemben mint barát és mint a legjobb barátnőm barátja, cserébe én megengedhetem magamnak, hogy élvezzem a társaságát, és hogy igazából kedveljem őt. Tényleg nagyon kedvelem. Szórakoztató, és nagyon odafigyel Sarah-ra. A szülinapomon meg direkt életmentő volt, ahogy a kezébe vette a dolgokat, mikor én darabjaimra hullottam a Barnes Common kellős közepén. Egy szemvillanás alatt taxiban ültünk, és a jegyem a hazaútra már azelőtt meg volt véve elővételben, mielőtt odaértünk volna a Delancey Streetre. Néha elég, ha valaki megmondja, mit kell tenned, és azon a napon Jack volt ez a valaki.

– Úgy tűnik, téged is pont annyira vonz ez a karácsonyi vásárlási mizéria, mint engem – mondja Jack, visszacsúsztatva a helyére a CD-t, amit unalmában nézegetett, és miközben elhagyjuk az üzletet, átveszi lépéseim ritmusát. – Habár te jóval sikeresebb voltál, mint én. – Aztán a kezemben lévő szatyrot méregetve hozzáteszi. – Add csak ide!

Nem ellenkezem, mikor elveszi tőlem a nehéz csomagot; a szatyor füle már piros csíkokat vájt a tenyerembe, és nagy megkönnyebbüléssel nyújtom ki újból elgémberedett ujjaimat. Amint kilépünk az Oxford Streetre, lábunk alatt szürke latyak, mely a pár nappal ezelőtti hóesésből maradt vissza, és még mindig nem olvadt el, mivel északról erősen fúj a szél. Jack előhúz egy gyapjúsapkát a zsebéből, és a fejére húzza, közben a nagyobb hatás kedvéért még didereg is kicsit.

– Még sok mindent kell venned? – kérdezem.

Jack vállat von. – Leginkább Sarah-nak kéne valami. Van valami briliáns ötleted? – Miközben az utcán özönlő járókelőkkel lépést tartva egymás mellett sétálunk, oldalról rám néz. – Kérlek, mondd, hogy van!

Törni kezdem a fejem. Sarah-nak nem nehéz ajándékot venni, de amit Jacktől kap, annak különlegesnek és személyesnek kell lennie. – Karkötő vagy medál?

Elhaladunk egy ékszerész mellett a High Streeten, és megállunk, nézzük a kirakatot, de semmi nem kiált igazán Sarah után.

Felhúzom az orrom, és sóhajtok egyet, mikor a szél elől beállunk a bejárat elé. – Minden olyan… nem is tudom, nem eléggé egyéni.

Jack bólint, aztán szemét összeszűkítve az órájára néz. – Nagyon sietsz?

– Nem nagyon – felelem, mivel nincs igazán kedvem hazatrappolni a hidegben.

– Nagyszerű! – vigyorog Jack, és karját az enyémbe fonja. – Gyere velem, már tudom, hová menjünk.

Jack

Jóval könnyebb Laurie-val vásárolni, mint egyedül. Az Oxford Streetről elkutyagoltunk egészen a Penhaligon áruházba; halványan emlékszem a helyre, és nagyon remélem, még megvan.

– Azt a mindenit! – mormogja Laurie, és ibolyakék szeme teljesen kikerekedik, mikor belépünk a vörös téglaépületbe. Évekkel ezelőtt jártam itt, és segítettem apámnak választani valamit anya szülinapjára. Nagyon élénken él az emlékezetemben; gondolom, különleges születésnap lehetett, olyan, amit nagyon meg kell ünnepelni. Egy borostyánkövekkel kirakott, vékony ezüst karperecet találtunk neki, amibe apám belevésette mindannyiunk nevét. Anyám viselte az ékszert néhányszor, míg szegény apám élt, főleg karácsonykor és speciális alkalmakkor. Apám temetésén is ez volt rajta, és azt hiszem, azóta le sem vette.

Örömmel látom, hogy az áruház vajmi keveset változott az elmúlt évek alatt, és most is ugyanaz az Aladdin barlangja, teli antik ritkaságokkal.

– Elképesztő egy hely! Nem is tudtam, hogy van ilyen!

– Az igazi London. – A sapkámat begyűröm a kabátzsebembe, és kezemmel végigsimítom a hajamat, mert teljesen lelapult. – Hol kezdjük?

Laurie szeme csak úgy csillog, miközben nevet, és boldogan néz körül. – Fogalmam sincs! Mindent meg akarok nézni!

– Nono, akkor egész karácsonyig itt leszünk!

Követem, amint a standok és üzletek előtt sétál, megsimogatja egy kőből faragott leopárd fejét, ámulva felkiált a gyönyörű, csúcsminőségű gyémántokat rejtő, zárt kirakatok előtt, aztán ugyanolyan izgalomba jön a bizsuk és divatékszerek előtt a következő boltban. Szerényen elmosolyodik, mikor a retró kalapüzlet tulajdonosa vet rá egy pillantást, aztán előhúz egy hangaszínű Harris Tweed gyapjúsapkát, hogy próbálja fel; az öregfiú biztosan tud valamit, mivel amint a sapka Laurie fejére kerül, egy szemvillanás alatt 60-as évekbeli lelencgyerekké változik át. Laurie haja maximum 60 százalékban kezelhető, és most tökre úgy néz ki, mint egy utcagyerek a Twist Olivérből. A sapka levendula árnyalatú szövete jól kihozza a szeme színét, de a sötét karikákat is a szeme alatt. Megdöbbenve veszem észre, milyen fáradt, és nemcsak ez „jólesne egy kiadós alvás” fáradtság, hanem „életem legszarabb pár hónapja van mögöttem” kimerültség. Olyasvalakinek a szeme ez, aki nagyon aggódik, ráadásul már egy jó ideje. Rádöbbenek, hogy meg sem kérdeztem, hogy van.

Miután minden szögből jól megnézte magát a tulaj által készségesen odatartott kézitükörben, leveszi a fejéről a sapkát, majd miután felhajtotta a picike cédulát, hogy megnézze az árát, visszaadja, és sóvárogva megrázza a fejét. Kár. Nagyon jól állt neki.

– Ehhez mit szólsz? – kérdezi Laurie egy kicsit később. Előbb már fontolóra vettünk, aztán el is vetettünk egy kicsike akvarellfestményt, és listára vettünk egy 1920-ból származó türkizmedált, mint lehetséges opciót, de amint belépünk a kicsi illatszerboltba, azonnal érzem, hogy itt fogjuk megtalálni a tökéletes ajándékot. Laurie olyan most, mint egy kisgyerek, akit szabadjára engedtek az édességboltban, csupa „Óó” és „Ah”, mialatt sorra nézi meg a díszes ajándékdobozokat, szagol bele az egzotikus illatokba, aztán egyszer csak megjelenik az arcán az a bizonyos napsugármosoly.

– Jack, ide! – mondja, és hív, hogy nézzem meg, amit a polc mélyéről előásott. A válla fölött átnézve pillantom csak meg, mit is tart a kezében, és hálát adok a jó sorsnak, hogy még nem vettem meg a türkizmedált. Az aranyszínű, kagylóhéjból készült púderesdoboz Laurie kezében annyira Sarah, hogy kifejezetten hiba volna más nő kezébe adni. Az antikvitásmagazinok beható tanulmányozására alapozva azt hiszem, art deco lehet. Pont akkora, hogy kényelmesen elfér Laurie tenyerében, és fedelét zománclakkal festett sellő díszíti. Van valami a sellő leomló, vörösesbarna hajában és kacér derékvonalában, ami Sarah-ra emlékeztet. Laurie csillogó szemmel, vigyorogva adja a dobozt a kezembe.

– Megvagyunk.

A doboz súlya is tetszik. Abszolút illik Sarah-hoz, mintha azt mondanám vele: Minden porcikádat ismerem, fontos vagy nekem.

– Küldetés teljesítve – mondom, és már csak azon izgulok, hogy ne kerüljön egy kisebbfajta vagyonba, de mikor megfordítom az árcédulát, fellélegzek. Még egy sörre is telik ezután. – Milyen jó, hogy beléd botlottam!

Mialatt az eladónő becsomagolja a dobozt, még kicsit körülnézünk, mivel csak nagy sokára talál olyan bársonyerszényt, amelybe beleillik, ráadásul az egészet még bevonja selyempapírral és átköti egy díszszalaggal. Valószínűleg vetett rám egy kósza pillantást, és felmérte, hogy ha rajtam múlik, talán alufóliába csomagolom, vagy hasonló. Persze ilyet nem tennék, de azért nem tévedett nagyot, és iszonyúan örülök, hogy nem kell a celluxszal veszkődnöm.

Mikor kilépünk Laurie-val az utcára, már majdnem teljesen sötét van, pedig még csak négy óra.

– Egy koccintás? Meghívlak, mivel segítettél. – Úgy tűnik, Laurie-nak nagyon is szüksége van arra, hogy végre leüljön, és cseveghessen egy kicsit. – Isten tudja, mit kapott volna Sarah nélküled. Benzinkutas virágcsokrot és extravagáns bugyit a szexshopból. Vagy valami hasonlót. – Laurie felnevet, és kabátujját felhajtva ránéz az órájára, mintha oda kellene érnie valahová időre.

– Oké – mondja aztán, ami meglep. Azt hittem, rohannia kell.

– Nagyszerű! Van egy hely itt a sarkon. Igazi pub, nem az a trendi bár, ahol soha nincs ülőhely. – Hogy a kezdődő hóesést és a fagyos szelet kivédjem, kissé lehajtom a fejem, és a kezem Laurie hátára téve bekormányozom őt egy kis mellékutcába.

Laurie

Amint belépünk a pub ólomüveges ajtaján, már tudom, ezt kár lett volna kihagyni. A faszén és a méhviasz ismerős szagát érzem, a sötétzöld, gombos háttámlájú bőrkanapék mélyek és kényelmesek, és egyértelműen a laza, ráérős iszogatásra vannak kitalálva. Rajtunk kívül csak egy öregember és mellette hortyogó Jack Russel kutyája az egyetlen vendég. A hely azok közé a mesterkéletlen, világvégi kocsmák közé tartozik, melyekről ordít, hogy nem sokat változtak az elmúlt pár évtizedben. A jól felszerelt bárpultot vöröses csempe borítja, és réz szegélycsík fut rajta végig.

– Egy pohár vörösbor? – kérdezi Jack, és én hálásan bólintok, miközben kiveszem a kezéből karácsonyi ajándékos csomagjaimat. – Menj, és keress egy jó helyet a kandalló mellett, én meg kiviszem az italokat.

Megkeresem a legjobb bokszot az egész bárban, mely a legközelebb esik a tűzhöz. Lehuppanok, és az asztal alá teszem a csomagokat, aztán lerázom a havas vizet a kabátomról, és a boksz végében álló korlátoszlopra akasztom, hogy jól átmelegedjen. Az előmelegített kabátokról az otthon jut az eszembe; mikor gyerekek voltunk, apa a fogas mögé egy külön fűtőtestet állított, hogy téli reggeleken, suliba menés előtt a kabátjaink melegek legyenek.

– A bort a hölgynek – viccelődik Jack egy pohár sötét rubinvörös borral és egy pint sörrel a kezében. Követi a példámat, és a kabátját a másik korlátoszlopra akasztja. Olyan, mintha ezzel kijelöltük volna territóriumunk határait, magunkénak tekintve az egész bokszot.

– Ez a legjobb dolog a télben – mondja, és a tűz előtt gyorsan összedörgöli a két tenyerét, aztán becsúszik a bőrkanapéra szemközt velem, és maga elé húzza a sörét. – Jó ég, mennyire kellett ez nekem! – Nagyot kortyol a sörbe, és elégedetten cuppant az ajkával.

A bor vérmelegen ömlik szét a számban, bors és érett feketeribiszke-ízt hagyva maga után.

– Köszi, hogy segítettél nekem – mondja Jack. – Nélküled soha nem találtam volna ilyen tökéletes ajándékot!

Mosolygok, mert tudom, Sarah mennyire nagyra fogja értékelni a púderesdobozt. – Tökre el lesz ájulva tőled!

– Na persze, majd azt mondom neki, hogy teljesen egyedül találtam.

– A titkod a legnagyobb biztonságban van nálam. – Még iszom egy keveset, és érzem, ahogy az alkohol kezdi kifejteni varázslatos hatását.

– Tudod, mi van Sarah-val?

– Ma nem beszéltünk – rázza Jack a fejét. – Tegnap hívott. Úgy hangzott, mintha megint valami estélyen lenne. Alig hallottam, mit mond.

Tegnap engem is felhívott valami bárból, valószínűleg rögtön azután, hogy Jackkel beszélt. Pár napja hazautazott a szüleihez, a húga tizennyolcadik születésnapját megünnepelni.

– Odaadta Allie-nek is a kagylót, aki seggrészeg volt. – Jack elneveti magát, és látom, hogy már félig kiitta a sörét. – Találkoztál már a húgával? Egymás mellett olyanok, mint két tojás. Tudod, a baj nem jár egyedül.

A tűz felé nézek, és bólintok. – Tudom. A mamájuk és a papájuk jól megkínlódott velük az évek során.

Jack elhallgat, és a torkát köszörüli. – Bocsánat, Laurie. Nem úgy értettem… szóval, tudod. – Nem ejti ki Ginny nevét, de tudom, hogy ezért kér bocsánatot, és már századszorra azt kívánom, bárcsak ne mondtam volna el neki. Ezért nem beszélek senkinek Ginnyről; az emberek úgy érzik, muszáj biztosítaniuk az együttérzésükről vagy sajnálatukról, pedig úgyse tudnak semmi hasznosat mondani. Ez nem kritika. Egyszerűen csak ilyen ez a szaros élet.

– Hazamész anyukádhoz karácsonyra? – mondom, témát váltva, mire Jack láthatólag megkönnyebbül.

– Csak miután megvolt az utolsó műsor karácsonyeste. – Jack vállat von. – Az egyik véget ér, kezdődik a másik. Tudod, hogy van ez.

Még pár pohár vörösbor, és kezdek igazán ellazulni. Már el is felejtettem, milyen jó egyszerűen csak itt ülni, és dumálni Jackkel.

– Mit gondolsz, a rádióban maradsz örökké?

– Persze, imádom. – Jack szeme izgatottan csillog. – Amúgy meg ott senkit nem érdekel, ha kócos a hajad, vagy tegnapi póló van rajtad.

Halkan felnevetek, mert annak dacára, hogy próbálja magáról elhitetni, milyen közömbös, nagyon jól tudom, mennyire ambiciózus. Ha nem Sarah-val van, állandóan partikra jár, meg dolgozik, leginkább műsort készít, bár valóban, néha a késő esti DJ-t is helyettesíti. Nincs kétségem afelől, hogy mikor az elkövetkező években a reggeli müzlimet eszem, vagy épp álomba merülök, hangja ott fog szólni valamelyik hullámhosszon. Én bezzeg semmivel nem jutottam előbbre a magazinos álláskeresésemmel. Igaz, az elmúlt pár hónapban nem ez volt a prioritás az életemben.

Tovább iszunk, és érzem, hogy az arcom kipirosodik az alkoholtól és a tűztől.

– Nagyon jó itt – mondom, és az államat a kezemre támasztom, úgy nézek Jackre. – A tűz, a bor. Pont erre volt szükségem. Köszi, hogy elhoztál ide.

Jack bólint. – Hogy vagy, Lu? Úgy értem, igazából. Tudom, hogy nem volt könnyű az elmúlt pár hónap.

Kérlek, ne légy ilyen figyelmes velem, mert még kibillentesz. Az aztán nem segít, ha Lunak szólítasz. Csak Sarah hív így, bár arról fogalma sincs, hogy a világon rajta kívül egyetlen ember volt csak, aki így szólított. Ginny. Nem bírta kimondani, hogy „Laurie”, mikor kisbaba volt, a Lu sokkal könnyebb volt neki, aztán rajtam ragadt. – Jól vagyok – vonogatom a vállam, pedig mindenhogy vagyok, csak nem jól. – Legtöbbször. Néha. – A tűzbe bámulok, és próbálom visszanyomni a gombócot a torkomba. – Olyan, mintha valaki kihúzta volna a családunk lába alól a talajt, tudod? Apu a család alapköve, mindig is ő volt.

– És jobban van már?

Most már tényleg össze kell szorítanom a számat, mivel az igazság az, hogy nem tudjuk. – Egy kicsit – felelem. – A szívinfarktuson ugyan nagyjából túl van, de így visszatekintve, az csak a kezdet volt. Annyi pirulát kell szednie, hogy gyakorlatilag zörög tőlük, és szegény anyunak kell mindent magára vállalnia. Terápiákra, dietetikushoz és tanácsadókhoz járni, arról nem is beszélve, hogy neki kell intéznie a számlákat, és az egész háztartást ő vezeti egyedül. Vége-hossza nincs a dolognak. – Nagyot kortyolok a boromból. Bizonyos eseményekről egyszer csak kiderülhet, hogy átjáróként működnek az ember életében, egyik életszakaszból a másikba. És nem csak azokra a lépésekre gondolok itt, amelyeket az ember szándékosan tesz, mint mikor mondjuk elköltözik otthonról, elvállal egy új állást, vagy egy nyári délután hozzámegy ahhoz, akit szeret. Hanem a váratlan eseményekre is; egy telefonra az éjszaka közepén, balesetekre, rizikós döntésekre, melyek nem jönnek be. Az én huszonharmadik születésnapom például egy ilyen váratlan átjáró lett; kilépés az én megingathatatlan szüleim nyújtotta biztonságos alapból a futóhomok felé, ahol ugyanők már nagyon is törékenyek és esendők, és ugyanannyira van szükségük énrám, mint nekem rájuk. Ez az egész teljesen kibillentette az életemet egyensúlyi helyzetéből; szinte betegesen ideges leszek, ha megszólal a telefon, és a gyomrom olyan, mint a félelem folyton fortyogó emésztőgödre. Ha egy szóval akarnám kifejezni, azt mondanám, úgy érzem magam, mint akit üldöznek. Ott vagyok a célkeresztben, és várom a golyót, ami vagy jön vagy nem; és rohanok, vállam fölött hátranézve, készen a becsapódásra. Mostanában többször álmodom Ginnyvel, mint ahányszor nem; Ginny apa vállán ülve éljenez engem az általános iskolai sportnapon; Ginny, amint szorosan fogja apa kezét, amint átmennek egy forgalmas úton, engem ottfelejtve a túloldalon; Ginny apa vállán alszik egy étterem kertjében, ahová nyáron néha el szoktunk menni, és szőke haja félig eltakarja finom kis arcát.

– Csak vissza szeretném kapni az én erős apukámat, tudod? – Utálom, hogy hallatszik, amint a könnyek megülik a torkomat. És azt is, hogy Jack is hallja.

– Ó, Laurie! – mondja Jack, és átülve az én oldalamra a kanapén, átölel. – Szegénykém, olyan kimerültnek látszol mostanában.

Még ahhoz sincs elég erőm, hogy megsértődjek ezen a megjegyzésen. Nincs értelme tagadni. Halálosan fáradt vagyok. Nem hiszem, hogy észrevettem egyáltalán, mennyire kivagyok, mivel muszáj továbbcsinálni, nem igaz? De itt a kocsmában ülve, ahol mindettől kicsit el vagyok zárva, úgy érint az egész, mintha arcul csaptak volna. Annyira ki vagyok merülve, hogy úgy érzem, mindjárt atomjaimra hullok.

– Az élet néha tényleg nagyon szar – mondja Jack, miközben karjával még mindig melengetőn és biztonságot adóan ölel. – De aztán újból jobb lesz. Mindig így van.

– Úgy gondolod? Olyan bután hangzik, de én úgy érzem, mindenben kudarcot vallok. Itt élek, de nincs rendes munkám. Lehet, hogy jobb volna hazamenni. A szüleimmel kéne lennem, hogy segíthessek anyukámnak.

– Ne mondd ezt, Laurie. Most magad alatt vagy, de nem maradtál le semmiről. A szüleiddel minden rendben lesz, és ők is azt szeretnék, ha megvalósítanád az álmaidat. És meg is fogod, tudom.

– Gondolod?

– Ugyan már! Nézz csak magadra. Okos vagy és szellemes; nem fogsz örökre ott ragadni annál a recepciós pultnál. Olvastam pár írásodat, emlékszel? Hamarosan megjön az áttörés, meglátod.

Tudom értékelni Jack nagyvonalú dicséretét, de azt is tudom, arra a pár cikkre gondol, amiket azért adtak ki, mert Sarah fogta, és Jack orra alá dugta őket. Sarah rosszabb, mint az anyám ha a bizalmamba avatom, ami pedig rendre előfordul.

Jack most úgy néz rám, olyan figyelmesen, mintha nagyon sokat számítana, amit mondani fog.

– Nem hiszem, hogy még valakivel találkoztam életemben, akiben ennyi… Nem is tudom, mi az, ami ennyire megvan benned. Melegség, talán, bár ez nem fejezi ki jól a dolgot. – Jacket mintha nagyon idegesítené, hogy nem találja a megfelelő szót. – Van benned valami, Laurie. A közeledben az emberek jól érzik magukat.

Kellőképpen meg vagyok lepve ahhoz, hogy megfeledkezzem az önsajnálatról, és felnézek Jackre. – Ezt tényleg komolyan így gondolod?

– Igen. – Lassan, száját ferdére húzva elmosolyodott. – Hát persze hogy így! Már az első találkozásunk óta.

Visszafojtom a lélegzetemet, és próbálom a gondolataimat is visszatartani, de azok úgy szivárognak át rajtam, mint a víz az ember ujjai között. – Az első találkozásunk óta, vagy a legelső találkozásunk óta?

Bassza meg, bassza meg, bassza meg!

Jack

Bassza meg, bassza meg, bassza meg! Emlékszik.

– Úgy érted… Karácsonykor?

Közelebb ülünk egymáshoz, mint az előbb, a combunk majdnem összeér, és ilyen távolságból nagyon jól látszik, milyen mély nyomokat hagyott Laurie-n az elmúlt pár hónap. A sötét karikák a szeme alatt, és mindig kicsit felhúzott válla, mintha folyton összeszorítaná a fogát. Úgy néz ki, mint akinek egy forró fürdőre, egy jó meleg húslevesre és egyhetes alvásra volna szüksége.

– A buszon – nyögi ki Laurie. Orcái kipirultak a bortól, és a tekintete sokkal élénkebb most, mint bármikor nyár óta. – Emlékszel?

A homlokomat ráncolom, és úgy rendezem az arcvonásaimat, hogy reményeim szerint zavartságot tükrözzenek. Ha van valami, amiben biztos vagyok, az ez: agya-baszott-ment hiba volna bevallani, hogy emlékszem arra a pár percre a buszmegállóban. Egész barátságunk ugyanis arra a dinamikára épül, hogy én a legjobb barátnője pasija vagyok. Csöndben várok, ő meg szinte a szemem láttára kókad el. Megtompul az izgatott csillogás a szemében, és tudom, most azt kívánja, bárcsak visszaszívhatná azokat a szavakat, melyek ott lebegnek kettőnk között. Ha tudnám, szívesen visszafújnám őket én, sokkal inkább, mint hogy egy hazugsággal meg kelljen bántanom.

– A partitokon – mondom lágyan.

– Nem. Még azelőtt – forszírozza tovább Laurie. – Azt hiszem, téged láttalak a buszmegállóban. Hónapokkal azelőtt. Nem, egy évvel előtte.

Ó, Laurie, miért nem a gyávák útját választod? Higgy nekem, az sokkal könnyebb ösvény. Egészen addig, míg kérdőre nem vonnak. Teljes értetlenséget színlelek, és igyekszem a Hugh Grant-féle meghökkent arcot vágni.

– Azt hiszem, a fejedbe szállt a bor, Lu. Legelőször a karácsonyi partitokon találkoztunk.

Laurie a szemembe néz, szó nélkül, rezzenéstelenül, és én végignézem, amint lassan-lassan elérkezik saját határaihoz, és végül megadóan felemeli a fehér zászlót. Tíz másodperc az egész. Talán tizenöt. Hosszabbnak tűnik, és most érzem, hogy én vagyok a legnagyobb fasz a világon. A francba, mindent megtesz, nehogy elsírja magát. Micsoda kibaszott geci vagyok! Azt kellett volna mondanom, hogy emlékszem? Az jobb lett volna? Laurie számára ebben a pillanatban talán igen, de Laurie számára a jövő héten vagy jövőre? Nem hiszem.

– Sajnálom – mondja Laurie, úgy könyvelve el engem, mint a mesebeli gonosz farkast. – Ne is törődj velem.

– Ezt nem ígérhetem meg. – Három pint sör, és úgy tűnik, már küzdenem kell azért, hogy folytatni tudjam a hazudozást.

Laurie pislog párat, aztán könnycseppek gyűlnek a szempilláján. – Pedig lehet, hogy azt kéne.

Most úgy istenigazából ránézek, és tudom, hogy ma már nem akarom több hazugsággal traktálni. Olyan határtalanul sebezhető, és mindketten sokat ittunk.

– Lehet, hogy azt kéne – ismerem el. – De nem akarom. Túlságosan szeretek veled lenni. – Krisztusom! Tudom, tudom! Ezt nem kellett volna mondanom. Súrolja az erkölcstelenség határát, ráadásul nagyon önző dolog.

– Én is nagyon szeretek veled lenni – suttogja Laurie, és egyetlen, magányos könnycsepp gördül le az orcáján.

– Ne – mondom, szinte csak lehelve a szót, és a hangomat még én is reszelősnek hallom. – Kérlek, ne sírj!

Csak egy keményszívű szemét alak hagyhatja, hogy egy lány így sírjon anélkül, hogy megvigasztalná, és annak dacára, hogy hazudtam neki, azért nem vagyok keményszívű szemét alak, ezért az ujjam hegyével felitatom azt a könnycseppet, miközben másik karommal még mindig magamhoz ölelem.

– Nincsen semmi baj, tényleg – suttogom, szinte bele a homlokába. Miként lehetséges, hogy ez a lány a tél közepén is a nyári vadvirágok illatát árasztja magából? Ujjbegyemmel érzem, hogy milyen finom a bőre, és bár minden porcikám azt súgja, le kéne eresztenem a kezemet, hüvelykujjammal végigsimítom az álla vonalát. Egy ideig így maradunk, aztán Laurie egész finoman megmozdul, hogy felnézhessen rám, és a szája veszélyesen közel kerül az enyémhez.

Azt hiszem, nem is vesz levegőt. És azt hiszem, én sem. Jézusom, milyen gyönyörű a szája ilyen közelről! Telt és remegős. Meleg leheletén át érzem a bor ízét. Enyhén előre mozdul, és most meg mernék esküdni, hogy egy molekulányi levegő sem fér el ajkaink között. Kínlódom erősen. Csupa vívódás vagyok.

– Nem csókolhatlak meg, Laurie. Nem tehetem.

Laurie

Túl sok bort ittam, és én vagyok a legbecstelenebb ember a világon, de képtelen vagyok elmozdulni Jack közeléből, akkor sem, ha közben leég ez az egész kóceráj. Bent rekedtünk egy picike időkapszulában, ebben a bokszban itt a világ végén, ahol nincs semmi más, csak Jack édesen telt szája, kedves szeme és melengető, védelmet nyújtó karja. Ha ez csak egy tévéműsor volna, felkiáltanék, hogy állj, mert akármennyire is jól illik egymáshoz ez a pár, a következő utcasarkon már beütne a nagy krach. De ez most nem kitaláció, hanem a valóság, és a való életben az emberek követnek el hibákat. Felemelem a fejem, és ha most megcsókol, nem lesz elég erőm ellenállni, és vissza fogom csókolni, mert a szememben Jack most pontosan úgy néz ki, mint akkor a buszmegállóban, és egy pillanat erejéig én is ugyanaz a lány vagyok, aki ott ül a buszon, 2008 decemberében. Az apukám még nem beteg, Jack nem Sarah pasija, és a hajamban aranyfüst van. Szinte hallani vélem, amint az idő visszafelé pereg, és mialatt elzúg a fülem mellett, olyan hangot ad, mint egy régi magnó, mikor visszatekerik benne a szalagot, vagy mikor egy bakelitlemezt visszafelé játszanak le. Istenem, nem bírom megakadályozni, hogy mindez megtörténjen.

– Nem csókolhatlak meg, Laurie. Nem tehetem.

Jack szavai úgy fúródnak a szívembe, mint a jégszilánkok. A francba is, mi a jóistent művelek én itt? Miféle aljas dög vagyok? Azonnal el kell mennem a közeléből.

– Jézusom! – suttogom tökéletes pánikba esve, és remegő ujjaimat az ajkaimhoz nyomom. Aztán felpattanok, felkapom a cuccaimat, és szinte kirohanok a bárból, mielőtt még elgondolkoznék azon, mit is csinálok, és csak mikor kiérek a fagyos, hideg levegőre, jövök rá, hogy otthagytam a kabátomat, és erősen havazik.

– Laurie, Laurie! Várj!

Jack kifulladva lohol utánam, kezében a kabátommal, és megragadja a ruhám ujját. – Kérlek, várj egy percet, oké?

Elrántom magam, de túl erősen, és az egyik bevásárlótáskából minden kipotyog a kihalt utca kövezetére. Jack segít mindent összeszedni és visszarakni a táskába, aztán a kabátomat reszkető vállamra teríti, majd karjával átfog, és addig tart így szorosan, míg a ruhám és a csontjaim át nem melegszenek. Annyira jó meleg lett a kabát a kandalló tüzétől, hogy megint be kell hunynom a szememet, mert megmagyarázhatatlan módon újból könnyek gyűlnek a szemembe. Nem vagyok valami nagy bőgőmasina, de úgy tűnik, a könnycsatornáim ma áttörik az összes gátat.

– Laurie – suttogja Jack reszelős hangon, és a szemei az utcalámpa fényében úgy szikráznak, mint a csillagok. – Soha, de soha nem szeretnélek megbántani.

– Olyan bolond vagyok – suttogom. – Azt sem tudom, miért sírok.

Jack szenvedéllyel, de kedvesen sóhajt fel. – Mert fáradt vagy, aggódsz, és úgy érzed, folyton az árral szemben úszol.

Megdörgöli a hátamat, halkan és határozottan suttog a fülembe, és testével menedéket nyújt nekem a hóesés ellen. Hátammal a falnak támaszkodom, és már nem küzdök, mivel olyan hihetetlenül megnyugtató, amiket mond, és annyira közel enged magához. Annyira kimerült vagyok már az ár ellen úszástól; legtöbbször úgy érzem, a hullámok lenyomnak a víz alá, de itt, Jack karjaiban olyan, mintha egy mentőcsónakból kihajolva kiemelne engem a biztonságos fedélzetre. Belém hasít a felismerés: nem tudom elképzelni, hogy lesz olyan, mikor már nem leszek belé szerelmes.

– Azt akartam, hogy csókolj meg, Jack – mondom reményvesztetten. Nem mintha Jack nem vette volna le, hogy mit akarok, szóval most már felesleges szemérmeskedni. – És utálom magam miatta.

Jack megsimogatja a hajamat, aztán államat a kezébe véve a szemembe néz. – Ha most elmondok neked valamit, megesküszöl, hogy egy teremtett léleknek sem árulod el, még egy aranyhalnak sem?

Nyelek egy nagyot, és miközben rábólintok, egymás szemébe nézünk, aztán Jack két kezébe veszi az arcomat. Akármit is fog mondani, az biztos, hogy örökké emlékezni fogok rá.

– Meg akartalak csókolni ott a pubban, Laurie, és most még inkább meg akarlak csókolni. Te vagy az egyik legcsodálatosabb ember, akivel valaha is találkoztam. – Jack kicsit elnéz oldalra, végig az elhagyatott utca hosszában, aztán tekintetét visszaemeli rám. – Gyönyörű és kedves lány vagy, és meg tudsz nevettetni, és ha rám nézel azzal a nefelejcsszemeddel… csak egy kibaszott szent nem akarna téged megcsókolni.

Azzal egész testével odahajol hozzám a falnál, és mivel nem egy kibaszott szent, megcsókol. Jack O’Mara lehajtja a fejét, és megcsókol a hóesésben, az ajkai először remegnek, de aztán forróvá és magabiztossá válnak, én meg bőgök, és közben visszacsókolom, kissé kinyitva a számat, hogy a nyelve rákulcsolódhasson az enyémre, és akkor sebesült vadállatéhoz hasonló, mély torokhangot hallat. Minden hajszálammal, minden porcikámmal és az ereimben futó véren keresztül is érzem, ahogy hozzám simul. Az egész sokkal-sokkal jobb, mint ahogy elképzeltem, pedig, ezt mindenki elhiheti, igencsak szabadjára engedtem a fantáziámat, ha Jack O’Maráról volt szó.

Úgy tartja kezében az arcomat, mintha valami drágakő volna, aztán ujjaival a hajamba túr, és mikor kicsit hátravetem a fejem, megtartja a kezével.

Ez az egyetlen alkalom, mikor valaha is csókolózni fogunk. Ő is tudja, én is tudom, és ezért az egész annyira fájdalmasan-melankolikusan szexi, hogy félő, újból elerednek a könnyeim.

Belemarkolok télikabátja hajtókájába, csókunk sós ízű lesz a könnyeimtől, aztán kinyitom a szemem, hogy ránézhessek, mivel erre a csókra emlékezni akarok, amíg csak élek. Jack szeme csukva van, hópihéktől nedves szempillája sötét csíkként fut át az arcán, és egész lényével a mi egyszer-az-életben csókunkra koncentrál.

Aztán végül abbahagyjuk, a varázst a cudar időjárás miatt csak a lassan araszoló autók zaja töri meg. Leheletünk, mely fájdalmasan kontúros felhőkben hagyja el a szánkat, szinte azonnal megfagy a jéghideg levegőben.

– Legyünk elnézőek egymással ezzel kapcsolatban, jó? – szólal meg Jack. Attól tartok, jobb szerette volna, ha a hangja magabiztosabban cseng. – Mindketten tudjuk, hogy ennek nem szabadott volna megtörténnie, de azt is, hogy nincsen jelentősége, és nem változtat semmin.

Ez annyira bántóan bagatellizálja a helyzetet, hogy szinte elnevetem magam; elnézek Jack mellett, és a sóhaj, mely elhagyja az ajkamat, tele van vágyakozással és önutálattal, amolyan „soha senki nem fog így megcsókolni” elkeseredéssel.

– Talán ha más körülmények között találkoztunk volna… – mondom, és egy idő múlva megint felnézek rá, mire ő bólint.

– Egy szemvillanás alatt.

Mintha rendelésre jönne, egy taxi tart felénk a mellékutcában, mire Jack felemeli a kezét, és leinti. Jó döntés!

– Egy léleknek sem! – emlékeztet az ígéretemre, mikor kinyitja nekem az ajtót, és beteszi az ülésre a csomagjaimat.

– Még egy aranyhalnak se! – suttogom, és bemászok. Nem mosolygok, nehogy humorosnak tűnjek, mivel a dolog egy cseppet sem vicces.

Jack a sofőr kezébe nyom egy bankjegyet. – Vigyázzon rá nagyon! – mondja neki. Pár hosszú másodpercre még mélyen a szemembe néz, aztán becsapja az ajtót. Erről eszembe jut, mikor legutóbb láttam eltűnni az éjszakában. Akkor még nem ismertem, és nem tudtam uralni a helyzetet. Ma este más a helyzet. Most már tudom, ki ő, milyen az íze, és egy másodperc töredékéig azt kívánom, bárcsak kinyithatnám az ajtót, és megakadályozhatnám, hogy a történelem megismételje önmagát.

Persze nem teszem. Nem nyitom aki az ajtót. A mesébe illő hóvihar dacára ez nem Narnia. Hanem London, a való élet, ahol a szíveket összerugdossák, megsebzik és összetörik, azok valahogy mégis lüktetnek tovább. Nézem, ahogy ott áll, mialatt a taxi óvatosan haladva távolodik tőle, és ő is néz engem, kezeit mélyen a zsebébe süllyeszti, vállát pedig behúzza az erős szélben. Mikor befordulunk a sarkon, arcomat a hideg ablaküvegnek nyomom, és szívem és a lelkiismeretem pedig ólomsúlyként nehezedik a mellkasomra.

Bárcsak soha ne pillantottam volna meg Jack O’Marát!

2011

Újévi elhatározások

Nem tudom, le merjem-e ezt egyáltalán írni, hátha megtalálja valaki. Akárcsak egy aranyhal is.

1) Elhatározom, hogy soha, de soha nem fogok újból csókolózni a legjobb barátnőm pasijával. Ami azt illeti, nem fogom hagyni, hogy akár csak egyetlen egy illetlen gondolat is megfoganjon a fejemben vele kapcsolatban.

2) Összes nem plátói gondolatomat Jack O’Marával kapcsolatban behajítom egy ládába, lezárom „mérgező” feliratú, neonsárga matricával, és eldugom valahová jó mélyen az agyam hátsó rekeszébe.

Január 1.

Jack

– Boldog új évet, sellőlány!

Sarah felnevet, én meg odahúzom magamhoz.

– Ne haragudj – suttogom a fülébe, és néma fogadalmat teszek, hogy ebben az évben rajta kívül senkivel nem fogok csókolózni.

– Miért kéne? – Karnyújtásnyira eltart magától, és kissé összeszűkül a szeme.

A francba!

– Azért, mert az este túl sok fokhagymát ettem. Isten tudja, hogy vagy képes egyáltalán a közelébe jönni ennek a bűzbarlangnak, hiszen én is érzem a szagát, akárhányszor csak ásítok.

Sarah egyfelől jól szórakozik, másfelől viszont kissé össze van zavarodva. Szerencsére mindketten jó úton vagyunk afelé, hogy alaposan berúgjunk, mert ez pont olyan megjegyzés, ami igencsak nagy bajba keverhetne engem. Igazából viszont mintha az igazság akarna kiszivárogni belőlem. Olyan vagyok, mint egy kilyuggatott benzines kanna, amely csak egy jó kis balesetre vár.

Laurie

BÚÉK, Lu! Szeretlek!

Az ágyban fekve ujjammal betűzöm ki Sarah üzenetét. Az új év még nem egészen két órája kezdődött, de akkor is, Jackkel a múlt évben csókolóztam, nem ebben. Tehát ez az év tiszta lappal indul.

Én is szeretlek, Sarah, és remélem, nem vagy nagyon berúgva! BUÉK! Puszi

Megnyomom a küldés gombot, aztán kikapcsolom a telefonomat, és a mennyezetet bámulom a sötétben. Hálás vagyok a szüleimnek, amiért nem alakították át dolgozószobává vagy vendégszobává a szobámat, amikor elmentem egyetemre; majdnem teljesen úgy maradt, mint ahogy itt hagytam – megnyugtató és ismerős. Én ugyan soha nem ragasztottam tele a falat poszterekkel, de gyerekkori könyveim mind ott sorakoznak az íróasztal feletti polcon, és az a lila ruha, amit az érettségi banketten viseltem, még mindig ott lóg a szekrényben. Nincs is rá szó, milyen sokat jelentenek ezek most nekem. Olyan, mintha egy időkapszulába vagy egy menedéket nyújtó Tardisba léptem volna be. Egyébként kíváncsi lennék, vajon hová röpítene saját, külön bejáratú Tardisom. De már tudom is a választ. Vissza, 2008. december 21-ére, amikor is szántszándékkal lekésném azt a rohadt buszt. Ily módon nem találkoztam volna Jack O’Marával, csak akkor, mikor Sarah bemutatott minket egymásnak, és most minden a legnagyobb rendben lenne. Egy pillanatig nem gondolnék rá, hogy a plátói érzelmeken túl bármit is megengedjek magamnak vele kapcsolatban, és most nem érezném magam egy csúszómászónál is aljasabbnak. A csók előtt képes voltam valahogy elrendezni magamban a dolgokat. Küzdöttem a felé irányuló érzelmeimmel, és bár tudtam, hogy geci barátnő vagyok, mindig a vállalható oldalon maradtam.

Amit most műveltem, az viszont összeegyeztethetetlen a lelkiismeretemmel; meg sem próbálom igazolni magam előtt. Az óta a délután óta sem Sarah-t, sem Jacket nem láttam. Tudom, hogy Jack megesketett a titoktartásra, de nem volt joga ahhoz, hogy ezt kérje tőlem. Nem hibáztatom érte, mindkettőnknek cipelnünk kell ezt a terhet. Nem tudom, az lenne-e a becsületes, ha elmondanám Sarah-nak, ami arra lenne jó, hogy én jobban érezzem magam tőle, ő viszont rosszabbul. Elveszíteném, az biztos. Valószínűleg Jack is lapátra kerülne. Egyikünk sem jönne ki jól a dologból. Attól nem tartok, hogy Jack amolyan rendszeres félrelépő, aki folyton kavar Sarah háta mögött; lehet, hogy csak hízelgek magamnak, de ami történt, sokkal személyesebb volt ennél: pár perc őrület, ami mindkettőnk lelkiismeretét nyomja.

Nem mondom el neki. Annak idején tettem egy ígéretet, hogy mindig magamban fogom tartani a Jack O’Mara iránt érzett érzelmeimet, és ez az ígéret még soha nem volt ennyire aktuális.

Január 28.

Jack

Sarah alszik, Laurie pedig sokáig dolgozik a hotelben, én meg itt ülök a konyhaasztalnál az albérletükben, és hajnali fél háromkor tisztán vedelem a vodkát. Soha nem voltam nagyivó, de most már kezdem látni az ivás előnyeit. Már hetek teltek el azóta, hogy megcsókoltam Laurie-t. Hetek, és azóta egyfolytában csak faszfejkedem, és úgy teszek, mintha semmi nem történt volna. Gyakorlatilag minden alkalommal, mikor Sarah-val találkozom, azon gondolkozom, vajon a mai nap lesz-e az, amikor mindent be kell vallanom neki. Minden. Kibaszott. Áldott. Nap. Már százszor lejátszottam a fejemben, ami történt, és próbálom egész pontosan meghatározni, mikor kezdődött a hűtlenségem. Akkor, mikor meghívtam Laurie-t egy italra? Vagy akkor, mikor megöleltem, mert sírt? Vagy már akkor, mikor Sarah bemutatott minket egymásnak, és mindketten úgy döntöttünk, nem mondjuk el egymásnak, hogy igazából már találkoztunk? Pedig igazából nem is találkoztunk, viszont nem voltunk egymás számára teljesen idegenek. Ezt most már biztosan tudom. Könnyebb volt, mikor elhitettem magammal, hogy Laurie nem emlékszik arra a pár percre a buszmegállóban, de most már tudom, hogy ez nem így van. Most már első kézből tudom, hogy igenis emlékszik, és mivel tizenkét hónappal később is emlékezett rám, ez csak azt jelentheti, hogy a dolog mögött más is húzódik. Lehet, hogy csak annyi, hogy épp úgy, mint én, különleges memóriával van megáldva, és egyben megátkozva, de ebben egyáltalán nem vagyok biztos. Megpróbálok minden alkalmat felidézni, amikor találkoztunk, és részletesen megvizsgálok minden egyes beszélgetést, hátha rájövök, mi kerülte el a figyelmemet. Nem mintha azt gondolnám, hogy titkon szerelmet táplál irántam. A kurva mindenit, csak nem lehet engem ennyire megtéveszteni! Mégis úgy érzem, hátha elmulasztottam valamit, ami fontos lehet.

Persze, ez csak egy csókolózás volt. Nem dugtam meg senkit, igaz? Ugyanakkor igenis megcsókoltam Laurie-t, és ez valahol rosszabb, mintha végigdugtam volna az egész Playboy magazint, mivel azok a csajok másnap már tök idegenek volnának. Laurie viszont nem idegen, és nem is olyan közönséges és könnyen magyarázható okból csókoltam meg, mint például valami felszínes, léha vágy. És nem is azért, hogy megőrizhesse az emberi méltóságát, vagy mert olyan törékeny, és szüksége volt rám, hogy jobban érezze magát. Ennyire nem vagyok nemes lovag. Azért csókoltam meg, mert kibaszottul varázslatosan nézett ki ott az utcai lámpa alatt, hajában az odatapadt hópihékkel. És azért is, mert hazudtam neki arról, hogy láttam azon a buszon, és baromi nagy fasznak éreztem magam ezért, meg azért is, mert meg kellett tudnom, milyen érzés, mikor érzékeny ajkai az enyémre tapadnak, és a földhöz szögeznek, mint egy átkozott expresszvonat. És most már tudom, milyen, de bárcsak ne tudnám, mert egy ilyen elképesztően csodálatos dologra nem lehet nem emlékezni.

– Legyünk elnézőek egymással ezzel kapcsolatban, jó? – mondtam neki utána. – Ennek nem szabadott volna megtörténnie, de tudjuk, hogy nincsen jelentősége.

Nem is tudom, mondtam-e ennél faragatlanabb dolgot valaha. De mi mást is mondhattam volna? Azt, hogy úgy éreztem, mintha kibaszott csillagport csókolt volna bele a számba, meg hogy persze hogy emlékszem rá a buszról?

Ledöntöm a pohár tartalmát, aztán újratöltöm. Nem jó ez így. Beszélnem kell Laurie-val.

Laurie

Tudtam, hogy örökké nem kerülhetem el Jacket. Pedig Isten a megmondhatója, mennyire szeretném, de hát ilyen az én bonyolult, összevissza életem, és mikor hazaérek a késő esti műszakból, ott találom őt a sötétben, a konyhaasztal mellett ülve.

– Hol van Sarah? – kérdezem, mellőzve minden üdvözlést, mert iszonyúan ki vagyok merülve, és mert már elveszítettem azt a képességemet, hogy következmények nélküli dolgokról csevegjek vele.

– Az ágyban. – Jack egy kis poharat szorongat a kezében – vodka vagy víz, nem tudom megállapítani.

– És neked nem kéne aludnod? – Felnézek a konyhai órára. Hajnali három óra van. Nem éppen a legalkalmasabb idő arra, hogy valaki egyedül kuksoljon, és igyon.

– Nem tudtam aludni.

Nem nagyon hiszek neki. Még csak harmadszor találkozom vele azóta, hogy azon a délutánon… de még fejben sem akarom elismételni, mit is tett velem – és ez az első alkalom, hogy magunkban vagyunk, gondolom, mert mindketten így akartuk. Jack borostás állát simogatja hátrafelé, aztán előre – az idegesség jele. Ha lenne borostám, én is ezt csinálnám.

Eresztek magamnak egy pohár vizet. – Elteszem magam holnapra.

Jack elkapja a csuklómat, mikor elmegyek mellette. – Kérlek, Laurie! Beszélnem kell veled!

Meg akarom neki mondani, hogy az nem segít, de van valami üresség a tekintetében, ami meglágyítja a szívem, ezért ernyedten leülök az asztal mellé, és nézem fáradt arcát és gyűrött pólóját.

– Szóval ezért ülsz itt? Rám vártál?

– Úgy érzem, én vagyok a legszarabb alak a világon, Lu. És nem tudom, hogyan tegyem magam túl ezen.

A poharat két tenyerem közé fogom, és fogalmam sincs, hogyan segíthetnék neki. Mit is mondhatnék? Azt, hogy majd egyre könnyebb lesz elviselni? Ez olyan közhelyszerű, és nem is feltétlenül igaz. De miért csinálja ezt? Mert azt hiszi, én vagyok a gyakorlottabb hazudozó, és tippeket szeretne? Újra és újra lejátszottam fejben az aznap délutáni beszélgetésünket. Jack nem emlékszik rám a buszmegállóból. Nincs semmi emléke rólam azelőttről, hogy Sarah bemutatott minket egymásnak. Ez eléggé lehangoló, mivel az elmúlt hónapokban, sőt években számomra ez a pillanat volt a legmeghatározóbb, ugyanakkor felszabadító is, mivel ezzel Jack megpecsételi azt az elhatározásomat, hogy el kell engednem ezt az egészet. És most minden erőmmel ezen vagyok.

– Szörnyű nagy hiba volt, Jack – suttogom, és a kezemet nézem közben. – Ráadásul inkább az enyém, mint a tiéd.

– A francba is! – mondja Jack, annyira élesen és hangosan, hogy muszáj egy figyelmeztető pillantást vetnem a szobára. – Meg ne próbáld magadra venni. Itt én voltam hűtlen, és kész.

– Sarah a legjobb barátnőm – felelem erre, enyhe nyomatékkal. – Olyan, mintha a testvérem volna. És akármennyire is hűtlennek érzed magad, én vagyok itt a nagyobb tetű. – Nagyot kortyolok a vizemből. – Nincs rangsorbeli különbség abban, ki mennyire hibás. Mindketten helytelenül viselkedtünk.

Jack elhallgat, és beleiszik az italába. A felém áradó szagból kiindulva mégsem vízről van szó.

– Tudod, mit utálok a legjobban abban, ami történt, Laurie?

Nem akarom, hogy elmondja, mert ha ugyanaz, amit én utálok benne, akkor mindketten csak még szarabbul fogjuk érezni magunkat amiatt, hogy bevallottuk.

– Azt utálom, hogy nem bírom elfelejteni – mondja Jack. – Pedig arról volt szó, hogy nem jelent semmit. Ugye? – Boldog vagyok, hogy nem emeli rám a tekintetét, miközben beszél, mert a hangja tompán cseng, és tele van érzelemmel. – Vagy jelentett… jelentett bármit is a számodra?

Halk, de szenvedélyes kérdése ott lebeg köztünk a levegőben, és én nyelek egy nagyot. Egy ideig nem bírok ránézni, mert azonnal leolvasná az arcomról az igazságot. Már tudom, mit kell tennem. Már két éve folyamatosan hazudok Sarah-nak. Jacknek hazudni sem lehet ennél nehezebb. Nem lehet, de mégis az. Kínzóan az.

– Nézd! – szólalok meg végül, és belenézek zaklatott, gyönyörű szemébe. – Nagyon el voltam keseredve, és magam alatt voltam, te meg olyan kedves és aranyos voltál, mivel te egyszerűen ilyen vagy. De hát barátok vagyunk, nem? – Elhallgatok, hogy le tudjam nyelni fájón feltörő könnyeimet, mire Jack bólint, és kezét a szájára téve hallgatja, mit mondok. – Tényleg, igazán jó barátok vagyunk. De akkor túl sokat ittunk, és karácsony volt, és buta módon átléptük azt a határt, ami barátság és valami más között húzódik. De időben megálltunk, és mindketten éreztük, hogy ez szörnyű hiba, de megtörtént, és nem lehet meg nem történtté tenni. Mi jó származna abból, ha hagynánk, hogy ez Sarah-t is tönkretegye? Te megbántad, és isten a megmondhatója, én is sokkal jobban bánom, mint bármi mást az életemben, és ez soha, de soha többé nem fog megtörténni. Én nem így gondolok rád, és biztos vagyok benne, hogy te sem fantáziálsz titkon velem kapcsolatban. Ha elmondanánk Sarah-nak, csak azért tennénk, hogy feloldozást nyerjünk. És gondolod, hogy ez elég ok?

Mialatt beszélek, Jack végig rázza a fejét, keze még mindig a szája előtt van, mintha hányingere lenne.

– Távolról sem elég.

Bólintok. – Menj aludni, Jack. Menj, feküdj le, aludj, és meglátod, mikor reggel felébredünk, biztosak leszünk abban, hogy életünk hátralévő részében nem fogunk erről soha többet beszélni. Sem Sarah-nak, sem egymásnak. – Veszek egy nagy levegőt. – És még egy aranyhalnak sem.

Jack leveszi rólam a tekintetét, és kezével már úgyis kócos hajába túr. Én annyit hadakoztam már a saját lelkiismeretemmel, hogy nem is foglalkoztam azzal, vajon ő hogyan kezeli a sajátját. Úgy tűnik, nem túlságosan jól, és majdhogynem zavar, hogy nekem kell megtanítanom arra, hogyan cipelje ezt a terhet.

Miután kiment, még egy jó darabig ott ülök az asztalnál. Csinálok egy kávét, aztán hagyom kihűlni az asztalon, és közben a sötét konyhaablakon át a Delancey Street háztetőit bámulom. Sarah-ra és Jackre gondolok, amint ott alszanak a lakás másik felében, meg a szüleimre otthon, meg a bátyámra és újdonsült feleségére, Annára, akik csinos kis új házukban pihegnek most, amit az esküvő után vettek tavasszal.

Ketten, és ketten, és ketten, én meg egyedül. Lehet, hogy veszek magamnak egy aranyhalat.

Május 3.

Laurie

– Milyen hamar eltelt!

Sarah és én ott kucorgunk egymás mellett a kanapén, lábunkat a dohányzóasztalra téve, borospohárral a kézben. Már mindent összepakoltunk, és készen állunk az indulásra, sőt, igazából akár azonnal át is tudnánk adni a mi kis Delancey Street-i rejtekhelyünket következő szerencsés bérlőjének.

– Öt év – sóhajtok fel. – Igazad van. Nem is tudom, hová is tűntek ezek az évek.

Sarah hatalmasat kortyol a borába, aztán vág egy grimaszt. – Nem akarok innen elmenni. Örökké itt akarok maradni.

Csöndben ülünk, és szétnézünk a nappaliban, a diákbulik, részeges éjszakáink, rejtegetett titkaink, késő esti nevetgéléseink színhelyén. Mindketten jól tudjuk, hogy nem maradhatunk itt; életünknek ez a szakasza lezárult. Sarah a város másik felén lévő, most induló kábeltévé-csatornánál talált magának egy sokkal menőbb állást, és innen oda utazgatni egyszerűen lehetetlen volna. Ezt a magam részéről egyfajta intő jelnek tekintettem. Én ugyanis egyedül nem tudnám fenntartani ezt a lakást, a karrieremet tekintve meg eddig nem jutottam túl messzire. A hotelbeli állás átmeneti, a kiadók pedig egyelőre kissé tartózkodóak velem. Szóval most haza fogok menni a szüleimhez, aztán egy időre Thaiföldre utazom. Tudom. Rettentő izgalmasan hangzik, mi? Kissé ijesztő, hogy egyedül menjek oda, de apukám mindig megújuló lelkesedéssel győzköd, hogy igenis menjek, és ragadjam meg az életet a tökeinél fogva. A mama persze nem volt túlságosan oda attól, hogy apa pont ezt a kifejezést használta. Még karácsonykor adtak nekem és Darylnek egy kis pénzt; ezt eddig nem tették túl gyakran, de most azt mondták, hogy apa szívinfarktusa új perspektívákat nyitott meg előttük. Aztán elsírták magukat, mire mi is bőgni kezdtünk, és beleegyeztünk, hogy valami különlegeset fogunk csinálni ebből a pénzből. Daryl és Anna franciaágyat vesznek az új házukba, én pedig arra fogom költeni ezt az összeget, hogy Thaiföldön „megragadjam az életet a tökeinél fogva”. Bárcsak Sarah-t is elcsomagolhatnám a bőröndömbe; halvány fogalmam sincs, hogyan fogok egyáltalán élni nélküle. Na persze, legalább kicsit mentesülök a már-már testi tünetekkel járó bűntudat alól.

– Te vagy a legjobb barátnőm – szólalok meg újból.

– A picsába! – fortyan fel Sarah, és bőgni kezd. – Nem megmondtam, hogy ne mondj ilyet?

– Én meg azt mondtam, hogy ne bőgj – felelem, és ruhám ujjával törölgetni kezdem a szemem. – Most nézd meg, mit műveltél!

Megszorítjuk egymás kezét, de tényleg nagyon erősen.

– Mindig barátnők leszünk, oké? – Sarah hangja erőtlenül cseng, és érződik rajta, mennyire sebezhető. – Akkor is, ha elmész Thaiföldre, és csatlakozol egy hippi kommunához, vagy mit is akarsz ott csinálni?!

– Akkor is! – válaszolom, és megszorítom az ujjait. – És mi lesz, ha te meg jól menő tévébemondónő leszel? Akkor beáldozol engem a celeb barátaid miatt?

Sarah elneveti magát, és úgy tesz, mintha egy kis időre azért szüksége volna ahhoz, hogy ezt átgondolja. Elment ehhez az új tévécsatornához, hogy valami kulisszák mögötti állást találjon, mire megkérdezték tőle, nem volna-e kedve helyettesíteni a kolléganőt, aki épp szülni megy. Biztos elég volt egy pillantást vetniük rá, és máris látták, amit mindenki: hogy sztárnak született.

– Nos… úgy rémlik, Amanda Holden elég rendesen bírja a piálást.

Ráverek Sarah karjára, mire felsóhajt, csalódást színlelve.

– Na jó, akkor nem áldozlak be. Még Amanda Holdenért sem. – Sarah egy pillanatra elhallgat. – Milyen sokat nevettünk, ugye? – mondja, és nekem dől.

Lehunyom átnedvesedett szempilláimat, és fejemet az övére hajtom. – Igen, sokat.

– Tudod, melyik a legkedvesebb emlékem rólad?

Nem felelek neki, mivel könnyek gördülnek le az arcomon, és ég a torkom.

– Ez egy visszatérő emlék – mondja Sarah. – Szeretem, ahogy gondoskodsz rólam, mikor másnapos vagyok. Senki nem tudja úgy felemelni a hajamat, mikor hányok, mint te.

Könnyeim ellenére nevetni kezdek. – És mennyi hajad van, te jó isten! Nem volt könnyű dolgom.

– És hogy pont olyanra csinálod reggel a kávémat, ahogy szeretem – folytatja Sarah. – Mindenki más rosszul készíti. Még az anyám is.

– Sarah, a kávédban csak pár szemcsényi instant kávé van! Ezt nem is lehet kávénak nevezni.

– Tudom. De te azzá teszed. Mondom neked, hogy szeretnék egy kávét, és te megcsinálod nekem, ahogy én szeretem. Pár szemcsével!

Felsóhajtok. – Elképzelhető, hogy te több kávét készítettél nekem, mint én neked. De az egész biztos, hogy te készítettél több szendvicset.

– Te mindig megfeledkezel a majonézről. Pedig az nagyon lényeges. – Sarah magába roskad. – Hogyan fogsz te nélkülem boldogulni kint a nagyvilágban, Lu?

– Nem mintha nem látnánk egymást soha többet – felelem, és megtörlöm a szemem. – Ha máshol nem, a tévében biztos foglak látni. Izgatottan várok majd arra a napra, mikor rávesznek, hogy csússz le egy tűzoltórúdon.

– Én viszont nem láthatlak, ha egyszer a földgolyó másik oldalán leszel.

Sarah vállára teszem a kezem. – Nem leszek ott örökké.

– Hát, ajánlom is! – szipogja Sarah. – Aztán nehogy összeszűrd a levet valami jógi szerzetessel, akinek tizenkét bébit szülsz, jó? Azt akarom, hogy karácsonyra újra Londonban légy.

– Nem hinném, hogy a szerzeteseknek lehetnek gyerekeik – mondom, és rázkódva nevetek. – És csak pár hónapra megyek. Időben vissza fogok jönni, hogy az új évet együtt köszönthessük.

– Megígéred? – kérdezi Sarah, és rózsaszínes ujját az enyémbe kulcsolja, mint egy kislány, mire nekem újra könnyek szöknek a szemembe, mivel Sarah most egy másik kislányra emlékeztet a régmúltból.

– Megígérem, Sarah, hogy visszajövök, megígérem.

Szeptember 20.

Laurie

– Biztos megvan minden? Rovarriasztó, fertőtlenítőspray?

Bólintok, és magamhoz szorítom anyát, mikor ő és apa kikísérnek a reptérre. Anya parfümje, és csilingelő karpercei, melyeket állandóan visel, annyira kedvesek és ismerősek nekem, hogy szinte megfojt a gondolat, hogy ilyen messzire kerülök otthonról.

– Zseblámpa? – kérdi apa, aki mindig nagyon praktikus.

– Megvan – felelem, mire ő mindkettőnket átkarol.

– Ugyan már, bolondok! Legyen boldog a búcsúzkodás. Hiszen ez csak egy kaland!

Kibontakozom az ölelésből, és félig sírva, félig nevetve megtörlöm a szemem, miközben apa felteszi a vállamra a hátizsákomat. – Tudom!

– Akkor menj – mondja ő, és arcon csókol. – Indulj!

Lehajolok, és megpuszilom anyát is, majd hátralépve veszek egy mély levegőt. – Most már megyek – mondom remegő ajkakkal.

Egymás mellett állnak, apa karja anya vállán, és bólintanak. Az elválás biztos sokkal kevésbé tűnne ilyen nehéznek, ha nem egyedül mennék; és mikor a kapunál megfordulok, hogy még utoljára integessek nekik mielőtt elvesztem őket szem elől, kábé tizennégy évesnek érzem magam. Látom, hogy anya dob még nekem egy csókot, apa pedig felemeli a kezét, aztán elfordulok tőlük, és határozottan megindulok a kapu felé. Irány Thaiföld!

Október 12.

Laurie

– Sawatdeekha.

Üdvözlésképpen integetek Nakulnak, aki vigyorogva feltartja a hüvelykujját, miközben én leülök egy billegő székre egy ugyanannyira billegő asztal mellé Sunrise Beachen lévő kávézójában. Kicsit bizarrul hangzik, hogy az eddig itt töltött idő csupán egyik buddhista templomból a másikba való lázas rohangászással telt, de valóban így érzem – a tökéletes visszavonultság mint fura ellenpont e boldog, zajos káoszban. Thaiföldet senki nem nevezheti unalmasnak; csak kapkodom a fejem ide-oda, és olyan izmaim kezdtek megerősödni, melyek létezéséről eddig nem is tudtam. Miután megérkeztem Bangkokba, észak felé vettem az irányt, azzal a szándékkal, hogy kulturális éhségemet mielőbb csillapítani tudjam; attól tartottam ugyanis, hogy ha egyből délre megyek, egész idő alatt csak egy függőágyban fogok heverni a tengerparton.

Így azonban már eleget láttam ahhoz, hogy megengedhessem magamnak a pihenés luxusát, és Thaiföld déli részén, az egyik könnyfakasztóan tökéletes, se vége, se hossza tengerparton kötöttem ki. Ideiglenes táborhelyemet egy filléres tengerparti bungalóban ütöttem fel: összesen egy szoba, de az csak az enyém, plusz egy partra néző veranda, ahová ki lehet ülni olvasni. Nem hiszem, hogy tisztában voltam vele, mekkora szükségem van a való életből való kiszakadásra, míg meg nem érkeztem ide. Az első hetet itt, Thaiföldön azzal töltöttem, hogy folyton csak bőgtem, miközben a dzsungelt jártam több más útitársammal együtt. És nem azért sírtam, mert az út olyan megerőltető volt, pedig az volt. Forró, sós könnyeimet a puszta megkönnyebbülés csalta elő, hogy mialatt a lábamat koptatom,végre letehetem a sok nyomasztó terhet. Néhány héttel az utazásom előtt anyával elkaptuk a helyi moziban az Ízek, imák, szerelmek című filmet, és bár eddig a közelébe sem kerültem annak, hogy megtaláljam a szerelmet, azért olyan minimegvilágosodás már ért. Olyan vagyok, mint egy gyógyulófélben lévő beteg a kórházban: tanulgatom, hogyan bocsássam meg magamnak a hibáimat, és hogyan fogadjam el, hogy még mindig én vagyok én, és még mindig jó ember vagyok, és igaz barátja Sarah-nak annak dacára, ami Jack és köztem történt. Talán egy napon még a boldogságot is kiérdemlem.

– Kávét, Lau-Lau?

Mosolygok, mivel nagyon bírom, ahogy Nakul, aki a meleg, púdersima homokban felém lépeget, megmásítja a nevemet. Mióta négy napja megérkeztem Ko Lipébe, minden reggel itt ülök, és a sziget varázslatos, hátradőlős nyugalma kezd beszivárogni a bőrömbe és a csontjaimba. Olyan, mintha évek óta most először maradnék nyugton egy kis időre.

– Khopkhunkha – mondom, mikor Nakul egy kicsi fehér csészét tesz elém, mire ő kissé habozik, hogy is fogadja ezt. De aztán elmosolyodik, remélhetőleg azért, mert béna kis próbálkozásom a thai kiejtésre azért még mindig jobb, mint a semmi.

– Terv mára, Lau-Lau?

Minden reggel felteszi nekem ugyanezt a kérdést, és minden alkalommal ugyanazt a választ kapja: – Egyáltalán nincs semmiféle tervem mára.

Ko Lipe nem az a hely, ahol az embernek gigászi tervei támadnak. Az egész sziget a kikapcsolódásról szó. Nakul elneveti magát, aztán arrébb megy, hogy kiszolgálja a partról felcsámborgó embereket.

– Semmi terv egy ilyen szép napon?

Felkapom a fejem a határozottan angol hanghordozásra, és a srác már le is huppant az asztal túloldalán lévő székbe. Elkapja Nakul tekintetét, és integet neki; a mosolya higgadt és laza, hosszú lábait kinyújtja maga előtt a homokban. A thai nap engem mézarany színűre barnított, ez a fiú viszont sokkal komolyabban vehette a napimádó versenyt, mivel ő gesztenyebarnára sült. Szinte kékesfekete hajfürtjei sötét, derültséget sugárzó szemébe hullanak.

Elmosolyodom, és kissé megvonom a vállam. – Semmi, azonkívül, hogy lebegjek a tengerben, és olvassak.

– Nagyszerű terv – feleli a fiú. – Mit olvasol? Csak azt ne mondd, hogy A part van a kezedben!

– Pedig az milyen jó könyv! – próbálok viccelődni. Nem mintha nem lenne az, de minden magára valamit is adó utazó letagadná, hogy ilyen közhelyet választ. – Megmondom: A nagy Gatsby. – Nem részletezem, miért olvasom ezt, és nem mesélem el neki, hogy olvasási szokásaimat abszolúte meghatározza az a pár könyv, amit az előző utazó hagyott ott a bungalóban. Sokkal jobb, ha annyira műveltnek gondol, hogy F. Scott Fitzgeralddal a bőröndömben járom a világot.

– Bungalózsákmány, igaz?

A szememet forgatom, és nevetek. – Bingó.

– Hazudhattál volna, elhittem volna neked.

– Szerintem a hazugság nyomasztóan hat az emberre.

A fiú rám mered, joggal. Ez úgy hangzott, mintha A nagy Gatsby az agyamra ment volna.

– Oscar vagyok – mondja a fiú, és kezét udvariasan felém nyújtja az asztallapon keresztül. – És az én tervem mára az, hogy veled töltöm.

– Olyan vagy, mint egy tengeri csillag.

Oscar finoman megbököd a kajakevezővel, én meg hagyom, hogy lassan a hátamra fektessen, miközben szememet félig behunyom a szikrázó napfény ellen. Fölöttem csillogó kék az ég, alattam csillogó kék a víz, és szinte fürdővízlangyosnak érzem, mikor Oscar az evezőlapáttal felhólyagosodott bőrömre locsolgatja a tengervizet.

– Úgy is érzem magam, mint egy tengeri csillag.

Oscar ígéretéhez híven valóban velem töltötte a napot. Általában nem vonzódom az olyan emberekhez, akik ennyire szörnyen magabiztosak, de lényem egy része elhatározta, hogy csupa olyasmit fogok tenni, ami szöges ellentétben áll azzal, amit egyébként tennék. Oscar pár hónappal előbb érkezett Thaiföldre nálam, és úgy döntött, itt marad Ko Lipében, miután útitársai hazatértek az Egyesült Királyságba. Ez némi magyarázatot ad bennszülötteket megszégyenítő barnaságára.

– Ettél már? A sétálóutcán olyan pálcikákon árulják, mint a nyalókát.

Rémülten kinyitom a szememet, mire ő felnevet.

– Nagyon vicces!

Oscar ott hever a csónakban, állát az alkarjára hajtva, és mialatt ujjbegyeivel a tengervizet borzolja, a csónakból kihajolva rám néz. Ráfröcskölök egy kis tengervizet, parányi, csillogó cseppeket szórva egyenes orrnyergére. Igen, elismerem. Fantasztikusan jóképű, az a klasszikus, kiköpött-ókori-görög-istenség típusú srác. A vagyonosság magabiztos aurája veszi körül: léhaság és nemtörődömség. Tudom, tudom! Ki használ manapság ilyen szavakat, hogy léhaság? Hát, például én, miután egész nap csak a helyi sört vedeltem, és A nagy Gatsbyt olvastam a függőágyban. Ha az otthonától távolra kerül az ember, azzá válhat, akivé csak akar.

– Elvihetlek ma este vacsorázni?

Visszahajtom a fejemet a sekély vízbe, és behunyt szemmel lebegek. – Feltéve, hogy nem tengeri csillagot eszünk.

– Na, azt tutira megígérem.

Átgördülök a hasamra, és pár karcsapással odaúszom a kajakhoz, aztán vizes ujjaimmal a csónak szélébe kapaszkodom. Oscar arca pár centire van csak az enyémtől.

– Ne ígérjünk egymásnak semmit, jó? – mondom.

Oscar ugyanazzal az elképedt arccal néz rám, mint ma reggel a kávéházban, aztán odahajol hozzám, és tengerisó-ízű ajkával végigsúrolja az enyémet. – Kedvellek, tengeri csillag. Érdekes vagy.

Október 13.

Laurie

Oscar Ogilvy-Black. Összeakad az ember nyelve, nem? Nem hinném, hogy útjaink valaha is keresztezték volna egymást, ha „normális” élethelyzetben, Londonban találkozunk, de itt, Thaiföldön a randizós szabályok nem érvényesek. Oscar elmondja nekem, hogy ő bankár, de nem kontár, én pedig elárulom neki, hogy hamarosan szeretném megvetni a lábamat a komolyabb újságírás területén. El kell ismernem, túl könnyen ítéltem meg őt, mikor először találkoztunk. A vitathatatlan piperkőc felszín alatt ugyanis Oscar jópofa és önkritikus, és mikor rám néz, olyan kedvesség árad a szeméből, ami megmelengeti a szívemet.

– De ugye nem leszel afféle szörnyűséges pletykavadász-királynő?

Sértettséget színlelve kissé eltátom a számat, aztán felsóhajtok, kissé megszédülve attól, hogy Oscar ujjait az enyéimbe kulcsolja, mialatt a hűvös homokban sétálgatunk vacsora után. – Hát úgy nézek én ki, mint akit a legrosszabbul és legjobban öltözött celebek érdekelnek?

Oscar alaposan megnézi farmersortomat és fekete ujjatlan felsőmet, valamint citromsárga bikinifelsőm pántját a nyakam körül.

– Öhmmm… igazából nem – neveti el magát Oscar.

– Miért, te pimasz, te talán úgy vagy öltözve? – vonom fel a szemöldököm, mire Oscar komédiába illő pofát vágva végignéz szakadt rövidgatyáján és flip-flop papucsán.

Nevetve érjük el a bungalómat, és a teraszra érve lerúgom a lábamról a cipőmet. – Sör?

Oscar bólint, és miután a saját lábbelijét az enyém mellett hagyta, lehuppan hatalmas babzsákomba, és kezeit összekulcsolja a tarkóján.

– Érezd otthon magad! – mondom neki, és a hideg sörökkel a kezemben lehuppanok mellé én is.

– Biztos vagy benne? – kérdezi, és oldalára fordulva, egyik könyökére támaszkodva rám néz.

– Miért? Mit csinálnál, ha most otthon lennél?

Oscar megfogja a pólóját, és áthúzza a fején, így csak a sort marad rajta. A holdfényben a bőre kókuszdióbarnára sötétül. – Például kényelembe helyezném magam.

Egy pillanatig habozok, és már-már azon vagyok, hogy szimplán kinevetem – milyen rámenős! –, de aztán mégis inkább követem a példáját, és én is lehúzom magamról a felsőmet. Miért ne? Oscar mindenben a szöges ellentétem: könnyed, vidám, és nem bonyolítja túl a dolgokat.

– Én is.

Oscar most felém nyújtja a karját, hogy húzódjak közelebb hozzá, és mikor megteszem, érzem, a teste milyen meleg és élettel teli. Olyan szabad vagyok most, mint azok a kicsi, pirosas-rózsaszín madarak, melyek hajnalban a bungaló felett röpködnek.

Az ablakon keresztül látom a másnap reggelre odakészített, part közelében ringó, hosszú farú csónakok karcsú, fekete körvonalait, és az éjfekete égbolton szikrázó, milliónyi csillagot.

– Nem is emlékszem, mikor voltam utoljára ennyire nyugodt.

Oscar nagyot kortyol a sörébe, leteszi az üveget a földre, és csak azután válaszol.

– Ezt vegyem sértésnek? Azt reméltem ugyanis, hogy irgalmatlanul fel vagy izgulva.

A mellkasának fordulva halkan felnevetek, aztán felkönyökölök, hogy ránézhessek. – Még lehetek!

Egyik kezét még mindig a feje mögött tartva szabad kezével a tarkómhoz nyúl, és kioldja a bikinifelsőm zsinórját. Mikor elengedi, a felső is elenged, de ő le sem veszi szemét az enyémről, míg lapockáim között lejjebb tapogatva be nem fejezi a műveletet.

– Na, most már én vagyok irgalmatlanul felizgulva! – mondja, és egyik ujjbegyével a kulcscsontom közti mélyedésből kiindulva végigszánt a sortom gombjáig. Nagyot nyel, mikor meglátja csupasz melleimet. Egy kis fuvallat belekap a bungaló sarkán függő szélharangba, mely halkan csilingelő hangot hallat, aztán kissé elfordulva hanyatt fektet a babzsákon, és mellbimbómat felforrósodott ajka közé veszi. Jézusom! A vágy fájdalmas spirálban, polipkarjait kibontva fut végig egész testemen, csápjaival először a végtagjaimat, aztán a hasamat, majd a mellkasomat nyalogatva végig, miközben én beletúrok Oscar dús hajába, és magamhoz húzom. Soha nem hittem, hogy Jacken kívül másvalaki iránt is érezhetek ekkora vágyat, de van valami abban, ahogy itt vagyunk együtt Oscarral, ami felszabadít.

Oscar most a sortom gombja után nyúl, de mielőtt továbbmenne, felemeli a fejét, és rám néz. Nagy megkönnyebbülés, hogy ő ilyen férfi; mert bár alig vesz levegőt, és tekintetével könyörög, hogy ne állítsam meg, tudom, hogy megtenné, ha kérném, és ez elég.

– Van nálad óvszer? – suttogom, és miközben a haját simogatom, imádkozom, hogy legyen nála.

Oscar erre fölém hajol, mellkasa az enyémet súrolja, és a csókja olyan ráérős és csodás, hogy átkarolom a nyakát, és magamhoz ölelem.

– Azt hiszem, van – leheli Oscar, aztán rázkódva felnevet. – Remélem, még nem járt le! – Azzal benyúl a farzsebébe, és újabb csókokkal áraszt el. Tárcáját a babzsák mellé teszi, a földre, kinyitja, és kihúz belőle egy ezüstös kis tasakot, majd miután ellenőrizte, a kezembe nyomja, hogy őrizzem meg.

Aztán felül, és most már nem húzza az időt, hanem gyorsan kigombolja a sortomat. Biztos és határozott mozdulatokkal lehúzza a csípőmről, majd a lábamról a sortot, míg végül már csak a picike sárga bikinialsó marad rajtam.

Széttárja a combomat, közé térdel, majd karjaimat jó szélesre kinyújtva, finoman „odaszögez” a babzsákhoz. – Tudod, mi vagy te?

Felnézek rá, mivel nem tudom, mit fog mondani.

– Egy kibaszottul szexi tengeri csillag.

Behunyom a szemem, úgy nevetek, aztán hirtelen elakad a lélegzetem, mivel Oscar most a két lábam közé hajol, és én érzem forró leheletét, ahogy ajkaival végigszánt a bikinim selymesen vékony anyagán.

Nincs egyetlen olyan porcikám sem, amelyik azt akarná, hogy hagyja abba, mikor ő is elkezd megszabadulni maradék ruhadarabjaitól. Egy pillanat erejéig néma beszélgetést folytatunk, pusztán a tekintetünkkel. Én elmondom neki, hogy tudom, a Londonban rá váró üzleti élet felelőssége és zaklatottsága elől menekül, ő pedig azt mondja, hogy be tudja hegeszteni a sebeket a szívemen, és ettől majd megint jobban leszek. Tehát ígéreteket teszünk egymásnak, pedig megesküdtünk, hogy nem fogunk. Oscar most egész testével fölém magasodik, és én megfeledkezem mindenről. Csak ez a pillanat számít.

Később, mikor felébredek, ott találom a bungaló lépcsőjén ülve. A rózsaszín és bíborszín virradatot nézi.

Leülök mellé, elefántmintás kendővel a vállamon, és ő oldalról rám néz.

– Légy a feleségem, Tengeri Csillag.

Halkan felnevetek, és felállok kávét főzni.

November 27.

Laurie

Terveim szerint már hetekkel ezelőtt elindultam volna haza, ehhez képest még mindig itt vagyok Thaiföldön, és még mindig Oscarral.

Oscar, Oscar, Oscar! Ki hitte volna? Szerintem mindketten homokba dugjuk a fejünket: egyikünk sincs felkészülve, és nem is akar visszatérni abba a világba, ahová tartozunk. De vajon ki mondja meg, hogy az embernek mindig ugyanoda kell tartoznia? Miért kéne nekem Angliához tartoznom, ha egyszer ott minden szürke és zavarba ejtő és nehéz? Ha nem lennének azok az emberek, akiket szeretek, és nem kötne a Sarah-nak tett ígéretem, itt maradnék ezen a tengerparton, és lenne egy tucat bébim, bár nem egy szerzetestől, az biztos. Angliába, anyukám beszámolója szerint „beállított az esős évszak”, mint karácsonykor a nemkívánatos rokon, itt azonban, ha esik is, az gyorsan jön, dühösen csap le, aztán egy pillanat alatt el is kergeti a napsütés. Nem hiszem, hogy valaha is jobban átfáztam volna, mint azon a napon, mikor Jack megcsókolt abban a londoni mellékutcában, majdnem tizenkét hónapja már, és nem hiszem, hogy valaha is jobban át lettem volna melegedve, mint itt, Ko Lipében, Oscarral. Meleg a vérem, melegek a csontjaim, meleg a bőröm.

Néha, mikor hanyatt fekve heverészünk a tengerparton, a függőágyban olvasunk, vagy már-már elnyom minket az álom az ágyban, hallgatom a tenger halk morajlását ahogy a partot nyaldossa, és elképzelem, hogy hajótöröttek vagyunk, akiket egy lakatlan szigetre sodortak a hullámok, és életünk hátralévő részében csak halat fogunk enni, amit magunk fogunk, és szentimentális filmbe illő szexjeleneteket produkálunk. Időről időre meghalljuk a repülőgép motorjának zaját, de ilyenkor jól elbújunk a fák sűrűjébe, ahelyett, hogy SOS jeleket rajzolnánk a homokba.

December 12.

Minden jót a világ túlfeléről, turbékoló galambok!

Remélem, nem fagy le a mellbimbód ott az északi féltekén, haha!

Ausztrália kész mennyország! Jack már teljesen bennszülött lett, úgyhogy mindjárt veszek is neki egy kalapot, tele fogakkal, és Krokodil Dundeenak fogom nevezni. Képzeld, odáig ment, hogy felkeresett egy rádiót Melbourne-ben; komolyan, ha felajánlanának neki egy állást itt, nem hinném, hogy valaha is hazajönne. Kivéve… és ezt kapd ki! Jack ISZONYÚAN BE VAN SZARVA a kígyóktól. Én ezt eddig nem tudtam, csak a múlt héten derült ki, mert volt egy icike-picike a teraszunkon, ő meg úgy üvöltött, hogy majd szétesett a fejem. Brandyvel kellett lecsalogatnom a szék tetejéről. Még jó, hogy itt vagyok neki én, aki megvédi.

Oscar, aztán jól vigyázz arra a csajra! Már alig várom, hogy megismerjelek!

Laurie, jöjjünk össze minél hamarabb, belepusztulok, ha nem láthatlak hamarosan.

Rengeteg puszi és ölelés:

Sarah

Ui.: Jack azt üzeni: Helló! 

2012

Újévi elhatározások

1) Ha törik, ha szakad, most már mindenképp hazamegyek, és elkezdem régóta vágyott karrieremet az újságírásban.

Elég régen párolgatom már ezt az ambíciómat a hátsó főzőlapon, egyfelől Thaiföld és Oscar, másfelől viszont amiatt, hogy visszatértem után több időt akartam anyával és apával tölteni otthon. Rengeteg ok és magyarázat meg mentség van rá; azonban leginkább arról szól a dolog, hogy Jacket valahogy elkerüljem.

Most viszont eltökéltem, hogy nem halogatom tovább a dolgot. Már annyira hiányzik Sarah, és a londoni élet forgatagát és izgalmát is nagyon hiányolom. Felmondok a hotelnál, ahol eddig helyettesített valaki; az önéletrajzom ugyanis másból sem áll, csak helyettesítési és időszakos melókból, melyeket azért vállaltam el, hogy megéljek valahogy, és közben arra vártam, hogy az élet jól fenékbe rúgjon. De elég volt a várakozásból! Felhúzom a sarkantyús csizmám, és most én fogom jól seggbe rúgni az életet!

2) És itt van Oscar. Oscar Ogilvy-Black, a férfi, aki a thaiföldi tengerparton talált rám, és másnap hajnalban már meg is kérte a kezemet. Azóta már sokszor megkérte, leginkább szerelmeskedés után, vagy ha már kicsit becsíptünk – és ez állandó vicc tárgya lett közöttünk. Én legalábbis viccnek tekintem.

Nem is tudom, mit határozzak el Oscarral kapcsolatban. Hacsak nem azt, hogy megpróbálom megtartani, és megpróbálom megőrizni azokat az érzéseket, melyeket iránta érzek, most, hogy mindketten visszatérünk a „realitásba”.

3) Ja, és azt is eldöntöttem, hogy megint megpróbálom a műszempillát. Mivel egy ilyen nőnek, mint én, nem elég, ha életében csak egyszer ragasztózza össze a szemét.

Január 3.

Laurie

– Annyira izgulok – rebegem, és felhúzom télikabátom gallérját, mialatt kéz a kézben sétálunk a járdán. Brosst viselek, brosst! Ki a fene visel manapság brosst? Harminc alatt épeszű nő biztos nem. Én viszont eltökéltem, hogy jó benyomást fogok tenni. – Nem túlzás ez? – Megérintem a pici, ékköves százszorszépet, és felnézek Oscarra, aki elneveti magát.

– Ne légy nevetséges! Csak az anyámhoz megyünk, nem a királynőhöz!

Nem tehetek róla. Thaiföldön minden sokkal egyszerűbbnek tűnt; úgy ismertük meg egymást, hogy csakis arra a pár alapdologra hagyatkozhattunk, amit be tudtunk szuszakolni a hátizsákunkba. Itt azonban, mindennapi életünk díszletei között a kettőnk között meglévő különbség még élesebben mutatkozik meg. Én megint az a társadalmi „számkivetett” vagyok, aki voltam, ő pedig sokkal jobban városba illő ember, mint gondoltam.

– Itt volnánk – mondja Oscar, és egy elegáns városi sorház egyik lakkozott, fekete bejárati ajtaja felé vezet. – Ne vacakolj azzal, tök jól nézel ki!

Nagyokat nyelek mialatt az ajtó előtt várakozunk, és csak remélni merem, hogy Oscar anyja szereti azt a téli fehér rózsát, amit útközben vettem neki. Te jó ég, mi van, ha allergiás rá? Biztos nem, azt Oscar mondta volna. Idegesen topogok a lábammal, aztán végre kinyílik az ajtó.

– Oscar, drágaságom!

Lehet, hogy Lucille Ogilvy-Black nem a királynő, de van valami uralkodói jelleg egyenes tartásában és fehér, tökéletesre vágott és fésült hajában. Csupa feketébe van öltözve, mely feltűnő kontrasztot képez a csillogó gyöngysorral a nyakában.

– Anya, ez itt Laurel – mondja Oscar, mikor kibontakozik anyja öleléséből, és kezét a derekamra teszi, hogy beinvitáljon. Csak később jövök rá, hogy sokkal nagyobb jelentőséget kellett volna tulajdonítanom annak, hogy Laurelnek, és nem Laurie-nak hív.

Erőt veszek magamon, és szépen elmosolyodom, Oscar anyja pedig egy kecses főhajtás kísértében elveszi tőlem a virágcsokrot. Követem őket a kifogástalanul berendezett hallba, és mikor felakasztjuk a kabátunkat, kicsit furán érzem magam. Megdicsérem Lucille gyönyörű otthonát, aztán rádöbbenek, hogy nagyjából ez volt az egyetlen csevegési témám.

Lucille teát szolgál fel nekünk a fogadószobában, és nem tehetek róla, de úgy érzem, mintha olyan állásinterjún volnék, ami úgysem fog sikerülni; mint mikor egy szombati műszakos diáklány egyből üzletvezető akar lenni.

– Mivel foglalkozik az apád, Laurel?

– Már nyugdíjban van – felelem, és nem kívánok belemenni apa egészségi állapotának részleteibe. – Takarítócége volt, amit most Daryl, a bátyám vezet. – Nem vagyok benne biztos, de mintha Lucille arca kissé megrándult volna. – Anya is ott dolgozik: ő vezeti a könyvelést.

Oscar anyjának arcáról minden tökéletesen leolvasható; azt gondolja, hogy afféle vidéki utcaseprők vagyunk. Odanyúlok a medálomhoz, és ujjammal végigsimítom a bíborszínű követ, hogy megnyugodjak. Anya és apa huszonöt éve kezdték el működtetni ezt a céget, és mostanra több mint ötven alkalmazottjuk van, de mindegy, mert nem fogom itt mentegetni a családomat. Minél inkább úgy érzem, hogy Lucille Ogilvy-Black lenéz engem, annál kevésbé érzem szükségét, hogy jó benyomást tegyek rá.

Miután elnézést kért, egy időre kisiet a szobából – nem csodálkoznék, ha jól elrejtené az értékes ezüstöt, nehogy egy óvatlan pillanatban a kistáskámban kössenek ki. A kiugró ablakba tolt zongora fedele tele van fényképekkel, és rögtön kiszúrom (valószínűleg, mert ezt húzták legelőre) azt a nagy fotót, mely Oscart ábrázolja egy szőke lány mellett; síruhában vannak, napbarnított az arcuk, és belenevetnek a fényképezőgépbe. Azonnal leveszem, mi ez: egy „kesztyű”, amit Oscar anyja dobott elém.

Még ott, Thaiföldön, azokon a késő esti bungalós beszélgetéseken sok szó esett Oscar családjáról, ennek következtében sokkal többet tudok róluk, mint amennyit Lucille szeretné, hogy tudjak.

Tudom például, hogy Oscar apja erőszakos ember; mindig kerülte a munkát, és zárt ajtók mögött hamar eljárt a keze, ha a feleségét akarta móresre tanítani. Mikor Oscar elmesélte, hogy sokszor ő próbálta megvédeni az anyját, és hogy milyen közel kerültek egymáshoz azóta, mióta a szülők végül elváltak, majd megszakadt a szívem. Ő sokkal több időt töltött az anyjával, mint a bátyja, ennélfogva hihetetlenül erős kapocs alakult ki köztük. Engem akkor is, most is elkápráztat az, hogy ekkora vigaszt nyújt az anyjának, ezért aztán naivan úgy képzeltem, hogy Lucille majd melegen, szinte anyai módon fogad. Azt gondoltam, örülni fog, ha látja, hogy Oscart valaki boldoggá teszi, ehelyett úgy tűnik, kifejezetten ellenségesen fogadja a „betolakodót”. Talán majd még megenyhül irányomban.

Március 10.

Laurie

– Istenem, mennyire hiányoztál, Tengeri Csillag! Gyere be, mert bűnös dolgokat akarok veled művelni!

Mivel most anyáéknál lakom, csak pár hetente egyszer tudunk találkozni. Iszonyú rég jártam már itt. Oscar behúz a lakásba, aztán kiveszi a kezemből a hétvégi csomagomat, és félredobja, hogy meg tudjon ölelni. Igen, egyike lettünk azoknak a cuki szerelmespároknak, akik mindenféle beceneveken szólítják egymást, például icinyem-picinyemnek vagy kiskópénak.

Mi. Végre ezt mondhatom: „mi”. Ez csodás! Még soha nem éreztem, hogy ennyire akarnak és törődnek velem. Oscar nem csinál titkot abból, mennyire rám van indulva. Néha olyan intenzíven tud rám nézni, amitől ingerenciám támad, hogy a vállam fölött hátrakukkantsak, nem sündörög-e ott valahol Jennifer Lawrence.

– Legalább a kabátomat hadd vegyem le! – nevetek, mire Oscar azonnal kigombolja nekem, és lehúzza a karomról.

– Arra számítottam, hogy meztelen vagy alatta. – Oscar megáll egy pillanatra, és szemügyre veszi praktikus öltözékemet: farmer és meleg pulcsi.

– Gondoltam rá. Csak nem akartam sokkolni a taxisofőrt.

– De ez London, ne feledd! – vigyorog Oscar. – Nem a világ végén vagy, Laurie. Lehetnél meztelen, vagy lehetne négy lábad, senki oda se bagózna. – A szeme felcsillan. – Természetesen engem kivéve. Én észrevenném, hogy meztelen vagy.

– Nem a világ végén lakom – csattanok fel, mert Oscar mindig úgy utal a Birmingham szélén lévő otthonunkra, mintha az valami totál elmaradott, posványos hely lenne. Igaz, hogy az agglomeráció legeslegszélén van, egy tipikus zöldövezeti faluban, ezt elismerem. Oscar viszont totál London-mániás; a hatalmas üres területek és a fekete taxik hiánya teljesen ledöbbentették, mikor elvittem karácsonyra a családomhoz.

Hogy őszinte legyek, nem volt a legsimább „bemutatlak a szüleimnek” látogatás. Oscar ugyan nagyon szeretetre méltó volt, a szüleim pedig szuper udvariasak voltak vele, de azért elég nehéz volt közös témát találniuk. Apa bepróbálkozott a focival, de Oscar inkább rögbirajongó, aztán Oscar vetette be a malátawhiskyt, apa viszont inkább söröző típus. Persze korai lenne ítéletet mondani, de azért mindannyian fellélegeztünk, mikor vége lett a látogatásnak.

– Mennyi zöldterület! – mormogta akkor Oscar, és ez nem tűnt bóknak.

Mindegy, igyekszem kiverni a fejemből ezt az emléket; elvégre ez a mi nagy újratalálkozásunk napja hat hét kihagyás után. Nem szeretném, ha ok nélkül kedvetlenek lennénk.

– Elmennék vécére – mondom, mire Oscar a hátam mögött kinyit egy ajtót.

– Voilà.

– Várj meg itt, mindjárt kijövök.

A magazinba illően tökéletes fürdőben magamra zárom az ajtót, aztán gyorsan lekapkodom magamról a ruháimat, és újra felveszem a télikabátomat. A selyembélés ide-oda csúszkál a bőrömön, és ettől hirtelen nagyon szexinek érzem magam, készen arra, hogy Oscar úgy rosszalkodjon velem, ahogy akar.

– Gyere már, Laurie! – hízelkedik Oscar, mire én szélesre tárom az ajtót, és félrehajtott fejjel ránézek. Aztán szó nélkül végigsétálok az előszobán, kimegyek a bejárati ajtón, majd miután behúztam magam mögött, finoman bekopogok az öklömmel.

– Ki az? – Oscar hangja fojtottan, de vidáman cseng, és teli van rosszalkodós szándékkal.

– Én vagyok, Laurie – felelem, és igyekszem rekedtesen beszélni. – Nyisd ki, mert meg szeretném mutatni, mennyire hiányoztál.

Oscar ráérősen támaszkodik neki az ajtófélfának, keresztbe tett karral, de a tekintete elárulja, hogy mindennek lehet nevezni most, csak érzéketlennek nem. Lassan, tetőtől talpig végigmérem, alaposan megnézve sötét farmerját és drága ingét, valamint csupasz lábfejét, mely valahogy még mindig napbarnított maradt.

– Túl vagy öltözve – mondom. – Bejöhetek?

Oscar egy tapodtat sem mozdul, csak odanyúl, és kibontja a kabátomon az övet. Nem akadályozom meg, mikor ráérős mozdulatokkal elkezdi kigombolni a kabátomon a gombokat, nyelvével a felső ajkát nyalogatva, tudattalanul is elárulva magát.

– Ígérd meg, hogy mindig így fogsz meglátogatni!

Elmosolyodom. – Nem teszünk egymásnak ígéreteket, emlékszel?

Oscar a kabátom hajtókájánál fogva beránt az ajtón, aztán miután becsukta, nekidönt az ajtó lapjának, és meleg, kutakodó kezét becsúsztatja a kabátom alá.

– Emlékszem – suttogja, félig nevetve, félig nyögve, mialatt tenyerébe fogja az egyik mellemet. – Hagyjuk a beszédet, gyerünk az ágyba!

Jack

– Gyere már, Sarah, ha így folytatod, elkésünk.

Sarah mindig ezt csinálja. Mintha valami elasztikus időskálán mozogna, úgy képzeli, az idő majd megnyúlik, és igazodik ahhoz, hogy neki épp mennyire van szüksége belőle a készülődéshez.

– Hogy nézek ki?

Mikor megjelenik a nappali ajtajában, felnézek az újságból, amit bizonyára a lakótársa hagyott ott az asztalon, és teljes figyelemmel felé fordulok. Minden férfi ezt tenné: Sarah fantasztikusan néz ki.

– Új ruci?

Felállok, átsétálok a szobán, és kezemet végigfuttatom a puha, ökörbőrruhán. Úgy simul rá Sarah vonalaira, mint egy második bőr, de combközépnél véget ér. Ujjaimmal kissé elidőzök Sarah csupasz lábán, és annyira hajtom fel a szoknyarészt, míg el nem érek selymes alsóneműjéhez.

Aprócska, de sokatmondó mosoly fut át az arcán. – Ezt vehetem beleegyezésnek, ugye?

Megcsókolom a nyakát. – Veheted. – Mikor kezemet a tarkójára téve számat odanyomom a két kulcscsontja közötti mélyedésbe, Sarah felsóhajt és hátrál egy lépést.

– Ne, Jack, kérlek! Már így is késésben vagyunk.

Belenézek sejtelmes, tökéletesen kifestett szemébe. – Nagyon gyors tudok ám lenni.

– Igen, tudom, mennyire – mondja Sarah, hangjában némi éllel.

– Ez mi a fenét jelentsen?

Sarah nem válaszol rögtön, hanem lenéz fekete tűsarkújára, aztán megint vissza rám. – Csak ennyit – semmi mást. – És fejét csóválva felsóhajt. – Ne veszekedjünk. Mindketten nagyon elfoglaltak vagyunk. Menjünk!

Ez bizony igaz. Az én életem csúcsra van járatva, Sarah-é szintúgy, és néha háromfelé kell rohannunk, és még csak véletlenül sem ugyanabba az irányba. Át kellett szerveznem dolgokat bent a munkahelyemen, hogy végre találkozhassunk Laurie-val és azzal a sokat-emlegetett-de-még-soha-nem-látott Oscar Farquhar-Percival-McDougallal. Vagy valami hasonló. És hol találkozunk velük? A csávó zártkörű klubjában, bassza meg!

– Te így jössz?

Lenézek a ruhámra, mintha nem érteném, mire céloz Sarah. Lehet, hogy a farmerom szakadtnak tűnik, de ez direkt van így; rengeteg pénzt áldoztam arra, hogy ilyen laza legyen az öltözékem. Talán az „Ötcsillagos balfasz” feliratú pólóm miatt húzza az orrát – pedig ez az én zseniálisan kifinomult iróniámat tükrözi. Bent ugyanis végre kezdenek úgy tekinteni rám, mint egy nagy jövő előtt álló rádiós DJ-re, és ehhez az öltözködés is hozzátartozik, bár azért van némi különbség az alter és a gengszter között.

– Igen, Sarah, így megyek. – Azzal felkapom a divatos bőrdzsekit, amit karácsonyra kaptam tőle, ezzel is jelezve, hogy nem fogok átöltözni.

Sarah még egyszer lecsekkolja amúgy hibátlan ajakrúzsát az előszobatükörben, aztán fogja a táskáját és a kabátját, majd vállat von. – Oké.

Követem lefelé a lépcsőn, és miközben nézem, ahogy extrém magas tűsarkújában, melyben szerintem senki más nem érezné ilyen kényelmesen magát, magabiztosan veszi a lépcsőfokokat, csinálok pár vállkörzést, hogy lerázzam valahogy a rossz kedvemet.

– Hé! – Mikor kiér a járdára, elkapom a kezét, hogy kicsit lelassítsam. – Ne marakodjunk. Annyira hiányoztál a héten. – Kezem fejével végigsimítom hallatlanul sima arcát, aztán megfogom kecses vonalú állát. Szívesen végighúznám a hüvelykujjamat telt ajkain, ha ezzel nem kenném el a rúzst. – Tényleg baromi dögösen nézel ki ebben a ruhában. Már most azon jár az eszem, mikor később majd kicsomagollak belőle.

Sarah megenyhül, ahogy arra számítottam is. – Te hízelgő!

– Tudod, hogy az vagyok.

– Tudom. – Azzal arcát belefordítja a tenyerembe, és kissé megharapdálja a hüvelykujjamat. – Na, fogjunk egy taxit, te kis eszement. Megfagyok.

Laurie

Ugye, hülyén hangzik, hogy kissé ideges vagyok? Pedig csak Sarah-ról és Jackről van szó, a legrégebbi és legjobb barátaimról. Csak azt szeretném, ha ők is annyira megkedvelnék Oscart, amennyire én szeretem őt. Ez minden. Már iszonyú rég találkoztunk; megállapodásunk, hogy újévkor összefutunk, Oscar felbukkanásával zsákutcába jutott. Úgy tűnik, az élet most mindenkit más irányba terel. Még nem érkeztek meg, Oscar pedig a terem túloldalán folytat tárgyalásokat a bárpultos fickóval, hogy mire megjönnek, tökéletesen kikevert itallal tudjuk fogadni őket. Oscar, mikor észreveszi, hogy arrafelé nézek, dob felém egy mosolyt. Tekintete picikét tovább időz el rajtam, mint ahogy az illendő volna, és azt üzeni nekem, hogy jól emlékszik a mai délutánra az ágyban.

Én kapom el először a tekintetemet, mikor Sarah és Jack belépnek az ajtón. Sarah vörös haja láttán elönt a boldogság, pedig azóta kicsit melegebb árnyalatúra, tűzoltópirosról élénk mahagónira sötétült, és most már nem a Delancey Streetről ismert Lea hercegnős fonatokba, hanem leomló fürtökbe van fésülve. Kissé zavarodottan megérintem saját kócos kontyomat, de mikor Sarah észrevesz, arcán óriási mosoly terül szét, és kezdetben majdhogynem bizonytalan léptei után most szinte csak úgy szökell felém.

Örülök, hogy ebben a pillanatban Oscar nincs mellettem; így legalább van pár másodpercem arra, hogy önmagam legyek, azaz hogy csak Sarah-val lehessek, mint a régi szép időkben. Sarah vadul magához szorít, úgy ölel.

– Annyira jó téged újra látni – mondom, pont ugyanakkor, mikor ő ezt mondja: – Te jó ég, Lu, iszonyú rég találkoztunk!

Aztán karnyújtásnyi távolságra megállunk egymással szemben, és végigmérjük a másikat. Én elismerően konstatálom, micsoda vadítóan szexi bőrruciban van, ő pedig végigméri teljesen átlagos fekete ruhámat, melyet már sokszor látott rajtam, és talán még ő is hordott párszor. Kicsit feldobtam egy vékony kígyóbőr övvel, és azzal a picike arany és gyémánt tengeri csillag alakú medállal, amit Oscar adott nekem karácsonyra, és egészen mostanáig, tehát Sarah megjelenéséig glaminak éreztem magam benne, persze, csak amolyan visszafogott módon. Sarah viszont tökre úgy néz ki, mintha most érkezett volna egy szuper stylist tévéműsorból, ami, azt hiszem, nem is áll egészen messze az igazságtól. Munkája láthatólag teljesen átformálta őt, és az én hőn szeretett, szabad szájú barátnőm olyan nővé vált, aki mintha egy magazin címlapjáról lépett volna elő. De mikor végre kinyitja a száját, hála isten, épp ugyanolyan, mint volt.

– A francba! – mondja, és ujjával végigsimítja a szeme alját, nehogy a spirálja elkenődjön. – A saját testvérem sem tud így megríkatni. Kurvára szeretlek, Laurie James!

Elnevetem magam, és megszorítom a kezét. – Én is szeretlek. Annyira örülök, hogy itt vagytok.

Ebben a pillanatban Jack előlép Sarah mögül, én pedig minden erőmmel azon vagyok, hogy erre felkészítsem magam. Fogalmam sincs, hogy képes leszek-e fesztelenül viselkedni a közelében. Még gondolni sem nagyon mertem arra, hogy újra találkozni fogunk, és ez a taktika egészen mostanáig nagyszerűen működött, most viszont rá kell döbbennem, hogy tök felkészületlen vagyok.

Jack ugyanis egyenesen a szemembe néz. Semmi távolba révedés a vállam fölött. Ez egy pillanatra teljesen kibillent egyensúlyi helyzetemből, majd rám tör a jól ismert, kínzóan fájdalmas sóvárgás. A régi beidegződéseket nehéz levetkőzni, úgy látszik.

– Jó újra látni téged, Laurie – mondja. Egy iszonytató pillanatig úgy tűnik, mintha kezet akarna velem fogni, de aztán meggondolja, és magához húz, hogy megöleljen. Az illata azonnal a fejembe száll – meleg fűszerszag és citromillat, valószínűleg valami drága cucc, amit Sarah vett neki –, mögötte pedig ott van az ő sajátos testszaga, amit sem leírni, sem visszaidézni nem vagyok képes, mikor nincs a közelemben. De most itt van, és mikor homlokon csókol, egy másodpercre a trágár feliratú pólón keresztül is megérzem testének melegét. Azzal hitegetem magam, hogy ez csak amolyan semmitmondó, hétköznapi ölelés. Semmi jelentősége nincs a számomra, most, hogy Oscarral vagyok.

– Boldog új évet! – suttogja Jack bele a hajamba. Kissé feszélyezettnek tűnik, én meg halkan felnevetek, és ellépek mellőle.

– Ezzel három hónapot késtél, te féleszű!

– Na, és hol van ő? – Sarah izgatott tekintettel méregeti a klub gyér közönségét, Jack pedig egyik kezét csípőre téve odaáll mellé. Egészen döbbenetes, mennyire sokat változtak mind a ketten ilyen relatíve rövid idő alatt, de persze lehetséges, hogy egyszerűen csak felnőttek nélkülem. Nem túl feltűnő, de azért látható: Sarah-n most van valamiféle máz, Jack pedig jóval magabiztosabb, mint volt. Persze Oscar is az, bizonyos mértékig; teljesen belemerült a munkájába a bankban a bátyjával együtt, és bár mindennap beszélünk, érezhető, hogy kezdünk kicsit távolodni egymástól. Azt hiszem, ez annak a következménye, hogy végül is teljesen külön életet élünk. Ő itt van Londonban, új barátokat szerez, elegáns helyekre jár, én meg ott élek vidéken a szüleimmel. Aztán az is lehet, hogy az egészet beképzelem magamnak, és egyszerűen csak frusztrál, hogy nekem nincs munkám. Vagy szimplán féltékeny vagyok. Nem tündökölhet mindenki egyformán, van, akinek kevesebbel is be kell érnie. Mindez abban a századmásodpercben fut át az agyamon, mikor Sarah-t és Jacket már üdvözöltem, és épp sikerül elkapnom Oscar tekintetét, mialatt ő a báron keresztül felénk közeledik, a kezében lévő tálcán felettébb ígéretes koktélokkal. Finoman rákacsintok, és félreállok, hogy letehesse a tálcát az asztalra. Sarah rám néz, és elismerése jeléül Oscar háta mögött feltartja a hüvelykujját. Jackre nem merek ránézni, de amint Oscar felegyenesedik és hátralép, megfogom a kezét. Imádom, hogy Sarah ebből sem csinál ügyet, hanem azonnal odalép Oscarhoz, és puszit nyom az arcára, miközben megszorítja a másik kezét.

– Te bizonyára Sarah vagy! – nevet fel Oscar, és egy pillanatig csendben méregetik egymást. Kíváncsi vagyok, vajon Sarah olyan-e, amilyennek Oscar elképzelte, és hogy ő megfelel-e annak a képnek, ami Sarah-ban kialakulhatott róla. Egy kis ideig egyikünk sem szól egy szót sem. Azt hiszem, mindhárman, Sarah, Jack és jómagam is épp azt mérlegeljük, vajon Oscar beleillik-e a mi kis triónkba. Hogy egyenrangú-e velünk. Vagy csak időleges vendég, akit megtűrünk, pedig ő folyamatos itt-tartózkodásra akart berendezkedni?

– Te pedig Oscar! – mondja Sarah, és még mindig Oscar kezét szorongatja. – Gyere, hadd nézzelek meg közelebbről.

Sarah úgy tesz, mintha alaposan végigmérné, ő pedig engedelmesen, komor arccal, lélegzet-visszafojtva várja az ítéletet, mint egy iskolás az igazgatónő előtt.

– Tetszel. – Sarah elvigyorodik, aztán rólam Oscarra tekint, majd újból rám. Majd, kicsit megkésve Jack felé fordul és őt is beveszi a körbe.

– Ez itt Jack! – mondja, és bemutatja a két férfit egymásnak. És most én fojtom vissza a lélegzetem. Látom ugyanis, hogy Oscar az első, aki a kezét nyújtja, Jack pedig egy pillanatig kivár, és csak utána fogadja el a feléje nyújtott kezet.

– Nézzenek csak oda, hogy játssza a báty szerepét! – Sarah kedvesen meglöki Jack vállát, hogy kicsit oldja a feszültséget. – Laurie-nak van saját bátyja, bízd ezt őrá, te buzgómócsing!

– Csak nem akartok kikérdezni engem Laurie-val kapcsolatos szándékaimról? – kérdezi Oscar pléhpofával. – Mert elmondhatom, hogy kizárólag bűnös szándékaim vannak vele kapcsolatban.

– Ó, máris megkedveltelek – nevet fel Sarah örömtelien, Oscar pedig „megjutalmazza” egy pezsgős koktéllal, és az én kezembe is ad egy ugyanolyat. Jack beleszagol a jeges borostyánszínű folyadékkal teli pohárba, amit Oscar neki szánt, aztán jól láthatóan felhúzza az orrát.

– Penicillinnek hívják – meséli Oscar. – Whisky, gyömbér és méz. – Azzal Jackre vigyorog. – Szinte orvosság!

Jack felhúzza a szemöldökét. – Őszintén szólva én inkább sörözős fazon vagyok, de azért egyszer mindent hajlandó vagyok kipróbálni.

Oscar mosolya kissé megfakul, miközben megemeli a poharát. Mindannyian követjük a példáját.

– Mire igyunk? – kérdezi.

– A régi barátokra – mondja Jack.

– És az újakra – teszi hozzá Sarah nyomatékkal, és száz megawattos mosollyal néz Oscarra.

Összekoccintjuk a poharainkat, én pedig egy mikropillantást vetek Jackre, makroüzenettel: A kurva életbe, meg ne próbáld, Jack O’Mara!

Úgy tűnik, Jack elérti a néma üzenetet, mivel rögtön Oscar felé fordul, és Thaiföldről kezdi faggatni, időt hagyva nekem és Sarah-nak, hogy kicsit dumcsizhassunk.

– Ez nagyon menő – suttogja Sarah, és kíváncsi tekintettel végigpásztázza a zártkörű klubhelyiséget.

Már előre vigyorgok, mert tudom, hogy ebből valami élc lesz. – Nem semmi ez a hely! Oscar nagyon be akart vágódni nálunk! Aki pezsgős koktélt rendel nekem, és mosolyt csal a legjobb barátnőm arcára, az csakis elismerést érdemelhet.

Mialatt Sarah beszél, vetek egy pillantást Oscar és Jack felé. Majdnem egyforma magasak, de másban nemigen hasonlítanak egymásra. Jack homokszínszőke haja mindig úgy áll, mintha épp akkor túrt volna bele, míg Oscar frissen nyírt, kékesfekete fürtjei tökéletes ívben hullanak a homlokába. Ő sokkal tovább gondolkozott azon, mit is vegyen fel ma este, mint én, és azon rágódott, vajon a csíkos inge nem túl bankáros, és tweedöltönye nem túl iskolaigazgatós-e. Végül egy középkék, lenvászon ing mellett döntött, ami engem a Thaiföldön töltött napjainkra emlékeztet. Ha őszinte vagyok, azt kell hogy mondjam, Oscarnak aztán mindegy, mit vesz fel. Gazdag családból származik; és akkor is körüllengené őt az egzisztenciális háttérből fakadó biztonság, ha kapucnis pulcsit viselne. Most megint felmerült bennem, vajon szóba álltam volna vele egyáltalán, ha nem a tengerparton találkoztunk volna, ahol minden test többé-kevésbé egyenrangú. Kész kulturális sokk volt számomra, mikor először találkoztunk itt, Angliában, és láttam, mennyire el van eresztve; akkor jutott el hozzám igazából, hogy két külön világból jövünk. Remélem, Jack képes lesz a csillogó felszín mögé látni. Jack egyébként egyfajta „most kászálódtam elő az ágyból, miután jól megkeféltem egy csúcsmodellt” attitűdöt vett fel, és ez itt most kissé arrogánsnak tűnik. Ha nem szeretnék mindenképp jó véleménnyel lenni róla, azt mondanám, ez direkt csinálja, mert meg szeretné alázni Oscart. De mivel szeretnék jó véleménnyel lenni róla, ezért elsiklom efölött, és csak nézem őket, ahogy ott állnak egymás mellett. Mennyire mások! És mindketten mennyire fontosak a számomra! Jó nagyot kortyolok a hideg pezsgőbe, aztán újra Sarah-ra figyelek.

– Szóval hamarosan láthatlak a tévében, amint leszánkázol a tűzoltórúdon?

Sarah felnevet. – Szeretném tudatni veled, hogy engem komoly riporterként tartanak számon. Csak a legfontosabb sztorikhoz küldenek ki. – Beleiszik az italába. – Múlt héten találkoztam Gok Wannal.

– Az nem lehet!

– De! És…azt mondta, hogy tetszik neki a cipőm.

– Interjút készítettél vele?

Sarah először bólint, aztán megadja magát, és nevetve megrázza a fejét. – Csak mögötte álltam a sorban a büfénél a Covent Gardenben. De a cipőm tényleg tetszett neki.

Elvigyorodom. – Na, Lorraine Kelly jobban teszi, ha mostantól óvatosabb lesz. – És ez csak félig-meddig vicc.

– Szóval… Oscar. – Sarah közelebb hajol hozzám, és lehalkítja a hangját, mialatt Oscar profilját nézegeti, aki épp előrehajolt, hogy jobban hallja, mit mond neki Jack. – Mennyire komoly a dolog?

– Még nagyon az elején vagyunk – felelem, mivel bár sokkal régebbnek tűnik, még csak öt hónapja vagyunk együtt. – De nagyon kedvelem őt, Sarah. Nem gondoltam volna, hogy ő az esetem, de valahogy mégis működik a dolog.

Sarah bólint, és tovább nézi őket. – Mit gondolsz, találnak egymásban valami közöset? – kérdezi. – Rajtad kívül persze.

Egy fél pillanatra köpni-nyelni nem tudok, mivel belém villan, hogy Sarah talán tud a csókolózásunkról. Sarah egy idő után elneveti magát.

– Ezt vegyem nemleges válasznak?

Félénken elmosolyodom. – Nem, dehogyis. Úgy értem, persze, nagyon különböznek egymástól, de nem bírom elképzelni, hogy valaki ne tudna kijönni Oscarral. Ő olyan… nos, nagyon könnyű őt megkedvelni.

Sarah még jobban mosolyog, aztán karját a vállamra teszi, és magához szorít. Érzem a karperece hűvösét a bőrömön. – Annyira boldog vagyok, Lu! Most már csak az álomállásra van szükséged, és visszaköltözhetsz a városba, ahová igazából tartozol. – És csak úgy ragyog a szeme. – Ugye visszajössz? Mert akkor négyesben mehetünk mindenhová, és csinálhatjuk a duplarandizós faszságot. – Elneveti magát, és forgatja a szemét, de én tudom, hogy igazából imádná.

– Hát, nem tudom. Remélem, hogy így lesz – felelem. – De tudod, hogy van ez… – vonogatom a vállamat. – A lakbér meg minden. Olyan drága minden. Otthon kell maradnom, míg nem találok valami rendes munkát, és nem szabad az időt vesztegetnem olyan munkahelyen, ahol csak pénzt keresek, viszont nem érek rá jobb helyet találni.

Megint eszembe jut, amit Oscar már annyiszor felajánlott: hogy költözzek oda hozzá, ha csak átmenetileg is, míg nem találok valami mást. Ő az anyja által bérelt lakásban lakik, és természetesen nem fizet lakbért. De én ezt valamiért saját magam szeretném megoldani. Nem szeretnék senkitől sem túlságosan függeni. Anya és apa mindig arra tanítottak, hogy milyen fontos a saját lábunkon megállni.

– Képzeld, milyen lenne, ha vissza tudnánk menni a Delancey Streetre – mondja Sarah sóvárogva. – Most egy kolléganőmmel bérelek közösen lakást, és el nem tudod képzelni, mekkora hülye picsa. Eszelősen ragaszkodik ahhoz, hogy mindent külön kezeljünk a lakásban, még a vécépapírtekercset is. Beosztotta, ki mikor használhatja a nappalit. El tudod ezt képzelni? Azt mondja, nem szereti, ha én nézem, amint a tévét nézi.

Most én jövök, hogy együtt érzőn átöleljem Sarah vállát. – És mi van veled és Jackkel? Gondolkodtok azon, hogy a közeljövőben összeköltöztök?

Sarah alig észrevehetően félrepillant, és ez nem kerüli el a figyelmemet. – Ez egyelőre még nincs műsoron. Ő rettentő elfoglalt, és Billyvel meg Phillel, az egyik munkatársával bérelnek közösen egy házat.

– A kígyócsípőjű Billy? – Billt egymás között csak ezen a becenéven emlegettük, amióta kiderült, micsoda tehetsége van a „pomádétáncban”. Csak az a baj, hogy erről eszembe jut az is, milyen szörnyű vége lett annak a napnak.

Sarah bólint. – Nem vagyok biztos abban, hogy Jack nagyon élvezné a dolgot, de a ház a rádió közelében van, és nem is drága, szóval szerintem egy darabig még biztos ott fog ragadni.

Sarah most Jacket nézi, aki épp Oscar mobilján nézeget valamit. – Kezdek aggódni miatta, Lu. Mostanában rá sem lehet ismerni.

A gyomrom összerándul rémületemben. – Mire gondolsz?

Sarah két karját összefonja ruhája keskeny derékrészénél, és közelebb lép hozzám, hogy senki ne hallja meg, miről beszélünk. – Nem tudom megfogalmazni. Talán… távolabb van valahogy? – Ez valójában kérdésként hangzik, melyet mintha saját magának tett volna fel, és nem úgy, mintha elmondott volna nekem valamit. Közben fel is húzza az egyik vállát, és a felső ajkát harapdálja. – De lehet, hogy csak én érzem így. Nem tudom, Lu, már sokszor megkérdeztem tőle, hogy boldog-e, mire ő mindig úgy pattint le, mintha elment volna az eszem vagy hasonló. – Sarah kényszeredetten elneveti magát, de érződik, hogy egyáltalán nem veszi félvállról a dolgot. – Valószínűleg csak túlságosan elfoglalt, az hiszem.

Bólintok, és azt kívánom, bárcsak tudnék valami okosat mondani. Nagyon felkavar az, hogy baj van az ő paradicsomi boldogságuk körül. Kapcsolatuk elején még önző módon abban bíztam, hogy a románcuk úgysem tart sokáig, de a szerelmük idővel szerves részét kezdte képezni az életemnek; olyasfajta sziget lett, melyet ugyan állandóan kerülgetnem kell, hogy a frász törje ki, mégis egyfajta kapcsolódási pontot jelent.

– Mutattad ezeket Sarah-nak? – kérdezi Oscar, és mobillal a kezében odafordul felénk. Közelebb lépve odatartja a képernyőt, és legörget pár képet a mi tökéletes tengerparti bungalónkról, a végtelen kék óceánról és a rószaszín-bíbor thaiföldi pirkadatokról, melyeket oly jól ismerek.

– Némelyiket – felelem halkan, és mikor felnézek Oscarra, gyengédséget vélek látni a tekintetében. Lehet, hogy érzi, mennyire vágyom most is arra, hogy újból ott lehessünk, és lábunkat a hűvös homokba merítve csak ücsörögjünk a bungaló lépcsőjén? Ezek a legszebb emlékeim, az órák, mikor a vállunk összeért, halkan beszélgettünk, és pilledt-bágyadtan csókolóztunk. Ez a bordák közé hatoló, kínzó sóvárgás váratlanul ér, annál is inkább, mert Sarah-val és Jackkel vagyok épp, akiktől eddig még soha nem akartam volna elmenekülni.

És abszolút meglep, hogy milyen heves dühöt érzek Jack iránt. Szeretném a menő bőrdzsekije ujjánál fogva kiráncigálni a bárból, és megmondani neki: Légy boldog, te hülye, idióta férfi! És engedd, hogy én is az legyek.

– Te jó ég, ez csodálatos! – sóhajt fel Sarah. – Szeretnék egyszer elmenni!

Jack kiissza a koktélját, és nem is próbálja elkendőzni a hanyag vállrándítást. – Hozok sört.

Sarah mintha mondani akarna erre valamit, de aztán szorosan összezárt szájjal megereszt egy mosolyt, és mintegy felajánlva a segítségét megragadja Jack kezét. Nézzük, ahogy átvágnak a most már zsúfolt báron, Oscar pedig, még mindig csak félig kiürült poharát a másik kezében tartva, átöleli a derekamat.

– Minden rendben? – kérdezem, és remélem, hogy Jackkel jól kijöttek egymással.

Oscar bólint. – Sarah pont olyan, amilyennek elképzeltem.

Ebből arra következtetek, hogy azt a benyomást keltettem benne, mintha Jack kedves és könnyen megkedvelhető figura lenne, míg ez idáig inkább zárkózottnak és feszültek tűnik.

– Rosszul tettem? – Oscar sötét szemében megrökönyödés bujkál, miközben az italába bámul. – Máshol is találkozhattunk volna, csak szólnod kellett volna.

Hirtelen elönt a harag Jackkel szemben, hogy vajon miért ilyen barátságtalan. Mi a fészkes fenét próbál itt bebizonyítani a kihívóan trágár feliratú pólójával, az előkelő bár és Oscar italválasztása iránt érzett, alig leplezett undorával? Hogy akkor is ő nyert a baromi lazaságával, ha Oscar a jóval gazdagabb?

Leteszem az üres poharat, karomat Oscar nyaka köré fonom, és megkönnyebbülök, mikor látom, hogy lassan eltűnik a szeméből az aggodalom. – Nagyon jól csináltad, Oscar. Te ilyen vagy – és végignézek a klubhelyiségen –, egy aranyos, imádni való férfi, és én azt akarom, hogy olyannak ismerjenek meg, amilyen vagy. Meg fognak szeretni téged, és te is őket, ha kicsit jobban megismerkedtek. – Oscar a karomat simogatja, mialatt beszélek. – Engedd csak el magad, és élvezd az estét!

Észreveszem, hogy Jack és Sarah visszafelé jönnek, Jack kezében két sör, Sarah kezében pezsgős koktélok.

– Sarah valóban úgy néz ki, mint egy vérbeli tévés – jegyzi meg Oscar. Megpróbálom Sarah-t – aranybarnára sült lábait és hollywoodi stílusú fürtjeit – Oscar szemével nézni.

– Biztos vagy benne, hogy jól választottál? – viccelődöm. Utálom ezt, de lényem egyik része folyton felteszi a kérdést, vajon egy ilyen ultra jóképű pasi mit eszik egy olyan nőn, mint én.

Oscar arcán enyhe megbántottság fut át, és most már azt kívánom, bárcsak befogtam volna a szám. – Akkorát tévedsz, hogy nem is tudom, mit mondjak. – Aztán megenyhül, és keze felszalad a tarkómra. – Számomra te vagy a legcsodálatosabb nő a világon, Laurie. Bárhol, bármilyen előkelő helyen és bármelyik tengerparton.

Azzal közel hajol hozzám, és gyengéden, de határozottan megcsókol. Behunyom a szememet, és egy pillanatra valóban a legcsodásabb nőnek érzem magam az egész világon.

– Helyet, fiatalok! – Sarah jókedvűen kacag, én pedig újra kinyitom a szememet, és elmosolyodom.

– Én vagyok a hibás – vigyorog Oscar. – Képtelen vagyok „levenni róla a kezem”. – De azért lecsúsztatja a vállamról a kezét, és megszorítja az ujjaimat.

A Sarah mögött álló Jack kényszeredetten nevet, de közben a homlokát is ráncolja – igazán elismerésre méltó arcfintorgató teljesítmény. – Ez az igazi pia, haver, ettől majd lehiggadsz!

Oscar nevetve, udvariasan elfogadja Jacktől a sört, pedig Jack megjegyzésével igazából arra utalt, hogy Oscar koktéljai nem tekinthetők igazi piának.

Sarah újabb pezsgős koktélt ad a kezembe, és a tekintetében ott bujkál az öröm, ahogy minket néz Oscarral.

Jack, kezében a sörrel, nekiveti a hátát a falnak. – És mivel foglalkozol, Oscar? Azon túl, hogy thaiföldi strandokon kószálsz, és csajokat csípsz fel? – Jack egy kacsintással ugyan enyhít a megjegyzés élén, de azért így is elég epésnek tűnik.

– Úgy tűnik, rossz hatással van rád, hogy Billyvel laksz együtt, Jack – mondom, és én is rákacsintok Jackre, de egyáltalán nem barátságosan. Jack amolyan „nem érdekel” vállvonogatással válaszol, aztán elkapja a tekintetét.

– Bankár vagyok – mondja Oscar, túlzott szerénységet tükröző mosollyal. – Tudom. Az a tipikus felvágós, köcsög meló, igaz?

– Hát, ha neked ez jön be!

Na, ez most már tényleg durva volt! Sarah feddőn néz Jackre, én meg őszintén szólva legszívesebben a bunkó fejére borítanám az egész pohár sört. Oscar azonban, mivel hozzá van szokva a bankszakmával kapcsolatos gúnyolódásokhoz, könnyedén lerázza magáról a sértést.

– Uncsi, tudom. Nem úgy, mint a te szakmád. Rádiózás, ha jól emlékszem.

Krízis elkerülve. Jack végre észhez tér, és átveszi a csevegési „stafétabotot”, amit Oscar ily módon felajánlott neki: hosszasan sztorizik a rádióban megélt élményeiről, és elmondja azt is, hogy kilencvenöt százalék eséllyel fog megkapni egy sokkal inkább az ő profiljába vágó munkát, ha minden igaz, még a nyáron. Úgy lobban fel, mint egy fáklya, mikor a munkájáról beszélhet, és most sokkal inkább önmaga, sokkal lazább és elengedettebb, amitől én is megnyugszom végre. Az este talán mégse fullad majd totális kudarcba.

Jack

A ma este csak és kizárólag az önigazolási kényszerről szól, nem igaz? Oscar, a kétlövetű, Oscar, a flancolós szarházi alak! Hadd vegyem meg nektek a legdrágább francos koktélokat a saját kibaszott klubomban, és hadd ejtsem el csak úgy mellékesen, hogy a bankszakmában dolgozom, és hadd dugjam le a nyelvemet Laurie torkán, lehetőleg tövig, mikor tudom, hogy ezek ketten is látják. Kurvára bosszantasz, felvágós csávókám, a lecsüngő fürtjeiddel és a vitorláscipőddel (mert ki tudja, mikor kell halaszthatatlanul jachtra szállnod, igaz?).

Ez mind most villan át az agyamon, miközben a farkamat szorongatom a vécében. Az elmúlt öt percben ide rejtőztem el, leginkább azért, mert persze tudom, hogy faszfejként viselkedem, mégse vagyok képes visszafogni magam. Sarah szeme szikrákat szór; attól tartok, egyhamar nem téphetem le róla azt a rucit. Inkább ő tépi le a fejem, és ezért nem is hibáztatom. Nem is tudom, ki húzott fel jobban ma este: Oscar, a megingathatatlan jó modorával, és azzal, hogy nem hagyja magát pellengérre állítani, vagy Sarah, mivel egyfolytában azon zizeg, hogy legyek már Oscar jó barátja. Kíváncsi vagyok, azt akarja-e kierőszakolni, hogy ugyanolyan viszonyba kerüljek Oscarral, mint amilyenben Laurie-val vagyok, de azt meg kell mondanom neki, hogy sajnálatos módon az ilyen kapcsolatokat nem lehet megjátszani. Ez Lunak és nekem két évünkbe került. Most belepillantok a mosdó feletti tükörbe, és mialatt megmosom a kezem, elgondolkozom ezen egy kicsit. Mára ugyanis nem sok maradt a barátságunkból Laurie-val. Egy percre sem voltam vele egyedül az óta az este óta ott a konyhában, a Delancey Streeten. Sarah azzal vádol, hogy úgy viselkedem Laurie-val, mint egy túlságosan aggodalmaskodó báty. Én azonban nem állíthatom, hogy testvéri érzéseket táplálnék Laurie iránt, azt ugyanis már eljátszottam, mikor… nem, nem is akarok arra gondolni.

Azzal az elhatározással lépek ki a férfimosdóból, hogy mostantól behúzom a nyakam, és kussolni fogok, de szinte azonnal beleszaladok Laurie-ba. Nem vesztegeti az időt.

– Mi a fészkes fenét művelsz itt, Jack? – Nem hiszem, hogy valaha is láttam ennyire dühösnek. Az arca teljesen ki van pirulva, és a vállait is felhúzza.

A vállam fölött hátranézek, és rábökök az ajtóra, ahonnan az imént léptem ki. – Lehúztam a vécét.

Laurie ibolyaszínű szemében lángol a düh. – Inkább engem húztál fel, de nagyon!

– De azért jó téged újra látni – mondom, védekező állásba húzódva.

– Vigyázz! – sziszegi Laurie. – És meg ne próbáld, Jack O’Mara! – A felső szint egyik folyosóján vagyunk, körülöttünk rengeteg ember, úgyhogy Laurie közelebb hajol, hogy halljam, mit akar mondani. – Mit akarsz te itt bebizonyítani igazából? Hogy menőbb, jobb, viccesebb vagy? Hát túl nagy kérés, hogy egyszerűen csak örülj az én boldogságomnak?

Megvonom a vállamat. – Örülnék is, ha Oscar nem lenne ekkora faszfej.

– Nem is faszfej! Jó ember, kedves, és azt hiszem, még szeret is.

Gúnyos hang üti meg a fülemet, de sajnos túl későn jövök rá, hogy én adtam ki.

– Mi van? – Laurie dühösen csóválja a fejét, és szeme megtelik izzó haraggal. – Talán annyira elképzelhetetlen a számodra, hogy valaki engem is megszerethet, Jack?

– De hát alig ismered.

Laurie megremeg, mintha behúztam volna neki egyet.

– És mitől lettél hirtelen ilyen bennfentes? – vág vissza kicsit később. – És különben is, ki vagy te, hogy megmondd nekem, egy perc, egy hónap vagy egy év alatt legyek szerelmes?

Merőn nézünk egymásra, és csak most döbbenek rá, és ez alaposan megdob, hogy ő már nem ugyanaz a lány, aki a Delancey Streeten volt. Hanem egy nő, akinek saját élete van, melynek én sem így, sem úgy nem vagyok a része többé.

– És te? Te szereted őt?

Laurie fejcsóválva elkapja rólam a tekintetét, hiszen semmi jogom nincs ezt megkérdezni tőle. Különösen nem így.

– Sokat jelent nekem, Jack – feleli aztán, kissé megenyhülve, és a szemében bujkáló kiszolgáltatottságtól én érzem magam faszfejnek.

– Jól van, értem – mondom, és tényleg így is gondolom. Bárcsak átölelhetném, és visszakormányozhatnám a barátságunkat a régi mederbe. De mélyen belül érzem, hogy nem volna helyes megölelni Laurie-t. Ezért inkább megfogom a kezét, és belenézek feldúlt szemébe.

– Sajnálom, tényleg sajnálom, oké? – És úgy érzem, nem csak a mai este miatt kérek tőle bocsánatot, hanem mindazért, ami ezelőtt történt. Azért, mert nem vallottam be neki, hogy láttam őt azon a tetves buszon, azért, mert megcsókoltam a hóviharban, és azért, mert mindent ilyen kibaszott rosszul csinálok.

Végül tíz perc, legalábbis nekem úgy tűnik, valójában azonban csak tíz másodperc múlva Laurie bólint egyet, és elengedi a kezem.

Elmosolyodom. – Menj csak le. Mindjárt ott leszek én is.

Laurie újból bólint egyet, és vissza se nézve elindul lefelé.

Míg nem figyeltem oda, ebből a lányból felnőtt nő lett.

Ideje, hogy én is felnőtté váljak.

Május 14.

Laurie

– Vedd fel, Oscar, vedd fel! – mormogom, és miközben hallom a mobilját csengeni, újra meg újra elolvasom a kezemben tartott levelet. Ez Oscar Ogilvy-Black üzenetrögzítője… A francba! Leteszem, aztán újrapróbálom, és megint az a rémes női robothang szólal meg, és közli velem, hogy Oscar sajnos nem tud a telefonhoz jönni. A szüleimnél állok az előszobában, és öntudatlanul a bíborszínű medálomat fogdosom. Múlt héten is ezt viseltem, mikor az állásinterjúra mentem, és azóta le se vettem, bízva abban, hogy jó szerencsét fog hozni. És tényleg! Csak hogy valakinek elmondhassam a jó hírt, kikeresem Sarah számát. Nem is próbálom felhívni, mert munkaidőben úgysem szokta felvenni, hanem küldök neki egy üzenetet.

Képzeld, ki kapott VÉGRE-VÉGRE tisztességes állást magának? ÉN! Készülj, drága Sarah, megyek vissza Londonba!

Megnyomom a küldés gombot, és alig fél perc múlva már villog is a mobilom.

VÁRJ! Kimegyek a klotyóra, hogy beszélhessünk. Addig ne hívj SENKI MÁST!

És már csörög is a telefonom. Újabb fél perc telik el, mire meg bírok szólalni, mivel Sarah konkrétan beletapsol és belesikítozik a telefonba; elképzelem, amint ott van bezárva a vécéfülkébe, és hangos örömtáncot lejt, kolléganői legnagyobb megrökönyödésére.

– Gyerünk, mindent tudni akarok! – mondja végül Sarah, és most hivatalosan is elmondhatom valakinek a nagy hírt.

– Arról az állásról van szó, amiről beszéltem neked, a tinimagazinnál, emlékszel?

– A Nyerő Nagynéni?

– Igen, az! Három hét múlva már én leszek az a nő, akitől nemzetünk tinédzserei megkérdezhetik, hogyan egyenesítsék ki a hajukat, hogy küzdjenek meg a pattanásokkal, és hogyan kerülhetik el a csali vagy kamu randikat. – Borderline szindrómáshoz illő, hisztérikus kacagás tör rám arra a gondolatra, hogy nemsokára egy magazinnál fogok dolgozni. Persze nemzetünk nem minden tinije fog hozzám fordulni, csak azok, akik ezt a nem-túl-nagy-példányszámú folyóiratot olvassák, de hát ez is valami, nem? Valami igazi. A várva várt mérföldkő az életemben. Egyáltalán nem bíztam benne, hogy megkapom az állást. Az állásinterjú ugyanis nem volt éppen konvencionálisnak nevezhető: két, alig huszonegynek tűnő csajszi bombázott különféle kitalált problémákkal, hogy lássák, milyen választ tudok adni.

– Emmának egy rémes pattanás nőtt az állán az évzáró buli előtt – mondta az egyik, és némi nyomatékkal saját, amúgy makulátlan állára mutatott. – Mit javasolnál?

Szerencsés voltam, és az interjúnál is Sarah lett a megmentőm: azonnal eszembe jutott ugyanis a Delancey Street-i fürdőszobapolc. – Sudocrem. Ezt ugyan popsikrémnek szokták használni, de ez a titkos fegyver a pattanások ellen is.

Ezt mindketten azonnal feljegyezték; és az volt a benyomásom, hogy amint az interjúnak vége, azonnal rohannak a gyógyszertárba.

– Egy számodra nagyon fontos napon leszalad a harisnyád, mit csinálsz? – kérdezte a másik csaj, szemét kissé összeszűkítve.

– Átlátszó körömlakkal meg lehet állítani a szemleszaladást – vágom rá azonnal. Bevett nagy gimis trükk. Mire véget ért az interjú, úgy éreztem magam, mint akit a Stasi hallgatott ki, és nem egy magazinnál jelentkezett álláshirdetésre.

– Jó ég, csak nehogy valaki tanácsot kérjen tőled műszempillaügyben – mondja Sarah. – Még beperelnek!

– Sarah, majd mondd el, hogy kell csinálni! Úgyis te leszel a legfontosabb háttérforrásom.

– Hát, ismersz, én aztán szakértője vagyok minden csilivili cuccnak és praktikának! – Sarah egészen fel van lelkesülve. – Alig bírom elhinni, hogy tényleg visszajössz. Lu, ez a legjobb hír ebben az évben. Várj, elmondom Jacknek is!

Azzal Sarah leteszi, én meg leülök a legalsó lépcsőfokra és úgy vigyorgok, mint egy dilinyós. Reggel tíz óra túl korai volna egy ginhez?

Június 9.

Laurie

Oscar benyúl a kanapé mögé, és előhúz egy díszszalaggal átkötött dobozt. – Ez a tiéd, Laurie!

És a szögletes ajándékdobozt a térdemre teszi. Meglepetten nézek rá. – Oscar, de hát nemrég volt a szülinapom!

– Tudom. Ez most más. Az új állásodhoz vettem.

Szombat este van, teleettük magunkat kínai kajával, és már egy fél üveg pezsgőt is lenyomtunk, jövő hétfőn pedig boldogan megyek be megkötni a rendkívül előnyös szerződést a Skylark nevű kiadói csoporttal, amely a Glitter Girl című magazint futtatja.

– Nyisd ki! – biztat Oscar, és megböki a dobozt. – Kicserélhetjük, ha nem jó.

Izgatottságot tükröző szeméről a dobozra nézek, és lassan kibontom a lime-zöld szalagot. Már a szülinapomból is nagy felhajtást csinált, de ez most különösen extravagánsnak hat. Leveszem a doboz tetejét, és a csíkos selyempapírból előhúzok egy csodálatos fekete Kate Spade válltáskát.

– Ó, Oscar, hát ez tökéletes! – mondom mosolyogva, és végighúzom ujjamat a diszkrét aranyszínű logón. Valami azt súgja, hogy ebben Sarah keze is benne lehet, mivel múltkor, az étteremben elég leplezetlenül megcsodáltam egy hasonló táskát az ő vállán, mikor a születésnapomat ünnepeltük. – De tudod, hogy nem kellett volna. Ez túl sok.

– Ha te örülsz, én is örülök – von vállat Oscar, mintha ez magától értetődő volna. – Nézz bele a belső zsebébe, ott is van valami.

Kíváncsian belenyúlok a táskába, és elhúzom a kis cipzárt. – Mi ez? – kérdezem nevetve, és addig nyúlkálok, amíg ujjaimmal valami hideg fémet nem tapintok. És akkor már tudom, mi az, és ki is húzom az ezüst Tiffany kulcstartóról lógó kulcscsomót.

– Hogyan is jöhetnél-mehetnél kedvedre, ha nincs saját kulcsod? – kérdezi Oscar túlbuzgón, hogy mindenképpen a tudtomra adja, igenis, az ő lakásához ad nekem kulcsot. Vagyis a mi lakásunkhoz, mivel az elkövetkező időben ez lesz a helyzet. Mikor beszámoltam neki az elnyert állásról, a „Gratulálok!” után kábé rögtön ez volt az első megjegyzése: „És egy ideig nálam fogsz lakni, ugye?” Bevallom, reméltem is, hogy felajánlja, mert kezdő fizetésem eléggé nyomorúságos lesz. Abban állapodtunk meg, hogy ez átmeneti, míg nem találok más megoldást. De amint a kicsi ezüstlakaton függő kulcsokra nézek, már látom, hogy egy sereg elvárás is van mögöttük, és ettől elfog a bizonytalanság, hátha most valami hülyeséget csinálok. Végül is még csak nyolc hónapja vagyunk együtt, és én ezeket a dolgokat mindig a magam módján szerettem volna intézni.

– Nem szeretném, ha azt gondolnád, hogy kihasználom a nagylelkűségedet, Oscar. Ismersz, a nevem Miss Független.

Oscar sötét szeme csordultig megtelik vidámsággal. – Ne félj, mert én is alaposan ki foglak használni. – Azzal elveszi tőlem a kulcsot, és felhúzott szemöldökkel néz rám. – Különben is, másként hogyan jutnál be a lakásba, hogy nekem vacsorát készíts, mire megjövök?

Belebokszolok a karjába.

– Remélem, szereted a sült babot.

Oscar beleejti a kulcscsomót vadiúj, divatos táskámba, és leteszi a földre, majd beleprésel a mély bőrkanapéba, és megcsókol. – Ne beszéljünk többet ilyen uncsi dolgokról. El tudok képzelni sokkal izgalmasabbat is.

Augusztus 4.

Jack

Inkább bepancsolok egyet magamnak, mint hogy el kelljen mennem erre a vacsorapartira Laurie-hoz és Oscarhoz ma este, főleg, hogy még Oscar bátyját is meghívták. Még egy köcsög bankár! Mit számít az! Sarah majdhogynem a homlokomra véste, mikorra kell ott lennem. Hozz virágot, mondta. Én majd viszek bort. Szerintem megnézte a guglin a vacsoraparti etikettet.

Küldött egy üzenetet: Találj ki pár jó kérdést, amit feltehetsz Oscar bátyjának ma este. Elfog a kísértés, hogy írjak valami bosszantót, de inkább kikapcsolom a telefonomat. Dolgozom, nem érek rá ilyen szarságokra.

Hálás vagyok, hogy a következő hétre megvan a lejátszólista, és hogy délután lesz egy megbeszélésem a producerrel arról az új kvízműsorról, amit most készülünk beindítani. Fogok egy golyóstollat, és felírom a kezemre azt a legkésőbbi időpontot, amikor el kell indulnom, hogy még épp időben odaérjek. Isten a megmondhatója, hogy nem akarok túl korán érkezni.

Laurie

– Biztos vagy benne, hogy jól néz ki?

Kicsit hátrább lépek, és kezemet a csípőmre téve vetek egy kritikus pillantást a megterített vacsoraasztalra. Ocar átöleli a vállamat.

– Szerintem igen – feleli.

Ennél azért több dicséretet vártam; ez ugyanis az első felnőttkori, háromfogásos vacsorapartim, és nem holmi térden állva pizzázás a Delancey Streeten. Bárcsak kizárólag Jack és Sarah jönnének – akkor kipróbálhatnám a dolgot, mielőtt majd nagyobb társaságot is meginvitálok. De hát nem én vagyok a ludas: úgy volt, hogy csak négyen leszünk, de múlt héten Oscar meghívta a bátyját, Gerryt és a feleségét, Flisst is, mikor véletlenül összefutottunk velünk a kistermelői piacon, miközben kézműves csokoládét vásároltunk a mousse-hoz. Tudom! Ha akarnék se tudnék ennél nagyobb középosztálybeli seggfejséget kitalálni. De bocsánat, ez az első vacsorapartim, és az elmúlt hetekben egy csomó olyan régi epizódot megnéztem, amiben Nigella kézműves csokit dobál egy serpenyőbe, miközben a szempilláit rezegteti a kamera előtt.

Oscar bátyjával még csak egyszer találkoztam. Csupán annyi emlékem maradt róla, hogy egyáltalán nem hasonlít fesztelen, könnyed öccsére, extra vézna felesége, Felicity pedig úgy néz ki, mintha kizárólag csak levegőn és a Chanel 5-ön élne. Emlékeztet valami hírességre, de nem bírok rájönni, kire. Mindegy, a lényeg, hogy a bensőséges parti négyesben hirtelen rettegett hatszemélyes vacsorára változott, minek következtében az egész napot a konyhában töltöttem, és kínosan próbáltam követni egy komplikált fehérboros kakas receptjének előírásait. Ráadásul nem közönséges kakasról van szó. Ezt a szerencsés példányt kukoricával etették, kényeztették, és végül a hentes egy viaszos barna zsírpapírba csomagolta. Remélem, hogy ez az ízén is megérződik, mivel háromszor annyiba került, mint a selejtes papírba dobált szupermarketben kapható rokonai. Felverem még egy kicsit a csokimousse-t, megkeverem a salátát, és most már nagyon vágyom egy pohár borra.

– Zavarna, ha lecsókolnám a rúzsodat?

– Igen.

Ha az ember tinimagazinnál dolgozik, annak mellékesen megvan az az előnye is, hogy az irodát elárasztják a szépségápolási termékminták; a tinilányok manapság sokkal többet költenek kozmetikai cikkekre, mint én egy évtizede. Ma este egy frissen piacra került, trendi rúzst próbálok ki; tokja jobban hasonlít egy űrkorszakbéli műfaszra, mint egy rúzstokra, és bár nem adja azt a beígért duzzadt ajkak hatást, azért az állaga krémes, hatásában telt, és kicsikét magabiztosabbnak érzem magam tőle.

Oscar egy pillanatra lefagy a válaszomtól, de a csengő berregő hangja elvágja a további beszélgetés lehetőségét.

– Jött valaki – suttogom, és ijedten ránézek.

– Hát, a vacsorapartiknak bizony ez a lényegük – mondja Oscar. – Menjek én vagy mész te?

Odasettenkedek az ajtóhoz, és kinézek a kukucskálón, remélve, hogy először Sarah és Jack érkeztek meg. Nincs szerencsém.

– A bátyád az – susogom némán, és lábujjhegyen visszasétálok Oscarhoz.

– Akkor tehát menjek én, ugye? – kérdezi Oscar.

– Én kimegyek a konyhába, és csak akkor szólj, mikor már bent lesznek, mintha nem is tudtam volna, hogy megjöttek – mondom, és elindulok a konyha irányába.

– Megkérdezhetem, miért? – kérdezi Oscar lágyan.

Megállok az ajtóban. – Hogy ne tűnjek túlságosan izgatottnak. – Valójában azonban gyorsan le akarok dönteni egy pohár bort, hogy kellő bátorságot gyűjtsek, mivel a szociális bénaságérzetem újra feltámadt, és megint ezerrel tör rám.

Miközben kiveszem a bort a hűtőből, előkapom a mobilomat, és villámgyorsan küldök egy üzenetet Sarah-nak.

Siess! G&F már itt vannak, kell az erősítés!

Megnézem gyorsan a kakast, és örömmel látom, hogy egészen úgy néz ki, mint a receptkönyvben. Hé, Jamie Oliver, az én kakasom jobb lett, mint a tiéd! Ezen jót nevetek magamban, közben viszont vibrálni kezd a mobilom, úgyhogy gyorsan felkapom, miközben Oscar már szólít is.

Úton vagyok. Max. 5 perc. Jack kicsit késik, de ott lesz, amint tud. Bocs. Ne idd meg az összes bort nélkülem!

Öt perc. Azt még kibírom. A francba Jackkel. Sarah gyakorlatilag majdnem sírva fakadt itt, a konyhánkban a múlt héten, mert Jack megint lemondott egy randit, mivel későig kellett dolgoznia. És ez csak rosszabb lesz, ha néhány hét múlva elkezdődik az új műsora is. Hamarosan csakis úgy tudunk Jackkel kapcsolatban maradni, ha meghallgatjuk a rádióban. Lerázom magamról a bosszantó gondolatokat, bedobom a kinyitott borosüveget a jegesvödörbe, aztán felragasztom a vendégváró mosolyt rúzstól szinte tökéletesen duzzadó ajkaimra, és megindulok kifelé az előtérbe.

– Nem hiszem, hogy sokáig fogom ezt szó nélkül tűrni – mondom. Sarah és én a most már kissé kevésbé mutatós kakast bámuljuk, aztán Sarah ránéz az órára, és a fejét csóválja.

– Tényleg nagyon sajnálom, Lu, Jack mostanában tökre seggfejként tud viselkedni. Pedig tudja, mennyire fontos ez neked.

Jack most már másfél órás késésben van, és egy üzenettől eltekintve, melyben nem sokkal Sarah megérkezése után azt írta, hogy hamarosan itt lesz, semmi jelet nem adott.

– Írjak neki én is? Talán nem meri elolvasni az te üzeneteidet – javaslom, és újra töltöm Sarah poharát.

Sarah a fejét rázza. – Ne törődj vele. Gyere, vigyük be ezt, és együnk. Az ő baja, hogy erről lemarad.

Sokkal jobb lett volna, ha Jack úgy ahogy van, lemondja az estét, mert már olyan sokat késik, hogy az iszonyú nagy sértés, és minden esélye megvan arra, hogy Sarah ezek után le fogja szedni a fejét.

Elmúlt tíz óra, a kakas abszolút siker lett, és Gerry nem is rémes, ha már ivott egy kicsit. Fliss azonban borzalmas – antialkoholista, ráadásul vegetáriánus is (nem mintha zavarna, de egészen addig nem szólt, míg elé nem raktam egy jó nagy darab kakascombot! És most már tudom, kire emlékeztet! Wallis Simpsonra – darázsderék és fullánk!) Jack még mindig nem érkezett meg. És ami még rosszabb, nem is telefonált. Sarah most annyira ki van borulva rá, hogy csak szarzsákként emlegeti, és sokkal több bort vedel, mint rendesen szokott, szegény Oscar meg próbálja védeni Jacket, pedig Jack ezt most igazán nem érdemli meg.

– Csokimousse, valaki? – szólok közbe, hogy témát váltsak.

– Istenem, minden vágyam! – nyögi Gerry, úgy, mintha azt ajánlottam volna fel neki, hogy leszopom. Fliss viszont olyasféle sziszegő hangot ad, mint a Gonosz Nyugati Boszorkány, mikor Dorothy leöntötte egy vödör vízzel. Egyikről a másikra nézek, és nem tudom eldönteni, mit tegyek, mikor Sarah mobilja csörögni kezd. Mindannyian várakozva nézünk oda. A vacsora alatt Sarah először eldugta a mobilt a feneke alá, hogy időnként titokban ránézhessen, de aztán megunta, és nyíltan kitette Jack üresen maradt tányérjára. Azt hiszem, célzásként.

– Tessék – mondja Oscar, és megkönnyebbülten felsóhajt. – Mondd neki, hogy minden rendben, és van még kaja, ha esetleg nem evett.

Sarah mobilja zörög és bukdácsol Jack fehér porcelántányérján.

– Na, én aztán biztosan nem venném fel – Fliss méla undorral húzza fel az orrát. – Mocskos szemét.

Sarah rám néz, bizonytalanul és habozva. – Mit csináljak?

– Vedd fel – felelem, csak hogy felbosszantsam Flisst, és Sarah rögtön fel is veszi a telefont a tányérról, és megérinti a képernyőt.

– A jó francba, letette – mondja Sarah, és tekintetében csalódás tükröződik, pedig ezt mondja: – Megérdemli, a rohadt szarrágó! – Azzal visszateszi a telefont Jack tányérjára. – Együnk desszertet!

Ahogy hátratolom a székemet, Sarah mobilja újra rezegni kezd, ami azt jelzi, hogy Jack üzenetet hagyott neki.

– Fogadjunk, hogy egy kocsmában ül valahol – mondja Fliss, pedig neki aztán abszolút semmi joga nincs ebbe beleszólni, hiszen még soha nem találkozott Jackkel.

– Biztos bent kellett maradnia a munkahelyén. – Gerry hirtelen Jack pártját fogja, isten tudja, miért – talán mert ugyanannyira utálja a feleségét, mint én.

Sarah felemeli a telefonját. Az asztaltársaság elcsendesül, és mindenki azt a gépi hangot hallgatja, mely arról informálja Sarah-t, hogy egy új üzenete érkezett. Sarah fújtat egyet, aztán újra megnyomja a telefont, én meg szorítok, hogy Gerry nyerje a „fogadást”.

– Helló, ezt Sarah-nak üzenem – mondja valaki, gyorsan és hangosan, enyhe ausztrál kiejtéssel. Sarah az ismeretlen férfihang hallatán a homlokát ráncolva felnéz rám. – Azért hívom, mert ez a telefon kiesett egy fickó zsebéből, aki súlyos balesetet szenvedett a Vauxhall Bridge Roadon. A maga számát hívta a leggyakrabban – most itt várjuk mellette, hogy megérkezzen a mentő. Úgy gondoltam, tudni akar róla, amilyen hamar csak lehet. A nevem egyébként Luke. Tudassa velem, hogy mit csináljak a telefonjával, amint lehet.

Sarah már az üzenet vége előtt sírva fakad, és a rémület könnyei csorognak az arcáról. Letérdelek a széke mellé, és kiveszem a telefont remegő kezéből, mielőtt még elejtené.

– Mit tegyek, Laurie? – Sarah kapkodva veszi a levegőt, és iszonyú erősen szorítja a kezemet. Az arcából teljesen kiszaladt a vér; a végtagjai egyfolytában remegnek.

– Megyünk hozzá – mondom, és próbálok nyugodt hangon beszélni. – Hívok egy taxit, öt percen belül ott leszünk.

– És mi van, ha… – Sarah most már annyira hevesen rázkódik-remeg, hogy a fogai is összekoccannak.

– Ne! – vágok a szavába, és tekintetemet rászegezem, mert azt akarom, hogy hallgasson meg. – Ne mondd ezt! Ne is gondolj ilyet. Minden rendben lesz. Először odamegyünk, te meg én. Ez lesz az első lépés.

Sarah bólint, még mindig reszketve, mint a falevél, és próbálja összeszedni magát. – Te meg én. Ez lesz az első lépés.

Megölelem, erősen és szorosan, de a válla fölött egy pillanatra Oscar kifejezéstelen szemébe nézek, aztán elkapom a tekintetem.

Augusztus 5.

Laurie

Él. Hála istennek, hála istennek, él!

Lecsavarozott fémszékekben ücsörgünk, és valami húgymeleg izét iszunk, amit Oscar vett az automatából. Nem lehet megmondani róla, hogy kávé vagy tea. A doktornő pár órája kijött hozzánk; még nem láthatjuk Jacket. A műtőben van, mondta halkan, biztatónak szánt hangon, amitől én teljesen beszartam. Fejsérülés. Törött bordák. Megrepedt bal váll. A törött csontokkal még meg tudok békélni, azok összeforrnak. A fejsérülés viszont megrémiszt; elküldik majd Jacket CT-re, vagy mi a fenére, és akkor többet tudnak mondani. Nem is fogtam fel mindent, amit elmondott, mert az agyamban elkezdett szirénázni a nagy piros riasztócsengő. Fejsérülés. Az emberek bele is halhatnak a fejsérülésekbe. Ne halj meg, Jack! Meg ne próbálj meghalni itt nekünk! Nekem.

Sarah és én Jack ágyának két szélén ülünk. Próbáltuk elérni Jack anyját abban a pár zavaros percben, mikor kiderült, hogy a St. Pancras kórházban van, de aztán Sarah-nak eszébe jutott, hogy Spanyolországban van Jack öccsével, Albie-val. Én hagytam neki üzenetet, nem Sarah, nehogy egyből halálra rémisszük.

Úgyhogy együtt virrasztunk most Jack fölött, és várunk, mivel ez az egyetlen dolog, amit momentán tehetünk. Már kihozták a műtőből, és túl van a közvetlen életveszélyen, de még nem tudják, mennyire súlyos a fejsérülése. Nincs rajta ing, teljesen sápadt és teljesen mozdulatlan, attól eltekintve persze, hogy a mellkasa fel-alá jár. Egész testét kötések és csövek borítják, melyek mindenféle műszerekhez és tartályokhoz vannak erősítve. Jack most mérhetetlenül törékenynek tűnik, és hirtelen eszembe villan, mi van, ha jön egy áramszünet. De persze, biztos van utánpótlásuk. Mert nem hinném, hogy Jack képes lenne jelen állapotában saját magát életben tartani, tökéletesen ki van szolgáltatva a nemzeti áramszolgáltatásnak. Milyen nevetséges ez! Egész Londonban az emberek forralják a vizet, és töltik a telefonjukat, holott inkább spórolniuk kellene az energiával, hogy Jacket életben tartsák. Kérlek, maradj életben, édes Jack! Ne hagyj el bennünket! Ne hagyj el engem!

Az intenzív osztály furcsa hely: a nyugodt, „hétköznapi” üzemmód át meg át van szőve rémülettel; nem hallatszik más, csak a nővérek puhán halk léptei, az ágyak végére erősített kórképtáblák finom zörgése, valamint a jelzőberendezések és műszerpityegések aláfestő szimfóniája.

Nézem, amint Sarah megigazítja az ujjvégre rögzített műanyag csipeszt, mely az oxigénszintet méri, mialatt egy nővér fénylő kék nagybetűkkel felírja Jack nevét az ágya melletti éjjeliszekrény fehér táblácskájára. Behunyom a szemem, és bár egyáltalán nem vagyok vallásos, elkezdek imádkozni.

Augusztus 10.

Laurie

– Ne mozogj! Hívom a nővért.

És a vállam fölött hátranézve próbálok segítséget keresni, miközben Jack küszködve igyekszik feltámaszkodni az ágyban, bár az ügyeletes nővér egész világosan a tudtára adta, hogy nyomja csak meg a csengőt, ha segítségre van szüksége.

– A kurva életbe, Lu, hagyd már abba a zizegést! Egyedül is menni fog.

Jack persze nem merne ilyen mutatványokat megkockáztatni, ha Sarah is itt volna; Sarah ugyanis úgy seggbe rúgná, hogy arról koldul. Csak azért ilyen vakmerő, mert péntek lévén előbb el tudtam szabadulni a munkából, és egyedül jöttem meglátogatni. Pár napja tért magához, és az orvosok, hála isten, most már biztosan meg tudták mondani, hogy nincs maradandó agyi sérülése, bár még mindig vizsgálják, ugyanis az egyik fülére nem hall igazán jól. Azóta a napnál is világosabb, hogy Jack a világ legelvetemültebb betege. A rá jellemző hallatlan függetlenség az egyik legjobb tulajdonsága, de az, hogy rendre visszautasítja a segítséget, az jelen állapotában már szinte borderline szindrómás tünet. Katéter lóg ki belőle, a kezébe pedig infúziós tűt szúrtak, és azon keresztül kapja a fájdalomcsillapítót. Minden alkalommal, ha egyéni akcióba kezd, dühösen visítani kezdenek a riasztóberendezések, és a nővérek lélekszakadva rohannak az ágyához.

Mialatt a nővérke besétál a kórterembe, és felsegíti Jacket, hogy neki tudjon dőlni a párnának, én leülök.

– A csinos kis pofikája már kezd az idegeimre menni, O’Mara – mondja a nővér azon a kissé rendreutasító hangon, amely a gyakorlott kórházi személyzetre annyira jellemző.

Jack bocsánatkérőn elvigyorodik. – Köszönöm, Eva, és bocsánat. Megkínálhatom egy kis szőlővel? – És az oldalt lévő gyümölcsös kosárra bök, melyet a kollégái hoztak neki ajándékba.

– El tudja képzelni, hányszor kínálnak meg szőlővel egy nap? – És a nővér a szemüvegén át Jackre pillant. – Ha szeretne a kedvemben járni, nyomja meg a csengőt, ha legközelebb segítségre van szüksége.

A nővér nem is marad sokáig, és megint magunkra maradunk. A kórterem végében ülök egy szinte sterilre törölt műbőr karosszékben. Összesen hat ágy van, a többiben leginkább idősebb emberek fekszenek. Ez a délutáni látogatási időszak, de ez nem nagyon látszik, mivel a legtöbbjük az összegyűrődött fehér ágyneműn fekve szundikál pizsamában, és egy rokont sem látni körülöttük. Mögöttem fel van húzva az ablak, ameddig csak lehet, és bár némelyik éjjeliszekrényen ventilátor is zümmög, mégis alig lehet levegőt kapni.

– Nagyon meleg van ma – szólalok meg. Ügyeltem arra, hogy arra az oldalra üljek le, amelyiken Jack rendesen hall.

Jack felsóhajt. – Ide jutott a barátságunk? Hogy már csak az időjárásról csevegünk?

– Mi másról szeretnél beszélgetni?

Jack megvonja a nem törött vállát, aztán összerándul az arca a fájdalomtól. – Te vagy a nyerő nagynéni. Mondd el, min aggódnak ma a tinik?

Letekerem a csuklómról a hajgumit, és a hajamat felkötöm lófarokba. – Rendben. Leginkább lányok írnak, úgyhogy rengeteg kérdést kapok a menzesszel kapcsolatban.

Jack ingerülten forgatja a szemét. – Egyéb?

– Pattanások. Egy csomó kérdés a pattanásokról szól. Valaki a múlt héten megkérdezte, hogy jó-e a kutyanyál akné ellen.

Jack azonnal felderül a kérdés abszurditásán. – És mit mondtál neki?

– Hogy a macskanyál jobb.

– Nem hiszem.

– Hát persze hogy nem mondtam ilyet.

– Pedig azt kellett volna.

Kitöltök neki egy pohár jeges vizet a kancsóból, amit az előbb tett le a szekrényére a takarítónő, és belehelyezek egy tiszta szívószálat.

– Tessék, igyál! – Jacknek elég nehezére esik törött vállal és másik kezében infúziós tűvel felemelni a poharat, ezért én tartom oda neki, amíg a szívószálon keresztül iszik.

– Köszi – mondja Jack, és miközben visszahanyatlik a párnára, behunyt szemmel, bosszankodva fújtat egyet, egyfelől az erőlködés miatt, másfelől azért, hogy egy ilyen hétköznapi dologhoz, mint a vízivás segítséget kell kérnie. – Mondj még ilyeneket.

Kutatok az emlékezetemben, hogy vajon mi lehet elég érdekes a számára. – Megvan. Pár hete egy fiú írt nekem, mivel a lány, akiért totál odavan, Írországba költözik. A fiú tizenöt éves, a lány meg szigorú katolikus családból származik, akik ellenzik a kapcsolatukat. A fiú abban kért tanácsot, hogy meddig kell várnia, amíg legálisan ő is odaköltözhet.

– Korai szerelmi álmodozások! – mondja Jack, még mindig behunyt szemmel. – És mit mondtál neki?

– Azt, hogy jól tudom, mennyire fájdalmas valakit elengedni, akiről azt gondoljuk, szeretjük, de azt gondolom, nem csak egyetlen ember van számunkra kijelölve a világban. Ez túlságosan irreális volna, és nagyon korlátok közé szorítana minket. Hanem, mondtam neki, hagyjon magának egy kis időt, és figyelje meg, hogyan érez, mivel lehet, hogy idővel már nem is fog annyit gondolni arra a lányra, hiszen ez általában így szokott lenni, főleg, ha az ember csak tizenöt éves. Azt is mondtam neki, hogy néha elkövetkezik az a pillanat, mikor a boldogság mellett kell dönteni, mivel túl sokáig szomorúnak lenni nagyon kimerítő dolog. És hogy egy napon, mikor visszatekintünk, már nem is bírunk visszaemlékezni arra, vajon mit is szerettünk annyira abban az emberben.

Jack bólint, de a szeme továbbra is lehunyva marad.

– De azért azt is elmondtam neki, hogy néha, ugyan nagyon ritkán bizonyos emberek visszatérhetnek az életünkbe. És ha ez megtörténik, akkor őket soha nem szabad eleresztenünk.

Elhallgatok. Jack elaludt. Remélem, szépeket álmodik.

Szeptember 15.

Jack

A kurva anyját mindenkinek! Lecsapom a mobilomat a piszkos bögrékkel és kajamaradékokkal teli dohányzóasztal tetejére, és visszahanyatlok a kanapéra. Az időjárás is elmehet a jó picsába, a nap pont a szemembe süt. Ha nem szarnék bele az egészbe, felkelhetnék behúzni a függönyt, de tojok rá, és inkább behunyom a szemem. El is aludhatnék éppen, tekintve, hogy már hivatalosan is munkanélküli vagyok. Ez van, ha az ember balfasz módra nagy büszkén beadja a felmondását a régi munkahelyén, mielőtt még megkapná az új állást, aztán az utcán telibe kapja egy pasas, aki épp akkor kap agyvérzést a Volvójában. De legalább életben vagy, ezt ismételgeti mindenki, nézd a jó oldalát, és hasonló komplett faszságok. De mi jó van abban, ha végül nem bírod betölteni azt a kibaszott állást, amire egész eddig gyúrtál? Végigcsináltam a végeérhetetlen megbeszéléseket és állásinterjúkat, megvolt a kézfogás is, sőt, az újságban is készültek lehozni a kinevezésem hírét, és csak az a rohadt aláírás hiányzott a pontozott vonalon! Szóval már a postán van álmaim szerződése, mikor bang, hirtelen egy kórházi ágyon kötök ki, és Jonny Kibaszott Senki csak erre vár, hogy a helyembe lépjen. Két szék közül a pad alá. És most én vagyok a kibaszott senki, és ahogy kinéz a dolog, pár hónap, és még az albérletemet sem fogom tudni kifizetni. Az orvosok képtelenek megmondani, vajon valaha is fogok-e hallani rendesen a jobb fülemre, vagy sem. És nem hinném, hogy sorban fognak állni egy olyan DJ-ért, aki baszottul semmit se hall! És akkor mi lesz? Összeköltözöm majd Sarah-val és azzal a tehén kolléganőjével? Na nem, ez szóba sem jöhet. Az a buta tehén azonnal rohanna a főbérlőhöz, hogy beárulja az illegális bérlőt; azt se nagyon bírja elviselni, hogy egyvalakivel osztozzon a lakáson, engem meg különösképp utál. Biztos vagyok benne, hogy legszívesebben a Temze partján látna viszont, egy kartondoboz tetején csücsülve, de akkor se dobna nekem még egy pennyt sem.

Ó, micsoda öröm, hallom, hogy elfordul a kulcs a bejárati ajtó zárjában! Bárcsak lett volna bennem annyi előrelátás, hogy ágyban maradok, és előtte elreteszelem az ajtót. Bill valami családi esküvőre ment valahová északra, Phil pedig, aki hangmérnök a most már csak volt munkahelyemen, Goán van, ami azt jelenti, hogy ez senki más nem lehet, csak Sarah. Sarah, a folyton mosolygó Sarah, akiből csak úgy dől a tömény életöröm, mikor én meg nem akarok mást, csak bekapni valami lejárt szavatosságú kész kaját, és bámulni a szombati focimeccset a tévében. Pedig nem is szeretem a focit.

– Jack? Visszajöttem. Hol vagy?

– Itt – felelem, olyan mogorván, ahogy csak bírom. Sarah megjelenik az ajtóban, rózsaszín mini nyári ruhában, és valahol az agyam hátsó rekeszében szégyellem is magam, amiért itt kuporgok a kanapén háromnapos, curryfoltos melegítőben. Sarah Exeterben vagy hol volt három napig valami meló miatt; őszintén szólva azt hittem, csak holnap jön meg. Ezektől a rohadt fájdalomcsillapítóktól teljesen lefagy az agyam. Legalább nadrágot cserélhettem volna.

– Úgy festesz, mint aki egy háromnapos, füvezős, zabálós-piálós buliban volt – próbál viccelődni Sarah. – Vagy csak újraéli a diákéveit. Melyik?

Nagyszerű, emlékeztess csak arra, mi hiányzik annyira! – Egyik sem. Csak én vagyok itt, a távirányító meg egy csirkés vindaloo – mondom, és fel se nézek rá.

– Ez úgy hangzott, mint valami művészfilm címe – nevet Sarah könnyedén, és elkezdi összeszedni a koszos kávéscsészéket.

– Hagyd azokat, majd én megcsinálom.

– Nem gond.

– Akkor is.

Sarah rám néz, és napfénymosolya gyorsan lehervad az arcáról. – Hadd viseljem a gondodat, legalább néha-néha. Kérlek!

Megadom magam, lehunyom a szemem, és visszaejtem a fejem a kanapéra, mialatt Sarah eltakarítja a rendetlenséget utánam, és úgy érzem magam, mint egy bűntudatos tinédzser, akinek a mamája pont akkor lép be szobába, mikor épp készül kiverni a farkát. Jézusom, mekkora egy fasz vagyok! Érzem Sarah parfümjét, finom és egzotikus, és erről eszembe jutnak azok az esték, mikor elmentünk valahová a városba, és a késő éjjelek is, mikor együtt voltunk az ágyban. A balesetem óta egyszer sem szeretkeztünk. Igazából már előtte sem túl sokat. Mialatt jól hallom, hogy Sarah még mindig zörög a tányérokkal és a bögrékkel a mosogatóban, kinyitom a szemem. Parfümje illata még mindig érezhető, de már összekeveredett a múlt esti curry és az én állott izzadságszagommal. Nem valami jó kombináció.

– Arra gondoltam, kimehetnénk valahova – szól be a szobába Sarah, és bekapcsolja a konyhai rádiót. – Csodálatos odakint a levegő.

Felsóhajtok, bár nem annyira hangosan, hogy odakint is hallható legyen. Savanyú avas szag árad belőlem, de túlságosan kivagyok ahhoz, hogy bármit is tegyek ellene. Nem hinném, hogy van egyáltalán tiszta alsógatyám. A vállam még mindig fáj, és a bordám is sajog, valószínűleg azért, mert nem végzem azokat a gyakorlatokat, amiket a heti egyszeri fizioterápián adnak, amire nem is mindig megyek el. Isten tudja, miért. A csontjaim eltörtek. De majd beforrnak. A fülemre viszont nincs fizioterápia. Az egyetlen testrészem, aminek a gyógyulásáért bármit megtennék, maradandó károsodást szenvedett. Persze beszélnek mindenféle hallókészülékről meg ilyesmikről, de most őszintén, mi a fasz értelme volna? Az igazi gond ugyanis az, hogy a karrieremnek befellegzett, és ezen egy doki sem tud segíteni.

– Mit szólsz? – Sarah megjelenik az ajtóban, és az a mentazöld kötényke van rajta, amit néhány hete vett.

– Azt, hogy úgy nézel ki, mint egy háziasszony az ötvenes évekből.

Sarah a szemét forgatja. – Úgy értettem, ahhoz, hogy kicsit kimozduljunk, Jack! Csak egy kis séta a parkban, vagy ilyesmi, vagy elmehetnénk enni abba az új kávéházba a Broadwayn. Valaki azt mondta, tisztára Kalifornia.

Ez meg vajon mi a faszt jelent? Hogy gabonadzsúszt iszunk, és kelbimbót eszünk hozzá? – Talán.

– Kinyissam neked a zuhanycsapot?

Ez kihoz a sodromból. – Mi a franc vagy te, az anyám?

Sarah nem felel, de látom a sértettséget a szemében, és megint egy nagy fasznak érzem magam. Egyszerűen csak torkig vagyok azzal, hogy mindenki körülöttem ugrál. Nem Sarah-ról van szó, hanem anyáról, aki hetente kétszer megjelenik egy rakás kajával, amit abszolút nincs kedvem megenni.

– Bocs – motyogom. – Rossz napom van.

Sarah lassan bólint egyet. Ha belelátnék a fejébe, úgy vélem, hallanám, amint mindennek elmond, amit egyébként meg is érdemlek. Szinte hallani vélem, ahogy azt üvölti, „mocskos önző szemét”, pedig igazából egy szót sem szól.

– Menj, és zuhanyozz le – mondja végül, aztán sarkon fordul, és visszamegy a konyhába. Felkelek, hogy megtegyem, amire kért, és ahogy elmegyek a konyha mellett, felmerül bennem, hogy odamegyek hozzá a mosogatóhoz, megcsókolom a nyakát, és rendesen bocsánatot kérek. Aztán meghallom a rádióban a vidám szignált, és utána annak a hangját, akit egykor riválisomnak tekintettem. Elönt a sárga irigység, és minden kedvem elmegy attól, hogy civilizáltan viselkedjek. A kurva anyját mindenkinek!

Október 24.

Laurie

– Nem tudom, mit tegyek, Laurie. – Sarah a bort lötyböli a poharában, és tök elesettnek tűnik. Már korábban megkérdezte sms-ben, lehetséges volna-e, hogy munka után összefutunk egy italra; és bár egy csomó e-mailt át kéne még futnom, az üzenet hangvételéből éreztem, hogy valami nagyon nyomja a szívét, úgyhogy hagytam a fenébe a munkát, és eljöttem, hogy találkozzam vele. Jól éreztem. Azt eddig is tudtam, hogy az élet Jack mellett a balesete óta nem éppen rózsás, de abból, amit Sarah az elmúlt kábé egy órában elmondott, az jött le, hogy Jack mostanra szinte elviselhetetlen lett.

– És most úgy döntött, hogy nem vesz be több fájdalomcsillapítót – meséli Sarah. – Tegnap lehúzta az összeset a vécében. Azt mondja, a gyógyszerek bambává teszik, de én azt hiszem, azért akarja, hogy fájdalmai legyenek, hogy panaszkodhasson.

Ha Sarah kicsit érzéketlennek tűnik most, azért még nem kell elítélni. Ő ugyanis mindent megtett, hogy jó képet vágjon a dolgokhoz a baleset óta, cserébe viszont, és ezt konkrétan tudom, nulla köszönetet kapott Jacktől. A baleset már három hónapja történt, és minden alkalommal, ha találkozom Jackkel, mióta kijött a kórházból, extrém durván viselkedik, különösen Oscarral. Eljutottam arra a pontra, hogy már kerülöm.

– Vagyis nem volt túl sok szerencséje állásvonalon, igaz? – Már akkor tudtam a választ, mielőtt feltettem volna a kérdést. Habár Jack most már testileg jó állapotban van, érzelmileg még nem jutott túl a krízisen, sőt. Az összes sérülése közül, amivel együtt kell élnie, a részleges halláskárosodás a legkegyetlenebb, legalábbis a karrierjét tekintve.

Sarah a fejét rázza. – Nem is tudom, hogy egyáltalán keresett-e állást, de abban szinte biztos vagyok, hogy egyetlen rádióval sem lépett kapcsolatba. – Kivesz egy kesudiót a kettőnk között az asztalon heverő zacskóból. – Aggódom érte, Lu. Olyan, mintha állandóan rohadtul dühös volna. És semmit nem akar csinálni; iszonyú küzdelem árán tudom csak kirángatni a lakásból. – És sóhajt egyet. – Attól félek, hogy a végén még valami remete lesz belőle, vagy ilyesmi.

Igyekszem gondosan megválogatni a szavaimat. – Nagy trauma érte. Ez lehet egyfajta kompenzálás, nem?

– De hát épp ez az. Nem kompenzál, csak ül egy helyben, bámulja a falat, és növeszti azt a vacak szakállat, ami egyáltalán nem is áll jól neki.

Az asztal melletti hűtővödörben álló félig üres fehérboros palackból töltök mindkettőnk poharába. – Próbáltál már beszélni az orvosával?

– Jack azt mondja, megfojtom a gondoskodásommal. – Sarah a poharába bámulva a homlokát ráncolja. – És addig jó neki, amíg tényleg meg nem teszem, ahogy mostanában viselkedik! Soha nem hív fel, és nem is üzen. A baleset óta több üzenetet kaptam Luke-tól, mint tőle. Ilyen baromi szarul állnak a dolgaink.

Sarah laza kapcsolatban maradt Luke-kal, a kedves ausztrállal, aki a baleset estéjén megtalálta Jack telefonját.

– Gonosz dolog, ha már alig várom, hogy a jövő héten elutazhassak?

– Nem, egyáltalán nem gonosz. Rád fér némi kikapcsolódás. – Sarah húgának leánybúcsúja a Kanári-szigeteken jobbkor nem is jöhetett volna. – Talán jót tesz Jacknek, ha rágódik a dolgokon, úgy, hogy közben nem vagy ott, hogy felvidítsd. És legalább többet gondoskodik majd saját magáról.

Sarah felsóhajt, és a vállát vonogatja. – Neked akkora szerencséd van Oscarral. Nem emlékszem, hogy valaha is rossz hangulatban láttam volna.

És tényleg komolyan meg kell erőltetnem magam, hogy felidézzem, mikor is kaptunk össze utoljára. – Igen, ő nagyon stabil srác.

– Ugye nem akarod meglátogatni őt, mialatt én távol vagyok? Vagy igen? – Sarah úgy néz rám, mintha én lennék az utolsó reménysége. – Neked talán megnyílik. Nekem az istennek sem akar semmiről sem beszélni.

Erre most mit mondjak? Nemet nem mondhatok. – Gondolod, hogy esetleg Oscarral jobban meg tudná beszélni a dolgait? Talán jobban menne neki egy férfival – Még mielőtt a mondat végére érek, már tudom, hogy ez nevetséges ötlet.

Sarah rezignáltan rázza a fejét. – Kérlek, Lu, ne sértődj meg ezen, és vissza ne mondd Oscarnak, de nem hiszem, hogy ő és Jack egy hullámhosszon lennének. Úgy értem, Oscar persze kedveli Jacket, csak sokszor nem nagyon tudja, mit is mondjon neki.

Nem igazán tudom, mit feleljek erre, ezért csak bólintok egyet, és iszom egy korty bort. És mivel nem maradt más választásom, benyúlok a Kate Spade táskámba, és előveszem a naptáramat.

– Rendben. – Kinyitom a naptárat, ujjamat végigfuttatom a jövő héten, és a szombatnál megállok. – Úgy tűnik, Oscar délelőtt vadászatra megy.

Mikor Sarah erre kérdőn felhúzza a szemöldökét, elnevetem magam. – Ne is kérdezd! Afféle ajándékélmény-cucc, a bátyja kapta, azt hiszem. Mialatt Oscar ott lesz, elmehetnék meglátogatni Jacket.

Sarah megkönnyebbülten engedi le a vállát. – Én nem tudom, hogyan juthatnék közelebb hozzá. Eljutottunk oda, hogy bármit mondok, az kihozza a sodrából. Veled talán nem mer ennyire durva lenni.

A mobilom világítani kezd az asztalon, és szinte bűntudatot érzek, amiért a kezdőképernyőn egy Thaiföldön rólam és Oscarról készült kép villan fel.

– Oscar az, a vacsoráról kérdez – mondom, és gyorsan végigfutom az üzenetet. Nem merek figyelmen kívül hagyni egy üzenetet sem, hátha valami rossz hír; és ezen nincs is mit csodálkozni, tekintve, ami Jackkel történt.

– Milyen házias! – jegyzi meg Sarah. Igen az, nem tagadom. Én nem nagyon tettem lépéseket, hogy máshová költözzek, részben Jack balesete miatt, de őszintén szólva elsősorban azért, mert élvezem, hogy „papás-mamást” játszhatom anélkül, hogy lakbért és számlákat is kéne fizetnem. Tudom, hogy így élni kissé nevetséges, de Oscar számára ez a természetes, és bevallom, nagyszerű érzés, hogy biztonságban érezhetem magam. Időnként elmerengek azon, vajon nem túl biztonságos-e, de ahogy most itt ülök Sarah-val, érzem, hálás lehetek a sorsnak, amiért így alakult az életem.

– Jól van. – Sarah a mobilom felé bök a szemével, melyen az Oscar által összedobott bolognai szósz képe villan fel egy pillanatra. – Úgy tűnik, igyekezned kell!

Mikor elindulás előtt felállok, magamhoz ölelem Sarah-t. – Jack rendbe jön, meglátod, Sarah! Tudom, hogy így lesz. Sok mindenen ment keresztül. Csak adj neki még egy kis időt.

– Mást se teszek – feleli Sarah, és belebújik a dzsekijébe. Az elmúlt napokban hűvösebb lett az idő. London hirtelen megtelt télikabátokkal.

– Élvezd csak a napsütést! – Rám tör az ellenállhatatlan vágy, hogy Sarah-val menjek, táncoljunk és nevessünk, és olyan gondtalanok és szertelenek legyünk megint, mint amilyenek a Delancey Streeten voltunk.

– Majd iszom egy koktélt az egészségedre! – vigyorog Sarah.

November 3.

Jack

– Látogatód van a nappaliban, Jack – kiált be Billy az előszobából. A fürdőben vagyok éppen, és félgőzzel a fogamat mosom. Tudom, hogy nem lehet Sarah, mert ő Tenerifén sütteti a hasát. És azt is tudom, hogy a munkahelyemről sem lehet senki, mert, hát persze, nincs is munkahelyem. Azt meg csak remélni tudom, hogy nem megint a hülye anyám az, mert ha ő, és Billy, miközben elindultak a focimeccsre Phillel, beengedte, akkor tuti, hogy megölöm. El kellett volna mennem velük. De várjunk csak, hiszen nem is hívtak. Őszintén, nem hibáztatom őket érte. Már sehová sem hívnak, mert úgyis tudják, hogy a válaszom nem. Lehet, hogy Mila Kunis az. Szerencséje van, most zuhanyoztam.

– Laurie! – kiáltok fel meglepetten, és megtorpanok a nappali ajtajában. Laurie a szék karfáján ül, piros gyapjúkabátja még állig be van gombolva, kerek kalapját azonban már a kezében tartja.

– Jack! – Kissé félszegen mosolyog, és ez a mosoly a tekintetében már nem is tükröződik.

A vállam fölött hátranézek a konyha irányába, mert hirtelen az az érzésem támad, hogy nincs egyedül. – Hol van a szépfiú?

– Oscar a neve – feleli Laurie sértődötten.

Vállat von. Nem igazán akarok arról a balfékről beszélgetni, úgyhogy témát váltok. – Kávét?

Laurie a fejét rázza.

– Bort? Sört?

Újabb elutasítás, de azért Laurie leveszi a kabátját, én pedig kimegyek a konyhába, és hozok magamnak egy sört.

– Jó újra látni téged – mondja Laurie, mialatt én visszamegyek a nappaliba, és lehuppanok a kanapéra. – Hogy mennek a dolgok?

– Csodásan! – És felemelem a poharamat. – Fenékig.

Laurie mozdulatlanul ül, mialatt én ledöntök egy fél üveg sört.

– Biztos nem kérsz?

– Délelőtt fél tizenegy van, Jack!

Remélem, hogy a sör jót tesz a másnaposságomra. Kutyaharapást szőrivel! Most már kezdem bánni, hogy hirtelen haragomban eltüntettem az összes fájdalomcsillapítót, és orvosságként inkább vodkát iszom. Tudom, hogy ez így nem mehet tovább. Még mindig kóválygok a tegnap estétől.

– Csak azért jöttél ide, hogy közöld velem, mennyi az idő? Erre a célra itt van az órám. – Csupasz csuklómra nézek, és csak akkor döbbenek rá, hogy már egy ideje nem láttam az órámat. Valószínűleg ott lesz valahol a szobában, a többi egymásra hányt cucc között; Billy és Phil ugyanis ragaszkodnak ahhoz, hogy itt kint rend legyen, ezért az én szobámban gyűlik össze mindaz, ami „Jack”. Laurie megrökönyödve néz rám. Isten tudja, miért. Hiszen ő kezdte azzal az álszent megjegyzéssel a sörömmel kapcsolatban.

– Nem. Hanem azért, mert aggódom miattad – mondja Laurie, és a szék karfájáról belehuppan az ülésbe, térdeit felém fordítva.

– Nos, amint látod, erre semmi szükség. – Azzal széles gesztussal rámutatok egész véletlenül tiszta pólómra. – Annak dacára, amit, kétség nem fér hozzá, Sarah mondott neked, láthatod, nem fetrengek az önsajnálat bűzlő pöcegödrében. Lezuhanyoztam, megreggeliztem, úgyhogy szépen lejöhetsz erről az öngyilkosfigyelő szerepről, vagy mi a franc akar ez lenni.

– Egy tiszta póló nem igazán győz meg arról, hogy jól vagy – mondja Laurie. – Ha beszélgetni akarsz, engem bármikor megkereshetsz.

Elnevetem magam. – Ha mindenáron az emberek problémáival akarsz foglalkozni, menj, és jelentkezz a szamaritánusoknál.

– Ezt most azonnal hagyd abba! – mondja Laurie, és egyenesen a szemembe néz. – Elég volt!

– Elég volt? – Remélem, hogy a borotvaéles, gúnyos hangszín betalált. – Elég?

Laurie felszegi az állát, és kerekre nyílt szemmel, figyelmesen vizslat. – Igen, Jack. Elég. Nem azért jöttem ide, hogy veszekedjek veled. Semmi okod nincs arra, hogy ilyen cefetül durva legyél velem.

Rápillantok. – Hogy megy a munka?

Laurie egy pillanatra mintha megzavarodna attól, hogy ilyen gyorsan témát váltottam. – Öööö… – makogja. – Hát, jól. Szeretem csinálni.

– Jó neked – bólintok, és a sörösüveggel feléje bökök. – Bár én mindig úgy képzeltem, hogy egy kicsit, hogy is mondjam csak, felnőttesebb munkát fogsz találni. – Na, most nem vagyok büszke magamra. Jól tudom, mennyit jelent Laurie-nak, hogy megkapta ezt az állást, és hogy mennyire kurvára jó benne. Nem tudok elképzelni nála jobb szívű és kedvesebb embert, aki úgy válaszolna a tinik problémáira, hogy közben nem kicsinyli le azokat. Látom, mennyire megsértettem bántó megjegyzésemmel. Mindkettőnk számára jobb volna, ha most elmenne.

– Úgy gondolod?

Bólintok. – Persze mindenkinek el kell kezdenie valahol.

– Igen, azt hiszem, így van – feleli Laurie. – És neked hogy megy az állásvadászat?

Ez ügyes! Mikor amúgy is egy rohadt balfasznak érzem magam, akkor ő bedobja ezt. – Tudod, hogy van ez. Nagy a sorban állás, de én még nyitva hagyom a lehetőségeket.

– Jobb lesz, ha veszel magadnak egy új borotvát, mielőtt elmész valamelyik állásinterjúra.

Kezemmel önkéntelenül is végigsimítom a borostámat. Oké, lehet, hogy a borosta azóta már egyfajta szakállá alakult. De azt hiszem, kibékülök vele. – Veszekedni jöttél? Mert azt könnyen megkaphatod.

– Nem, persze hogy nem – mondja Laurie felindultan. – Nézd, Jack. Mindenki aggódik miattad. Sarah. A mamád… Tudom, hogy a baleset milyen szörnyű volt neked, és hogy az állásod elvesztése mennyire szar dolog, de nem főhetsz tovább a saját levedben. Te nem ilyen vagy.

Nézem, ahogy beszél; ajkainak mozgását, fogainak egyenes vonalát. Biztos a fejembe szállt a sör. – Te alig változtál az elmúlt évek alatt – mondom, és magam is meglepődöm, mit mondtam, mire Laurie arcára az aggodalom helyett döbbenet ül ki. – Még mindig egy csavargóra vagy egy párizsi lelencre emlékeztetsz.

Laurie teljesen megrökönyödik ezen, és már épp mondani akarna valamit, de aztán mégis meggondolja magát, és ezt mondja: – Sarah mesélte, hogy kidobtad az összes fájdalomcsillapítót.

– Tompává tettek.

– De hát pont arra valók, Jack! Hogy eltompítsák a fájdalmat.

Fújtatok egyet, mert nem csak a fájdalmamat tompították el. Hanem az agyamat is. Úgy járkáltam, mintha ólomcipő volna rajtam, ahhoz is túl fáradt voltam, hogy felemeljem a seggemet az ágyból, és olyan bamba, hogy csak arra voltam képes gondolni, mikor lesz a következő kajálás, és mikor fekhetek újból ágyba. Persze azt is el kell ismernem, hogy a pia kábé ugyanilyen hatással van rám.

– Hiányzol. – Mintha ezt nem is én mondtam volna, annyira, hogy majdnem hátranézek, hátha van ott valaki más is.

Laurie attitűdje hirtelen megváltozik, letérdel elém, és kezét az enyémre teszi. – Nézz rám, Jack. Figyelj ide! Kérlek, hagyd, hogy segítsünk neked. Hagyd, hogy legalább én segíthessek. Hagyd, hogy megint a barátod legyek.

Komolyan néz rám hatalmas ibolyakék szemével, és ujjaival az enyéimet szorítja.

– Ez mindig is így volt közöttünk, igaz? – Már nem tudom kontrollálni a kimondott szavakat. – Ha rám nézel, tudom, hogy te igazán belém látsz. Nem hinném, hogy bárki más képes lenne erre, Lu. Legalábbis nem úgy, ahogy te.

Laurie nagyot nyel, aztán lefelé fordítja a tekintetét, és a homlokát ráncolja, nyilván zavarában, hogy ilyen irányt vett a beszélgetésünk. Én is zavarban vagyok.

– Hogyan segítnék neked? – kérdezi, makacsul ragaszkodva az általa megkezdett irányvonalhoz. – Készítsünk listát mindarról, ami foglalkoztat, és menjünk végig rajtuk szisztematikusan?

Engem azonban momentán csak egy dolog foglalkoztat: Laurie. – Neked mindig olyan illatod van, mint a nyári virágoknak. Ez a kedvenc illatom ezen az egész kibaszott világon.

– Jack…

Egyszerűen nem tudom megállni. Most először érzem magam férfinak isten tudja, mióta, és ez olyan átkozottul jó érzés, mintha valami kómából ébrednék. Laurie kezét melegnek és törékenynek érzem az enyémben, és az egyetlen dolog, amit tehetek, jobban mondva, aminek nem tudok ellenállni, az, hogy számat az övére teszem, és megcsókolom, remegő ajkakkal, de lehet, hogy az övéi remegnek. Váratlanul éri a dolog, és egy pillanatra minden tökéletes, kezem az arcára simul, ajkamra tapadó ajkait forrónak érzem. Aztán a tökéletes pillanat elillan, mivel Laurie kiszakítja magát, el tőlem, és imbolyogva lábra áll.

– Jézusom, Jack, mit művelsz? – Iszonyú gyorsan kapkodja a levegőt, egyik keze a csípőjén, és kissé oldalra dől, mintha egész eddig futott volna.

– Hát nem ezért jöttél? – mondom neki, szégyenemben utálatos hangot ütve meg, és kézfejemmel megtörlöm a számat, mintha Laurie-nak rossz íze lett volna. – Míg távol van a macska, mindent szabad, ugye?

Laurie alig kap levegőt, és két kezét kipirult arcára teszi, úgy elképed attól, amit ezzel sugalmazni találtam. – Már jó ideje barátok vagyunk, Jack O’Mara, de ha még egyszer ilyesmit mondasz, végeztünk egymással. Világos?

– Ó, a fenséges és magasztos Laurie! – gúnyolódom, és én is felállok, majd fel-alá kezdek járkálni, mivel a kis szobában hirtelen klausztrofóbiás leszek. Hónapok óta be vagyok ide zárva, de most hirtelen másra sem vágyom, csak arra, hogy kinyissam az ajtót, és kiszabaduljak innét. Legszívesebben elgyalogolnék a szigetország legvégébe, aztán belesétálnék a tengerbe, és meg sem állnék, míg véget nem vetek ennek az egésznek. – Ez persze nem volt mindig így, igaz? Minden más volt, mikor neked volt szükséged vigasztalásra! Mikor te voltál szomorú, te voltál holtfáradt, és te fetrengtél a saját nyomorúságodban!

Laurie lassan csóválni kezdi a fejét, és szeme megtelik könnyekkel. – Kérlek, ne folytasd ezt, Jack. Ez most nem ugyanaz, és ezt te is tudod.

– Persze! – vágok vissza. – Azért volt más, mert akkor neked volt szükséged rám, én meg nem voltam ilyen fenséges és magasztos, hogy elutasítsalak. – És ujjammal Laurie felé bökök a levegőben. – Megszántalak, te viszont, most, hogy fordult a kocka, nem bírsz arra vetemedni, hogy visszaadd a kibaszott kölcsönt. – Ez nem igaz. Egy szó sem igaz belőle. Nem ismerek magamra. Micsoda elvetemült lúzer lett belőlem! Teszek egy lépést Laurie felé, hogy nem is tudom, mit tegyek vele, ő viszont rémülten hátrál előlem. A tekintetében látom azt az embert, akivé váltam, és ettől kurvára rosszul leszek. És akkor, ahogy mozdul egyet, megvillan a nyakán az az átkozott tengeri csillag alakú medál, én meg odanyúlok, és elkapom. Nem tudom, miért, az egész totál irracionális, csak szeretnék valamit tenni, hogy megállítsam, de ő elrántja magát, és a medál leszakad a nyakából, és a kezemben marad. Egy pillanatig meredten bámulom, aztán ledobom a földre. Ezután mindketten lemerevedve állunk, és csak bámulunk egymásra. Laurie mellkasa fel-le emelkedik, én meg szinte hallani vélem, ahogy zubog a vér az ereimben, mint mikor víz zúdul a sziklákra.

Lassan, óvatosan, szemét egy pillanatra sem véve le rólam, Laurie lehajol, és felveszi a nyakláncát, mintha valami támadásra kész állat volnék.

– Rohanj csak haza, Tengeri Csillag, és soha ne is gyere vissza! – mondom neki, elcsámcsogva kicsit azon a szánalmas becenéven, amit Oscar használ, mikor azt hiszi, senki nem hallja. Laurie most már zokog, teljes szívéből zokog, aztán sarkon fordul, és szaladni kezd, ki az ajtón, ki a házból, ki az életemből. Nézem az ablakból, amint távolodik, aztán lefekszem a padlóra, és ott is maradok.

Laurie

Jack nagyon megijesztett ma délelőtt. Nem, inkább megrémisztett. Nem is tudom, hogy mondom el Sarah-nak, ha megkérdi, hogy ment a látogatás. Nem volt fogalmam arról, hogy ilyen állapotba került: iszonyúan maga alatt van. Normális körülmények között nem egy erőszakos vagy gonoszkodó ember; ezért annyira ijesztő, hogy ma ilyennek kellett látnom.

A fürdőben vagyok, épp a hajamat tűzöm fel, és megfordulok, hogy megnézzem a tarkómat. Jól sejtettem: van rajta egy folt, egy pici piros hámsérülés, ahol a nyakláncom kapcsa beleállt a bőrömbe, mielőtt elszakadt volna. Vizes törülközőt teszek rá, aztán leülök a kád szélére. A nyakam nem érdekes; ismerem eléggé Jacket ahhoz, hogy tudjam, soha nem bántana készakarva; a lánc pedig elég vékony volt ahhoz, hogy könnyedén elszakadjon. Hanem amit ez az egész jelent, az bánt nagyon. És a szavai. Soha ne is gyere vissza.

November 12.

Jack

– Szeretnék, öööhm… virágot rendelni – mondom. Már percek óta csak lófrálok a virágosnál, és arra várok, hogy a többi vásárló mind kimenjen. Itt már mindent teljes karácsonyi díszbe öltöztettek, minden tele szalaggal meg magyalággal, és a polcok az egyik fal mentén csak és kizárólag azzal a hatalmas piros virágú növénnyel vannak tele, amelyet mindenki a kandalló tetejére szokott tenni, és kitartó küzdelmet folytat azért, hogy az új év beköszöntéig életben tartsa.

A negyvenes éveiben járó virágkötő nő pufidzsekiben van, ujjai vörösek és repedezettek. Annyira hideg van itt, hogy látszik a leheletem.

– Van elképzelése arról, hogy mit szeretne? – kérdezi a nő, miközben még az előző vevő rendelési lapjára írogat valamit.

– Olyasmit, amivel azt üzenhetném: Bocsánat, tisztára hülye voltam.

A nő egy pillanatra megállítja a ceruzát, aztán úgy néz rám, mint aki nem most hallja ezt először. – Piros rózsa?

A fejemet rázom. – Nem, nem. Semmi romantika vagy ilyesmi.

A nő szeme összeszűkül. – Az idősebb hölgyekhez nagyon illik például a krizantém… mondjuk az anyukáknak…

Jézusom, ki ez a nő? Virágárus vagy terapeuta? – Nem, nem az anyámnak lesz. Olyat szeretnék, ami szimplán annyit közöl, hogy őszintén sajnálom. Egy barátról van szó.

A nő eltűnik az üzlet hátsó részében, aztán kihoz egy nagy vázát, telis-tele hatalmas, krémfehér és levendulaszínű bazsarózsával. – Valami ilyesmi?

Jól megnézem a virágokat – az egyik fajta pont olyan, mint Laurie szeme.

– A fehérek jók lesznek – mondom. Nem szeretném, ha a virág egy jottányi nem szándékolt üzenetet is hordozna. – Van olyan üdvözlőkártyája, amire írhatnék valamit?

A nő odaad egy cipősdobozt, melyben kézzel írt címkék választják el a különféle kártyákat. A legnagyobb választék, jellemző módon, a következő szövegből van: „Sajnálom!” Nyilván nem én vagyok az első és utolsó srác, aki mocskos módon viselkedett. Igyekszem valami egyszerű dizájnt választani. Hirtelen döntök, és kettőt kihúzok a dobozból.

– Kettő csokrot szeretnék rendelni – mondom, és a bazsarózsákra mutatok, melyeket a nő közben letett a földre a pult mögé.

– Kettőt? – A nő felhúzza a szemöldökét.

Bólintok, és a nő most olyan pillantást vet rám, mint aki hatalmasat csalódott bennem. – Kér hozzá valami díszítést, valami egész keveset?

– Nem, így kérem őket, szimplán. – Gondoljon, amit akar, nem érdekel. Ha ugyanolyat rendelek mindkettőjüknek, abból nem lehet gond, akkor sem, ha Sarah elmeséli Laurie-nak.

A nő vállat von, és igyekszik közömbös maradni. – Kiviszem a virágokat – mondja. – A többi a maga dolga. – Azzal átad nekem egy golyóstollat, és odébb megy, hogy segítsen egy másik vevőnek, aki épp akkor lépett be kintről egy „Mikulás, itt is állj meg!” feliratú táblával, és egy csokor fagyönggyel a kezében.

Lenézek a picike kártyára, és azon merengek, hogy vajon hogy a fenébe írjak rá annyi mindent. Heteken keresztül úgy viselkedtem, mint egy komplett őrült. Laurie látogatása volt az utolsó csepp a pohárban; miután elment, ott maradtam a földön fekve, és akkor rádöbbentem, hogy az összes ember, akit szeretek, lassan veszélyesen közel kerül ahhoz, hogy lemondjon rólam. Rémisztő, hogy az ember milyen könnyen elveszítheti a kontrollt; egyik nap még fent vagy, magasan az egekben, másnap meg arccal a padlóra kerülsz. Azóta nem ittam egyáltalán, és elmentem a dokihoz is, hogy adjon kicsit enyhébb fájdalomcsillapítót. Pszichoterápiát javasolt; még az elején vagyok – de egyáltalán nem is biztos, hogy kell nekem ez a léleksimogatós-vigasztalós dolog.

Sarah, írom, sajnálom, hogy olyan seggfej voltam mostanában. Angyal vagy, hogy még mindig kibírod velem. Meg fogok változni. Csók, J. Gyorsan beteszem a borítékba, nehogy Judy bírónő el találja olvasni, aztán ráírom Sarah nevét és címét.

A másik kártya viszont üresen és ijesztően mered rám.

Kedves Laurie!? Laurie? Lu? Nem tudom, milyen hangnemet üssek meg. Habozok, a toll a kezemben, aztán hirtelen úgy döntök, a fene vigye, írom, amit gondolok, és reménykedem, hogy átmegy. A legrosszabb esetben veszek még egy kártyát 20 pennyért.

Helló, Laurie. Nagyon sajnálom, ahogy a múltkor viselkedtem. Nem gondoltam komolyan amit mondtam. Egy szót se. Kivéve, hogy hiányzol. Sajnálom, hogy tönkretettem a barátságunkat. Jack (tökfej) csók

Nem tökéletes, de megteszi, és a virágárus már úgyis árgus szemekkel bámul a pult mögül, ahová közben visszaszivárgott. Beteszem a kártyát a borítékba, kitöltöm a címzés helyét, és mindkét borítékot odacsúsztatom a nőnek a pultra.

Egy szót sem szól, mialatt megcsinálja a számlát, de mikor átadja nekem, elmosolyodik. Afféle gunyoros mosoly ez, mintha az mondaná: Nagyon nagy szemét lehetsz, de oké, elfogadom a pénzed, viszont ez nem jelenti azt, hogy helyeslem, amit csinálsz.

– Vigyázok majd, nehogy összekeverjem a küldeményeket – mondja szarkasztikusan.

– Remélem is – mondom neki. Most nem jut eszembe semmi okos, amivel visszavághatnék, hiszen tulajdonképpen igaza van. Nagyon nagy szemét vagyok, és nem érdemlem meg, hogy valamelyik is megbocsásson nekem.

November 13.

Laurie

– Egy másik férfi is küldözget neked virágot? Mondd meg, ki az, és kihívom párbajra.

Oscar most jött haza a munkából, és épp a kabátját akasztotta fel a fogasra, mikor feltűnt neki a bazsarózsacsokor az előszobaasztalon. Mikor megérkezett, komolyan azt fontolgattam, hogy kidobom az egészet a kukába, mivel biztos voltam benne, hogy Oscar megkérdezi, ki küldte, és nem akartam hazudni neki. Aztán mégsem hajítottam ki. Olyan szépek ezek a virágok, igazán megérdemlik a csodálatot; és nem tehetnek róla, hogy épp Jack O’Mara küldte őket. Elmosolyodom Oscar könnyű szívvel odavetett megjegyzésén; nem tudom, vajon annyira biztos-e a kapcsolatunkban, hogy nem is aggódik, vagy csak túlságosan jószívű, és hajlamos arra, hogy az ártatlanabb verziót fogadja el. Ugyanakkor azon sem csodálkoznék, ha valóban volna párbajpisztolya.

– Jack küldte őket – mondom, és a tengeri csillag medált fogdosom, melyet Oscar tudta nélkül megjavíttattam.

Oscar megáll az előszobában, és mialatt leteszi a kulcsát a váza mellé, egész enyhe homlokráncolás jelzi, hogy azért kicsit kételkedik.

– Néhány napja kicsit összezördültünk – mesélem. Amióta ott jártam Jacknél a házban, egyfolytában azon gondolkozom, mit mondjak el Oscarnak az egészből. Meddig tart az igazság, és hol kezdődik a hazugság? Most már azt kívánom, bárcsak már korábban elmeséltem volna.

Oscar követ a konyhába, és leül az egyik reggelizőszékre, mialatt én mindkettőnknek öntök egy-egy pohár vöröset. Ez nálunk már megszokássá vált, ha Oscarnak nem kell valamelyik kuncsaftjával vacsoráznia; és tudom, hogy kicsit „ötvenes évekbeli háziasszony” jellegű a dolog, de Oscar tényleg olyan sokszor dolgozik késő estig, hogy mire hazaér, elkészítem a vacsorát és felnyitok egy üveg bort. Úgy érzem, ez a legkevesebb, amit megtehetek, ha már egyszer ingyen lakom nála. Egyelőre. Különben sem bánom; amíg meg nem kér, melegítsem elő a papucsát, vagy pucoljam ki a pipáját, jók vagyunk. Van abban valami megnyugtató, hogy hazaérve zöldséget vagdosok, különösen egy ilyen hosszú nap után, mint ez a mai. Nyerő nagynéninek lenni nem csak abból áll, hogy trendi ruhákról meg menzeszproblémákról fecseg az ember. Ma délután különösen nehéz ügyeim voltak: hosszasan próbáltam utánajárni a bulimiának, hogy segíthessek egy tizenöt éves fiúnak, aki ezt a családja elől is eltitkolja. Néha azt kívánom, bárcsak sokkal többet tudnék tenni; sokszor érzem úgy, hogy nem vagyok eléggé olvasott ehhez a munkához.

– És miről vitatkoztatok, te és Jack?

– Jack nagyon kiborította Sarah-t – mondom. – Önpusztító magatartása odáig fajult, hogy átlépte azt a határt, mikor már csak nyavalyogni tud, és sajnáltatja önmagát. Sarah megkért, hogy esetleg próbáljak rá hatni, de ez nem igazán sikerült.

Ezt természetellenesen gyorsan hadarom el, mint egy gyerek a színjátszó körben a színpadon, aki végigrohan az előre betanult szövegen, nehogy elfelejtse, és tönkretegye az egész darabot. Most jövök csak rá, hogy különböző embereknek, különféle okokból, de folyamatosan hazudtam Jack O’Marával kapcsolatban szinte azóta, hogy megismertem őt. Akkor is, ha néha csak elhallgattam bizonyos dolgokat.

Oscar megkóstolja a bort, és közben nézi, amint kihúzom a sütőből a sült húst, amit már előkészítettem.

– Talán egy kis levegőváltozás jót tenne neki – mondja, közömbösnek tűnő hangon.

Bólintok. – Egy kis utazás nem rossz ötlet.

Oscar megoldja a nyakkendőjét, és kigombolja öltönye felső gombját. – Hosszabb távú dologra gondoltam. Újrakezdésre. – Oscar megáll, és vizsgálódva néz rám. – Új város, mondjuk. Úgy értem, mindenhol van helyi rádióállomás, nem?

Mi a megfelelő szó a denevérek csoportjára? Horda? Csorda? Megvan! Kolónia. Szóval egy egész kolónia denevér rejtőzik bordakosaram mögött, és kis karmaikkal a csontjaimba kapaszkodva függeszkednek rajta; és most, mikor felmerül, hogy Jack valahol, Londontól messze új életet fog kezdeni, elkezdenek mocorogni, és verdesnek azokkal a hátborzongatóan papírvékony szárnyaikkal. Émelyegni kezdek a gondolatra. Valóban jó lenne, ha Jack elköltözne innen? És vajon hová menne? És vajon Sarah is vele menne? Arra a gondolatra, hogy esetleg elveszíthetem őket, a kis korty bor helyett, amit meg akartam inni, hatalmasat kortyolok.

– Sarah-nak szuper munkahelye van, aligha hagyná el Londont – mondom higgadtan, és tálakat veszek elő a szekrényből.

Oscar engem nézve iszogatja a borát. – Vannak vonatok. Sarah nyugodtan Londonban maradhat.

Oscar még soha nem adott nyíltan hangot Jackkel szembeni ellenérzésének, és úgy sejtem, azonnal abba is fogja hagyni. Tisztában vagyok azzal, hogy vannak vonatok, és hogy ha különböző városban élnének, éppen utazgathatnának is, ha látni akarják egymást. Csak én ezt nem szeretném.

– Ez csak egy kósza gondolat – mondom, és remélem, hogy ez egyiküknek sem jutott soha az eszébe. Ez önzés a részemről? Persze belátom, volna előnye annak, ha Jack elölről kezdene mindent egy olyan helyen, ahol nem terhelnék őt azok a negatív vonatkozások, mint amelyek ide kötődnek: a baleset, a derékba tört karrierje. És mostanában úgy gondolom, én is effajta negatív vonatkozás lehetek. A barátságunk törékeny lett, mint a tűzperzselte ág; és ha visszatekintek, igazából soha nem volt olyan őszinte, mint amilyennek gondoltam. Persze azért igazinak tűnik, de bizonyos célzatosság vezérli: mégpedig az, hogy mindketten szeretjük Sarah-t. Oscar egy szót sem szól; ma este különleges hangulat uralkodik köztünk, van valami súlyos a levegőben, mintha vihar előszele lenne.

– Milyen volt a napod? – kérdezem mosolyogva, legalábbis kifelé.

– Zűrös – sóhajt fel Oscar. – Nagy a nyomás. Peter még mindig szabin van, úgyhogy az ő munkája java részét is én végzem el a magamé mellett.

Néha elgondolkozom azon, vajon a bankárság valóban Oscarnak való hivatás-e. Van valami közelharc jellege, ami nem illik Oscar alaptermészetéhez, bár az is lehet, hogy alábecsülöm Oscar kaméleonszerű átváltozási képességét, és komplett karaktert tud váltani, amint reggelente áthúzza a vállán piros nadrágtartóját. De akkor vajon melyik az igazi Oscar? A csupasz mellű thai szerelmem, vagy a keményített ingű városi? Ha egy éve kérdezi ezt valaki, habozás nélkül rávágom, hogy az első, de most már nem vagyok benne olyan biztos. A nagy nyomás ellenére kétségtelenül élvezi, amit csinál. Korán kezdi a munkát, és későig marad, és azokon az estéken látom a legboldogabbnak, mikor sikerült nyélbe ütnie egy üzletet. És öt vagy tíz év múlva mit fogok róla mondani? Vajon annyira beszippantja és bedarálja a pénzügyi világ, hogy nem látom már benne az én Robinson Crusoe-mat? Remélem, nem így lesz, és elsősorban az ő, és nem a saját érdekemben.

– Nem akarsz lezuhanyozni? – Leveszem a fedőt a húsról, és öntök hozzá még egy kis bort, aztán visszateszem a sütőbe még pár percre. – Ez várhat még egy kicsit.

*

Az este végén végigsétálok a lakáson, és leoltom az összes villanyt, mielőtt csatlakoznék Oscarhoz az ágyban. Az előszobában kicsit megtorpanok, és ujjamat az asztali lámpa kapcsolóján tartva nézem a bazsarózsákat, melyeket a lámpa fénye krémszínű izzásban tart. Csodálatosak, de az egyikről már lehullott egy szirom, és a padló deszkáján kötött ki. De hát így van ez a virágokkal, nem? Dúsak és extravagánsak és hamar magukra vonják az ember figyelmét; hajlamosak vagyunk azt gondolni róluk, hogy ők a legbecsesebbek a világon, aztán nagyon rövid idő múlva már egyáltalán nem is szépek. Elhervadnak, és barnára színezik a vizet, és hamarosan meg kell válnunk tőlük.

Elindulok a hálószoba irányába, aztán meztelenül becsusszanok a paplan alá, egyenesen Oscar karjaiba, és ajkaimat a mellkasára nyomom.

2013

Újévi elhatározások

Az elmúlt években azzal kezdtem elhatározásaim sorát, hogy keresek végre egy nekem való újságírói állást.

Ebben az évben hivatalosan ugyan nem kell ideírnom ezt, de azért titkon el tudnék képzelni kicsikét nagyobb kihívást is annál, mint hogy tini lányoknak a fiúkról, vagy arról írogassak, hogyan tudják úgy fésülni a hajukat, mint Katniss Everdeen. Nem arról van szó, hogy nem élvezem ezt a munkát; hanem arról, hogy az olvasótáborunk relatíve szűk, és nem látom, hogyan fogok valaha is szakmailag előbbre jutni. Plusz, ki nem állhatom Justin Biebert.

Igazából ide kéne írnom, hogy kéne egy önálló lakást találnom, mivel már hat hónapja Oscarral élek, pedig ezt csak időleges megoldásnak szántam, de nem akarok máshol élni, és ő sem akarja, hogy elmenjek, tehát nem megyek sehová. Úgy tűnik, a mi kapcsolatunkból egy csomó konvencionális fázis kimaradt, és ez már azóta így van, hogy Oscar először megszólított Thaiföldön. És különben is, ki mondja meg, mi a jó és mi a rossz a szerelemben? Ez nem afféle, a nagy könyvben megírt románc, hanem maga az élet. Igen, Oscar rajongását néha terhesnek érzem; ő az ingujján hordja a szívét, és még a nevem is bele van vésve. Még mindig, egy héten legalább egyszer megkérdezi, hogy hozzámegyek-e, és bár tudom, hogy kilencven százalékban csak viccelődik, azt hiszem, azonnal foglalná az időpontot a templomban, ha egyszer meglepném, és igent mondanék. Szívesen ad ajándékot, figyelmes szerető, és olyan, mint egy stabil hajó.

Szóval nem igazán tudom, mit is határozzak el az új évre. Talán azt, hogy próbáljak meg nem kiesni a fedélzetről.

Február 8.

Laurie

– Biztos vagy benne, hogy a recept szerint az egész üveg rumot bele kell önteni? – kérdezem, és kicsikét visszaköpök a rummal teli üveg teáscsészébe, amit Sarah adott a kezembe, hogy kóstoljam meg. – Úgy érzem, leégette a szájpadlásomat.

Sarah gonoszul felnevet. – Lehetséges, hogy kicsit meghamisítottam a receptet.

– Nos, legalább mindenki annyira be lesz rúgva, hogy nem is veszik észre, ha a parti nem sikerül igazán jól – mondom, és körbenézek a lakáson. Oscar a hét nagy részét Brüsszelben töltötte, ott dolgozott, így az estéimet arra áldoztam, hogy szülinapi meglepetéspartiját tökéletesen előkészítsem. Holnap lesz huszonkilenc éves. Anyja dolgai közül már mindent eltettem, ami törékenynek vagy drágának tűnt, főztem és lefagyasztottam egy csomó szendvicsnek való falatkát, amiket Delia is megirigyelhetne, és Sarah meg én azzal töltöttük a délután nagy részét, hogy a maximális térnyerés érdekében átrendeztük a bútorokat. Szerencse, hogy kertkapcsolatos lakásról van szó; így mindig van lehetőség arra, hogy az emberek kimenjenek egy kicsit, ha túl szűk a hely. Remélhetőleg azonban erre nem kerül sor, mert iszonyú hideg van, és az előrejelzés későbbre még havazást is ígért.

– Tök jó lesz! – mondja Sarah hátrafordulva, mialatt a vécé felé tart. – Végtére is megszerezted a város legmenőbb DJ-jét! – Nem tudom megmondani, gúnyolódik-e, vagy sem.

Már három hónap telt el az óta a szörnyű szombat reggeli affér óta Jack házában, és hála istennek úgy tűnik, hogy Jack azóta végre visszatalált a régi kerékvágásba, olyannyira, hogy elvállalta a DJ szerepét a barátom szülinapi partiján. És ami ennél is fontosabb, visszavették a régi munkahelyére, igaz, egy kicsit kevésbé fontos pozícióba, mint korábban, és Sarah elmondta nekem, hogy már el is kezdett valami jobbat keresni. Karácsony óta csak kétszer láttam, és soha nem volt egyedül. Első alkalommal, még januárban, nagyon zavarba ejtő volt a helyzet; a gyönyörű virágok dacára ugyanis, melyeket tavaly küldött, igazából nem voltam képes neki megbocsátani. De mikor Sarah kiment a mosdóba, Jack elkapta a kezemet, és bocsánatot kért, kifejezetten könyörgött, hogy bocsássak meg neki, és volt valami elesettség a tekintetében, amitől hirtelen megtört a jég. Megértettem, hogy komolyan gondolja. Hogy ugyan megbántott, de magát sokkal jobban megkínozta.

És most már bátran kimondhatom, hogy a szakállától szerencsésen megszabadult, és zöld-arany szemébe kezd visszatérni az élet. Nem is tudom elmondani, mekkora megkönnyebbülés ez nekem; egy jó darabig nem voltam biztos abban, hogy lesz elég ereje visszarángatni magát a szakadék széléről.

Sarah otthagyta a mobilját a konyhapulton, míg kiment a mosdóba, és mikor csipog egyet, automatikusan odanézek. Az üzenetet Luke küldte neki.

Ráérsz esetleg ma este? A terv az utolsó pillanatban bedőlt, és egyedül maradtam, mint az ujjam. Ments meg, Sazzle!

Pár pillanatig még bámulom a szöveget, az agyam elkezd kattogni, aztán elsétálok onnan, és benézek a hűtőbe. Nem szeretném, ha Sarah azt hinné, hogy kémkedek utána. A szöveg maga ártatlannak hatott, inkább barátinak, mint flörtölősnek. Luke-kal csak egyszer találkoztam, mikor összefutottam velük egy kávézóban, Sarah munkahelyéhez közel, de ő nem is Sarah esete: nagydarab, csupa izom ember, lecsüngő, ziláltnak tűnő hajjal. Sarah azt persze elmesélte, hogy szoktak beszélgetni, és hogy Luke-kal nagyon könnyedén tud társalogni. De vajon ennél több is van a dologban? A szemem sarkából figyelem, amint Sarah visszajön a konyhába, felveszi a telefonját, aztán elneveti magát, és egy szó nélkül becsúsztatja a telefont a farmerja hátsó zsebébe. Ez meglep, de hát én sem számolok be neki minden üzenetről. A többi dologról nem is beszélve, amit nem mondtam el neki.

– Ez most nagyon más, mint a bulik a Delancey Streeten, nem? – mondja Sarah, és mialatt a csinos, ragyogó konyhát szemléljük, mindkettőnknek tölt egy-egy pohár bort. – Megváltoztál, Lu.

Elnevetem magam ezen a szarkazmuson. – Mindketten megváltoztunk.

– Tudod, kivel ittam együtt a múlt héten, de tényleg? – Sarah hunyorog, és ez csak azt jelentheti, hogy valami rosszban sántikál. – Amanda Holdennel.

– Ne! – Odakapok a hasamhoz, mintha megkéselt volna. – Tudtam!

Sarah olyan mozdulatot tesz, mintha lesöpörné a vállát az ujjbegyeivel, és közben nagy ívben felhúzza a szemöldökét, aztán kiengedi a pózt, és elneveti magát. – Egyébként tényleg ugyanabban a bárban voltunk.

Erre forgatni kezdem a szemem. – Na, majd egyszer! – És így is gondolom. Sarah-t az új évben állandóra kinevezték a déli híradóba bemondónak; hamarosan olyasvalaki lesz, akire az emberek valahonnan emlékeznek, csak nem tudják, honnan. És fogadok, hogy pár éven belül már baseballsapkát és sötét szemüveget kell viselnie, ha egy kávéra össze akar futni velem.

– Mit vettél Oscarnak a szülinapjára?

Jóleső izgatottság fut végig rajtam. Már alig várom, hogy Oscar is láthassa, mit vettem neki. – Megmutatom – mondom. – Gyere! – Végigvezetem Sarah-t az előszobán keresztül a háló felé, és odaérve belököm az ajtót. – Íme. Na, mit szólsz? Az ágyunk felett, a legszembetűnőbb helyen egy hatalmas olajfestmény függ. – Carly, az egyik lány a munkahelyemen festette nekem egy fotó alapján, amit én adtam neki.

– Azta! – Sarah halkan felkiált, és ez arról árulkodik, hogy ugyanannyira el van képedve azon, mint én, milyen jól sikerült Carlynak visszaadnia nemcsak a hajnal színeit és a thaiföldi tengerparti bungaló arányait, hanem ennél sokkal többet is. A festmény szinte vibrál, annyira eleven és derűs. Ahogy nézem magunkat, amint ott ücsörgünk a bungaló előtti lépcsőn, s nézzük, hogyan jön fel a nap, szinte hallani vélem a tenger halk moraját, és érzem az erős, de édes kávé illatát. Majdnem elsírtam magam, mikor először megláttam a festményt.

– Tudom – mondom, és nem akarózik elvenni a tekintetemet a képről. – Isten tudja, miért dolgozik Carly a magazinnál. Az emberek csak úgy tolonganának, hogy képet vegyenek tőle, ha tudnák, milyen jól fest.

– Bárcsak én is ilyen tehetséges volnék! – sóhajt fel Sarah.

– Most csak viccelsz, ugye? – kérdezem, miközben kivezetem a hálóból, és kattanásig becsukom magunk mögött az ajtót. – Mindig hunyorognom kell, ha megjelensz a képernyőn!

– Dugulj el! – mondja Sarah, de azért érzem a hangján, hogy jólesik neki a megjegyzésem. Sarah-ban mindig is furán össze volt keveredve a magabiztos ragyogás és a totál bizonytalanság; egyik pillanatban képes körbeugrálni a szobát, mint egy felspannolt cirkuszi ló, a következő percben meg azon görcsöl, hogy mit rontott el az előző tévés adásban.

– És mikor érkezik meg Oscar?

Ránézek az órára, és megsaccolom, vajon mennyi időre lesz szükségem, hogy minden és mindenki a helyén legyen. – A gépe kevéssel hat után száll le – felelem. – Szóval fél nyolckor, mondjuk. De azért mindenkit megkértem, hogy a biztonság kedvéért hétre legyen itt.

Sarah vág egy grimaszt. – Nagyon remélem, hogy ezt Jack sem felejti el.

Nem teszi hozzá, hogy „ezúttal”. De azt hiszem, most mindketten arra a bizonyos, pár hónappal ezelőtti estére gondolunk, és én némán, egy szót sem szólva azt kívánom, bárcsak ez az este más okokból maradna emlékezetes.

Jack

Biztos vagyok benne, hogy Sarah azt hiszi, el fogok késni. Most már sehogy nem bírok bevágódni nála, pedig folyamatosan csak bocsánatot kérek. Eddig folyton azzal piszkált, hogy keressek valami munkát, most meg, hogy találtam, azzal szekál, hogy miért dolgozom ennyit. Nem mintha sokat számítana, hogy odaérek-e a hip, hip, hurrázásra, amit Oscar érkezésére terveznek. Különben is, ki csinál itt ilyesmit? Én azt hittem, ilyen csak az amerikai komikus sorozatokban van. Sarah tökéletesen tudja kezelni a Spotify lejátszólistát, és abban is egészen bizonyos vagyok, hogy Oscarnál nem tartozom azok közé, akik nélkül nem is parti a parti. Nincs ezzel semmi baj. Nálam meg ő nem tartozna ezek közé.

Ennek dacára, valamilyen rejtélyes okból mégis pontosan időre megérkezem. Mikor befordulok az utcájukba, már látom is a kecses vonalú, emeletes házat, melyben laknak. Látszik a leheletem, mégsem sietek, mert ki akarom használni az utolsó perceket, mielőtt belépek a lakásba, és meg kell játszanom, mennyire kedvelem Oscar harsány barátait. Vagyis az ő harsány barátaikat, mivel attól tartok, ez a helyes meghatározás, hiszen Laurie és Oscar mintha össze lennének nőve mostanában. Néha az az érzésem, Laurie jobban járt volna Billyvel. Ő legalább vicces fiú, és nem tesz úgy, mintha valaki más volna. Sarah és Laurie időnként belerángat minket egy közös randizásba, ahol a két csaj úgy vihog, mintha testvérek volnának, mi meg civilizált párbeszédet folytatunk, mint két szomszéd, akik nem igazán kedvelik egymást. Nem mintha valaha is szomszédok lehetnénk. Egyébként mindegy, milyen világban élünk, mert úgysincs bennünk annyi közös, hogy barátok lehessünk. Egyetlen metszéspontunk Laurie, aki viszont szinte napról napra jobban hasonlít Oscarhoz.

Most érek a ház elé, és már épp fontolóra veszem, hogy egyszerűen továbbsétálok, de Laurie ott áll az ajtónyílásban, és épp üdvözöl valakit, akit nem ismerek, aztán észrevesz engem, és kezét kicsit megemelve integet. Ácsorgok egy kicsit, míg az ismeretlen vendég bemegy, aztán felmegyek a lépcsőn, és próbálok vigyorogni.

– Lu.

– Jack. Hát ideértél.

Laurie hősiesen megállja, hogy az órájára nézzen, én pedig megpróbálok, de nem tudok nem odanézni a két kulcscsontja között függő tengeri csillagra. Laurie ujjaival odakap, és eltakarja a medált, mintha attól félne, hogy megint rám tör a Hulk-harag, és újból letépem a nyakából.

– Jól nézel ki – mondom neki.

Laurie úgy néz le a ruhájára, mintha még soha nem látta volna. A ruha nem az ő megszokott stílusa: fekete, márkásnak tűnő darab, kék szegéllyel, és a bő szoknyarész a térdét verdesi. Ez eszembe juttatja a Barnes Commont, mikor a napfényben ittuk a sört, és felültünk az óriáskerékre.

– Köszönöm – mondja Laurie bizonytalan, alig rebbenő mosollyal, és puszit ad az arcomra. – Gyere be, Sarah a konyhában van. – Azzal átvezet a kővel kirakott lépcsőházon, egészen a bejárati ajtajukig. – Rumpuncsot készített.

– Túl sok rumot tett bele, ugye?

Laurie a válla fölött hátratekintve elneveti magát, és ez teljesen ledöbbent; már jó ideje ez az első alkalom, hogy nevet valamin, amit mondtam. – Hát persze!

Elhaladok egy csomó ember mellett, akiket nem ismerek, és olyanok mellett is, akiket igen, például Oscar pirospozsgás bátyját, akinek elfelejtettem a nevét, és a feleségét, aki úgy néz ki, mintha reggelire, ebédre és vacsorára is kizárólag citromot szopogatna. Sarah és én karácsony másnapján találkoztunk velük egy kocsmában, nem messze innét. Oscar stílusosan egy egész termet bérelt ki nekünk, hogy együtt karácsonyozzunk – minek is keveredni a szedett-vedett kocsmanéppel, ha tökéletesen tönkre lehet vágni a hangulatot azzal, ha túl kevés ember van egy túl nagy terembe összezárva.

Oscar bátyja megszorongatja a kezemet, mikor odaérek mellé. – Jó látni, hogy megint jól vagy, pajtás! – mondja, és most már rémlik, hogy ő nem is olyan lehetetlen alak. Ugyanezt a feleségéről nem lehet elmondani. Úgy néz rám, mintha az a ceruzavékony mosoly is fájna neki, amit magára erőltetett, összehúzott szeméből pedig arra következtetek, hogy jobb lesz, ha gyorsan odébbállok. Oké. Úgysem akartam vele beszélgetni. Semmit nem tudok a quinoáról, vagy arról, hogyan kell tökéletesen megfőzni a fürjtojást.

– Jack, itt vagyok!

Sarah. A megmentőm. Talán most, hogy társaságban vagyunk, kedvesebb lesz hozzám. Laurie ráteszi a kezét a karomra, elnézést kér, és elindul valamerre, én pedig megcélzom a relatíve biztonságos konyhát. Sarah most is totál kikészít, annyira jól néz ki. Ezt a szűk ruhát még nem láttam rajta: sárga színe erős kontrasztot képez a hajával.

– Mi lett a zenével? – kérdezem, félrehajtott fejjel, mialatt Sarah kivesz nekem egy sört a hűtőből. Ez egyértelműen nem az lejátszólista, amit én nagy gonddal kiválogattam.

– Oscar egyik barátja elszedte tőlem a telefonomat – feleli Sarah grimaszolva, mikor egy Oscarhoz hasonló alak becsörtet a konyhába. – Ez itt.

– A kisbarátod megint üzenetet küldött – mondja, és át akarja adni Sarah-nak a telefont.

Kisbarátod? Odanyúlok, és kiveszem a kezéből a telefont. – Helló, haver. Mostantól én választok zenét.

A hasonmás Sarah-ra pillant, mire Sarah kiveszi a kezéből az üres poharat, és teletölti punccsal. – Mostantól ő a főnök – mondja Sarah, bólint egyet felém, és mosolyogva próbálja elvenni az előbbi megjegyzés élét.

Kezet rázok a sráccal, mivel idétlenül lengeti a karját a levegőben, de látom, hogy mögötte Sarah rettentő ijedten néz.

– Kisbarátod? – kérdezem higgadtan, és visszaadom Sarah-nak a telefont, mikor újból egyedül maradunk. A képernyőn egy üzenet villog. Luke-tól.

– Azt akarja tudatni veled, hogy nagyon szeretne látni ma este.

Sarah a szemembe néz, és már nyitná a száját, hogy mondjon valamit, de Laurie abban a pillanatban tapsol egyet, és mindenkit áthív az előszobába. Nyilvánvalóan meglátta valaki, hogy Oscar kiszáll a taxiból a ház előtt.

– Ezt meg kéne… – És Sarah bűnbánó arccal a konyhaajtó felé pislog.

Valaki most benyúl az ajtófélfán át, és lekattintja a kapcsolót. Hirtelen minden elsötétül, Sarah pedig kisurran a konyhából. Én ott maradok, ahol vagyok, és próbálom feldolgozni, ami történt.

Laurie

– Meglepetés!

Mindenki a karját lengeti és hangosan tapsol, mikor Oscar belép a bejárati ajtón, és felkapcsolja a villanyt. Arckifejezése a gondterheltről először döbbentre, majd hitetlenkedőre vált, mikor észreveszi az előszobában összegyűlt sokaságot. Mindenki odagyűlik köréje, és még sok boldog szülinapot kíván neki, de én hátul megállok, és mosolyogva nézem, amint sorban megöleli a barátait, és alig érintve az arcukat, megpuszilja a barátnőiket. Manapság egyáltalán nem olyan egyszerű dolog titokban tartani egy meglepetéspartit, hiszen mindenkinek van mobilja meg e-mailje, és bármelyik pillanatban könnyen le lehet bukni. Oscar joggal gondolhatta volna az elmúlt hetekben, hogy titkos viszonyt folytatok; rendkívül izgatott voltam, és azonnal odakaptam a mobilomhoz, ha jelezte, hogy üzenet érkezett. Csakis a bennem töretlenül bízó természetének köszönhetem, hogy nem kérdezett rá, és ennek ma este különösen örülök, mert így meg tudtam szervezni ezt a meglepetést. Oscar annyira jó hozzám, annyira nagylelkű és figyelmes! Ezt értékes ajándékokkal nem tudom neki meghálálni, de azzal, hogy idehívtam egy csomó embert, akiket kedvel, hogy stílusos felütéssel induljon a születésnapi hétvégéje, remélem, valamennyire jelzi majd a számára, mennyire nagyra értékelem.

– Ez a te műved? – kérdezi Oscar nevetve, mikor végre sikerül átverekednie magát a vendégeken.

– Talán – vigyorgok, és lábujjhegyre állva megcsókolom. – Megleptünk vele?

Oscar bólint, és tekintetével végigpásztázza a zsúfolásig telt nappalit. – Nagyon!

– Puncs? – kérdezi Sarah, aki most jelent meg két telitöltött pohárral. Oscar megpuszilja Sarah-t, aztán megszabadítja az egyik pohár puncstól.

– Ugye, te csináltad? – kérdezi Oscar, miután beleszagolt az italba.

– Ez az én speckó ajándékom a számodra.

Sarah int Oscarnak, hogy gurítsa le az egészet, és Oscar javára legyen mondva, ő ezt engedelmesen meg is teszi. Igaz, közben nagyra kerekedik a szeme, és elismerően bólint egyet.

– Ööööhm… hát puncsnak puncs, az biztos! – mondja vidáman. Én is beleiszom az enyémbe, és azon gondolkozom, vajon hogy fog innen kitámolyogni az, aki kettőnél több pohárral iszik belőle.

– Jobb lesz, ha kibújok ebből. Úgy érzem magam köztetek, mint aki karót nyelt. – És lenéz az öltönyére. Megfogom a kezét; arra ugyanis nem gondoltam, hogy esetleg át akar majd öltözni, és amint belép a hálóba, észreveszi az új festményt.

– Veled megyek – mondom neki, és izgatottan Sarah szemébe nézek.

Oscar meglepetten néz rám. – Rámenős vagy! – És megszorítja a derekamat. – De azért jobb, ha itt maradsz a többiekkel, és addig játszod szépen a házigazdát meg minden.

Sarah most is gyorsan veszi a lapot, mint mindig, és a segítségemre siet. – Ha öt percre eltűntök, az senkinek nem fog feltűnni. Majd én beindítom a puncs-pancs elterelő hadműveletet, ha valaki megkérdi, merre vagytok.

Nem hagyok túl sok időt Oscarnak a gondolkodásra, hanem kituszkolom a nappaliból az előszobába. Mielőtt kinyitnám a háló ajtaját, a fülébe súgom: Csukd be a szemed! – Ő hősiesen behunyja a szemét, talán mert valami erotikus meglepetésre számít. Kézen fogva bevezetem a hálószobába. – Tartsd még csukva! – figyelmeztetem, aztán becsukom az ajtót, és úgy állok mellé, hogy lássam az arcát, mikor kinyitja majd a szemét. – Jó, most már kinyithatod!

Oscar nagyokat pislog, és először rám néz, kicsit megdöbbenve azon, hogy még mindig teljesen fel vagyok öltözve. Jézus, azért remélem, nem okozok neki csalódást. A kezemmel lesimítom vastag szoknyámat. Első látásra beleszerettem ebbe a ruhába. Úgy érzem magam benne, mint Audrey Hepburn.

– Ne engem nézz! – mondom, és fejemmel a festmény felé bökök, miközben Oscar meglazítja a nyakkendőjét. – Hanem azt!

Oscar megfordul, és megáll az ágy végében, tekintetét a szoba leghangsúlyosabb pontján elhelyezett, élénk színű képre függesztve. A képet nézni olyan, mintha egy ablakon keresztül a világ túlsó oldalára látnánk át. Pár pillanatig csak állunk ott, kéz a kézben, és csendben bámuljuk az elénk táruló látványt. Oscar megszorítja az ujjaimat, aztán felmászik az ágyra, hogy közelebbről is szemügyre vehesse a festményt.

– Ki készítette? – kérdezi.

– Egy barátnőm. – És én is feltérdelek mellé az ágyra. – Tetszik?

Oscar nem felel azonnal, csak bámulja a képet, aztán ujjával végigsimítja az olajfesték érdes felületét.

– Menjünk vissza! – suttogja.

– Rendben – mosolygok sóvárogva. – Holnap ilyenkor már ott is lehetnénk.

Becsúsztatom a kezemet kigombolt inge alá, és ráteszem a szívére. – Annyira boldoggá teszel, Oscar! – mondom neki, mire ő a vállamra teszi a kezét, és belecsókol a hajamba.

– Szándékomban is áll – mondja Oscar. – Ez a második legjobb ajándék, amit kaphattam tőled.

Felnézek rá. – És mi lenne az első? – Lehet, hogy valami szexi alsónemű jobb lett volna?

Oscar hangosan kifújja a levegőt, és egyszerre nagyon izgatott leszek, mivel nagyon komolyan néz rám, és most már nem mellettem, hanem velem szemben térdel.

– Tudom, hogy már százszor megkérdeztem tőled, Laurie, de ezúttal tényleg nem viccelődöm, és nem nevetgélek és nem bagatellizálom a dolgot. – Sötét szeme kissé elhomályosul, mialatt megfogja mindkét kezemet. – Szeretnélek oda visszavinni téged, de most már úgy, mint a feleségemet. Nem akarok tovább várni. Szeretlek, és azt szeretném, ha örökké velem lennél. Feleségül jössz hozzám?

– Oscar… – Nem jutok szóhoz. Oscar a kezem fejét csókolgatja, és félénk-ijedten néz rám.

– Mondj igent, Laurie. Kérlek, mondj igent!

Ránézek, és akkor rádöbbenek, hogy itt van előttem, térden állva életem következő fordulópontja: jövendőbeli férjem, Oscar Ogilvy-Black.

– Igen, igent mondok.

Jack

– Miből gondolta ez a csávó, hogy Luke a barátod? – Az utolsó szót genya módon ironikusan kihangsúlyozom.

Sarah a vállát vonogatja. – Nem tudom. Tévedésből. Felejtsd el!

Leveszem róla a tekintetem és bólintok egyet. – Lehet, hogy tévedés, de nézzünk szembe a dolgokkal, Sarah: ezzel az ausztrál „hőssel” nagyon összemelegedtetek mostanában, nemde?

Sarah sóhajt egy nagyot, és a padlót bámulja. – Ne most, jó?

– Ne most? – kérdem félig nevetve, papagáj módjára megismételve Sarah szavait, hogy nagyobb nyomatékot adjak nekik. – Mit ne most, Sarah? Ne itt, Oscar partiján veszekedjünk, vagy ne is beszéljünk arról, hogy mennyi időt töltesz egy jöttment palival, aki tök véletlenül megtalálta a telefonomat, míg eszméletlen voltam?

Nem vagyok büszke arra, mennyire hálátlanul hangzik ez, és mennyire elkedvetlenítheti Sarah-t.

– Nem is töltök! – vág vissza Sarah, állát magasra tartva, de a tekintete elárulja, hogy nem teljesen őszinte, sem hozzám, sem önmagához. – Szállj már le a magas lóról! – kiált rám. – Semmi olyat nem tettem, sem Luke-kal, sem mással, és ezt nagyon jól tudod. Soha nem tennék veled ilyet. De Jack… – Sarah szeme hirtelen és váratlanul megtelik könnyekkel. – Nem ez a megfelelő pillanat, hogy erről beszéljünk. Ahhoz túl fontos.

– Ja, biztos – mondom, de mivel az üzenet egyáltalán nem tűnt olyan ártatlannak, nem hagyom annyiban a dolgot. – Kimenjek, hogy nyugodtan válaszolhass neki?

Tudom, hogy most hagynom kéne ezt, de már olyan régóta kerülgetjük a forró kását, és valamilyen okból úgy tűnik, pont ma este fog kiborulni a bili. És most nem csak erről az üzenetről van szó. Hanem úgy az egészről.

– Tudod, mit, Jack? Válaszolni fogok neki. Válaszolni fogok, mert, veled ellentétben, ő igenis veszi a fáradságot, hogy üzenetet küldjön.

– Én is küldök üzenetet! – vágok vissza, de érzem, hogy ez elég ingoványos talaj.

– Ja, minden fényévben egyszer, és csak akkor, ha dugni akarsz, vagy megfeledkeztél valamiről a munkahelyeden.

– Miért, mit vársz? Szerelmes leveleket?

Tudom, hogy ez szemét megjegyzés, de Sarah pontosan tudja, hogy tényleg nincs időm mostanában. Amúgy meg ő se sokkal jobb!

– Tudod, mit? Oké. Ha azt akarod, hogy őszinte legyek, hát tessék! Igen, az is megfordult a fejemben Luke-kal kapcsolatban, megfordult. Ő ugyanis meg tud nevettetni, és odafigyel rám. Észrevesz, Jack. Te pedig nem veszel észre, és ez már jó ideje így van. Egy dologgal törődsz csak: saját magaddal.

Luke egy kibaszott hiéna, szeretném Sarah fejéhez vágni, aki csak arra vár, hogy a kapcsolatunk maradványain lakmározzon.

– De én is észreveszlek! – Hirtelen elakad a lélegzetem, mivel elég volt egy óvatlan megjegyzés egy vadidegen szájából, hogy lángra lobbantsa az utolsó cérnaszálat is, ami még úgy-ahogy összekötött minket. A felismerés, hogy eljött a pillanat, lassan, fenyegetően kezd átszivárogni a talpamon, majd felkúszik a lábamon, és végül átjárja egész testemet. Szinte megbénít, pedig tudom, hogy most ki kellene nyújtanom a karomat, és meg kellene ölelnem Sarah-t. Már jó ideje kísért minket ez a dolog: ott tornyosul mellettünk a kanapén, mikor filmet nézünk, ott ül egy üres széken a másik asztalnál, mikor elmegyünk valahová vacsorázni, és ott áll a hálószoba sarkában, mialatt alszunk.

– Ahhoz, hogy rám tudj figyelni, itt kéne lenned – mondja Sarah. – De te már jó ideje nem vagy itt, Jack. Már a baleset előtt sem voltál, utána meg végképp nem.

Egymást bámuljuk Oscar elegáns konyhájában, attól rettegve, mi lesz most, mikor belép Oscar bátyja, és meglengeti üres puncsos poharát Sarah felé.

Sarah, mint egy vérbeli profihoz illik, azonnal bekapcsolja a mosolygombot, és mialatt Oscar bátyja a merőkanálért nyúl, még valami mulatságosat is mond neki. Én viszont a „pause” gombot nyomom meg, kicsit nézem, amint Sarah ügyködik, aztán kimegyek a kertbe levegőt szívni.

– Nem szabadna kabát nélkül itt kint lenned.

Sarah tíz perccel később mellém ül a kerti padra, és a kezembe nyom egy üveg sört. Igaza van. Kemény hideg van ma este, és ezt holnapra nagyon meg fogja érezni a vállam, de most jólesik itt lenni, inkább, mint ott bent, a jó kis akolmelegben.

– Oké, felejtsük el mindazt, amit bent mondtunk egymásnak – mondja Sarah, és miközben a vörösborát kortyolgatja, a térde hozzáér az enyémhez. Lehet, hogy mindenkit beetet azzal a méregerős punccsal, de ő kitart a jó minőség mellett. Nekem való csaj! Sarah az egyik legstílusosabb nő, akit valaha is ismertem, ráadásul arany szíve van.

– De tényleg ezt akarod, Sarah? – kérdezem tőle. Valami belül nem hagy békén. Nem akarom ezt kérdezni, mégis muszáj megkérdeznem. – Tényleg színlelni akarsz?

Sarah egy darabig hallgat, a borospoharára meredve. Aztán behunyja a szemét, én meg elnézegetem az arcélét; mennyire kedves nekem, milyen ismerős! Szempilláin megülnek a könnyek.

– Sarah, nem baj, ha kimondod – mondom, most már gyengéden, mivel ez mindkettőnknek fájni fog. Ha leveted magad egy szikláról, nem sétálhatsz csak úgy el, sérülések nélkül.

– Hogyan fogom ezt túlélni? – kérdezi, kábé úgy, mintha tizenkét éves lenne. Leteszem a sörömet a földre, és odafordulok hozzá.

– Túl fogod. És azért, mert olyan vagy, amilyen. – Sarah haja az arcába hull, én pedig a füle mögé simítom. – Te csodálatos, gyönyörű nő!

Sarah arcán most már csorognak a könnyek. – És te is olyan vagy, amilyen. Te makacs, bámulatos srác!

Már jó ideje nem éreztem úgy, hogy mégis jó ember vagyok; hosszú hónapok óta ez az egyetlen rendes dolog, amit Sarah-ért tettem. Csak azt kívánom, bárcsak ne fájna ilyen veszettül.

– De azért jók voltunk együtt, nem? – Sarah a kezem után nyúl, és kihűlt ujjait az enyéim köré fonja.

Most újra látom őt, akkor, mikor a liftben szinte ráfeküdt a stop gombra, és addig el nem engedte, míg el nem hívtam ebédelni.

– Nagyon jók, Sarah. Majdnem tökéletesek, egy jó ideig.

– A majdnem sokak számára elég is – feleli Sarah –, igazából rengeteg ember számára. A világ telis-tele van majdnem tökéletes párokkal. – Sarah kicsit habozik, és az arcomat fürkészi. Veszem az adást. Én is habozni kezdek. Nem tudom elképzelni, milyen lesz az életem nélküle. Kivé fogok válni.

– És neked is elég? – kérdem. Esküszöm, ha most azt mondaná, igen, azonnal hazavinném, ágyba bújnék vele, és nekem is pont elég volna.

Sarah nem bír erre válaszolni. Nem azért, mert nem tudja, mit is mondjon, hanem azért, mert ha egyszer kimond valamit, azt már nem lehet visszaszívni.

Odasimul hozzám, és fejét a vállamra teszi. – Én azt hittem, mi örökké szeretni fogjuk egymást, Jack.

– Fogjuk is – felelem, és érzem, hogy bólint.

– Nem akarok végleg elbúcsúzni tőled – suttogja Sarah.

– Még nem is kell – mondom. – Maradj még egy kicsit velem! – És még egyszer, utoljára magamhoz ölelem. – Mindig is büszke leszek rád, Sarah. Látni foglak a híradóban, és arra fogok gondolni: lám, itt van ő, a csodaszép lány, aki megváltoztatta az életem. – Nem vagyok túl büszke rá, de nekem is elerednek a könnyeim.

– Én meg hallani foglak a rádióban, és arra fogok gondolni: íme, itt van ő, a fantasztikus srác, aki megváltoztatta az életem – kontrázik Sarah.

– Látod? – mondom, és hüvelykujjammal kitörlöm a szeméből a könnyeket. – Nem bírjuk elhagyni egymást, akármennyire próbáljuk. Én mindig ott leszek a háttérben, ahogy te is mindig ott leszel. Túl régóta vagyunk barátok ahhoz, hogy csak úgy véget érjen.

Egy kis ideig még így maradunk, összebújva, és bámuljuk, amint szállingózni kezdenek az első hópelyhek. Nincs gyűrű, amit vissza kéne adnunk, nincs semmi tulajdon, amin meg kéne osztoznunk, nincsenek gyerekek, akiket majd lármás parkolókban kéne átadnunk egymásnak. Csak két ember, akiknek most szétválnak az útjaik.

Egyikünknek meg kell tennie – hogy feláll és elindul –, és jól tudom, hogy ez a feladat most rám vár. Hosszú időn át Sarah volt az erősebb; most nekem kell őt itt hagynom, Laurie védőszárnyai alatt. Még szorosabban magamhoz vonom, és egy pillanatra átérzem ennek az egésznek a lehetetlenségét. Minden porcikámmal szeretnék itt maradni. Belecsókolok Sarah hajába, aztán felállok, és elindulok befelé.

Február 16.

Laurie

– Csináltam pár szendvicset.

Már egy hét eltelt a parti óta. Azóta, hogy Oscar megkérte a kezemet, és Jack és Sarah szakítottak.

A parti fergeteges siker volt, amihez a Sarah által kevert puncs is nagyban hozzájárult. Még Fliss is ledöntött belőle egy pohárral, és fél óra múlva már jól fésült kontyát kibontva kérdezte, nincs-e valakinek egy cigije. Gerry majdnem a nyakát törte, hogy gyorsan még egy pohárral szerezzen neki. Nem akartam senkinek mesélni az eljegyzésünkről, amíg a szüleinknek el nem mondjuk, de mikor kiléptünk a hálóból, valaki felkiáltott: – Tudjuk ám, mit csináltatok ott bent! – Mire Oscar nem bírt magával, és kibökte. – Hát igen, megkértem a kezét! – kiáltotta, mire kitört a tapsvihar, és mindenki odajött, és összevissza puszilt minket.

Én persze Sarah-nak akartam először elmondani. Elsírta magát; akkor azt hittem, ezek örömkönnyek voltak, amire a puncs is rásegít. És még akkor sem ijedtem meg, mikor Jack előbb elment, mivel valószínűleg túlságosan elvoltam a saját boldogságbuborékomban ahhoz, hogy észrevegyem, mi is történik kint a kertben. Sarah hősies volt, és meg sem említette a sajnálatos hírt. Igazából nem is ő mondta el, hanem Jack. Tegnap felhívott, és megkérdezte, hogy van Sarah, mivel nem veszi fel a telefont, és mikor megkérdeztem, mi van, muszáj volt elmondania. Megvártam, míg Sarah kitámolyog a munkahelyéről, hazahoztam, és most itt kuporog a kanapén, takaróba bugyolálva.

– Delancey Street speciál! – mondom, és odaadom neki a tányér szendvicset, aztán becsusszanok mellé, a takaró alá. Oscar nagy udvariasan kivonta magát a forgalomból a hétvége nagy részére, és magunkra hagyott minket, hogy nézhessük a gagyi filmeket, igyuk a gyógyító vörösbort, és Sarah kibeszélhesse magát, ha akarja. Mikor tegnap este eljött a munkahelyéről, úgy festett, mint aki egész héten nem evett; csak árnyéka volt önmagának.

– Már jó ideje nem ettünk ilyet.

– Évek óta – felelem. Sarah-nak igaza van. Londoni találkozásaink mostanában abból állnak, hogy sietősen beülünk valami előkelő étterembe vagy koktélbárba – hiányoznak a lakásban kettesben töltött esték. – De azért nem felejtettem el, hogy kell csinálni.

Sarah kinyitja az egyik szendvicset. – Nem felejtetted el a majonézt sem – mondja erőtlen hangon. Bárcsak elvenne egyet, és megenné! – Jack soha nem szerette ezt a fajtát. Nem kedveli a kék sajtot.

Bólintok, de nem igazán tudom, mit mondjak erre, mivel dühös vagyok Jack O’Marára, és nem is kicsit. Nem igazán tudta nekem elmagyarázni, mi történt Sarah-val, csak arról hablatyolt valamit, hogy az elég jó még nem elég, és hogy ők egymásnak csak kilencven százalékban jók. Lehet, hogy erre kicsit túl csípősen reagáltam; azt mondtam neki, hogy száz százalékot várni teljesen irreális dolog, veszélyes és gyerekes, és könnyen oda fajulhat, hogy az egyik fél egész életében úgy érzi, csak „olcsó menüt” kapott. Sarah még nem mesélte el, mi is történt köztük, de én igyekszem megvárni, míg ő hozakodik elő a témával.

– Nem baj, több marad nekünk! – Azzal elveszem tőle a tányért, de felé tartom, hogy levehessen egyet róla. Aztán én is elveszek egyet, és a tányért leteszem a kanapéra magam mellé. Sarah amolyan „tudom ám, miben mesterkedsz” pillantást vet rám.

– Ne félj, nem fogom abbahagyni az evést, és nem fogok elfonnyadni – mondja Sarah, de egy falatot sem eszik. – Nem kell aggódnod miattam!

– Tudod, hogy ez volt a legbutább dolog, amit valaha is mondtál? – Nekifogok a szendvicsnek, és a fejemmel intek, hogy ő is fogjon hozzá. Sarah úgy forgatja a szemét, mint egy tini, de azért engedelmeskedik, és picikét beleharap a szendvicsébe.

– Tessék! Most boldog vagy?

Sóhajtok egyet, aztán feladom a szendvicsdolgot, és áttérek a borra. Az alkohol úgyis sokkal hasznosabb szokott lenni az ilyen helyzetekben, mint a sajt.

– Beszélned kéne Jackkel. De legalább üzenhetnél neki. – Az elmúlt órában ugyanis egyfolytában villogott a telefonon, mert Jack vég nélkül küldi az üzeneteket, hogy Sarah jól van-e. – Azt már mondtam neki, hogy itt vagy velem. De nagyon aggódik miattad.

– Nem tudom, mit mondhatnék neki. – Sarah visszahanyatlik a kanapéra, és a takarót a könyöke alá gyűri, mintha ágyban lenne. Mivel Oscar kanapéi állítható támlájúak, és mi majdnem teljesen hátradöntöttük a támlát, igazából tényleg olyan, mintha ágyban feküdnénk. – Több mint három évig voltunk együtt, és nincs mit mondanom neki.

– Nem kell beszélned vele. Csak üzenj neki. Írd meg, hogy jól vagy. – Közben persze rájövök, hogy nem is tudom teljes egészében, mi történt, és talán Jack nagyon is megérdemli, hogy a saját levében főjön.

– Jó – mondja Sarah. – Később majd írok neki. – És nagyot sóhajt, aztán megkérdi, milyen volt Jack a telefonban.

– Aggódott, azt mondanám – felelem. – Nem mondott el túl sokat, talán mert úgy gondolta, ezt inkább rád hagyja.

– Nem akarom, hogy úgy érezd, választanod kell kettőnk között, Lu. Nem kell feltétlenül kizárnod őt az életedből.

Szavai számomra meglehetős ironikus felhanggal bírnak. Én évekig kínlódtam azzal, hogy választanom kellett Jack és Sarah között.

– Miért, te kizárod?

Sarah egy kioldódott pamutszálat piszkálgat a takarón. – Azt hiszem, muszáj lesz. Legalábbis egy darabig. Nem tudok másképp vele lenni, csak úgy, ahogy mi most, tudod? Az elmúlt tizenkét hónapban mást se csináltam, csak szidtam őt ezért vagy azért, és most, hogy már nem kell ezt csinálnom, nem tudom, mihez kezdjek magammal.

– Tizenkét hónap sok arra, hogy az ember szarul érezze magát – mondom, és nagyon meglep, hogy Sarah már egy éve boldogtalan, és én észre sem vettem. Azt persze tudtam, hogy mindketten nagyon elfoglaltak és stresszesek voltak már jóval Jack balesete előtt is, és hogy Jack nagyon szemét tudott lenni néha, de hát minden párkapcsolatban vannak rosszabb időszakok, nem? Most viszont kifejezetten mocsok szar barátnőnek érzem magam, amiért én meg csak úgy lebegek a saját szerelmi buborékomban.

– A lelkem mélyén mindenért őt hibáztattam, ami nem sikerült. Azért, hogy egyre kevesebbet találkozunk, hogy kezdünk eltávolodni egymástól, vagy talán csak különböző életvitelünk kezd minket eltávolítani. A balesetnek fel kellett volna nyitnia a szememet, ehelyett minden csak rosszabb és rosszabb lett. És azután is őt hibáztattam – hogy csak nyavalyog és nem talál vissza az életbe. – Sarah láthatólag nagyon le van törve. – Egyszerűbb volt, mint magamat okolni, azt hiszem. Pedig én sem voltam már annyira jelen. Bárcsak jobban megpróbáltam volna közelebb férkőzni hozzá!

Most döbbenek csak rá, hogy eddig kizárólag Jacket hibáztattam, mióta csak felhívott; ő ugyanis semmivel nem utalt arra, hogy a szakítás bármilyen szempontból Sarah döntése lett volna. Persze tudom, hogy a dolgok soha nem fekete-fehérek, de az volt a benyomásom, hogy Jack azért mondta be az unalmast, mert Sarah nem felelt meg az ő misztikus százszázalékos elvárásának. Most egyfelől megkönnyebbülök, másfelől kicsit nyugtalanít, hogy azért ez nem egészen így történt.

– Nem hiszem, hogy most saját magadat kéne hibáztatnod – mondom. – Most leginkább arra van szükséged, hogy vigyázz magadra, és lehetőség szerint érezd jól magad.

– De már most hiányzik.

Bólintok, és nagyot nyelek, mert nekem is hiányzik. Fura, mert az utóbbi időben nem sokszor találkoztam Jackkel, de valahogy mindig ott volt a háttérben. Sarah és Jack. Jack és Sarah. Ez így együtt került be a szótáramba, igaz, először erőlködve, később viszont már magától értetődően használtam. És most meg maradt Sarah vagy Jack. Az a gondolat, hogy Jack, most, hogy már nincsenek együtt, eltűnhet az életemből, el sem tudom mondani, mennyire elszomorít.

– Talán egy idő után mindketten másképp fogtok érezni. Lehet, hogy csak egy kis szünetre van szükségetek – mondom, és kicsit úgy érzem magam, mint egy kisgyerek, akinek válnak a szülei.

Sarah arcán valami halvány, távoli mosoly fut át, mintha azt akarná jelezni, hogy ez meglehetősen irreális. – Nem fogunk. Legalábbis én nem. – Kicsit meglötyböli a borát, mielőtt beleiszik. – És tudod honnan tudom ilyen biztosan?

Rázom a fejem. – Nem.

– Onnan, hogy a lényem egy része megkönnyebbült. – Egyáltalán nem tűnik megkönnyebbültnek, sőt, sokkal reményvesztettebbnek tűnik, mint valaha, mióta csak ismerem. – Ne értsd félre, úgy érzem, mintha valaki kivágta volna a szívemet a helyéből. Nem tudom elképzelni sem, hogy fog működni az élet Jack nélkül, de a lelkem egy darabja… – Sarah itt félbeszakítja a mondatot, és a kezét nézi –… a lelkem egy darabja most felszabadultnak érzi magát. Felszabadultnak, mert Jackbe szerelmesnek lenni, ilyen-olyan módon, szóval baromi nehéz volt.

Nem tudom, mit mondjak, úgyhogy hagyom inkább Sarah-t beszélni.

– Jack annyira édes, és istenemre, olyan jóképű, de az egész kapcsolatunk tele volt millió és millió apró kompromisszummal, vegyesen az övéivel és az enyéimmel, és a köztünk meglévő különbség ezért és csak ezért nem vitt minket széjjel. De folyamatosan erőfeszítéseket kellett tennünk, és nem vagyok benne biztos, hogy a szerelemnek ilyennek kéne lennie, tudod? Nem bánom, ha erőfeszítéseket kell tenni egymásért, nem arról van szó… úgy értem, ha kicsit olyanokká válunk, mint a másik, az nem baj, feltéve, hogy nincs köztünk igazán lényeges különbség. Nézlek benneteket Oscarral, és úgy tűnik nekem, hogy számotokra ez teljesen természetes. Olyan, mintha nem is kéne erőlködnötök, mert amúgy is összeilletek.

Ez az a pillanat, amikor határozottan úgy érzem, Jack és Sarah számára már nincs visszaút. Soha nem vettem észre, mi van velük – olyan könnyednek, simának tűnt a szerelmük. És most csendesen elkezdek gyászolni; egyrészt őket, másrészt magamat. Úgy érzem, mintha életem egy része leválna, leszakadna rólam, és eltűnne a semmiben.

– Mit tehetnék értetek? – kérdezem.

Sarah szeme megtelik könnyel. – Nem tudom.

Várok, és hagyom, hogy Sarah kisírja magát a vállamon, és közben simogatom a haját.

– V-v-valamit azért t-t-tehetsz.

– Bármit. – Tényleg bármit megtennék; utálom ezt a tehetetlenségérzetet.

– Leszel továbbra is Jack barátja, Lu? Kérlek! Annyira félek attól, hogy megint kizár mindenkit az életéből.

– Hát persze – felelem. – Te vagy a legjobb barátnőm, de ő is nagyon fontos a számomra. Szemmel fogom tartani Jacket. Ha erre gondolsz.

Átkarolom Sarah-t, ő pedig a fejét a vállamra hajtja. Hallom, hogy egyre lassabban lélegzik, aztán el is alszik. Ahogy az én szemem is lassan lecsukódik, eszembe jut az a nap, mikor először találkoztam Sarah-val, és mikor először megláttam Jacket, és arra gondolok, mennyire komplikált volt, és mennyire szorosan összefonódott az életünk az évek során. Háromszöget alkotunk, de a háromszög oldalainak hossza állandóan változik. Soha semmi nem volt kiegyenlítve köztünk. Talán épp itt az ideje, hogy mind a hárman a saját lábunkra álljunk, ahelyett hogy egymásra támaszkodunk.

Április 20.

Laurie

– Ide be kell jönnöd velem – mondom, és belekarolok Sarah-ba, úgy megyünk be a menyasszonyiruha-boltba London belvárosában. – Anyu nagyon ezeket a habos-babos ruhákat erőlteti, de én valami egyszerűt szeretnék. Kicsi a templom, és nem szeretném, ha anya rábeszélne valamire, ami nem is fér el a két padsor között.

Sarah elvigyorodik. – Pedig én is odavagyok azokért a hatalmas, feltűnő ruhakölteményekért. Szerintem neked is jól állna.

– De én komolyan gondoltam. Anyámnak szerintem nem sok kell ahhoz, hogy felhívja a Bazi nagy amerikai roma lagzi egyik varrónőjét, hogy le tudná-e venni a méreteimet. Ne bátorítsd, az égre kérlek!

Belépünk a butikba, még mindig vihogva, én meg azonnal kiszúrom anyát, amint komoly eszmecserét folytat az eladóval, egy elegánsan öltözött, ötvenes nővel, akinek napbarnított nyakából mérőszalag lóg.

– Itt is van! – Anya ragyogó arccal néz rám, mialatt mi közelebb megyünk hozzájuk, és látom, hogy az eladónő szeme felcsillan, mikor észreveszi Sarah-t, de aztán kissé elhomályosul, mikor rájön, hogy a menyasszony én vagyok. Biztos vagyok benne, hogy millió egy olyan ruhája van, amelyek Sarah magas, áramvonalas alakjára pompásan illenek, de az én alacsony, átlagos méretekkel bíró testalkatomból csak sokkal nagyobb odafigyeléssel lehet kihozni a maximumot. Az eladónő szemüvege mélyvörös hajkoronája tetején billeg, de most odanyúl érte, és lehúzza a szemére, hogy jobban szemügyre vehessen, mialatt felakasztom a kabátomat az elém tartott vállfára.

– Szóval maga az én kis menyasszonyom! – És ezt olyan eltúlzott gesztikuláció kíséretében mondja, mintha legalábbis ő volna a jegyesem. – Gwenda vagyok. Amúgy itt mindenki csak úgy ismer: a jó tündér.

Halványan elmosolyodom; ha valamit megtanultam az esküvőkkel kapcsolatban, az az, hogy majdnem mindenki, aki ebben a szakmában dolgozik, tökélyre fejlesztett valami hamis, álszent lelkesedést, mintha az okozná nekik a legnagyobb örömet az életben, ha az esküvőre készülők minden kívánságát teljesíthetik. Persze értem. Minél jobban áradozik, annál nagyobb pénzt tud bezsebelni. Ugyanis pusztán attól, hogy valami esküvővel kapcsolatos, azonnal háromszorosára nő az ára. Szeretnél két babérfát a házad bejárata mellé kétoldalt? Nagyszerű! Itt ez a két szép fa összesen ötven font lesz. Ja, hogy az esküvői banketthez kell? Az egészen más. Akkor hadd kössek pár szalagot a cserép köré, és mindjárt a duplájába kerülnek. Mostanra már kiismertem ezeket a hiénákat, és csak a legutolsó pillanatban dobom be az esküvő-bombát, ha egyáltalán. Nem mintha Oscart érdekelné, mi mennyibe kerül; neki és az anyjának szinte mániájává vált ez az esküvő. Alig bírom őket megfékezni. Igazából, ha hajlandóak volnának meghallgatni, kiderülne, hogy én egészen szerény esküvőt szeretnék – és sok emberrel ellentétben, akik ezt mondogatják, én így is gondolom. Valami nagyon intim, speciális alkalmat képzelek el, csak nekünk és a hozzánk legközelebb állóknak. Azt szeretném, ha az én oldalamról nem is lenne ott más, csak a szűk család, Sarah és Jack, valamint pár barátnőm az iskolából, akikkel azóta is tartom a kapcsolatot. Ami a kollégáimat illeti, kedvelem őket, de azért nem annyira, hogy a házasságkötésre is meghívjam őket. Persze nem sokat számít, én mit gondolok. Úgyis valami nagyzoló tömegjelenet lesz a vége! Nekem például egy porcikám sem vallásos, de úgy tűnik, az egyházi esküvő elkerülhetetlen, méghozzá valószínűleg ugyanabban a templomban kerül rá sor, mint ahol Oscar anyjáék esküdtek. Ezzel valami családi tradíciót akarnak tovább vinni, annak dacára, hogy Lucille házassága nem tekinthető igazán példaértékűnek.

Annak azonban örülök, hogy legalább a saját esküvői ruhámat és Sarah ruháját én magam választhatom ki – és idáig eljutni egyáltalán nem volt fáklyásmenet! Leendő anyósom ugyanis hetek óta küldözgeti nekem a menyasszonyiruha-linkeket, de azokon minden ruha inkább illik Kate Middletonhoz, mint hozzám – vagy még inkább Oscar előző barátnőjéhez, Cressidához. Oscar alig emlegeti őt, nem úgy az anyja: még mindig ott van a bekeretezett fényképe a nappalijában, természetesen a zongora tetején. Természetesen, mivel Cressida koncertzongorista volt – vagyis hogy még mindig az. Hosszú, vékony ujjai vannak. És hosszú, vékony rajta minden, ha őszinte akarok lenni.

– Az a tapasztalatom, hogy a szív alakú dekoltázs emeli ki legjobban a mérsékeltebb méreteket – mondja Gwenda, és enyhe szánakozást sugározva vizsgálgatja a mellkasomat.

Sarah hirtelen elfordul a fal mellett sorakozó ruhák felé, mivel nem bírja ki röhögés nélkül. Aznap ez már a második alkalom, hogy szó éri a ciciméreteimet; előzőleg ugyanis hasonlóan deprimáló élményben volt részünk, mikor menyasszonyi melltartókat próbálgattam, melyek természetesen kétszer annyiba kerültek, mint hétköznapi társaik. Most éppen egy baszk derekú, fűzőszerű, egyrészes alsóneműbe vagyok beleszorítva, amiből nem tudom, ki tudok-e egyáltalán bújni, és tudok-e benne pisilni, úgyhogy Gwenda megjegyzése a bájaimra vonatkozóan most még érzékenyebben érint. Anyám azonban, áldott legyen a neve, közbelép.

– Teljesen egyetértek, Gwenda – mondja mosolyogva. – Ebben a tekintetben Laurie rám hasonlít. – Azzal lepillant a saját melleire. – Mi lenne, ha először körbenéznénk egy kicsit, és később visszatérnénk magához?

Gwenda megereszt egy röpke szempilla-rebegtetést a szarukeretes szemüvege mögül. – Ahogy kívánják, hölgyeim! – Egy egész órára szól az előjegyzésük, sietségre tehát semmi ok. – Azzal Gwenda belép a pult mögé, aztán megint felpillant. – Csak még valami: minden igazítást itt helyben végzünk, szóval nem lesz egyetlen álmatlan éjszakájuk sem amiatt, hogy a ruha esetleg elkallódik, ha netán fel kellene hajtani.

Nagyszerű! Most már nemcsak lapos mellű, hanem alacsony is vagyok! Tényleg igazi jó tündér!

– Hogy vagy, Sarah szívem, mindazok után, ami történt? – Hallom, hogy anya ezt suttogja Sarah fülébe, mialatt a habos-babos ruhákkal teli állvány mellett, melyet én készakarva elkerülök, megáll, és átkarolja Sarah vállát. Anya párszor már találkozott Sarah-val az évek során, és mivel mindketten hasonló humorérzékkel rendelkeznek – melyet leginkább az én káromra szoktak használni –, ez az első pillanattól kezdve erős kapocs közöttük.

– Egész jól, Helen, köszönöm. Próbálok továbblépni, és elfoglalom magam, amennyire lehet. – Sarah dob egy röpke, hálás mosolyt anyám felé, hogy nyomatékot adjon annak, amit mondott. Én és Sarah a szakítás óta eltelt hetekben több bort ittunk, mint amennyi egészséges lett volna, de mindent összevetve Sarah egész jól tartja magát. Jack felől már nem vagyok ennyire biztos. Néhányszor összejöttünk kávézni, Sarah persze tud róla. Megígértem neki, hogy elmondom, ha találkozom Jackkel. Csak a velejét hallgattam el: nevezetesen azt, hogy mikor először találkoztunk, Jack már akkor iszonyú rosszul nézett ki, másodszor pedig úgy, mintha egy jó kis tivornya után szégyenszemre kócos hajjal, előző napi ruhában kullogott volna oda a kávézóba. Gyanítom, hogy mindenki másképpen próbálja magát túltenni egy szakításon, de ilyen állapotban látni őt meglehetősen nyugtalanító volt.

Már épp azon gondolkozom, hogy fogom elráncigálni anyámat a három méter átmérőjű szoknyák mellől, mikor Gwenda váratlanul a segítségemre siet.

– Anyuka! – kiáltja hangosan, és az orrára tolt okuláré fölött anyámra néz. – Tapasztalatom szerint a szélesen elterülő, nagy szoknyákban a „petite” menyasszonyok szinte teljesen elvesznek.

Most rajtam a sor, hogy a hozzám legközelebb eső ruhafal felé fordulva visszafojtsam a nevetést. Az, hogy Gwenda „anyukának” szólítja anyát, az esküvőbiznisz egy újabb jellemzője. Mindenkit a szerepének megfelelő névvel illetnek: menyasszony, vőlegény, menyasszony anyja stb.

Sarah egyik oldalra hajtja a fejét, és bólogat. – Tudod, ebben szerintem is igaza van Gwendának. Nem lenne jó, ha Laurie egy merő szoknya volna. Még kibillen az egyensúlyából, mint azok a vécépapírtartó babák. – Azzal, cinkos mosollyal elneveti magát, majd anyámba karolva odairányítja őt hozzám, és közben rám kacsint. Én is elmosolyodom, de azért szúrósan nézek rá. Oké, hálás vagyok neki azért, hogy közbeavatkozott, na de vécépapírtartó? Ma mindenki szükségét érzi annak, hogy inzultáljon? Az esküvői magazinok azt ígérték, hogy ez lesz életem legemlékezetesebb bevásárlókörútja. Könnyeket és pezsgőt emlegettek. De ahogy ez a mai nap alakul, túlzott reményeim már nincsenek, ha csak nem fájdalomkönnyekre és a végén valami ütős piára gondolok.

– Ehhez mit szólnál? – kérdezi Sarah, és feltart egy ezüstös fehér, csillogó art deco anyagot. A ruha egyszerűen gyönyörű, és úgy tűnik, az alja egyfajta halfarokban végződik. Ó, Sarah, ez káprázatos volna! Már a nyelvem hegyén van, hogy milyen elképesztően jól állna ez a ruha neki magának, és úgy nézne ki benne, mint egy hableány-menyasszony, de aztán eszembe jut az a púderes doboz, amit azon a karácsonyon Jackkel együtt találtunk neki, és inkább hallgatok. Őszintén szólva, arra a délutánra egyáltalán nem akarok gondolni többé. Büszke vagyok Sarah-ra, amiért nem merült el az önsajnálatba, mióta Jackkel szakítottak; mindent megtesz, hogy túllegyen rajta, és azt is tudom, hogy azóta néhányszor már randizott Luke-kal, de erről nem túl sokat beszél. Azt hiszem, egyikük sem sieti el, hogy bármi módon felcímkézze ami köztük van, még túl korai lenne – de azért boldog vagyok, hogy Luke jelen van Sarah életében.

– Én valami egyszerűbbre gondoltam – mondom, és lassan végigpásztázom az állványon sorakozó ruhákat. Az ezt követő tíz percet boldog válogatással töltjük, és kiemeljük azokat a ruhákat, melyek nekem tetszenek, és azokat is, melyek nekik, de azért hajlandó vagyok felpróbálni. És bár nem ez lesz életem legnagyobb élménye, mással el sem tudom képzelni, mint anyuval és Sarah-val. Tegnap este kissé magam alá kerültem, mert elképzeltem, milyen volna, ha Ginny is részt vehetne ebben, de Sarah valahogy kárpótol mindenért.

Gwenda is odasasszézik, és halkan tapsikolni kezd. – Úgy tűnik, máris csatát nyertünk! – mondja, és végigméri a ruhákat, melyeket egy általa korábban erre a célra odakészített, speciális aranyszínű állványra akasztottunk. – Anyuka, kedves tanú, erre. – Gwenda megfogja anya és Sarah könyökét, és börtönőrt is megszégyenítő, acélos határozottsággal átvezeti őket egy függönyön. Én egy pillanatra ott maradok, ahol voltam, de aztán a kíváncsiság győz, és belesek a függöny mögé, hogy lássam, mi történik. Ó, már látom! Szóval itt adják a pezsgőt! Anya és Sarah füstös-rózsaszín bársony trónszékekben csücsülnek, és egy fiatal eladólány pezsgőt szolgál fel nekik karcsú pezsgőspoharakban.

– Chloe itt lesz a közelben, ha esetleg újra kell tölteni a poharakat – hunyorog rájuk Gwenda vidáman. Sarah elkapja a tekintetemet, és a szemében bujkáló, mesterkéletlen jókedv láttán minden ma engem ért inzultust azonnal elfelejtek. Hetek óta nem láttam ilyen boldognak. Kicsit hezitáltam, megkérjem-e egyáltalán erre a feladatra, hátha elkedvetlenítem vele, de végül ő maga ajánlkozott. És most, hogy látom, amint keresztbe tett lábbal szopogatja a pezsgőt, boldog vagyok, hogy így történt.

Gwenda enyhe meghajlással búcsúzik, mint a színészek, mielőtt eltűnnek a függöny mögött. – Én most eltűnök kis időre a menyasszonnyal együtt, és meglátják, csodákat fogok művelni vele! Rögvest itt leszünk! – Majd az eladólányra néz. – Készítse elő a szalvétákat, Chloé!

Úgy vélem, ez mindig ilyen olajozottan szokott működni, mivel a lány azonnal előkap egy szalvétával teli virágmintás dobozt, és anya és Sarah közé helyezi az asztalra. Mialatt Gwenda kikísér, kétségbeesett pillantást vetek hátra a vállam fölött, de anyámék épp felemelik a poharukat, hogy koccintsanak, és abszolút semmit nem tesznek azért, hogy megmentsenek.

Gwenda elsőnek azt a ruhát választja ki, melyet anya szeretne. Nem vitatkozom vele; legyen ez az ő köre. Már segített nekem levenni az egybeszabott alsóneműt, és most ott áll mögöttem a próbafülkében, karján a ruhával. Mikor azt mondom, próbafülke, nem arra a bolt hátuljában eldugott szűk, kockaszerű fülkére kell gondolni, aminek a függönyét soha nem lehet rendesen behúzni. Hanem egy igazi teremre, melyet körben tükrök kereteznek. Olyan vagyok most, mint a balerina azokban a tükrös zenedobozokban.

– Ezt úgy nevezik: Vivienne – mondja erős francia akcentussal, és úgy rázza az orrom előtt a ruhát, hogy a flitterek visszfénye csak úgy cikázik keresztül-kasul a termen. A ruha sokkal flancosabb, mint amilyet én választanék: felső része tele van apró gyöngyökkel, a szoknya pedig többrétegű csipkés anyagból van. Gwenda utasításait követve óvatosan lépek bele a ruhába, mialatt ő kigombolja rajta az összes gombot. Nézem a tükörképemet, mialatt Gwenda rám adja a ruhát és bekapcsolgatja a rengeteg kapcsot a hátamon, míg a ruhaderék teljesen rásimul a derekamra, aztán szétteríti a szoknya leheletfinom, csipkés rétegeit.

És ahogy bámulok bele a tükörbe, iszonyú furcsa dolog történik velem. A saját szemem előtt változom át menyasszonnyá. Sokkoló. Eddig csak Oscar és az anyja lelkesedése hajtott előre, és közben meg is feledkeztem arról, hogy az én esküvőm napját tervezgetjük, az egyetlen ilyen napot az életemben.

Gwenda a vállam fölött, összehúzott szemmel figyel.

– Talán az anyukájának mégiscsak igaza volt – mondja hirtelen elkomolyodva.

– Nem erről van szó – felelem, és még mindig magamat bámulom, és úgy érzem, mintha valamilyen varázstükörbe néztem volna, ami egy másik önmagunkat mutatja. Talán még az se lepne meg, ha a tükörbeli menyasszony rám kacsintana, annyira idegennek tűnik. – Ez én vagyok… én vagyok a…

– A menyasszony? – Gwenda bölcsen mosolyog. – Sok nőt kifejezetten megrémiszt, mikor először vesznek fel esküvői ruhát. Ez kivételes pillanat, nem igaz?

Azt hiszem, nem igazán értette meg, mire gondolok, de mivel én sem tudom jobban elmagyarázni, bólogatok.

– És édes istenem, ha magára ilyen nagy hatással volt a ruha, képzelje csak el, milyen hatással lesz majd a vőlegényére! – turbékolja tovább Gwenda, valószínűleg pont ugyanúgy, mint az összes többi menyasszony esetében, akik ugyanebben a teremben, ugyanitt álltak. – Ott lesz ő, a férfi, akiről mindig is álmodott, ott várja magát az oltár előtt, aztán megfordul, és megpillantja piruló menyasszonyát. – Gwenda színpadiasan hatalmasat sóhajt. – Micsoda felejthetetlen pillanat!

Mozdulatlanul állok, szavai úgy keringenek a fejem körül, hogy kész csoda, hogy nem látszanak a tükörben. Pontosan olyannak látom magamat, mint amilyennek Oscar és a vendégek fognak látni, amint végigsétálok a templom főhajójában.

– Nem tetszik – mondom, és hirtelen alig kapok levegőt. – Kérem, Gwenda, vegye le rólam a ruhát, őrülten szorít.

Gwenda kővé meredten néz rám; nyilvánvalóan úgy gondolta, hogy máris agyonékszerezett ujjai köré tudott csavarni. És köréjük is csavart; egészen addig a mondatig, hogy „a férfi, akiről mindig is álmodott”.

Órákkal később, már otthon ledobom magamról a ruháimat a fürdőben, és a hidromasszázs zuhanyt a legerősebb fokozatra tekerem. Micsoda blamázs! Annyira még össze tudtam magam szedni a menyasszonyiruha-butikban, hogy felpróbáljam a többi kiválasztott ruhát is, de egyik sem volt az a misztikus „egyetlen”, amelyről a magazinokban annyit cikkeznek. Gwenda eljövetelünk előtt még egyszer megpróbált beleimádkozni az első ruhába, de azt én már a világ minden kincséért sem vettem volna fel még egyszer.

Kicsit melegebbre állítom a vízhőmérsékletet mint ami kellemes, aztán aláállok, és hagyom, hogy a fejemre zubogjon a víz. Annyira fájdalmasan nagyot csalódtam saját magamban! Nem arról van szó, hogy ne szeretném Oscart, vagy nem akarnék hozzámenni feleségül. Egyáltalán nem. Hanem arról, hogy valami még mindig bennem van, mint egy izomreflex.

Hogy mikor valaki azt mondja, „a férfi, akiről mindig is álmodott”, én Jack O’Marára gondolok.

Április 23.

Jack

Mikor észreveszem, épp egy kirakat előtt áll. Nem véletlenül jöttem erre, már egy ideje itt lődörgök a munkahelye körül, hátha kijön ebédelni, és íme, itt is van, fekete-rózsaszín csíkos ernyője alá rejtezve az eső elől. Meggyorsítom a lépteimet, nehogy szem elől veszítsem a zsúfolt utcán. Most befordul egy mellékutcába, én pedig utána sietek, és majdnem nekiütközök, ahogy befordulok a sarkon.

– Laurie!

Laurie hátrafordul, és meglepett grimaszt vág, hogy itt talál. Aztán elmosolyodik, és majdnem elneveti magát.

– Jack – mondja, és lábujjhegyre állva megpuszil. – Mit keresel te… – Aztán elharapja a mondat végét, és rám bámul. Későn veszem csak észre, hogy egy elegáns ruhabolt előtt állunk, és a kirakat közepén lévő bábu esküvői ruhába van öltöztetve.

– Netán itt… – A ruha felé bökök a fejemmel, és rádöbbenek, hogy mindketten csak félig befejezett mondatokban vagyunk képesek beszélni.

– Nem – rázza a fejét Laurie, miközben megint a ruhára tekint. – Vagyis, tulajdonképpen igen. Megakadt rajta a szemem.

– De hát szükséged lesz egy ilyen ruhára, nem? – kérdezem. – Megvan már az időpont?

Laurie bólint egyet, és megint a kirakatot nézi. – December.

– De hát az majdnem karácsony! – mondom lágyan. – Nagyszerű, Lu. Tényleg… komolyan… nagyszerű! – Hová tűnnek a szavak, mikor épp szükségem lenne rájuk? Nagyszerű? Hogy lehet az, hogy a saját műsoromban órákig tudok beszélni, most meg tök kukának érzem magam? – Van időd egy gyors kávéra? Legalább elbújunk kicsit az eső elől.

Ahogy ott ácsorgunk, valaki a boltban odahajol a kirakathoz, és megfordítja az árcédulát azon a bizonyos menyasszonyi ruhán. Laurie arca picikét összerándul, és csak most döbbenek rá, hogy egyáltalán nemcsak bámészkodott, hanem teljesen bele van szeretve abba a ruhába. És bár annyira nem értek az ilyesfajta dolgokhoz, azt azért meg tudom állapítani, hogy nagyon is illene hozzá. Van benne valami különleges; még csak véletlenül sem az a disney-s hercegnőruha, amire a legtöbb lány annyira áhítozik.

– Hacsak nem akarsz bemenni ide – mondom, és az üzlet ajtaja felé intek a fejemmel. Laurie is arrafelé néz, és bizonytalanságában fogával az alsó ajkát harapdálja. – Meg tudlak várni, ha akarod.

Laurie rám néz, aztán vissza a ruhára, és két szemöldöke között apró ránc jelenik meg. – Ez tényleg olyan buta dolog. Már millió ruhát felpróbáltam, és egyik sem az igazi. Ez itt viszont valahogy nagyon más. – Miközben beszél, a vevő, aki megnézte a ruhán az árcédulát, előveszi a telefonját, és lefényképezi.

– Azt hiszem, mégis bemegyek, és vetek rá egy pillantást – határozza el magát Laurie. – Itt tudsz maradni addig?

Mivel a legsürgetőbb dolog a mai napon az, hogy beszéljek Laurie-val, igent mondok. Kicsit ténfergek, mert nem tudom, mit is fogok csinálni. Laurie összecsukja az ernyőt, és kinyitja az üzlet ajtaját. Aztán visszanéz rám, majd felpillant a beborult égre.

– Be kéne neked is jönnöd. Az eső nem fog egyhamar elállni.

Igaza van, ugyanakkor nagyon furcsa, hogy pont én vagyok itt vele. Megtartom az ajtót annak a nőnek, aki a kirakatban megnézte a ruhát, és látom Laurie tekintetében a megkönnyebbülést, mikor belép az üzletbe. Félénken követem én is. Az üzlet egyáltalán nem olyan, mint amilyenre számítottam. Negyvenes évekbeli szvingzene szűrődik ki a háttérből, mintha valaki korabeli rádión hallgatná. Korabeli rádió? Olyan ez, mint valami időutazás. A régi időket idéző ruhák hatalmas, ajtó nélküli régimódi szekrényekben vannak elhelyezve, az ékszerek pedig hanyagul elrendezve csüngenek ki az öltözködőasztalok fiókjaiból. Olyan, mintha az ember egy légiriadó miatt sietve elhagyott szobába lépett volna be a világháború idején.

Laurie most már a ruha mellett áll, két ujjával szépen megfordítja az árcédulát, és leolvassa az árat. Én a háttérbe vonulok, az eladónő pedig odalép hozzá, és óvatosan kiemeli a kirakatból a bábut, hogy jobban szemügyre vehesse a ruhát. Laurie lassan lépkedve, halvány, sóvárgó mosollyal járja körbe a próbababát. Egy jottányi kételyem sincsen: meg fogja venni a ruhát. Az eladónő biztos megkérdezte tőle, hogy fel akarja-e próbálni, mivel Laurie hirtelen nyugtalanná válik, és odafordul hozzám.

– Van még időd? – kérdezi, miközben közelebb megyek hozzá.

Ez nem az a fajta üzlet, ahol bármit is elsietnének, de ezen a szürke, esős délutánon mi vagyunk az egyetlen vevők, úgyhogy rábólintok. – Persze, menj csak. Mégsem lehet csak úgy megvenni egy menyasszonyi ruhát, anélkül hogy fel ne próbálnád!

Az eladónő Laurie-t az üzlet hátsó felében lévő próbafülkébe irányítja, majd nagy gonddal leveszi a ruhát a próbababáról, én pedig elindulok kicsit körbenézni az üzletben. Az egyik mahagóniszekrény tele van olasz öltönyökkel – elegáns, sötét színek, és határozott vonalú, régimódi szabások. Mindegyik Frank Sinatra és Dean Martin után kiált. Otthagyom őket, és inkább a kalapgyűjteményt nézegetem, majd felpróbálok egy fedorát, csak a méret miatt.

– Jobb lenne, ha most kimenne – mondja az eladónő mosolyogva, kicsit lelassítva a lépteit, hogy megigazítson egy lakkbőr női félcipőt. – Nem hoz szerencsét a vőlegényre, ha már a nagy nap előtt meglátja az aráját menyasszonyi ruhában.

Erről eszembe jut Laurie születésnapja pár évvel ezelőtt, mikor az óriáskerék kezelője azt hitte, hogy mi egy pár vagyunk. – Nem én vagyok a vőlegény – felelem. – Csak barátok vagyunk.

– Á! – Az eladónő arcáról lefagy a mosoly, bár a tekintete még mindig engem fürkész. Csinos, bár kissé kihívó módon az. – Szerencsés lány, hogy van egy olyan barátja, aki hajlandó ruhát vásárolni vele. A legtöbb férfi már rég elmenekült volna.

Megvonom a vállamat. – De ez nem egy szokványos ruha, igaz?

– Attól tartok, nem. Nagyon szép, és ha jól tudom, a húszas évekből való.

– A mindenit! – Az az érzésem, hogy az eladónő szívesen csevegne velem, de az esküvői ruhák tekintetében igazi amatőr vagyok.

– Meg kéne vennie azt a kalapot. Nagyon jól áll magának.

Elnevetem magam, és megérintem a kalap karimáját. – Úgy gondolja?

Az eladónő bólint egyet. – Egy férfi naplója?

– Maga aztán dörzsölt eladó! – felelem vigyorogva.

– Bocsánat – mondja ő, és szintén elmosolyodik. – A rámenős eladók idegesítőek. Inkább abbahagyom.

– Maga nem volt rámenős – felelem. – És azt hiszem, megveszem ezt a kalapot.

– Jó választás. – Az eladónő odébb megy, hogy összehajtogasson pár inget, aztán kissé bizonytalanul rám néz. – Nézze, általában nem szoktam ilyet csinálni, de mit szólna, ha… szóval volna kedve meginni velem valamit valamikor?

Legszívesebben igent mondanék. A lány kimondottan csinos, én meg szingli vagyok. – Ez olyan ajánlat, amire csak egy komplett hülye mondhat nemet… vagy olyasvalaki, aki holnap elköltözik a városból – mondom, és bánatosan mosolygok.

Az eladónő is bánatosan mosolyog, és csak reménykedni tudok, hogy nem bántottam meg. – Kár – mondja, és odébb megy.

– Elmész innen?

Laurie egész halkan szólal meg a hátam mögött, én leveszem a fedora kalapot, és felé fordulok. Ott áll előttem az esküvői ruhában, tágra nyílt szemmel, gyönyörűen. Most sokkal szebb, mint amilyennek valaha is láttam őt, vagy bárki mást. A ruha szinte életre kelt rajta, és olyan lett, mint egy mezítlábas erdei tündér. De a szeme furán csillog, és nem tudom, a boldogságtól-e, vagy a szomorúságtól.

– Ennyire azért nem nézel ki rosszul, Lu! – próbálom elütni a dolgot, mivel senkinek nem szabadna sírni, mikor esküvői ruhába öltözik.

– Azt mondtad, elköltözöl.

El. A holnap éjszakai vonattal elhúzok Edinburghba.

A vállam fölött hátranézek, hogy biztos legyek benne, az eladónő hallótávolságon kívül van, és a fedora kalapot úgy tartom magam előtt, mint egy kelléket. – Erről beszéljünk később, Lu, őszintén, nem olyan nagy dolog. Most viszont muszáj megvenned ezt a ruhát. Olyan kurva jól nézel ki benne, mintha te volnál a Tündérkirálynő maga.

Laurie engem néz azokkal a hatalmas, kiszolgáltatottságot sugárzó szemeivel. – Most hazudsz nekem, igaz, Jack?

Megrázom a fejemet. – Nem. Ha minden menyasszony úgy nézne ki, mint te, nem maradna agglegény a földön. – Na, persze tudom, hogy igazából nem ezt kérdezte.

Laurie a fejét csóválja, aztán elfordul, hogy megnézze a ruhát a nagy állótükörben. Örülök, hogy így marad időm összekapni magam, és az a gyanúm, ő is pont ezt teszi. Nézem, ahogy forgolódva minden oldalról megtekinti magán a ruhát.

– Ez a te ruhád, Laurie. Olyan, mintha csak arra várt volna, hogy rátalálj.

Laurie bólint, mivel ezt ő is pontosan tudja. Mikor visszavonul a próbafülkébe, elhatározom, hogy nem fogom tönkretenni a napját. Azt akarom ugyanis, hogy csak örömteli emlékei maradjanak arról a napról, mikor megtalálta ezt a ruhát.

Laurie

Egy kávézóban ücsörgünk pár épülettel lejjebb. Alig hiszem el, hogy tök véletlenül akadtam rá álmaim ruhájára; Jacknek igaza van, tényleg olyan, mintha türelmesen csak rám várt volna. Mikor megnéztem magam benne, éreztem, hogy Oscar is odalesz érte, én meg attól leszek oda, hogy ő odavan érte. Ez a legkülönlegesebb ruha, amit valaha is láttam: karcsúsított, keskeny vállas, és kerek a nyakkivágása. Úgy képzelem, Elizabeth Bennet is ilyet hordott, mikor hozzáment Mr. Darcyhoz.

A ruha dobozában van egy kis cédula, amin a ruha előző tulajdonosai szerepelnek. Azt már tudom, hogy ejtőernyőkhöz használt, leheletfinom selyemből és francia csipkéből készült az 1920-as években, és először egy Edith nevezetű lány viselte, aki egy amerikai üzletemberhez ment hozzá. A hatvanas években egy Carole nevű lányé volt, aki mezítlábas esküvőhöz vette, és mivel nem volt elég pénzük, a lagzit egy parkban tartották. És biztos hordták még mások is, de most már az enyém, és már azt is eldöntöttem, hogy a nászút után visszahozom ide a boltba, és én is felírom a nevemet és a házasságkötés dátumát a cédulára. Ennek a ruhának már története van, és bár jelenleg én vagyok az őrzője, kalandos útja nálam még biztos nem ér véget.

– Mi van veled, Jack? – Nem kerülgetem sokáig a forró kását, mikor Jack két kávéscsészével a kezében leül velem szemben. Most döbbenek csak rá, hogy annyira lekötött az esküvő tervezgetése Sarah-val, a legjobb barátnőmmel, Jack valahol útközben kikerült a kispadra.

Jack lassan kevergeti a cukrot a kávéjában. – Magam akartam neked elmondani.

– Tehát igaz? Tényleg elmész?

Jack odanyújt nekem egy keskeny papírcsőbe csomagolt cukrot, aztán egy másikat is, hátha kell. – Új állásom van – mondja.

Bólintok. – Hol?

– Edinburghban.

Skócia. Szóval elmegy, és egy másik országban fog élni. – Hűha! – Ennél többet képtelen vagyok kinyögni.

– Ez lényegesen jobb állás, mint az előző. Túl jó ahhoz, hogy visszautasítsam – meséli Jack. – Saját esti beszélgetős műsorom lesz! – hangja izgatottá válik.

Most jövök rá, hogy hosszú idő óta először hallom bizakodónak, ezért elönt a düh, mikor a szemem megtelik könnyel.

– Ez jó hír, Jack. Komolyan! Borzasztóan örülök neki. – Tudom, hogy arcomról egyáltalán nem ez olvasható le. Azt hiszem, inkább úgy nézhetek ki, mint akit épp kínoznak – mintha valaki az asztal alatt lyukakat fúrna a térdkalácsomba. – Nem akarom, hogy elmenj – csúszik ki akaratlanul is a számon.

Jack átnyúl az asztal fölött, és a kezemre teszi a kezét, mely jó meleg, valóságos, és hamarosan mérföldekre lesz tőlem.

– Te vagy az egyik legjobb barátom – mondja. – Ne sírj, vagy én is elsírom magam.

Körülöttünk a kávéház zsúfolásig megtelt irodai alkalmazottakkal, akik elvitelre kérik az ebédet, és totyogóikat sétáltató anyukákkal, mi meg ott ülünk köztük, és búcsúzunk egymástól. Jack megkér, hogy én mondjam el Sarah-nak, mert ő nem képes rá, és azt is elmondja, hogy muszáj meglépnie ezt, hogy újrakezdhesse valahol, ahol nem kísért a múlt.

– Hoztam neked valamit – mondja aztán, és elengedi a kezemet, majd benyúl a kabátzsebébe, és egy barna papírba csomagolt tárgyat tol elém. Puhának tűnik. Feltépem a csomag leragasztott szélét, és kihajtogatom a gyűrött papírt, hogy belenézzek. Egy kétrét hajtott sapka van benne. Egy hangarózsaszínű, gyapjú rikkancssapka. Kisimítom a papírt az ujjaimmal, és ráismerek a jellegzetes Chester’s bélyegzőre. Most már emlékszem, mikor próbáltam fel ezt a sapkát.

– Már évek óta megvan, csak soha nem találtam a megfelelő pillanatot, hogy odaadjam – mondja Jack. – Igazából karácsonyra szántam.

Nevetve csóválom a fejem. Köztünk mindig így volt ez Jackkel. – Köszönöm! Majd rád gondolok, ha felveszem. – Próbálok határozott lenni, de inkább vigasztalannak tűnök. – Jól csinálod, Jack – mondom még. – Légy boldog, Jack! Megérdemled. És ne feledkezz el rólunk – csak egy telefonhívásnyi távolságra vagyunk egymástól.

Jack megtörli a szemét. – Rólad soha nem tudnék megfeledkezni – mondja. – De ne aggódj, ha egy ideig nem jelentkezem, jó? Nem volna rossz előbb lábra állnom valahogy.

Próbálok mosolyogni, de erőlködnöm kell. Értem, mire gondol: időre van szüksége ahhoz, hogy újrakezdjen mindent, és új életet kezdjen nélkülünk.

Jack most kézbeveszi a sapkát, és a fejemre teszi. – Pont olyan tökéletes, mint amilyenre emlékeztem! – mondja mosolyogva. Túl későn veszem észre, hogy indulni készül. Már talpon van, mire én összeszedegetem a cuccaimat.

– Nem, ne gyere velem! – mondja Jack, és kezét a vállamra teszi. – Idd csak meg a kávédat, aztán menj, és mondd meg Oscarnak, hogy megtaláltad az ideális menyasszonyi ruhát. – Azzal lehajol, és arcon csókol, én pedig magamhoz húzom, amiből aztán esetlen félölelés lesz, mivel azt sem tudom, találkozunk-e még valaha. Jack nem tol el magától. Hanem felsóhajt, és kezét a tarkómra téve, olyan hangon, mintha iszonyúan ki lenne merülve, azt mondja: – Szeretlek, Lu!

Nézem, amint utat törve magának kifelé tart a kávézóból, és mikor elment, leveszem a sapkát a fejemről, és a kezembe veszem. – Én is szeretlek! – suttogom. És még ott maradok ülve egy darabig, a sapkával a kezemben, menyasszonyi ruhámmal a lábam közt.

December 12.

Laurie

Két nap múlva Mrs. Laurel Ogilvy-Black leszek, és jó időbe fog telni, mire megszokom az új nevemet, miután huszonhat évig simán Laurie James voltam. Még kiejteni sem tudom anélkül, hogy át ne váltanék egyfajta királynői angolba, mely csupa affektálás és elharapott szóvég.

Oscar ma délután már átment az anyjához, az én szüleim pedig holnap érkeznek. Itt maradnak velem a lakásban, és aztán szombat délelőtt együtt megyünk el a templomba. Amint megérkeznek, azonnal beindul az egész gépezet, úgyhogy a ma éjszaka egyfajta vihar előtti csöndnek is tekinthető. Sarah bármelyik pillanatban megérkezhet, és az estét mani- és pedikűrözéssel és filmnézéssel fogjuk tölteni, némi pezsgős koktél kíséretében, az ünnepi hangulatot emelendő. Az én körmeim sajnos nem bírnak megnőni; és ezt csak azok a nők érthetik meg, akiknek hasonló adottságaik vannak. Mikor a körmeim elérik az ujjam végét, a munkájukat befejezettnek tekintik, és töredeznek-repedeznek. Már minden létező krémet és olajat és szérumot kipróbáltam az esküvő előtti időszakban, mert minden menyasszonyi portál azt hajtogatja, hogy a kezeknek mindenképpen a lehető legjobb állapotban kell lenniük. Nos, én már csak negyvennyolc órára vagyok az oltártól, és a körmeim olyanok, amilyenek; Sarah fogja őket műkörmözni, aztán géllakkal belakkozni.

Lucille az esküvő minden egyes részletét egy táblázatban tervezi meg, listázza és ellenőrzi. Ha már a fia rangon alul házasodik, még jó, hogy iszonyú sok időt szentel arra, hogy ő mondhassa meg, hogyan is történjen mindez. Őszintén szólva, már a kezdet kezdetén rájöttem, hogy akár tetszik nekem, akár nem, ő úgysem engedi ki a kezéből a gyeplőt az esemény lebonyolításával kapcsolatban, tehát igyekeztem a lehető legkisebb ellenállást tanúsítani. Ezalatt azt értem, hogy kábé nyolcvan százalékban beleegyeztem az ő döntéseibe, de a maradék húszban kitartóan ragaszkodtam a saját elképzeléseimhez. A ruhám. A csokrom. A tanúm. A gyűrűk. Úgyis ezek azok a dolgok, melyek számomra igazából számítanak. Nem számít, milyen pezsgőt szolgálnak fel a tószthoz, és bár nem vagyok túlságosan oda a lazachabért, abba is belementem, hogy az legyen az első fogás. Oscar nagyon hálás volt, hogy nem akartam mindenáron területet hódítani; mivel ő és az anyja nagyon közel vannak egymáshoz, feszültségeket gerjeszthetett volna, ha sokat kekeckedem.

Hála az égnek, Sarah végig mellettem volt, és neki kiönthettem a szívemet.

– Engedj be, Lu! Nincs szabad kezem, hogy csengessek!

Sarah hangja csak úgy zeng a lépcsőházban. Gyorsan felpattanok, hogy beengedjem. Mikor ajtót nyitok neki, már értem, mire gondolt. Maga mögött egy ezüstszínű bőröndöt húz, vállairól két nagy válltáska lóg, a kezében pedig egy nagy dobozt tart. A doboz fölött kandikál rám, és kifúj egy tincset a szeméből.

– Kevés cuccod van, igaz? – nevetek, és elveszem tőle a dobozt.

– Ez nálam tényleg kevésnek számít. – Sarah rácsap a kezemre, mikor megpróbálok benézni a doboz fedőlapja alá. – Ez az én meglepetésdobozom. Egy kis bor nyitásnak?

– Nem ellenkezem. – Lábammal behajtom az ajtót, aztán követem Sarah-t az előszobán át. Nem akartam semmiféle hagyományos lánybúcsút, az nem az én világom. Ez így nekem tökéletes.

– Egyedül vagyunk? – suttogja Sarah, Oscart kutatva.

– Igen.

Sarah erre bemutat egy diszkós mellrázást, aztán széttárt karokkal hanyatt veti magát a kanapén, lábait felrepíti a levegőbe.

2014

Újévi elhatározások

1) Sarah. Már nevének leírása is szégyenkezéssel és magányossággal tölt el. Meg kell találnom a módját, hogy elhiggye nekem: nagyon sajnálom, ami történt. Hogy igazán lehetetlen helyzetben voltam, és hogy igenis nem engedhettem meg magamnak azt a luxust, hogy szerelmes legyek a barátjába. Hogy iszonyú keményen próbálkoztam nem szerelmesnek lenni belé. Valahogy el kell érnem, hogy megbocsásson nekem, mivel el nem tudom képzelni az életemet Sarah nélkül.

2) Oscar. A férjem lett! Szeretném, ha ugyanolyan boldogok maradnánk, mint amilyenek most vagyunk, és turbékoló galambokként élnénk végig házasságunk első évét. Nem mintha annyira turbékolnánk, de azért ad némi biztonságot, hogy Mrs. Ogilvy-Black lehetek, különösen úgy, hogy életem egyéb építőkövei kezdenek eltünedezni. Most elhatározom tehát, hogy Oscarnak ne kelljen többször megkérdeznie, boldog vagyok-e.

3) Munka. Rettentő nagy szükségem van egy kis karrierépítésre. Az esküvő óta nagyon úgy érzem, kinőttem már abból, hogy tinikkel szerelemről és szívfájdalomról értekezzek; végtére is nem vagyok már annyira jártas a viszonzatlan szerelem témakörében. Most, hogy elmúlt az esküvői mizéria, újabb kihívásra vágyom; jó lenne olyasmit találni, ami jobban illik mostani életmódomhoz. Hogyan vezessük jól a háztartást? vagy A Hölgy – talán valami ilyesmi. Ha másért nem, azért kéne valamelyikhez elszegődnöm, hogy ha Lucille meglátja a nevemet kedvenc magazinjai cikkírói közt, legyen még valamiért utálnia.

4) És erről jut eszembe… őnagysága Lucille. Meg kell próbálnom megszerettetni magam vele.

5) Anya és apa. Jó volna gyakrabban látogatni őket. Itt ugyanolyan sűrű az élet, mint bármikor máskor, de ez nem mentség. Az esküvőn döbbentem rá, mennyire hiányoznak nekem. Annak viszont örülök, hogy a bátyámék a közelükben laknak – anya állandóan posztolja róluk az újabb és újabb képeket a kisbabával, Tommal a karjukon. Szeretem nézegetni ezeket a képeket, de azért fáj a szívem, mert ők mind egy kupacban vannak, én meg sok-sok mérföldnyire onnét.

Március 16.

Laurie

– Ez meg mi? – riadok fel álmomból, aztán felülök az ágyban, mert Oscar tálcával a kezében áll az ágy mellett.

– Ágyba hozom a reggelit, hogy megünnepeljük az évfordulónkat. – Leteszi a tálcát a térdemre, én pedig pánikolni kezdek, hátha elfelejtettem valami fontos dátumot. – Három teljes hónapja vagyunk házasok – mondja Oscar, elejét véve a kínos kérdezősködésnek. – Vagyis igazából három hónapja és két napja, de jobb ezekkel megvárni a vasárnapot, nem?

– Azt hiszem, jobb – nevetem el magam. – Visszabújsz az ágyba?

Megtartom a térdemen a tálcát, míg Oscar visszamászik mellém, és tengerparton szerzett barnaságával hátradől a fehér párnákra. A bőre alapszíne eleve alkalmassá teszi őt a lebarnulásra, így aztán neki sikerült a nászutas bőrszínéből valamicskét megőriznie, míg az én bőröm teljesen kifakult már itt a nagy londoni télben. Végül nem Thaiföldön voltunk. Három szerelmes hetet töltöttünk el a Maldív-szigeteken ide-oda hajókázva. A hely kész mezítlábas paradicsom. Talán jobb is, hogy nem mentünk vissza Ko Lipébe újrateremteni összetalálkozásunk varázslatát. Túl szépek azok az emlékek ahhoz, hogy kockára tegyük őket. És most nevetségesen nyafkának hangzik, ha azt mondom, én mégis jobb szerettem volna Thaiföldre menni a Maldív-szigetek helyett? Pedig valószínűleg ez így nem is igaz; csak jólesett volna, ha Oscar is oda akart volna visszatérni, vagy legalább megsejtette volna, hogy az én nagy romantikus szívem oda vágyódik. Így azonban a világ leghálátlanabb feleségének éreztem magam, mivel mikor a Heathrow-n beálltunk a Maldív-szigeteki sorba, a szívem iszonyúan összeszorult. A luxusszállók, amelyeket Oscar a nászutunk különféle állomásaihoz kiválasztott, köszönőviszonyban sem álltak a thaiföldi tengerparti bungaló végtelen egyszerűségével: úgy étkeztünk, mint a királyi fenségek a vízen úszó nádfedeles villákban, dupla függőágyakban lustálkodtunk saját, külön bejáratú tengerparti szakaszokon, ráadásul mindenhol pincér – igen, pincér – leste minden óhajunkat. Most újra itt vagyunk Oscar – azaz a mi – lakásunkban, Oscar pedig úgy látszik, eltökélte, hogy a nászutunknak márpedig még mindig nincs vége.

– Kávét?

– Igen, kérek. – Közelebb húzom a kávéscsészéket, és cukrot teszek a kávémba. Oscar nem tesz cukrot az övébe. Egyáltalán nem is édesszájú, ezért aztán én is próbálom visszafogni magam e téren, mivel ha sütit vagy pudingot eszem, mindig kicsikét gúny tárgyának érzem magam, pedig a gúnyolódás egész biztosan nem áll Oscar szándékában. Annak idején a kávéba tett cukor mellett úgy elégítettem ki édességigényemet, hogy Sarah-val havonta kétszer-háromszor tortanapot tartottunk. Sarah-val azóta nem beszéltem, hogy az esküvőm előtt összevesztünk. Akármikor eszembe jut, rettentően fáj a szívem. A nászút alatt igyekeztem elnyomni ezt a rossz érzést, és azt mondogattam magamnak, hogy csak azért sem fogom tönkretenni Oscar fantasztikus nászajándékát. És mióta visszatértünk, ugyanezzel a módszerrel próbálkozom – napról napra mélyebben dugom a fejemet a homokba. Ha van ebben valami pozitív, az az, hogy többé már nem nyomja a szívemet a rettenetes titok. Megtörtént a legrosszabb, ami csak történhetett: Sarah tudja az igazságot, és fura módon ettől valahogy mintha megtisztultam volna, és kételyek nélkül vagyok képes Oscart szeretni. Igaz, nagy árat fizettem a tiszta lelkiismeretemért.

– Nagyszerű buggyantott tojást tudsz készíteni, Mr. O. – mondom, és a kés hegyével kísérletképpen megbököm a tojást. – Nekem soha nem sikerül ilyen jól.

– Felhívtam anyát, és megkérdeztem, hogyan kell csinálni.

Hősiesen viselkedem, és megállom, hogy számon kérő pillantást vessek Oscarra, pedig nagyon jól el tudom képzelni Lucille arcát, amikor Oscar elmondta neki, hogy én még lustálkodom az ágyban, mialatt ő a konyhában szorgoskodik. Alig múlt nyolc óra, és hétvége van, de ő ettől függetlenül ezt is szépen elkönyvelte a „Laurie egy lusta, semmirekellő élősködő” című dossziéba. Az esküvő óta talán már új dossziét is nyitott, mert az előző már bizonyára majd szétreped a sok megjegyzéstől.

– Mindenesetre csodásan sikerült! – Elégedetten figyelem, amint a tojás sárgája szétfolyik az angol muffin tetején. – Könnyen hozzá tudnék ehhez szokni!

– Szeretek a kedvedben járni.

– Azzal, hogy elvettél, hosszú távon a kedvemben jársz.

Oscar elmosolyodik, láthatólag jól esik neki a bók. – És vajon mindig így fogunk érezni?

– Nem tudom. Ha akarjuk, talán – mondom.

– Mindenki azt mondja nekem, hogy a lángolás pár éven belül úgyis elmúlik.

– Ezt mondják? – Persze nekem is mondtak már hasonlókat: hogy a mi kapcsolatunk úgy jött, mint a forgószél, és hogy a hétköznapok valóságában a románcnak egyszer csak vége lesz.

Oscar bólint. Nem kérdezem meg tőle, hogy emberek alatt esetleg nem Lucille-t érti-e.

– Na és, mit tudnak ők erről! – Óvatosan leteszem a reggelizőtálcát a földre, és odabújok Oscar karjának hajlatába a párnára.

– Igaz, nem ismernek minket – mondja Oscar, és lehúzza a kombiném egyik pántját, felfedve egyik mellemet.

Felemelem az arcomat, hogy megcsókolhassa, ő pedig ujjaival körülzárja a mellbimbómat. – Feleségem – suttogja megint, ahogy mostanában sokszor. Szeretem ezt is, de néha azt kívánom, bárcsak szólítana Tengeri Csillagnak, ahogy egykor tette.

Mikor a hátamra hengerít, köré fonódom, és szeretkezni kezdünk. Aztán a paplant rákanyarítom a vállunkra, és arcommal a mellkasához simulok. Bárcsak mi ketten lennénk csak a világon, és bárcsak az élet mindig ilyen egyszerű volna.

Később, mikor a sült bárányt esszük (melyet én készítettem, anélkül, hogy konzultálnom kellett volna az anyámmal), Oscar felnéz rám, és újratölti a borospoharainkat.

– El kell mondanom neked valamit – kezd bele, és visszahelyezi a palackot új, fémből készült tartónkra, mely megbillentve tartja a palackot. Hogy miért, fogalmam sincs. Ez volt Gerry és Fliss nászajándéka.

Figyelmesen hallgatok. Egész hétvégén együtt voltunk, és a hírek általában nem vasárnap este szoktak felbukkanni, igaz? Ha nekem vannak híreim, nem bírom őket magamban tartani, és azonnal előrukkolok velük. Vajon milyen hír lehet az, melyet Oscar épp most, csak úgy mellékesen dob be a beszélgetésbe? Elmosolyodom, és próbálok udvariasan kíváncsi arcot vágni, de nem bírok megszabadulni attól az érzéstől, hogy valaki jéghideg körmökkel végigszánt a gerincoszlopomon.

– Előléptettek a bankban.

Megkönnyebbülés fut át rajtam. – De hát ez nagyszerű hír! És most mit fogsz csinálni? – Nem is tudom, miért kérdeztem ezt, hiszen most sincsen sok fogalmam arról, mit csinál ott.

– Kapur a hónap végén átköltözik az USA-ba, ezért kell valaki, aki átveszi tőle a brüsszeli könyvelést.

Párszor találkoztam Kapurral; az én szememben ő a bankárok archetípusa – halszálkás öltöny, rózsaszínű ing és hatalmas száj. Nem igazán kedvelem.

– És ez jelentős előrelépés neked? – fogalmazom meg a kérdést, és mosolygok, jelezve, mennyire örülök, pedig igazából nem értem az ottani hierarchiát.

– Nagyon komoly előléptetés – feleli Oscar. – Elnökhelyettes leszek. Négy részleg lesz alattam. – Oscar még azt sem tudja igazán, hogyan kell dicsekedni, és ez egyike számtalan vonzó tulajdonságának. – Először azonban veled akartam erről beszélni, mert ez valószínűleg azt fogja jelenteni, hogy a hét egy részét ott kell töltenem.

– Brüsszelben?

Oscar bólint, és a szeme kicsit megrebben.

– Minden hét egy részét? – kérdezem, és hiába próbálom, nem tudom kiiktatni a hangomból a riadtságot.

– Ó! – Ennyit mondok csak, mert nem akarok ünneprontó lenni, hiszen Oscar megérdemli ezt, és a tudtára szeretném adni, mennyire büszke vagyok rá.

– Visszautasíthatom, ha úgy érzed, ez túl sok – ajánlja fel Oscar, én meg úgy érzem magam, mint egy hülye picsa.

– Isten őrizz! – Azzal felállok, és az asztalt megkerülve beleülök Oscar ölébe. – Az én okos férjem! – És átkarolom a nyakát. – Csak hiányozni fogsz, ennyi az egész. Iszonyúan büszke vagyok rád! – És megcsókolom, jelezve, hogy komolyan gondolom. – Jól csináltad! Odavagyok tőled! Tényleg, komolyan!

– Ígérem, nem leszek részmunkaidős férj. – Sötét szeme az enyémet kutatja, mintha megerősítést várna.

– Én pedig nem leszek részmunkaidős feleség – mondom, de közben azon gondolkozom, hogy fogja ezt az ígéretet bármelyikünk is beváltani. Oscar egyre ambiciózusabb, és láthatóan teljesen felvillanyozza ez az előléptetés, nekem pedig muszáj lesz kitalálnom valamit, amivel el tudom tölteni a hét felét. Nem tehetek róla, de akaratlanul is a szüleim jutnak az eszembe, akik mindig büszkék voltak arra, hogy soha, egyetlen éjszakát sem töltöttek külön, kivéve azokat, mikor anya a kórházban volt, hogy megszüljön minket, és mikor apa rosszul lett. Hozzátartozik a házassághoz, hogy a házastársak együtt élnek, vagy nem?

Oscar kigombolja a felső pár gombot a blúzomon, én viszont hátradőlök, és a szemébe nézek. – Tudom, miben mesterkedik, mister! – mondom neki. – De az asztal rettentően nyomja a hátamat, és még nem fejeztem be a vacsorát, úgyhogy ezúttal nincs szerencséje.

Oscar csalódottnak tűnik, de aztán felderült arccal felhúzza az egyik szemöldökét. – A bárány tényleg iszonyúan finom.

Hát ennyi volt. Három hónap boldog házasság, és nemsokára fél életünket külön fogjuk tölteni. Mikor újból felveszem az evőeszközt, és hozzáfogok, a bárány már korántsem ízlik annyira, mint az imént.

Május 27.

Laurie

Lucille pontosan tudja, hogy Oscar keddenként Brüsszelben van, így a jó ég tudja, milyen okból nyomja most mégis a csengőt nálunk. Először az jut eszembe, hogy úgy teszek, mintha nem lennék itthon, de aztán mégse merem megkockáztatni, mert valószínűleg úgyis kifigyelte, mikor pár perce hazaértem, vagy ami még valószínűbb, rejtett kamerával figyeli minden lépésemet.

– Lucille! – mondom neki, mikor kinyitom az ajtót, és arcomat vendégváró mosolyba rendezem – legalábbis remélem, hogy sikerül. – Gyere be!

Amint kimondom, azon nyomban faragatlannak is érzem magam, amiért beinvitáltam a saját lakásába, merthogy az okiratokon igazából az ő neve szerepel. Ahhoz persze túl udvarias, hogy ezt szóvá tegye, bár dölyfös pillantása ennek ellenkezőjéről árulkodik. Eltakarítom az üres kávéscsészét az asztalról, és örülök, hogy reggel, munka előtt eszembe jutott gyorsan kiporszívózni. Oscar folyton mondogatja, hogy fogadjunk takarítónőt, de én egyszerűen nem bírom elképzelni, hogy elmondjam anyának, valaki más takarít utánam. Őfelsége Lucille nagysága kritikus szemmel néz körbe a lakásban, aztán leül egy székbe. Jézusom, mi a fenéről fogunk mi itt beszélgetni?

– Oscar ma tudtommal nem jön haza – mondom, mire Lucille savanyú képet vág.

– Ó! – Ujjaival a kövér, vajszínű gyöngyöket birizgálja, melyek mindig a nyakában vannak. – Elfelejtettem.

Na, persze! Oscar összes kötelezettsége külön erre a célra fenntartott zöld színű ceruzával van Lucille naptárjába belevésve. – Egy csésze teát?

Lucille bólint. – Darjeelinget kérnék, ha van!

Normál esetben ilyenem nekem nincs, de valaki egy teakollekcióval ajándékozott meg bennünket az esküvőnk alkalmából, úgyhogy szépen elmosolyodom, és magára hagyom Lucille-t, míg kimegyek megnézni, milyen teám is van. Ha, ez az! Van Darjeeling – és némán a levegőbe bokszolok. Nagyon jól tudom, hogy Lucille azért kért ilyen különleges teát, mert meg akart fogni, ezért ez a kis győzelem most még édesebb. Bárcsak ne így volnánk egymással! De talán épp most jött el az ideje, hogy megpróbáljak ezen változtatni. Mialatt várom, hogy felforrjon a víz, a cukortartót és a tejes kancsót – ezek is esküvői ajándékok – kiteszem egy tálcára, két teáskanállal és egypár vajas keksszel együtt.

– Tessék! – Az arcom úgy ragyog, mintha kisuvikszolták volna, mikor behozom az egészet a nappaliba. – Tej, cukor és keksz. Azt hiszem, nem felejtettem el semmit.

– Nem, nem és nem, de azért köszönöm, hogy fáradtál vele. – Lucille barna szeme egész más árnyalatú, mint Oscaré. Borostyánszínű. Kígyószerűbb.

– Ez kedves tőled! – mondom, és ráülök a kezemre, hogy még csak véletlenül se babráljak vele. – Meg szerettél volna beszélni valamit Oscarral?

Lucille a fejét rázza. – Csak erre jártam.

Hirtelen megszáll a kíváncsiság, vajon hányszor szokott csak úgy erre járni; hiszen van saját kulcsa. Nem lepne meg, ha bejönne a lakásba, mikor mi nem vagyunk itthon. Ez a gondolat eléggé nyugtalanítóan hat rám. Mi van, ha bizonyítékot keres arra, hogy lopom az aranyat? Vagy átfutja a leveleimet, hátha talál néhány kártyalimit-túllépési bizonylatot? Vagy kihúzkodja a fiókjaimat, hogy homályos múltamat illetően valami bizonyítékra akadjon? Akkor most biztosan rém dühös lehet, mert abszolút tiszta vagyok.

– Gondolom, az ilyen napokon magányos vagy itt egyedül.

Bólintok. – Nagyon hiányzik Oscar, mikor épp nincs velem. – Aztán belém bújik az ördög, és majdnem azt hazudom neki, hogy orgiákat szoktam rendezni, hogy elüssem valahogy az időt. – Megpróbálom elfoglalni magam valamivel. – És mintha ezt akarnám bizonyítani, töltök neki a teából. Tej és cukor nélkül.

Lucille úrinősen belekortyol a teába, aztán úgy fintorog, mintha legalábbis kénsavval itattam volna meg. – Legközelebb kicsit kevesebb ideig hagyd a kannában, ha kérhetem.

– Bocsánat – mormogom, és magamban megjegyzem, hogy a mondat legriasztóbb része ez volt: „legközelebb”.

– Adatkezelő vagy, ugye, egy magazinnál? Ne haragudj, de mindig emlékeztetned kell, mit is csinálsz.

Hangtalanul felsóhajtok Lucille közömbösségén. Pontosan tudja ugyanis, hogy mivel foglalkozom, és kinek dolgozom. És afelől sincs kétségem, hogy már rég lecsekkolta a munkahelyemet a neten. – Nem egészen. Újságíró vagyok egy tinimagazinnál. – Tudom, tudom, ez nem igazán nevezhető újságírásnak.

– Beszéltél ma Oscarral?

Megrázom a fejem, és felnézek az órára. – Kilenc után szokott hívni. – Elhallgatok, aztán úgy döntök, felajánlom neki az olajágat, és még hozzáteszem: – Megkérhetem, hogy holnap hívjon fel téged is, ha akarod.

– Ne fáradj, kedvesem! Biztos vagyok benne, hogy így is elég nagy teher neki mindennap hazatelefonálni, nem kellek hozzá még én is. – Lucille a mondat végén gúnyosan felkacag, mintha én valami hárpia feleség lennék, akit meg kell rendszabályozni.

– Nem hinném, hogy Oscarnak ez akkora teher volna – mondom, akaratom ellenére kissé sértődötten. – Mindkettőnk számára elég nehéz, hogy el vagyunk választva egymástól, de én nagyon büszke vagyok Oscarra.

– Hát igen, lehetsz is! Ez nagyon felelősségteljes feladat, különösen, hogy egy külföldi csapatot kell felügyelnie. – Aztán Lucille elmosolyodik. – Habár Cressida azt mondja, csodálatosan jó Oscar keze alatt dolgozni.

Cressida odaát dolgozik? Lucille nagyon szeretné, ha megkérdezném tőle, mi a francról beszél, de inkább lenyelem a kérdést, pedig iszonyúan égeti a torkomat. Hogy elfedjem zavaromat, felemelem a teáscsészémet, és belekortyolok abba a rohadék teába. Olyan íze van, mint a macskapisinek. Méregetjük egymást egy darabig az üvegtetejű dohányzóasztal két végéből, aztán Lucille sóhajt egy nagyot, majd az órájára néz.

– Jézusom, már ennyi az idő? – És feláll a székéből. – Már el kellett volna indulnom.

Gyorsan talpra ugrom, és kikísérem az ajtóig. Mikor puszit adok gyűröttpapír-szerű arcára, végre megkeményítem magam, és minden bátorságomat összeszedve ezt mondom neki: – Nos, egész váratlan örömöt okozott a látogatásával, mama. Gyakrabban kéne találkoznunk.

Nem hiszem, hogy ennél szörnyülködőbb arcot vágna akkor ha lekurváznám. Komolyan úgy érzem, mindjárt pofon vág.

– Laurel! – mondja, aztán etikettszerűen félrehajtva a fejét, kivitorlázik az ajtón.

Mikor biztos vagyok abban, hogy tényleg elment, kiöntöm a pisiteát a mosogatóba, és töltök magamnak egy nagy pohár bort. Kész rejtély a számomra, hogy tudott egy ilyen megkeseredett nő egy ilyen jólelkű fiút a világra hozni!

Letelepszem a kanapéra, és iszonyú magányosnak érzem magam. Lucille ugyanis csak egy és egyetlen okból jött ma ide: hogy a tudtomra adja: a férjem, Oscar a fél hetet Brüsszelben tölti a nálam minden szempontból sokkal elfogadhatóbb exbarátnője társaságában. És Oscarnak valahogy eszébe sem jutott megemlíteni, hogy ez az exbarátnő a keze alatt dolgozik.

Az egyetlen ember, akit most szívesen felhívnék és akivel szívesen beszélgetnék, az Sarah. Már majdnem meg is teszem, de aztán eszembe villan, hogy vajon mit is mondanék neki, ha egyáltalán felveszi. Helló, Sarah, muszáj valakivel beszélnem, mert rájöttem, hogy a férjem túl sok időt tölt az exével? Erősen kétlem, hogy meg akarna hallgatni. Szóval inkább fogom a laptopomat, és megnyitom a Facebookot. Nem vagyunk ismerősök Cressidával, de Oscaron keresztül nem nehéz eljutni az ő oldalára. A legtöbb megosztása privát, de van pár, amit nyilvánosan feltett, hogy ország-világ lássa, milyen klassz élete van neki Brüsszelben. Görgetem lefelé a fényképeket, míg egyszer csak ráakadok egy képre, amelyen egy bár teraszán ül egy csomó másik ember társaságában, és Oscar ott vigyorog közvetlenül mellette az asztalnál.

Istenem, Oscar!

Június 10.

Jack

A napfényes Edinburgh átkozottul szép. Már kicsit több mint egy éve itt élek, és kezdem igazán otthon érezni magam. Kiismerem magam az utcák között anélkül, hogy segítséget kellene kérnem – na jó, azért néha kell –, és jócskán megerősödtek a vádlimon az izmok, mivel az egész várost egy szemét nagy hegyre építették. Mikor megérkeztem ide, a fölém tornyosuló gránitból épült épületek zordnak és barátságtalannak tűntek, de ez valószínűleg a lelkiállapotom leképeződése volt, és nem a gótikus építészet hibája. Most már olyannak látom a várost, amilyen: elevennek, vibrálónak, vendégszeretőnek. Csak a dudákat nem szenvedhetem.

– Hozz magadnak is egyet, Jack! – Hórihorgas, szakállas producerem, Lorne rögtön kiszúr a sörkertben, és felém emeli a poharát. Itt szoktunk csapatmegbeszélést tartani, mert így jól bele tudunk lendülni a dolgokba.

– Verity? Nem jön ma? – húzza fel a szemöldökét Haley, az asszisztensem, mikor lehuppanok melléjük az asztalhoz.

– Nem – felelem. – Barátságosan elváltunk egymástól.

Összesen hatan ülünk az asztal körül, és a többiek uniszónóban rákezdik: úúúúúú! Én meg jól bemutatok nekik.

– Gyerekek!

Haley igyekszik felnőtt módra viselkedni, ami nagyon vicces, mivel ő a legfiatalabb a csapatban.

– Bocs, nem akartuk beleütni az orrunkat.

Megvonom a vállam. – Nem ütöttétek.

– A francba, haver – mondja a producerem gyászos hangon. – Bocs, hogy szemétkedtünk.

Újból megvonom a vállam. Igazság szerint nem visel meg túlságosan a dolog. Egy jó ideje már benne volt a pakliban; Verity ugyanis egyre követelőzőbb lett, mindenféle értelemben. Mindenből többet akart, mint amennyit én akartam adni neki: időt, energiáit és érzelmet. Nem hinném, hogy bármelyikünk túlságosan megsínylené a dolgot; Verity folyton Sarah-val és Laurie-val szekált, és állandóan azt akarta hallani, hogy ő sokkal szebb, sokkal sikeresebb és sokkal szórakoztatóbb. Ez a fajta versengés teljesen kifárasztott; arról szólt ugyanis, hogy ő a legjobb a világon, és nem arról, hogy nekem a legjobb. Persze én sem voltam a legjobb neki. Érdeklődésünk is totál különböző; nekem fogalmam sincs, hogyan kell lovaspólózni, és nem is akarom megtanulni. Tudom, hogy ez most nagy seggfejségnek hangzik, de igazából nem érzem szükségét, hogy párkapcsolatban éljek, sem Verityvel, sem mással.

Felemelem a pint sört. – A szabadságra!

Mellettem Lorne elneveti magát, és mormogva tesz valami ironikus utalást A rettenthetetlenre.

Június 25.

Laurie

– Laurie!

Most jöttem ki egy állásinterjúról, és épp megajándékoztam magam egy kávéval a napfényben a Borough Market közelében, mikor valaki megáll az asztalom mellett.

Ő az.

– Sarah! – ugrom fel azonnal. Ledöbbent, hogy ilyen váratlanul találkozunk, az meg még inkább, hogy Sarah megállt, és szóba áll velem. – Hogy megy a sorod?

Sarah bólint. – Ja, tudod, hogy van. Minden a régi. Neked?

Az egész olyan mesterkélt, hogy sírni tudnék. – Most jövök egy állásinterjúról.

– Ó!

Szeretném, ha elkezdene a faggatni a részletekről, de nem teszi. – Tudsz maradni egy kávéra?

Sarah a csészémet bámulja, és kissé hezitál. – Nem, már várnak rám – mondja végül.

Az öröm, hogy láthatom és beszélhetek vele, olyan átható és perzselő, hogy szeretném megfogni a kabátja szélét, kérlelve, hogy maradjon még. A csalódottság, úgy látszik, kiül az arcomra, mert Sarah arcán alig érzékelhető, halvány mosoly fut át.

– De valamikor máskor. Rendben, Lu?

Bólintok. – Felhívjalak?

– Vagy én hívlak fel téged. Mindegy.

Búcsút int nekem, aztán eltűnik a piaci forgatagban. Pár másodperccel később zizegni kezd a telefonom.

Szorítok neked az új álláshoz. Puszi, S.

Nem tudom megállítani a könnyeim áradatát. Betegesen ideges voltam egész reggel, mert egy főszerkesztői állásról van szó egy sikkes női magazinnál, de most baromira nem érdekel, megkapom-e az állást, vagy sem, mert valami sokkal értékesebbet kaptam vissza. Azt hiszem, visszakaptam a legjobb barátnőmet – legalábbis egy kicsinyke részt belőle. Úgy érzem, ki kéne öntenem a kávét a legközelebb eső virágládába, és rendelnem kéne egy koktélt.

Október 12.

Laurie

– Boldog születésnapot, drága Thomas,

boldog születésnapot!

Mindnyájan tapsolunk, a bébi meg úgy nevetgél, mint egy eszement.

– Nem is hiszem el, hogy már egyéves – mondom, és a csípőmön egyensúlyozom Tomot, ahogy Annától láttam, aki szinte egész hétvégén csak ezt csinálta. A sógornőm teljesen bele van feledkezve az anyaságba, és alig látni a vállára terített muszlinterítő, vagy a dereka köré tekert hordozókendő nélkül, mely mindig készen áll arra, hogy Tom húsos kis feneke belehuppanhasson. Meg kell adni, iszonyú aranyos baba. Csupa szőke fürt és hurka, pár fehér alsó fogacskával és barackszín pírral az arcocskáján. Hiába ilyen picike, majdnem az egész hétvége csak róla szólt; mindent úgy rendeztünk el, hogy bababarát legyen.

– Nagyon jól áll neked, Laurie!

– Hagyd abba! – csattanok fel, és figyelmeztető pillantást vetek anya felé.

Ő nevetve vállat von. – Csak arra gondoltam…

Amire mindenki gondol, arra gondolok én is, csak nem mondom. Na, mikor halljuk már az aprócska lábdobogást – majdnem mindenki ezt kérdezi tőlünk, most, hogy összeházasodtunk, kivéve természetesen Lucille-t, aki valószínűleg minden áldott este térden állva imádkozik azért, hogy meddő legyek. Nem 1420-at, hanem 2014-et írunk, szeretnék felordítani, mikor egy újabb kollégám kérdezi meg, hogy gondoltunk-e már gyerekre. És mi van, ha én először karriert szeretnék építeni?

Daryl jóleső együttérzéssel karolja át a vállamat, de abban a pillanatban a bébi Tom elkezd nyöszörögni, mert az apja karjába akar átülni. – Halaszd el, ameddig csak tudod, tesó. Az életed soha nem lesz többet ugyanolyan, mint előtte.

Kész megkönnyebbülés, hogy Oscar közben már hazautazott, mert így elkerülte ezt a kínos beszélgetést. Már korábban itt hagyott minket, mert még ma Brüsszelbe kell repülnie, méghozzá öt napra. Egy rettentően fontos átvételi tárgyalási folyamat kellős közepén vannak, és neki minden apró mozzanatot felügyelnie kell. Nem kérdeztem rá, vajon Cressida is ott lesz-e ebben az időszakban, de Oscar még korábban biztosított arról, hogy Cressida kapcsán igazán nincs miért aggódnom, én pedig úgy döntöttem, hogy abszolút bizalmat szavazok neki. Végtére is igaza van – én ugyanis tudtam, hogy Cressida is ugyanannál a cégnél dolgozik, csak azt nem tudtam, hogy ilyen szoros munkakapcsolatban vannak. Oscar viszont azt mondja, egészen addig a bizonyos hétig nem is voltak, tehát ez a munkakapcsolat csak akkor kezdődött, mikor Lucille eljött hozzám károgni. Szerencsére nem vagyok féltékeny típus, Oscar pedig eddig semmiféle okot nem adott arra, hogy azt higgyem, még mindig táplál gyengéd érzelmeket Cressida iránt. Együtt kell dolgozniuk – hát, előfordul az ilyesmi. Hogy külföldön kell együtt dolgozniuk – nos, ez már korántsem olyan gyakori, de én megbízom Oscarban, és kész. Szóval mivel Oscar elutazott Brüsszelbe, én úgy döntöttem, hogy holnap délutánig itt maradok a családom körében. Mindent megteszek, hogy tartsam magam az újévi elhatározásaimhoz, már ami őket illeti. Ami Lucille-t, azt inkább hagyjuk.

Szörnyű dolog azt mondani, hogy azóta kicsikét elengedettebbnek érzem magam, mióta búcsút intettem Oscarnak? Pedig mindig is nagyon udvariasan viselkedik a szüleimmel, mégis mindig kicsit furán érzem magam, ha együtt vagyunk, mert az a gyanúm, hogy nélkülem csak három tök idegen ülne a szobában. A vonatút egy részét tettetett alvással töltöttem, valójában pedig próbáltam összeszedni jó pár témát, amiket majd a beszélgetés során fel lehet vetni. Nyaralás, munka (nyilvánvaló okokból inkább az enyém, mint Oscaré), milyen színűre festetjük ki a fürdőszobánkat, ilyesmik. Persze nem számoltam Tommal. Mert ahol egy kisbaba van a láthatáron, ott nemigen marad idő holmi csevegésre, így aztán a hétvége egész kellemesen telt. Rá kell döbbennem, hogy nem is akarnok holnap visszamenni Londonba, vissza az elhagyatott, csendes lakásba.

– Vidd ezt át apádnak, drágám! – Anya átad nekem egy bögre teát, és közben forgatja a szemét. – Ott van a dolgozószobában, és focimeccset néz.

Apa eszelősen rajong az Aston Villa focicsapatért; ha adják a meccset a tévében, mindig megnézi, úgy tűnik, még az unokája születésnapján is. Elveszem anyától a bögrét, és elindulok az előszobán át, hálát adva azért, hogy végre megszabadultam a „mikor lesz már Laurie-nak gyereke” témájú beszélgetéstől. Egyébként a válaszom erre a kérdésre ez: amikor – és ha egyáltalán – Laurie késznek érzi magát rá.

– Apa? – szólok be, és benyitok az ajtón, de döbbentem konstatálom, hogy nem nyílik. Nem lehet, hogy be van zárva, nincs is rajta zár… Megint megpróbálom belökni, de valami eltorlaszolja. – Apa? – kiáltok be megint. A szívem hevesen kezd verni, mikor apa még mindig nem felel. Pánikba esem, és vállal próbálom benyomni az ajtót, a teát anya új drapp szőnyegére loccsantva. Ezúttal az ajtó úgy öt centire kinyílik. Aztán mintha minden megszűnne körülöttem, és hallom, hogy valaki, bár a hangja olyan, de nem lehetek én, újra meg újra segítségért kiált.

Október 13.

Laurie

– Adtam neki valamit, amitől könnyebben el tud aludni, nagyon ki van merülve.

Próbálok rámosolyogni az orvosra, mikor lejön az emeletről, de az arcom nem engedelmeskedik. – Köszönöm.

Dr. Freeman anyáék házával szemközt lakik, és az évek során ki-be járt hozzánk, társadalmi és orvosi okok miatt egyaránt. Karácsonyi partik és törött csontok. Abban a minutumban odajött az ajtóhoz, hogy Daryl becsöngetett hozzá segítséget kérni, és most megint eljött, megnézni, hogy vagyunk.

– Annyira sajnálom, Laurie! – mondja dr. Freeman, és megszorítja a vállamat. – Ha bármit is tehetek, csak emeld fel a kagylót, éjjel-nappal hívhatsz.

Daryl kikíséri az orvost, aztán anyáék túlságosan csendessé vált házában együtt leülünk az ebédlőasztalhoz. Anna hazavitte a kisbabát, Oscar pedig legfeljebb csak holnap délután tud elszabadulni. Mindent meg fog tenni, hogy eljöhessen, de őszintén szólva már sem ő, sem más nem tehet semmit.

Apa ugyanis tegnap meghalt. Egyik percben még itt volt, most meg már nincs köztünk, és nem volt senki, aki fogta volna a kezét, vagy búcsúzóul megcsókolta volna. Elviselhetetlen számomra a gondolat, hogy talán segíthettünk volna rajta, ha ott vagyunk vele. Ha Daryl vagy én vettük volna a fáradságot, hogy megnézzük vele a meccset, ahogy gyerekkorunkban tettük, pedig nem vagyunk valami nagy focirajongók. Ha anya tíz perccel előbb készít apának teát. Ha, ha, ha. A mentősök, akik elég hamar kijöttek, és halottnak nyilvánították, próbáltak minket ennek az ellenkezőjéről meggyőzni, és azt mondogatták, hogy minden jel egy komoly szívrohamra utal, ami így is, úgy is elvitte volna. De mi van, ha apa kiáltozott nekünk, csak egyikünk sem hallotta? Daryl odatolja elém a zsebkendőt, mivel azon kapom magam, hogy megint sírni kezdek. Egyébként nem hinném, hogy tegnap óta egyáltalán abbahagytam volna. Azt mondják, az ember hetven százalékban víz, vagy valami ilyesmi őrültség, nem? Igaz lehet, mert úgy ömlik a könnyem, mint egy nyitva felejtett csap egy elhagyott házban.

– Meg kell beszélnünk a temetést. – Daryl hangja tompa és fénytelen.

– Nem megy – mondom neki.

Daryl megszorítja a kezemet, olyan erősen, hogy öklének csontjai egészen elfehérednek. – Nekem sem, de megoldjuk valahogy, te meg én. Anyának szüksége van ránk.

Bólintok, és még mindig a könnyeimet nyelem. Darylnek igaza van; anya teljesen szét van esve, és esélytelen, hogy bármire is képes legyen ez ügyben. Soha nem felejtem el, míg élek, ahogyan tegnap négykézláb mászott oda apához. Amint meghallotta a kiáltásomat, azonnal pánikszerűen rohanni kezdett, mintha a hatodik érzéke megsúgta volna neki, hogy élete egyetlen szerelme bajban van. Tizenöt éves koruk óta együtt voltak. Még mindig hallom a sikoltozását, mikor képtelen volt felemelni apát a földről, aztán az elnyújtott, mély nyöszörgést, mikor a mentősök megállapították a halál beálltának idejét, és gyengéden elhúzták a holttest mellől. Azóta viszont semmi. Alig beszél, nem hajlandó enni, és nem is aludt semmit. Mintha becsukódott volna, mintha nem volna képes itt maradni, így, hogy apa nincs már. Dr. Freeman azt mondta, teljesen normális, hogy anya így reagált, és hogy mindenki másképp reagál, meg hogy csak időt kell hagyni neki. Én azonban azt gondolom, hogy anya soha nem lesz képes túltenni magát ezen. Ahogy mi sem.

– Holnap elmegyünk intézkedni – mondja Daryl. – Anna idejön, és vigyáz anyára.

– Oké.

Megint hallgatásba burkolózunk a csendes szobában. Ebben a házban nőttünk fel, és itt, az ebédlőben szoktunk étkezni, mindenki a megszokott helyén ülve az asztalnál. Öttagú családunk alig élte túl, mikor Ginny halála után négytagúvá vált; egy szék üresen maradt. Most pedig apa üresen maradt székét nézem, és megint sírni kezdek. Nem bírom elképzelni, hogyan fogunk egyáltalán működni háromtagú családként. Ez már tényleg túl kevés.

Jack

– Akárki is vagy, dugulj el!

Nem dugul el, én meg kinyúlok az ágyból, és próbálom megkeresni a mobilomat a földön. Az emberek nagyon jól tudják, hogy éjszaka dolgozom, hallgatnak abban az átkozott rádióban, ezért az isten tudja, miért akar engem valaki ebéd előtt felhívni. Ujjaim pont akkor záródnak össze a telefonon, mikor az elhallgat. Tipikus. Közel emelem az arcomhoz, és hunyorogva nézem, miközben a fejem már visszahanyatlott a párnára. Laurie hívott hiába. A francba. Nézem Amanda egyenes, meztelen hátát, és azt latolgatom, vajon mennyire bunkó dolog úgy visszahívni Laurie-t, hogy a barátnőm itt alszik mellettem. Kis mérlegelés után úgy döntök, hogy nagyon is az, úgyhogy kikapcsolom a telefont. Annyira biztos nem sürgős.

– Ki volt az?

Amanda felém fordul, mézszínű a bőre, kék a szeme, és meredeznek a mellbimbói. Még a „baszunk, mint a nyulak” fázisban vagyunk Amandával, és mindenhol egyforma színű bőre őrült gondolatokat ébreszt az agyamban.

– Téves hívás.

Odahajolok Amandához, és ajkaimat egyik mellbimbójára zárom, mikor mögöttem az ágy melletti kisasztalon hangosan jelez a telefonom, hogy üzenetem érkezett. Laurie nem hív túl gyakran. Leginkább e-maileket szoktunk váltani, vagy chatelünk kicsit a Facebookon, mint ahogy civilizált felnőttekhez illik. Ha üzenetet hagyott, annak valami különleges oka kell hogy legyen.

– A picsába! Ne haragudj! – Lehenteredem Amandáról, és felveszem az asztalról a telefont. – Jobb, ha megnézem. Maradj így!

Amanda mélán nézi, amint megérintem az üzenetek gombot, és mikor az automata hang elmondja nekem, hogy egy új üzenetem érkezett, a kezét becsúsztatja a paplan alá, aztán elindul vele lefelé a hasamon. Jézusom, iszonyú jól csinálja! El is felejtem közben, ki is hívott.

– Helló, Jack, én vagyok az, Laurie. – Meg akarom mondani Amandának, hogy hagyja abba, mert valahogy nagyon nem esik jól Laurie csendes hangját hallgatni, miközben egy másik nő a farkamat szorongatja. – Szerettem volna beszélni veled. Hallani a hangodat. – Úristen, olyan, mintha hallucinálnék – annak dacára, hogy még mindig szoktam Laurie-val álmodni, és az álom gyakran pont ilyen. Felhív, és akar engem, szüksége van rám. Áll a farkam, mint a cövek.

– Ne haragudj, hogy most hívlak, mikor valószínűleg még alszol. Csak apa tegnap meghalt. Gondoltam, talán elérlek.

Ennek a mondatnak a közepe táján hirtelen rádöbbentem, hogy Laurie sír, és ellöktem magamtól Amandát. Most már egyenes derékkal ülök az ágyban. Laurie apja halott. Kénköves pokol, Lu, tarts ki! Kimászom az ágyból, felrángatom magamra a farmeromat, és közben kinyomom a telefont, és mormogok valami bocsánatkérés-félét Amandának. Aztán bezárkózom a fürdőszobába, és ráülök a lecsukott vécéülőkére, hogy tudjak Laurie-val beszélni, anélkül hogy kihallatszana. Harmadik csengetésre veszi csak fel.

– Lu, most kaptam meg az üzenetedet.

– Jack.

Alig jut túl a nevemen, és már annyira zokog, hogy nem bír beszélni, úgyhogy inkább én beszélek helyette.

– Hé! Hé! – mondom neki olyan halkan, ahogy csak bírom. – Tudom, kedves, tudom. – Egész szívemből azt kívánom, bárcsak a karomban tarthatnám most. – Minden oké, Laurie, nincs semmi baj, drágám. – Behunyom a szemem, mert a bánata annyira erős, hogy szinte fáj hallani. – Bárcsak ott lehetnék, ahol te – suttogom. – Szorosan megölellek, Lu, érzed? – Ha Laurie sír, az a legrosszabb dolog a világon. – Simogatom a hajadat, és azt mondogatom neked, hogy minden rendbe fog jönni – mondom neki csendesen, mialatt ő lassan sírdogál. – Azt mondogatom neked, hogy tartalak, szorosan, és itt vagyok veled.

– Bárcsak tényleg itt lennél – mondja Laurie egy kis idő múlva, szaggatott hangon.

– Lehetnék is. A következő vonatot épp elérem.

Laurie felsóhajt, és a hangja most már kicsit stabilabb. – Nem, nem, jól vagyok, őszintén, minden oké. Itt van Daryl, és persze itt van anya, Oscar pedig holnap este érkezik.

Oscarnak már most ott kellene lennie, gondolom, de nem mondom.

– Nem tudom, mit kéne tennem – mondja Laurie. – Nem tudom, mit tegyek, Jack.

– Lu, semmit nem tehetsz. Higgy nekem, jól tudom.

– Tudom, hogy tudod – feleli Laurie egész halkan.

– Nem kell zizegned… egyáltalán, ma semmit nem kell csinálnod – mondom neki, mivel azok a sötét, nehéz napok nagyon is élénken élnek az emlékezetemben. – Minden olyan zavaros lesz, úgyhogy csináld azt, amit helyesnek érzel – ne hibáztasd magad, amiért túl sokat sírsz, vagy amiért nem sírsz, mikor úgy érzed, illene vagy mert nem tudod, hogyan segíthetnél anyukádnak. Csak légy önmagad, Laurie. Ennél többet most nem tehetsz. Tarts ki, oké? Várd meg, míg Oscar megérkezik, és elintézi a hivatalos dolgokat, és hagyd, hogy ő lépjen kapcsolatba a megfelelő emberekkel helyetted. Hidd el, nagyon boldog lesz, hogy a gyakorlati dolgokban segíthet neked.

– Rendben. – Laurie a hangjából ítélve már megkönnyebbült, mintha csak arra lenne szüksége, hogy valaki végigcsinálja vele ezt az egészet. És mennyire szeretném, ha én lehetnék az.

Október 27.

Laurie

– Alice a hármas számból arra kért, hogy hozzam ezt be. Azt mondja, később a templomban találkoztok majd.

Susan nagynéném, anya testvére, átad nekem egy hatalmas epertortát. Susan az elmúlt napokban végig itt volt velünk, és óriási segítség volt a számunkra. Jelenléte segített anyának viszonylag jól megélni a gyászszertartást celebráló lelkésszel való megbeszélést, és eldönteni, mit vegyen fel, valamint abban is, hogy anya rádöbbenjen, az élet apa nélkül is megy tovább. Susan nagynéném is elveszítette a férjét, Bob nagybácsit négy évvel ezelőtt, ezért aztán olyan módon tud együttérezni anyánkkal, amire sem én, sem Daryl nem vagyunk képesek. Mi az apánkat vesztettük el, ő viszont élete társát, és ezzel a ténnyel ma, apa temetésén véglegesen szembesülnie kell.

Átmegyek a konyhába a tortatálcával a kezemben, és Sarah épp akkor tűnik fel a hátsó ablaknál, kezével az ablaküveget kocogtatva. Anyáéknál mindenki hátulról szeret bejönni, ez valahogy egy ilyen ház. Összeszorul a szívem a gondolatra, hogy nemsokára hozzá kell szoktatnom magam az „anyánál” szóhoz. Szinte elviselhetetlen a gondolat, hogy anya egyes-egyedül fog járkálni itt a házban.

– Helló! – mondja Sarah, mikor kinyitom neki a hátsó ajtót. Aztán hozzáteszi: – Wow! – mikor megpillantja a konyhapultra kitett rengeteg kaját. Kétlem, hogy a közeli Marks & Spencer pultján maradt még valami ehető. Susan nagynéném a szalvétától az eldobható evőeszközökig mindenfélét rendelt tőlük az interneten.

– Ezt egy mozdulattal ki lehet hajítani a szemétbe – mondta nekem Susan lelkesen, mikor rákattintott a kész rendelésre. – Temetés után aztán végképp senkinek nincs kedve eltakarítani a romokat.

A legalább fél tucat tortát is beleszámítva, melyeket a délelőtt folyamán a szomszédok és a barátok hoztak nekünk, annyi bizonyos, hogy senki nem fog éhen veszni.

Annyira örültem, hogy itt van Susan, aki kellő tapasztalat birtokában tudja irányítani a dolgokat, habár Oscar, Daryl és én már megbeszéltük a legfontosabb dolgokat a temetkezési vállalkozóval, mikor Oscar megérkezett Brüsszelből. Van annál rémesebb dolog, mint koporsót választani a halottnak? Kit érdekel, hogy a koporsó bükkből vagy fenyőből készült, vagy, hogy a fogantyúk anyaga réz vagy ezüst? Mindegy, végigszenvedtük valahogy a procedúrát, bár akármilyen koporsót választottunk is, hamarosan idehozzák, benne szeretett apám holttestével. Olyan valószerűtlen az egész; túlságosan kegyetlen ahhoz, hogy igaz legyen.

Sarah odafordul hozzám, és karját a vállamra teszi. – Jól vagy?

Bólintok, és pislogva küldöm vissza a könnyeimet, melyek állandón ott leselkednek a szempilláim mögött. Nem mondtam el Sarah-nak, hogy először Jacket hívtam fel. De azzal mentegetem magam, hogy Jack az egyetlen ember az ismerőseim között, aki elveszítette az egyik szülőjét; és nekem olyasvalakire volt szükségem, aki tudja, hogy érzek. De mikor kezdett beesteledni, és én egyedül kuporogtam egykori szobámban, úgy éreztem, muszáj felhívnom a legjobb barátnőmet. Azóta, hogy összefutottunk a piacon, Sarah-val sokszor üzengettünk egymásnak, és pár hetente össze is jöttünk egy kávéra, vagy néha egy-egy pohár borra. Így egykori barátságunkat lassacskán újabb kötelékkel pecsételtük meg. És mikor azon az estén meghallottam Sarah ismerős hangját, barátságunkból a távolságtartás utolsó morzsái is azonnal eltűntek. Következő este csak úgy, kérés nélkül megjelent itt. És bár utána pár napra vissza kellett mennie Londonba dolgozni, tegnap, a temetés előestéjén már újból itt volt.

– Azt hiszem – felelem, aztán megvonom a vállamat, és gyámoltalan arccal nézek rá. – Nincs mit tenni, várakozni kell.

Sarah felteríti a kabátját az egyik konyhai szék háttámlájára, aztán bekapcsolja a forralót. – Hogy van anyukád?

Megcsóválom a fejemet, és odaadok Sarah-nak két bögrét. – Próbál megbirkózni a helyzettel, azt hiszem. – Ennél pozitívabbat nem tudok mondani anyáról. Próbál megbirkózni. Felkel, aztán aludni megy, közben pedig válaszol, ha kérdezik, de leginkább csak ücsörög valahol, és a távolba réved. Nem tudom, mit mondhatnék neki; olyan, mintha most én lennék a szülő, de fogalmam sincs, hogyan kell szülőnek lenni, hogyan kéne őt megvigasztalni.

– Lehet, hogy ma jön el a fordulópont – próbál biztatni Sarah. Nem ő az első, aki azt mondja, hogy sokszor a temetés kapcsán jut el a gyászolóhoz az a tény, hogy valakit valóban, végleg elveszetett. Lehet, hogy azért van ez, mert a temetés után mindenki éli tovább az életét, és úgy érzi, neki is muszáj továbblépnie.

– Lehetséges – felelem, de nem tudom, hogy bármelyikünk képes lesz-e így tenni. – Jól nézel ki.

Sarah alacsonyan összefogott copfja ide-oda leng, miközben lenéz Jackie O-stílusú fekete ruhájára. – A munkámmal jár – mosolyodik el. Most már rendszeresen lehet őt látni bemondóként a 24 órás hírcsatornában, ahová mindig is való volt. Kávécsészével a kézben leülünk a konyhaasztalhoz. Én cukrot teszek a kávémba, és nézem, ahogy a szemcsék forogva elmerülnek a folyadékban.

– Erről a Delancey Street jut eszembe – mondja Sarah.

Hirtelen rám tör a sóvárgás, és a megbánás. – Azt kívánom, bárcsak visszamehetnénk oda valahogy.

– Tudom, szívem.

– Sarah, annyira sajnálom… – Azon kapom magam, hogy iszonyúan szeretnék tőle bocsánatot kérni, és mindent töviről hegyire elmondani neki. Mivel annak dacára, hogy most itt van, újratalálkozásunk óta egy szót sem ejtettünk összeveszésünk tárgyáról: Jackről.

– Most ne beszéljünk erről. Sok víz lefolyt már azóta a Temzén. – Sarah elkapja a kezemet, és alaposan megszorongatja.

De azért ott marad köztünk valami, mintha mindent letakartunk volna egy nagy porfogó takaróval, aztán újrafestettük volna lakást, de egy nap majd le kell vennünk a takarót, és akkor kiderül, mi van alatta.

– De egyszer majd beszélünk, ugye? – kérdezem.

– Igen – feleli Sarah. – Nem ma, hanem majd egyszer.

Jack

– Sört?

Öt percre ültem le egy padra a patak partján, amely Laurie szüleinek buja kertje alatt folyik, de Oscar máris rám talál, és a kezembe nyom egy üveg sört.

– Köszönöm. – Oldalvást nézek rá, miközben ő könyökét a térdére támasztva leül mellém. – Hosszú ez a nap.

Oscar rábólint. – Gondolod, hogy rendbe jön?

A kérdés olyan váratlanul érint, hogy vissza kell kérdeznem. – Ki? Laurie?

– Igen. – Oscar iszik valamit a poharából, a kinézete alapján talán whiskyt. Az évek során már elkönyveltük, hogy én sörivó vagyok, ő meg malátapárti. – Nem tudom, mit kéne tennem, vagy mit mondhatnék neki.

Most tanácsot kér tőlem? Összekapom magam, mivel bár Oscarral soha nem lesz semmi közös bennünk, ő is a szívén viseli Laurie sorsát. Ebben a tekintetben legalább egy csónakban evezünk.

– Azt tapasztaltam, hogy Laurie sokkal erősebb, mint elsőre látszik, de azért annyira nem erős, hogy néha ne törjön össze teljesen. – Eszembe jut az a nap, mikor egyszer régen nagyon le volt törve, és én megcsókoltam a hóviharban. – Kérdezd meg, hogy érzi magát, ne hagyd, hogy magába fojtsa.

– De nem tudom, mit mondjak neki.

– Senki nem tudja, Oscar. De ha mondasz valamit, bármit, az is jobb, mint a semmi.

– Te bezzeg mindig tudod, mit kell mondani. – Oscar elgondolkozva a fejét csóválja. – Például az a beszéd ott az esküvőnkön. – Oscar itt elhallgat, én meg azt gondolom, bassza meg, mivel ez az, amiről nekünk kettőnknek soha nem szabadna beszélni.

– Miért? Mi van vele? – kérdezem, és metsző pillantással nézek rá.

Oscar hátradől, és két karját a pad támlájára helyezi. – Egyenes leszek veled, Jack. Sokszor elgondolkoztam már azon, vajon tényleg pusztán plátói érzéseket táplálsz-e Laurie iránt.

Erre felnevetek, és fejemet oldalra fordítva egy hajtásra kiiszom a sörömet. – És ezt pont azon a napon kell megtárgyalnunk, mikor Laurie eltemette az apját?

– A kérdés felettébb egyszerű – mondja Oscar tárgyilagosan, mint mindig. – Azt kérdezem tőled, Jack, hogy táplálsz-e gyengéd érzelmeket a feleségem iránt. És azt hiszem, elég sokáig vártam vele.

Felettébb egyszerű kérdés? Elég sokáig vártam vele? Nem hiszem, hogy Oscar tudatában van annak, mennyire fennhéjázó a modora. Ha nem Laurie apjának a temetésén volnánk, azt hiszem, Oscar és én a mai nappal fel is hagyhatnánk a színleléssel, és bevallhatnánk, hogy nem igazán kedveljük egymást. Most viszont beérem azzal, hogy egy felettébb egyszerű kérdésre egy felettébb egyszerű választ adjak.

– Igen.

– Sört?

Fél óra múlva Sarah áll meg előttem. – Mi ütött belétek, le akartok itatni? Először Oscar, aztán te.

Sarah elszontyolodik. – Bocs. Ha akarod, magadra is hagyhatlak.

– Ne! – sóhajtok fel, és elfogadom a felém nyújtott üveget. – Ne haragudj, Sarah, ez nem volt szép. Ülj le, és beszélgess velem egy kicsit.

Sarah odacsusszan mellém. Melegen van öltözve, fekete műszőrbe. – Mi a helyzet veled? – kérdezi, vörösbort kortyolgatva. – Már azon túl, ami nyilvánvaló.

Beletelik egy kis időbe, mire leesik, mit ért azalatt, hogy „nyilvánvaló”: azt, hogy egy halotti toron vagyunk.

– Csak az, ami nyilvánvaló – felelem. – Mélyen érint a dolog, és felidézi bennem mindazt, amire nem szeretek gondolni, tudod?

– Igen, tudom – mondja erre Sarah. – Mindünk közül valószínűleg te tudsz a legtöbbet mondani Laurie-nak.

Karomat hanyagul Sarah vállára ejtem, és kicsit lopok a melegségéből. – Nem hinném, hogy könnyebb volna neki, ha azt hallaná most tőlem, hogy átkozottul hiányzik az apám minden áldott nap.

Sarah hozzám simul. – Ne haragudj, amiért én nem kérdeztelek többet erről!

– Nem kell semmiért sem bocsánatot kérned – mondom. – Te csodálatos voltál, én viszont egy szar alak.

Sarah halkan felnevet. – Nos, örülök, hogy ezt végre tisztáztuk.

– Ja, egyszer s mindenkorra.

Elgondolkozva ücsörgünk egymás mellett, mögöttünk pohárcsörgés és beszélgetés zaja szűrődik ki a házból, előttünk meg halkan morajlik a patak.

– Elmondod majd valamikor, mi történt közted és Laurie közt? Mondd meg, ha tévedek, de majdnem biztos vagyok abban, hogy nem családi okok szólítottak el az esküvőjéről.

Sarah szája kissé megrándul, miközben azt latolgatja, mit válaszoljon. – Nem hiszem, hogy sok értelme volna felhánytorgatni a dolgokat. Ez már a múlt.

Nem erőltetem a dolgot. – Még mindig Luke-kal vagy?

Sarah bólint, és nem képes meggátolni, hogy a szemében megcsillanjon valami. Próbálja, de én észreveszem.

– Jó hozzád?

Sarah fojtott hangon felnevet. – Nem egy szar alak, az biztos.

– Nagyszerű!

– Azt hiszem, ő az én száz százalékom.

Ránézek Sarah-ra – olyan eleven, csak úgy ragyog – én pedig semmi mást nem érzek most, csak szeretetet, és örömöt. Ez pedig kitűnő bizonyíték arra, hogy jól döntöttünk annak idején, akkor is, ha majdnem megszakadt bele a szívünk. Sarah megfogja a kezemet. – Luke arra kért, hogy menjek vele Ausztráliába.

– Hogy ott élj?

Sarah nagyot nyel, aztán bólint, és kurtán-furcsán megvonja a vállát. – Nehéz döntés.

– Azt elhiszem! – Nem bírom elképzelni, hogy Sarah mindent feladjon, amiért itt olyan sokat dolgozott, és mindent elölről kezdjen odaát. – Ér annyit ez a pasi, hogy felforgasd érte az egész életedet?

– Ha választanom kéne közte és az itteni élet között, őt választanám.

Azt a mindenit! – Nagyon örülök, Sarah! – És tényleg, komolyan örülök. Eszembe jut a nap, mikor először találkoztunk, aztán az a rémes, fagyos este Laurie és Oscar kertjében, és az összes többi nap is e kettő között. Szerelmünk egymás iránt egyfajta bebábozódás volt: addig nőttünk egymás mellett, míg tovább már nem bírtunk nőni. – Laurie mesélte, hogy Luke kutató- és mentőhelikopter-pilóta.

Sarah elmosolyodik, és ma ez a leggyönyörűbb dolog, amit láttam. – Igen.

– Afféle kibaszott hős, mi? – mormogom, de azért félig-meddig komolyan gondolom. Koccintunk: én a sörösüveggel, ő a borospohárral, és iszunk kettejük egészségére.

– És mi a helyzet veled és Amandával?

Elámulok azon, hogy Sarah abból a pár elszórt üzenetből, amit mostanában váltottunk, emlékszik Amanda nevére; nekem jó sok időbe telt, mire közel tudtam kerülni egy nőhöz, aki mellett ki is tudok tartani.

– Kedvelem őt.

– A kedveled nem igazán sokatmondó szó.

– Aranyos nő.

– Jézusom, Jack! Kedvelem? Aranyos? Ne kínozd azt a szerencsétlent tovább, hanem szakíts vele most azonnal!

Felhúzom a szemöldökömet. – Csak azért, mert nem ragasztok rögtön arany csillagot a mellére, és nem osztályozom csillagos ötösre?

– Igen, azért. – Sarah hitetlenkedve néz rám. – Vagy akkor mi végre az egész?

Akkor mi végre az egész? Sarah kérdése után pár pillanatig nem tudok megszólalni. – Azt hiszem, próbálom megfejteni, hogy az embernek muszáj-e rögtön száz százaléknál kezdeni, vagy kezdhet, mondjuk hetvennél, és onnan dolgozza fel magát.

Sarah a fejét csóválja, és nagyot sóhajt, mintha nekem mostanra már tudnom kellene erre a választ.

– Ha kérdezek tőled valamit, megígéred, hogy őszintén válaszolsz?

Jézusom! Ma ezek szerint pellengérre állítjuk Jacket nap van. Van egy olyan érzésem, hogy Sarah olyasmit fog kérdezni, amire nem szívesen válaszolok. – Kérdezz csak!

Sarah szólásra nyitja a száját, aztán újra becsukja, mintha azon gondolkozna, hogyan is fogalmazza meg a kérdést. – Ha Laurie-val találkozol össze és nem velem, gondolod, hogy ő lenne a számodra a száz százalék?

– Hé, ezt meg honnan a francból veszed?

– Hallottam a beszédről, amit az esküvőjén mondtál.

Ah, már megint az az átkozott beszéd! – Valakinek csinálnia kellett valamit, mivel te nem voltál ott.

Sarah bólint, mintha ez tökéletesen észszerű válasz volna. – De én úgy hallottam, az összes nő a teremben azt kívánta, bárcsak róluk beszéltél volna.

Halkan felnevetek. – Tudod jól, hogy bármilyen helyzetből ki tudom vágni magam.

– De akkor nem erről volt szó! – Sarah hangja elcsuklik; nem bírok ránézni. – Te buta, buta férfi! Bárcsak tudtam volna! Bárcsak rájöttem volna. Azt hiszem, a szívem mélyén éreztem, de nem akartam tudomást venni róla. Miért nem mondtad el?

Úgy tehetnék, mintha nem érteném, miről beszél Sarah, de mi értelme volna? – Nem volt értelme, Sarah. Most meg már férjhez ment. Boldog. Már évek óta nem szeret engem.

– És te szeretted?

Nem tudom, mit mondjak neki. Csendben ülünk egymás mellett. – Nem tudom. Talán egy pillanatra igen. Nem tudom. Ez nem olyan, mint a filmekben, Sarah.

Sarah felsóhajt, és a vállamra hajtja a fejét.

– És mi lenne, ha mégis? Ha Oscar elhagyná őt? Akkor mit tennél?

Belecsókolok Sarah hajába. Vannak dolgok, melyeket nem jó kimondani. – Menjünk be. Itt túlságosan hideg van.

Kéz a kézben sétálunk vissza a házba, aztán én gyorsan exkuzálom magam, és elindulok az állomás felé. A jelenlétem itt csak galibát okoz, jobb, ha hazamegyek. Talán a vonatúton, hazafelé Edinburghba megfejtem majd, vajon a hetven százalékból lehet-e valaha is száz.

2015

Újévi elhatározások

Elolvasom újból, mit határoztam el a múlt évben. Alig tudom elhinni, mennyi mindent készpénznek vettem még egy éve: több időt tölteni anyával és apával. Bárcsak ezt ebben az évben is leírhatnám. Apa leírhatatlanul, kínzón hiányzik.

Most nem vagyok olyan hangulatban, hogy bármit is elhatározzak a jövő évre. Inkább megpróbálok arra koncentrálni, hogy csak azzal foglalkozzak, ami igazán fontos. Hogy törődjek azokkal, akiket szeretek.

Május 6.

Laurie

– De Oscar, tudod, mennyire fontos nekem ez a mai este.

Nem tudok mit tenni, a hangom kicsit sértődötten cseng. Oscar ugyanis megígérte, hogy ezen a héten egy nappal korábban jön haza Brüsszelből, hogy itt tudjon lenni Sarah búcsúestjén. Olyan ritkán szólok bele az utazási terveibe, és pontosan tudom, mennyire tele van a naptárja, és mennyire nehéz bármin is változtatnia, de azt hittem, most az egyszer megteszi, amit kérek tőle.

– Igen, tudom, hogy megígértem, és bárcsak tehetnék valamit, de meg van kötve a kezem – mentegetőzik Oscar. – Brantman váratlanul iderepült ma reggel, és magunk között szólva az az érzésem, hogy egy újabb előléptetés van a tarsolyában. És hogy nézne ki, ha én meg lelépnék előbb egy parti miatt?

Felsóhajtok. Brantman Oscar feljebbvalója, sőt, ő a nagyfőnök.

– Értem. Rendben. – Nem igazán értem, és nincs igazán rendben, de semmi értelme nem volna vitatkozni Oscarral – tudom, hogy úgyse gondolja meg magát. Azt a kivételes elkötelezettséget, amivel Oscar a bankjához viszonyul a házasságunk így is millió és millió módon megsínyli, ez pedig nem egy hétköznapi parti, hanem egy búcsúvacsora. Ma éjjel ugyanis búcsút kell vennem a legeslegjobb barátnőmtől, és minden jót kell neki kívánnom új életéhez a földgolyó másik felén.

– Talán jövőre megkockáztathatunk egy ausztráliai utazást. – Oscar próbál valamivel kiengesztelni, de mindketten tudjuk, hogy abszolút esélytelen lesz neki pár hét szabadságot kivenni, hogy egy ilyen útra elmehessünk, különösen, ha még elő is léptetik. Nászutunkat leszámítva csak az ő brüsszeli munkájához igazított egy-egy hosszú hétvégére utaztunk el pihenni: pár nap Párizsban, és egy röpke kirándulás Rómába. Mindkét alkalommal még a reptéren elváltak útjaink, és vasárnap lévén különböző országokba repültünk tovább, hogy hétfő reggel munkába indulhassunk. Minden ellenkező erőfeszítésünk dacára házasságunk kezd pont olyanná válni, amilyenné nagyon nem akartuk tenni – „részmunkaidőssé”.

– Akkor holnap este találkozunk – mondom csüggedten.

– Holnap – feleli gyengéden Oscar. – Ne haragudj, Laurie!

Aztán egy „szeretlek” után hirtelen leteszi a telefont, mielőtt még bármit is mondhatnék.

– Annyira örülök, hogy itt vagy! – Sarah megölel, aztán mindketten megfordulunk a tengelyünk körül, majd Sarah a hotel forgóajtajára mutat. – Hol van Oscar?

– Brüsszelben. Sajnálom, Sarah, ott ragadt.

Sarah a homlokát ráncolja, de aztán kisimul az arca.

– Semmi gond. Te itt vagy, és ez a fontos.

Magas sarkú cipőink hangosan kopognak a márványpadlón, miközben Sarah-val a bár felé tartunk. Sarah úgy döntött, hogy egy bárban rendez búcsúvacsorát a barátainak, mielőtt ő és Luke másnap elutaznak Bathba, hogy a nagy út előtti utolsó napokat Sarah szüleivel töltsék. Még mindig nem tudom elhinni, hogy Sarah Ausztráliában fog élni. Úgy érzem, újra és újra elveszítem őt. Persze nagyon odavagyok attól, hogy boldog, de nem bírtam ki sírás nélkül, amikor elmondta, hogy elmegy, és akkor is sírva fakadtam, amint én meséltem el a dolgot Oscarnak. Úgy tűnik, mostanában nagyon sokat sírok.

– Milyen szép hely! – mondom, hogy eltereljem a figyelmemet valamivel. Még soha nem jártam ebben a hotelben; olyan intim, de elegáns hangulata van, meleg fényű szürkék mindenütt, sok csillár és karcsú vázák tele virágokkal. – Ez nagyon felnőtt dolog, Sarah.

Sarah elvigyorodik. – Egyszer meg kellett tennem, Lu.

– Ha az ember egy másik féltekére költözik egy férfi miatt, akit szeret, az az én olvasatomban nagyon is felnőtt dolog.

Sarah megszorítja a kezemet. – Az enyémben is. És rettenetesen tartok is tőle.

– Nem értem, mitől tartasz – mondom neki. – Ausztrália még nem is tudja, hogy megütötte a főnyereményt.

Ha valamit egészen biztosra veszek, az az, hogy Sarah-nak odaát átütő sikere lesz. Máris talált magának állást az egyik vezető tévécsatornánál; ő lesz Ausztrália legünnepeltebb showbiznisz-tudósító csillaga.

Mielőtt belépünk az üvegajtón át a bárba, Sarah megragadja a kezemet, és megállít.

– Figyelj ide, Lu, muszáj valamit elmondanom. – Szorosan egymás mellett állunk, és Sarah az ujjaimat szorongatja. – Nem repülhetek el a világ másik végére úgy, hogy ne kérjek bocsánatot azért, ahogy akkor… szóval, tudod, mindenért.

– Istenem, Sarah, nem kell bocsánatot kérned! – mondom, és máris a könnyeimet nyelem. Nem hinném, hogy arról az összeveszésről valaha is szentimentális felhang nélkül tudnánk beszélgetni. – Vagy akkor én is hadd kérjek tőled! Annyira utáltam, ami aznap történt.

Sarah bólint, és kissé remeg az ajka. – Rémes dolgokat vágtam a fejedhez. Nem gondoltam komolyan. Az, hogy nem mentem el az esküvődre, a leggaládabb dolog volt egész életemben.

– Én viszont megbántottalak, pedig soha nem akartalak, Sarah!

Sarah gyorsan megtörli a szemét a kézfejével. – El kellett volna fogadnom a karperecet. Ez volt a leggyönyörűbb dolog, amit valaha is kaptam. Én úgy szeretlek téged, mint a testvéremet, Lu, és te vagy ezen az átkozott világon a legjobb barátnőm.

A karperec rajta van a csuklómon, és most azt teszem, amit előre elterveztem. Kikapcsolom a csatját, leveszem a kezemről, aztán átteszem Sarah csuklójára. Mindketten a karperecet nézzük, aztán Sarah nagyon erősen megszorítja a kezemet.

– Tessék – mondom remegő hangon. – Ott a helye, a karodon.

– Mindig is nagy becsben fogom tartani. – Sarah hangja megcsuklik mondat közben.

Én meg a könnyeimen keresztül mosolygok rá. – Tudom. Most pedig gyere! – És magamhoz ölelem Sarah-t. – Szárítsd fel a könnyeidet. Ma boldognak kell lenned!

Egy darabig még szorongatjuk egymást; afféle „ne haragudj rám”-, „szeretlek”-, és „mihez fogok kezdeni nélküled?”-öleléssel.

Luke átkarol, és közben átfogja a fejemet is, amint észrevesz a bárban.

– Na, most már kezdődhet a parti! – mondja vigyorogva. – Sarah egyfolytában csak téged várt.

Luke szeretni való férfi. Olyan az alkata, mint egy rögbijátékosé, hangos és csupa napfény, és Sarah-n kívül más nőt észre sem vesz. Mikor Jack és Sarah együtt voltak, azt hittem, szerelmet látok. És lehet, hogy az is egyfajta szerelem volt, de nem ilyen, és főleg nem ilyen mértékű. Sarah és Luke minden porcikájából árad a szerelem.

– Laurie!

Mikor valaki megérinti a karomat, megfordulok.

– Jack! Sarah nem volt biztos benne, hogy el tudsz jönni. – Öröm és megkönnyebbülés fut át rajtam Jack váratlan felbukkanása miatt.

Jack lehajol és puszit nyom az arcomra, meleg keze a hátamra simul. – Nem volt biztos, hogy el tudunk jönni, egészen ma reggelig – mondja Jack. – Jó újra látni téged.

Mi? Ránézek Jackre, és egy pillanatig egyikőnk sem mond semmit. Aztán Jack kicsit távolabbra néz, egy cseresznyeszín ruhás nő felé, aki két pezsgőspohárral a kezében most ér oda mellé. Jack mosolyogva fogadja el a nőtől a poharat, és karjával lazán átkarolja a derekát.

– Laurie, ez itt Amanda.

– Ó! – mondom meglepve, de aztán villámgyorsan összeszedem magam, és talán kicsit túl is lihegem a dolgot. – Szia! Örülök, hogy végre találkoztunk! Már annyit hallottam rólad! – Igazából pedig nem sokat; Jack futólag említette őt az egyik levélváltásunkban, és láttam a képét Jack Facebook oldalán, de arra ezek szerint mégse voltam felkészülve, hogy hús-vér valóságukban látom őket együtt. Amanda egészen gyönyörű nő – az aranyszőke típusba tartozik, és álláig érő, a ’20-as évek divatja szerint nyírt fürtjei olyanok, mintha valami szuper menő celebstylist fésülte volna be őket. Piros ruhájához fekete bőrdzsekit és bokacsizmát visel. Olyan kicsit különc módon divatos az egész nő, de ahogy kék szemével fürkészőn vizslat, az nem igazán illik hangja melegségéhez.

– Laurie – mosolyodik el Amanda, aztán ad két puszit, de inkább a levegőbe, mint az arcomra. – Hát találkoztunk végre.

Próbálom nem túlanalizálni a szavait, de mégis mi a fenét akar azzal, hogy végre? Amanda még mindig engem fürkész, mintha mondani akarna még valamit.

Szerencsésen megmenekülünk attól, hogy további csevegésbe kelljen bonyolódnunk, mivel Sarah hangosan tapsol, és mindenkit átinvitál az éttermi részbe. Körülbelül tizenöten lehetünk összesen, Sarah és Luke barátai és legközelebb álló kollégái vegyesen. Ránézek a két kör alakú asztalra, és látom, hogy Oscar névtáblája ott van az enyém mellett, Jacké pedig a másik oldalamon, amellett pedig Amandáé. Felsóhajtok, és azon merengek, hogy késő-e megvariálni a névtáblákat, mert ha mellettem nincs ott Oscar, aki egyensúlyba hozná a dolgokat, akkor elég kínossá válhat az este. Az asztalnál a nevek alapján senki mást nem ismerek. Micsoda szerencse!

– Úgy fest, nekem jutott a legjobb hely az egész teremben – jegyzi meg Jack vigyorogva, mikor odaáll mellém, hogy közelebbről megnézze a várható asztaltársaságot.

Olyan feszesen mosolygok, hogy kész csoda, hogy a fogaim nem röpülnek ki a számból és pattannak vissza a falról. Nem hinném, hogy akad elég bor ebben a hotelben ahhoz, hogy valahogy túléljem ezt az estét. Ma veszítem el a legjobb barátnőmet, a férjem nem jött el, és a következő pár órát Jack gyönyörű barátnője társaságában kell eltöltenem.

Leülök, majd rögtön elkapom a pincér tekintetét, aki borospoharakkal megrakott tálcával sétál körbe-körbe. Azt hiszem, ma este elég gyakran fogjuk viszontlátni egymást.

Jack

A francba Oscarral! Most nagyon nem bánnám, ha itt lenne, ő viszont tojik bele az egészbe, és még csak nem is ugyanabban az országban van, mint mi. Bár amennyire tudom, már úgyis gyakorlatilag emigrált. Szerencsétlen Laurie, milyen magányos lehet!

– Nagyszerű! – sóhajt fel Amanda, mikor átfutja a menüt. Magamban én is sóhajtok egy nagyot, mert mindig kész tortúra vacsorázni menni vele. Csak halat eszik, húst nem, és abszolút cukormentesen étkezik, bár a borban lévő cukorral kivételt tesz, arra hivatkozva, hogy az alkohol semlegesíti a cukrot. Amúgy biztosra veszem, hogy ez az elmélet az ő fejéből pattant ki, ezért aztán legtöbbször cikizem is emiatt. Ma azonban kivételt teszek, mert szeretném, ha mindenkire jó benyomást tennénk, bár ez elég nehéz lesz, hiszen már rögtön az előétel kacsamájpástétom lesz, a főétel pedig csirke, és az én hibám, hogy senki nem tudja, a barátnőm egyiket sem eszi meg. Sarah ugyanis küldött egy e-mailt, és megkérdezte, van-e köztünk vegetáriánus, de én nem válaszoltam neki.

– Majd én megoldom – mormogom.

Amanda rám néz, miközben a pincér rátölt a borospoharára. – Ne csinálj ebből gondot, biztos tudnak hozni valami mást is. – Aztán elkapja Laurie tekintetét. – Csak halat eszem. – Aztán megereszt egy sajnálkozó mosolyt. – Utálok jelenetet csinálni.

Megpróbálom magamra vonni Laurie figyelmét, de ő újból a menüt tanulmányozza.

– Szóval mivel is foglalkozol, Mandy?

Ez még engem is bánt; az ausztrál fickónak az asztal túloldalán – gyanítom, Luke egyik barátja – nyilvánvalóan fogalma sem lehet arról, hogy a másik dolog, amire Amanda iszonyú kényes, az az, ha Mandynek szólítják.

– Amanda – javítja ki a srácot Amanda, aztán kicsit kedvesebben elmosolyodik. – Színésznő vagyok.

– Azta! – A csávó úgy fest, mint akiben máris egy pohárral több van a kelleténél. – Láthattalak valamiben?

A fickónak úgy tűnik, valami hatodik érzéke van ahhoz, hogy csupa rossz kérdést tegyen fel. Amandának viszonylag jól alakul a karrierje: szerepelt már pár Skóciában adásba került tévéműsorban, és van egy kisebb, időnként visszatérő szerepe egy szappanoperában, de az eléggé valószínűtlen, hogy az ausztrál srác hallott valamelyikről is.

– Amanda egy skóciai szappanoperában szerepel – szólok közbe.

– Az csak egy dolog – javít ki Amanda nevetve.

A fickó azonban ezek után már nem érdeklődik annyira, úgyhogy odahajolok Amandához, és úgy, hogy senki ne hallja, a fülébe súgom: – Jól vagy? Bocs, kicsit faramuci a helyzet.

Amanda magabiztosan elmosolyodik. – Nyugi, tudom kezelni.

Azzal elfordul, és elkezd csevegni a másik oldalán ülő csávóval, én meg ott maradok Laurie mellett. Csendesen táplálkozunk. Nem vagyok biztos abban, hogy jó ötlet volt idehozni Amandát; úgy tűnik, ő egész jól van, én viszont csehül érzem magam.

– Ez nagyon jó – szólal meg Laurie, és késével a pástétom felé bök.

Bólintok. – Hogy mennek a dolgaid?

Laurie ide-oda tologatja a salátát a tányérján. – A munkám érdekes. Leginkább a nők egészségügyi problémáiról szóló cikkekkel kell foglalkoznom, úgyhogy sokat tanulok belőle.

– Azt elhiszem.

– És te?

– Szeretem a melót, ja. Késő éjszaka dolgozom, de szeretem.

Laurie leteszi az evőeszközt. – Edinburgh a fotóid alapján szépnek tűnik.

– Az is. Egyszer el kéne jönnöd, végigvezetnélek a városon. – Érzem, hogy erre Amanda háta megfeszül mellettem, Laurie pedig meglehetősen bizonytalanul mered rám. – Úgy értem, Oscar meg te, nyilván – teszem még hozzá, hogy javítsak a helyzeten. Aztán megint bakot lövök, mert folytatom. – Amennyiben el tud szabadulni. – Mi a fenét művelek itt? Hiszen az volna csak a kénköves pokol maga, ha ketten jönnének látogatóba!

Fellélegzek, amikor a pincér jön eltakarítani a tányérokat, Laurie pedig kimenti magát. Rámosolygok a borospoharakat tartó pincérnőre, hogy töltse újra a poharamat. Ezt a társasági horrort csak így lehet elviselni.

Laurie

Micsoda este! Ha van pár percem Sarah-val kettesben, mindketten azonnal bőgni kezdünk, Oscar jól cserbenhagyott, Jack barátnője pedig bosszantóan kedves, annak dacára, hogy fél-vega. Kimegyek a női mosdóba, hogy az előétel után kicsit leszidjam magam: világosan megmondom a tükörképemnek, hogy Amanda Jack választása, Jack pedig a barátom, ezért nekem muszáj Amandával is jóban lennem. Igazából, nagy bátorságra vall, hogy egyáltalán idejött. Azóta már kikérdeztem a munkájáról Edinburghban, és egész érdekes embernek tűnik.

– Eredetileg londoni vagy, Amanda? – kérdeztem tőle, mert erős cockney akcentusa legalább annyira elárulta, mintha gyöngyház gombokkal kirakott dzsekit viselne.

– Abszolút! – vigyorog Amanda. – Bár meg nem mondanád, amikor épp forgatok. A szerepem, Daisy, ugyanis annyira tipikus skót, mint a hanga és a vajaskeksz, csibém! – Amanda mondat közben észrevétlenül átvált érdes skót akcentusra, és annyira meggyőzően csinálja, hogy akaratom ellenére elnevetem magam.

– Wow, ez hihetetlen! – kiáltok fel.

– Gyakorlat teszi a mestert – feleli Amanda egy vállrándítás kíséretében. Aztán elmesélte, milyen meghallgatásokon volt mostanában – igazából csak most döbbentem rá, milyen nehéz élete van egy színésznőnek. Lehet, hogy tökéletes lesz Jacknek. Világos elképzelése van arról, mit akar, és nem riad vissza a kemény munkától, hogy a céljait elérje.

Egészen a mai napig nem úgy könyveltem el Amandát, mint akinek fontos szerepe lehet Jack életében, de most, hogy találkoztunk, már sokkal nehezebb csak legyinteni rá egyet. Nem mintha ezt akarnám, de azért eléggé szívfacsaró volt Jacket egy ilyen nővel látni. Valakivel, aki komoly szerepet tölthet be az életében. Szóval,…, nem is tudom. Nem igazán tudom szavakba önteni; de valahogy úgy képzeltem, hogy nem Skócia lesz Jack életének végállomása. Persze szeretném, ha boldog volna, igen, szeretném, de azért kicsit meglepődtem. Igen, ez a jó szó: Amanda meglepetést okozott a számomra.

Rámosolygok a pirospozsgás pincérnőre, aki odajön, és elém teszi a főfogást. – Köszönöm, ez nagyon ínycsiklandó!

Jack szintén megköszöni a pincérnőnek az ételt, és mialatt arra várunk, hogy valaki kihozza a septiben elkészített lazacot Amandának, Jack int a bort felszolgáló pincérnőnek, hogy jöjjön oda az asztalunkhoz.

Jack

Kicsit szarul érzem magam, hogy igent mondok a desszertre, mikor Amanda annyira eltökélt a cukormentes étkezéssel kapcsolatban, de a desszert valami háromrétegű csokicsoda, és már túl sok bort ittam ahhoz, hogy ellenálljak. Amanda kimenti magát, és feláll az asztaltól, hogy friss levegőt szívjon, így aztán ketten maradunk Laurie-val a szánkat tömni.

– Amanda kedvesnek látszik – mondja Laurie.

Rábólintok. – Jólelkű lány.

Laurie úgy tűnik, nincs annyira oda a pudingtól, mint én. Csak a szélét kanalazza, és azt is csak úgy piszkálgatja. – Már egy ideje együtt vagytok, ugye?

– Hat hónapja kábé. – Lehet, hogy már több is; még mindig nem bocsátottam meg magamnak, hogy úgy hallgattam Laurie kétségbeesett üzenetét az apjáról, hogy közben Amanda a farkamat fogdosta. Egy barátom barátjának az eljegyzésén találkoztam Amandával – van némi átfedés a tévés és rádiós emberek között, és ezek a körök meglepően kicsik, különösen Edinburghban. Amanda is úgy nézett ki, mint aki kábé annyira akar ott lenni a társaságban, mint én, így aztán beszédbe elegyedtünk, és egyik dolog hozta a másikat. Én arra számítottam, hogy ez csak futó kapcsolat lesz, de úgy tűnik, Amanda egyre inkább része az életemnek.

– És komoly?

Abbahagyom az evést, és Laurie-ra bámulok. – Úgy beszélsz, mint az anyám.

Laurie a szemét forgatja. – Csak kérdeztem!

– Nagyon kedvelem őt. Tudja, mit akar, és jól elvagyunk egymással.

Ezután mindketten hallgatásba burkolózunk, én pedig a maradék pudingot egy jó adag borral öblítem le.

– Milyen a házasélet?

Laurie félretolja a félig megevett pudingot, és közelebb húzza magához a borospoharat. – Jó. Néha frusztráló, hogy Oscar ilyen sokat van távol, de ennek dacára… – Laurie könnyedén felnevet, és megvonja a vállát. – Bocs, tudod, friss házasok meg minden!

– És ők lesznek a következők – bökök Sarah és Luke felé, hogy kicsit más témára váltsak. Laurie követi a tekintetemet, és elgondolkozva nézi őket.

– Megbántad, hogy nem maradtatok együtt?

Ezen nem kell sokat gondolkoznom. – Dehogy! Nézz rá! Nem bírja leszedni az arcáról a mosolyt. Soha nem tűnt ilyen boldognak, amikor velem volt.

Laurie tekintetét még mindig Sarah-ra függeszti. – Bárcsak itt maradnának! Sarah annyira fog hiányozni! – Aztán kiissza a borát. – Hol a pincérnő? Kérek még egyet.

Azt hiszem, egy pohárral többet ittam a kelleténél. Nem vagyok seggrészeg, de határozottan nem vagyok józan. Már egy ideje átjöttünk a rendezvényterembe; itt egy zenekar a szokásos, kicsit túl hangos bulizós zenéket játssza. Megigazítom a fülemen a parányi hallókészüléket, amelyet akkor kaptam, amikor végre fogtam magam, és elmentem egy specialistához. Akkor még nem régóta voltam Skóciában; de odaköltözni jó döntés volt: jót tett mind a mentális, mind a testi egészségemnek.

Amanda megint lelépett, hogy kint elintézzen egy telefont, Laurie meg Luke-kal táncol nem messze tőlem. Azt mondtam, táncol, pedig ezt inkább lehetne akrobatikának nevezni; Luke ugyanis úgy dobálja ide-oda, hogy Laurie a végén teljesen kifulladva nevetésben tör ki.

– Hé, Fred Astair! – szólok oda Luke-nak, amikor a zenekar végre egy kicsit lágyabb zenét kezd játszani. – Most már értem, mit eszik rajtad Sarah.

– Az a nő a szívem csücske! – kiált fel Luke színpadiasan. Biztos vagyok benne, hogy ezt a jó sok sör mondatja vele, de azért a szeme megtelik könnyel. Kezet rázok vele; köztünk mindig lesz valami fura kötelék. Ő volt az első ember, aki odajött a baleset színhelyére, és bár nem tudom pontosan felidézni az eseményeket, halványan rémlik, ahogy ott kuporog mellettem. Most meg Sarah-val van, és ez elég zavarba ejtő is lehetne, de nem az, mivel tényleg mintha egymásnak teremtették volna őket. Nem ismerem jól Luke-ot, de úgy tűnik, aranyból van a szíve.

– Vigyázz nagyon Sarah-ra a kedvünkért is! – mondom neki. – Nem baj, ha lekérem a hölgyet?

Luke még egyszer megpörgeti Laurie-t, aztán átbújtatja a karja alatt. – Csak a tiéd, haver.

Laurie felvonja a szemöldökét. – És nekem nincs is beleszólásom?

Luke kacsint egyet, és arcon csókolja Laurie-t. – Bocs, Laurie, nekem úgyis mennem kell lecsekkolni az asszonyt. – És miközben elsétál, rám vigyorog.

Laurie ott áll előttem. Ragyog a szeme, és ki van pirulva. Most pontosan úgy néz ki, mint régen: boldognak és gondtalannak tűnik.

– Táncolsz velem, Lu? A régi szép idők emlékére.

Laurie

Nem tudom, mit is mondjak, mert igent szeretnék. Vagy legalábbis a lényem egy része igent szeretne mondani. Lényem másik, racionálisabb fele azonban jól tudja, hogy Jack karja az a hely, ahová semmiképp sem szabadna kerülnöm. Különösen, hogy már nem is számolom, hány pohár bort ittam meg.

– Szóval?

Körbenézek. – Hol van Amanda?

Jack megvakarja a fejét, aztán vállat von. – Kiment, hogy elintézzen egy telefont. – Aztán a homlokát ráncolja. – Vagy, hogy fogadjon egyet. Mindegy, mert úgyse bánná.

– Biztos?

Jack felnevet, mintha ez nagyon buta kérdés volna.

– Amanda nem valami ultra féltékeny pszichopata, Lu, és különben is tudja, hogy te vagy az egyik legrégebbi barátom.

Nem tehetek róla, elmosolyodom, mert Jack nevetése már annyira régóta hiányzott az életemből. Késő van, a teremben félhomály, és Jack zöld-arany szeme pontosan olyan, mint amilyen akkor volt, mikor azon a decemberi éjszakán kinéztem a Camden High Street-i buszmegállóban a buszból. Istenem, olyan, mintha egy egész élet eltelt volna azóta! De annak a lánynak a kedvéért muszáj igent mondanom.

– Oké.

Jack azonnal közel húz magához, egyik kezét a derekamra teszi, a másikkal a kezemet fogja.

– Nem tudom elhinni, hogy Sarah valóban elmegy – szólalok meg. – Ausztrália nagyon messze van.

– Minden rendben lesz – mondja Jack halkan, egészen közel a fülemhez. – Manapság már nincsenek távolságok.

– De Ausztráliában nem hívhatom fel minden nap, és különben is biztos nagyon elfoglalt lesz.

– Akkor helyette hívj fel engem. – És Jack az állát a fejemre támasztja.

Ez nem volt a terveim között. Azzal az elhatározással jöttem ide, hogy udvarias leszek Jackhez, és jól nevelten fogok viselkedni – sem több, sem kevesebb. Mégis itt táncolok vele, a keze fel-le jár a hátamon, és valami fura dolog történt az idővel, mert nem az a Laurie vagyok, aki pár órája voltam. Hanem az, aki hét éve. Ó, Oscar, miért nem jöttél el?

– Egyszer beszéltél nekem arról a srácról, akivel a sulidiszkóban táncoltál – mondja Jack, és halkan kuncog. – Nehogy lefejelj engem is!

Arcomat a mellkasára fektetem. – Sok mindent elmondtunk egymásnak az évek során, nem igaz?

– Túl sokat?

Nem bírok erre őszintén felelni, mert azt kellene mondanom, hogy igen, túl sokat. Túl nagy helyet foglalsz el a szívemben, Jack O’Mara, és ez nem fair a férjemmel szemben.

– Elmondtad Sarah-nak, hogy megcsókoltalak? Ezért nem jött el az esküvődre?

Mindig is éreztem, hogy Jack előbb vagy utóbb fel fogja tenni ezt a kérdést. Nem nagyon lehet ugyanis olyan nyomós okot találni, amiért Sarah elmulasztotta volna az esküvőmet, és Jack bizonyára kikombinálta, hogy egyáltalán nem halaszthatatlan családi ügyről volt szó.

– Igen, bár nem azt mondtam, hogy te voltál, hanem azt, hogy csak úgy megtörtént. – Lassan forgunk a sziporkázó félhomályban, válltól csípőig egymáshoz simulva. – Nem bírtam az arcába hazudni, amikor rákérdezett.

– Utána egy időre szem elől tévesztettelek. – Jack melege lehelete a fülemet éri. – Utáltam.

– Én is.

Jack lenéz rám, aztán a homlokát az enyémhez nyomja. Számomra most senki más nincs a teremben rajtunk kívül. Ő Jack O’Mara, én pedig Laurie James. Behunyom a szemem, és visszaemlékszem arra, akik voltunk.

– Gondolod, hogy mindig is meg volt írva a sorsunkban, hogy találkoznunk kell? – kérdezem.

Képzeletben az óriáskerék tetején csücsülök, Jackkel az oldalamon, és hátrahajtott fejjel a csillagokat bámuljuk. Lehet, hogy a bor teszi, de a gyomrom lassan kezd összerándulni, mikor Jack halkan belenevet a fülembe.

– Azt hiszem, én nemigen hiszek az ilyen sorsdolgokban, Lu, de mindig boldoggá fog tenni a tudat, hogy része lehetsz az életemnek.

Aztán mélyen belenéz a szemembe, és a szája olyan közel kerül az enyémhez, hogy érzem a leheletét az ajkaimon. Kínlódom.

– Engem is – suttogom. – Akkor is, ha néha nagyon megfájdítja a szívemet, mikor együtt vagyunk.

Nehéz megmondani, most mi tükröződik a szemében. Megbánás talán?

– Ne! – kérlel Jack. – Ne mondj többet! – Hajamat a fülem mögé simítja, valószínűleg azért, hogy jobban halljam, amit mond, de igazából azért, mert az ajkait olyan közel viszi a bőrömhöz, hogy majdnem megáll a szívem tőle. – Mindkettőnknek túl sok a vesztenivalója.

– Tudom – mondom, és úgy is gondolom. A jóisten a megmondhatója, mennyire. Nagyon sokat vagyok egyedül, de Oscar folytonos távolléte nem ok arra, hogy átlépjek egy olyan határt, amelyet karikagyűrűvel az ujján az ember nem léphet át.

– Nem vagyunk már gyerekek! – mondja Jack, és hüvelykujjával lassan köröz a derekamon. – Oscar felesége vagy. Láttam, mikor hozzámentél, Laurie!

Megpróbálom felidézni az esküvőm napját, de hűtlen szívem kizárólag Jack beszédére bír visszaemlékezni.

– Gondoltál valaha arra, mi lenne, ha…? – kérdezem, de félbehagyom a mondatot, mert Jack ajka súrolja a bőrömet a fülem alatt, mikor közelebb hajol, hogy elhallgattasson. Szégyellem azt a hirtelen rám törő sóvárgást, amely a fülemtől a hasam legaljáig átjár. Alig kapok levegőt tőle; olyan erővel akarom őt, hogy egészen megrémülök.

– Persze hogy gondoltam – feleli Jack, olyan halkan és gyengéden, hogy a szavai egyenesen az ereimbe szivárognak. – De mindketten tudjuk, hogy mi lenne, Lu. Egyszer már megpróbáltuk, emlékszel? Megcsókoltuk egymást, és minden rosszabb lett.

– Persze hogy emlékszem – lehelem. A halálom napjáig emlékezni fogok rá.

Jack kicsit elmozdítja egymáson a kezünket, és meleg ujjai az enyémbe kulcsolódnak.

Aztán megint lenéz rám, és a szemével elmondja mindazt, amit amúgy nem mondhat el. Tekintete az enyémbe kapcsolódik, miközben lassan táncolunk, és én némán elmondom neki, hogy mindig ott fogom őrizni őt a szívem mélyén, ő pedig némán elmondja, hogy egy másik térben és időben átkozottul közel volnánk ahhoz, hogy tökéletesek legyünk egymás számára.

– Mindazért, ami értékes – és Jack a kezével beletúr a hajamba, hüvelykujjával pedig végigsimít az államon –, és mert végre őszinték tudtunk lenni egymáshoz, te vagy számomra a legkedvesebb ember ezen a földkerekségen, és az a csók volt a legcsodálatosabb csók egész életemben.

El vagyok veszve. El vagyok veszve Jack szavaiban, a karjaiban, és abban, hogy mi lehetett volna.

– Lehettünk volna… – kezdek bele, de rögtön abba is hagyom, mivel mindketten tudjuk, hogy ezt nem szabad.

– Ne, kérlek! – mondja Jack. – Mindannyian ott vagyunk, ahol lennünk kell.

Elsírom magam; túl sok volt a bor, túl sok az érzelem, és életemből túl nagy szelete fog ma kisétálni az ajtón. Jack magához ölel, és a fülemre tapasztja az ajkát.

– Ne sírj! – mondja. – Szeretlek téged, Laurie James!

Felnézek rá, mivel nem tudom, hogy értsem ezeket a szavakat, de ő másfelé néz.

– Jack!

Én is odafordulok Amanda felé, mikor meghallom a hangját, és látom, hogy a táncolókon keresztül nekünk integet.

– Jól vagy? – Amanda először Jackre, aztán rám néz, és szemöldökét kérdőn felvonja, én pedig kézfejemmel gyorsan letörlöm a könnyeimet.

– Bocsánat, csak összeomlottam érzelmileg – nyögöm ki remegő hangon. – Ne is foglalkozz velem, a bor teszi. Rettentően szomorú vagyok, hogy Sarah elmegy. – Futólag Jackre pillantok, de nem is nézek bele igazán a szemébe. – Ne haragudj, hogy összekönnyeztem az ingedet. Majd küldd el a vegytisztítási számlát.

Hullafáradtan vánszorgok be a lakásba, és ledobom magamról a ruháimat, hogy ágyba fekhessek. Tekintve, hogy mennyi bort ittam, különös, hogy most olyan józannak érzem magam, mint egy bíró a tárgyaláson. Már rengetegszer átfuttattam az agyamon, amit ma este elmondtunk egymásnak Jackkel, és elfog a szégyen, amiért a házasságom alapkövei ilyen kis nyomás hatására is ilyen könnyen meginogtak. Az igazság az, hogy az életemet már hosszú évek óta folyamatosan kísérti, hogy szerelmes vagyok Jackbe. És most rá kell döbbennem valami elkerülhetetlenre; valamire, ami már hosszú ideje várat magára: arra, hogy Jack és én jobb, ha elkerüljük egymást.

Gyökerestül ki kell tépnem Jack O’Marát az életemből. Túlságosan nagy szerepe van abban, hogy én milyen vagyok, és fordítva. A gyökerestül való kitépéssel csak az a baj, hogy az ember sokszor megöli vele a növényt, de ezt a kockázatot vállalnom kell. A házasságom érdekében; mindannyiunk érdekében.

Szeptember 12.

Laurie

– Biztos, hogy nincs különösebb oka ennek az összejövetelnek? – kérdezem Oscartól, amint a taxi befordul Lucille utcájába.

Oscar a homlokát ráncolja, és a fejét rázza, de nem válaszol. Nem vagyok meglepve; ezt a kérdést már többször is feltettem neki azóta, hogy egy hete meghívást kaptunk „egy laza nyári koktélpartira”. Lucille soha nem rendez laza koktélpartit. Örülök, hogy Oscarnak sikerült úgy igazítania a naptárát, hogy el tudjon jönni az anyjához, akkor is, ha ezt miattam aligha teszi meg.

– Talán valami meglepetés bejelentést akar tenni – vetem fel. – Mondjuk, hogy Spanyolországba költözik.

Oscar a szemét a forgatja. Ez tényleg nagyon önző dolog volt tőlem; nekem aztán igazán tudnom kéne, milyen fontos, ha az embernek még elérhető közelségben vannak a szülei. És Lucille igazság szerint mostanában már nem is annyira fölényes. Sokat enyhült irányomban, mióta apa meghalt. Persze soha nem fogja úgy gondolni, hogy elég jó vagyok az ő drága fiacskája számára, de nem hinném, hogy bárkiről is ezt gondolná.

– Szóval ki lesz még ott? – Elfogadom Oscar felém nyújtott kezét, mikor mielőtt kifizeti a díjat, kisegít a taxiból a járdára.

– Lövésem sincs. – Mikor elindulunk Lucille fekete bejárati ajtaja felé a balzsamos nyáresti napfényben, Oscar belém karol. – A család. Pár barát. Azt hiszem, anya eléggé elszigeteltnek érezte magát az operáció óta.

Lucille térdét júliusban operálták, és bár rutin műtét volt, utána sokkal inkább elvárta, mint azelőtt, hogy Oscar minden kívánságát teljesítse. Kegyetlen dolog, ha azt mondom, hogy túljátssza az egészet, csak azért, hogy Oscar aggódjon érte, de tényleg úgy gondolom, hogy túljátssza az egészet, csak azért, hogy Oscar aggódjon érte. Gondolatban legalább kimondhatom.

– Meg kéne nyomnod a csengőt – mondom, és lenézek a méregdrága virágcsokorra az egyik kezemben, aztán az elegáns palack vörösborra a másikban.

Oscar engedelmeskedik, és Gerry pillanatokon belül már szélesre is tárja az ajtót, hogy bemehessünk. Örülök, hogy itt van; ő áll ugyanis a legközelebb ahhoz, hogy szövetségesemnek érezzem Oscar családjában.

– Gyertek be, szaporán! – dörmögi, és megpuszil, ahogy elhaladok mellette. – Mindenki kint van a kertben.

Lucille-nak egészen csodás télikertje van hátul a ház mögött, és már tele van szomszédokkal, távoli rokonokkal és Lucille barátnőivel, akikkel együtt szokott ebédelni.

– Kedveseim, hát megjöttetek! – üdvözöl minket Lucille, aki átvág a termen, mikor észrevesz minket. Oscar megöleli az anyját, én pedig, amint felém fordul, átadom neki az ajándékokat. Ez már begyakorolt mozdulat, arra tökéletesítettem, hogy valahogy túlessek az üdvözlési szertartáson; ha virágot viszel valakinek, nincs szükség kelletlenül a levegőbe adott puszikra. Lucille most azonban csak vet egy pillantást a virágra, aztán máris visszanyomja a kezembe a csokrot.

– Légy olyan drága, menj, és dobd bele ezeket egy kis vízbe a konyhában! Megteszed, kedvesem?

Drága? Kedvesem? Lehet, hogy Lucille még most is úgy kezel, mint egy konyhalányt, de ezek új és kifejezetten bátorító szavak a szótárában, legalábbis amennyire meg tudom ítélni. Még a végén jutunk valamire! Lucille, Oscarral a karján egyenes vonalban megindul a kert irányába, engem meg otthagy a megbízatásommal.

*

Épp a virágokat rendezem egy vázába, amelyet a mosogató alatt találtam, mikor besétál Cressida. Csodás! Kösz, Lucille! Eddig valahogy megúsztam, hogy két-három szónál többet kelljen ezzel a nővel váltanom; még az esküvőn is csak megköszöntem neki, hogy eljött. Egészen eddig a pillanatig abban a hitben éltem, hogy ő is pont annyira akar elkerülni engem, mint én őt.

– Helló, Laurie, de jó, hogy itt vagy!

– Csodás téged újra látni, Cressida! – hazudom. – Milyennek találod Brüsszelt?

Cressida fogkrémreklámba illő mosolya azonnal lefagy az arcáról; úgy képzelem, ezt a témát ő szerette volna felvetni.

– Fantasztikus! – áradozik. – Persze, nagyon elfoglaltak vagyunk, de keményen dolgozunk, utána meg keményen partizunk. Bizony-bizony!

– Bizony-bizony! – Miért van az, hogy állandóan azon kapom magam, hogy utánzom a nyafka, affektáló embereket? – El tudom képzelni.

– Voltál már Brüsszelben?

Megrázom a fejemet. Az ember azt hinné, hogy egy év alatt csak kimentem Oscarhoz, de ő azt mondja, sokkal szívesebben jön haza. Megfordulok, hogy keressek egy alkalmas helyet a virágok elhelyezésére. Mikor megmozdulok, hogy az asztal közepére rakjam a vázát, Cressida közbelép.

– Ne oda! Lucille nem szereti, ha virág van az asztal közepén.

Elmosolyodom, és próbálom visszavenni onnan a vázát, de előzőleg már Cressida is megragadta, és a vázában lévő összes víz korallszínű lenge szoknyáján köt ki. Mindketten a teljesen átázott anyagot bámuljuk, amely most idétlenül tapad vézna testéhez, és a tekintete, mikor végre elengedi a vázát és felnéz rám, mindent elárul. Ez a nő kifejezetten gyűlöl engem.

– Ezt direkt csináltad!

– Mi? Dehogy! – Szinte nevetnem kell, annyira ledöbbenek Cressida arcátlanságán.

– Minden rendben? – Oscar jelenik meg az ajtóban, mintha hívásra érkezett volna, és tekintete idegesen jár ide-oda kettőnk között.

– Persze, csodás! – feleli Cressida. – A feleséged leöntött egy váza vízzel. – Azzal rámutat átázott ruhájára. – Véletlenül, természetesen! – És nagylelkűen rám mosolyog, aztán szempilláját leeresztve teátrálisan Oscarra pillant, jelezve, hogy ő milyen készségesen falaz nekem a „gonosztettem” dacára.

– Micsoda? – Oscar Cressida vizes ruháját bámulja, aztán a kezemben lévő vázát, és láthatólag össze van zavarodva. – Miért csináltál ilyet, Laurie?

Az a körülmény, hogy nem is jutott eszébe, Cressida esetleg hazudik, intő jel a számomra, de egyelőre elraktározom, hogy később majd átgondoljam.

– Nem csináltam! – mondom, mire Cressida alig hallhatóan fújtat egyet, és karját összefonja a mellkasán.

Próbálok a sorok között olvasni, hogy megértsem, mi is történik itt: valami nyilvánvalóan emészti Cressidát belülről.

– Megyek a mosdóba, és megpróbálom rendbe hozni magam. – Azzal Cressida sarkon fordul, és fújtatva vonul végig az előszobán, mi meg ott maradunk egymásra meredve.

Megpróbálom visszatenni a vázát az asztalra, de Oscar félúton megfogja a kezemet, és elveszi tőlem.

– Anya valamiért nem bírja a virágot a konyhaasztalon. Elhelyezem valahol az előtérben.

Végre hazaértünk. A taxiban végig dühös hallgatásba burkolóztunk, most pedig itt fekszünk az ágyban, sok centiméterre egymástól, és mindketten a sötét mennyezetet bámuljuk.

– Sajnálom, hogy ilyen könnyen elhittem Cressnek, amit mondott – mondja Oscar halkan, megtörve a hallgatás falát. – Ki kellett volna állnom melletted.

A sötétség leple alatt vágok egy pofát, mivel Oscar most már előttem is becézi Cressidát.

– Bevallom, meglepett a dolog – válaszolom. – Ismerhetsz annyira, hogy tudd, nem szoktam vízzel leönteni az embereket.

Oscar egy kis ideig nem válaszol. – Cressida teljesen el volt ázva. Elsőre teljesen kézenfekvőnek tűnt a dolog.

Most rajtam a sor, hogy ne válaszoljak rögtön. Miért gondolja Oscar, hogy kézenfekvő volt számomra vízzel leönteni Cressidát? Van itt valami, amit nem értek. – Tényleg?

– Mi tényleg?

– Hát hogy kézenfekvő volt. Azt mondtad, kézenfekvő volt, hogy leöntöttem Cressidát. Na most, vagy azt gondolod, hogy az érettségem egy tizenhat éves kamaszlány szintjén mozog, és nem szenvedhetem, hogy te jó barátságban vagy az exeddel, ami egyébként egyáltalán nem igaz, vagy valami határozott oka van, amiért esetleg leönthettem vízzel Cressidát. Melyik?

Lehet, hogy sötét van, de azért azt jól hallom, hogy Oscar nagyokat sóhajt.

– Három nap a héten az sok, Laurie!

Nyelek egy nagyot. Nem tudom, mire számítottam, de erre biztos nem.

– Ezt meg hogy érted? – Mióta Sarah elhúzott Ausztráliába, minden energiámat arra fordítom, hogy mintafeleség legyek. Akár díjat is nyerhettem volna. Oscar meg mire utalgat itt nekem? Arra, hogy ő meg egész végig az exbarátnőjét dugta Brüsszelben?

– Úgy, hogy nagyon hiányzol, amikor ott vagyok – feleli Oscar. – Cress meg átkozottul nyomul, és egyre inkább világossá teszi a számomra, hogy azt szeretné, ha megállapodást kötnénk, így hárman.

– Megállapodást? Milyen kibaszottul párizsi nő lett hirtelen! – mondom, és szinte nevetnem kell a dolog abszurditásán, pedig legszívesebben ordítani szeretnék. – És te, te szeretnél egy ilyen megállapodást?

– Nem csináltam semmit – feleli Oscar felindultan. – Esküszöm, semmit.

– De akarsz?

– Nem – feleli Oscar. – Nem igazán.

– Nem igazán? És ez mit jelentsen? – Már megint majdnem ordítok.

Oscar nem felel, ami magáért beszél. Egy-két perc csönd után újból én szólalok meg. Nem szeretnék úgy elaludni, hogy össze vagyunk veszve, de ezt muszáj kimondanom.

– Talán itt az ideje, hogy teljes állásba visszakérd magad Londonba. Úgy volt, hogy Brüsszel átmeneti dolog lesz.

A javaslatom ott lebeg köztünk a sötétben. Biztosan tudom, hogy Oscar nem akar visszatérni ide, és hogy nagy élvezettel végzi a munkáját odakint. Nem szép tőlem, hogy ilyet kérek tőle? Vagy inkább az nem szép, hogy elvárja tőlem, viseljem el, hogy olyan valakivel dolgozik együtt, aki pofátlanul játszmázik vele? És ez a valaki nem akárki, hanem az exbarátnője!

– Vagy azt kívánod, hogy feküdjek itt egyedül az ágyban, mikor épp nem vagy itthon, és azon merengjek, vajon Cressida nem aznap éjjel fog-e elkapni téged egy gyenge pillanatodban?

– Ez soha nem fog megtörténni – feleli Oscar, mintha ez valami nevetséges feltételezés volna.

– Azt mondtad, „nem igazán” – vágom a fejéhez. – Azt kérdeztem, akarod-e, és te azt mondtad, nem igazán. Ez nem ugyanaz, mintha azt mondtad volna, „nem”, Oscar.

– De fényévekre van attól is, mintha azt mondtam volna, hogy igen! – mondja Oscar ingerülten. Annyira ritkán emeli fel a hangját, hogy ez most sokkal harsányabban cseng a csöndes szobában, mint kellene.

Mindketten meg vagyunk sértődve. – Arról volt szó, hogy nem hagyjuk, hogy a házasságunk rámenjen erre a kiküldetésre – mondom, most már sokkal lágyabb hangon.

Oscar békéltető gesztussal felém fordul az ágyban. – Nem kell se Cress, se más, csak téged akarlak, Laurie.

Nem mozdulok. Az állkapcsom annyira merev, hogy olyan, mintha össze lenne lakatolva. – Ez nem mehet így tovább, Oscar.

– Talán lesz rá lehetőség, pár hónapon belül, hogy visszatérjek a londoni irodába – mondja erre Oscar. – Majd fülelek, jó? Bízz bennem, Laurie, semmi nem szeretnék jobban, minthogy ne kelljen minden áldott vasárnap este búcsút mondanom neked.

Én is odafordulok felé, és elfogadom a felém nyújtott „békejobbot”, pedig nem mondhatom, hogy teljes mértékben hiszek neki. És nem csak Cressida miatt; hanem mert néha úgy tűnik, hogy a munkájába van inkább belehabarodva, nem belém. Olyan, mintha kettős életet élne. Az egyikben itt van és a férjem, a másikban viszont teljesen külön van tőlem: élénk munkatárgyalások, nagyvárosi bárok, elegánsan öltözött emberek, titkos megállapodások és a megkötött üzletet ünneplő fogadások. Persze ezek egy részét megosztja velem is, szeletkéket elmesél belőle, vagy küld egy-egy képes üzenetet, de mindent összevetve mégse tudok megszabadulni attól az érzéstől, hogy Oscar nagyon is elégedett ezzel a „a kecske is jóllakjon, a káposzta is megmaradjon”-életstílussal. Az elmúlt években nagyon messze az én laza thaiföldi szeretőmtől; a hálószobánk falán lógó festmény most már inkább csak képzelgés, mint emlék. Néha azt gondolom, csak azért vett feleségül, hogy ezáltal megpróbálja magában megőrizni azt a személyiséget, aki Ko Lipében volt, de az a gyanúm, hogy minél jobban belemerül a brüsszeli életébe, annál inkább rá kell döbbennie, hogy Thaiföld a számára csak időleges menekülést jelentett. Igazi élete mindig is itt várt rá, addig rejtőzködve, míg vissza nem tér, és el nem játssza a neki szánt szerepet.

– Nézd, Oscar, házasok vagyunk, de ez nem jelenti azt, hogy elég bekapcsolnunk egy gombot, és összes romantikus érzésünk és gondolatunk rögtön egyetlen, közös vágányra terelődik. Ne legyünk naívak, néha előfordul, hogy kísértésbe esünk.

Ott fekszünk egymással szemben a sötét szobában.

– És te is estél már kísértésbe?

Egy pillanatra behunyom a szemem, és úgy döntök, erre a kérdésre nem fogok válaszolni. – Az a fontos, mit választunk, mikor kísértésbe esünk. A házasság nem pusztán törvényes kötelék, hanem választás. Annyit tesz, hogy téged választalak. És minden áldott nap, mikor felkelek, én téged választalak. Téged választalak, Oscar.

– Én meg téged – suttogja Oscar, és karjával szorosan átölel. Én is átölelem, és úgy érzem, két karunkkal a saját házasságunkat öleljük: itt ringatjuk ezt a törékeny, értékes dolgot kettőnk testének melegében.

Az a bizonyos kötelék azonban nem tűnik most túl erősnek, és én még ébren fekszem jóval azután is, hogy Oscar már elaludt.

November 21.

Laurie

– Laurie!

Oscar hozzám bújik, és hátulról átölel az ágyban, mire én felriadok valami zavaros álomból, amely még mintha az ébrenlétben is folytatódna. Az ágy mellett lévő óra piros számlapja öt harmincat mutat.

– Laurie! – Oscar a vállamat csókolgatja, és karjait becsúsztatva a takaró alá megölel. – Fent vagy?

– Nem egészen – mormogom, az álom és ébrenlét ködös határmezsgyéjén kóvályogva. – Korán van még.

– Tudom – mondja Oscar, és érzem kezének melegét a hasamon. – Csináljunk gyereket!

Erre rögtön kipattan a szemem, annyira váratlanul ér ez a kérés. – De Oscar… – mondom, és feléje fordulok, míg szembe nem kerülünk egymással, mire ő vadul csókolni kezd, és kicsókol belőlem mindent, amit mondani szerettem volna, lábát pedig átveti a combomon. Közösülésünk gyors és sürgető, mivel érzelmileg még mindketten az előző, elég viharosra sikeredett este hatása alatt állunk. Vacsoránál megint veszekedtünk, vagy, ahogy Oscar fogalmazna, szóváltásba keveredtünk. Az én hibám; újra rákérdeztem, tett-e valamit azért, hogy teljes állásban visszakerülhessen Londonba. A téma hamar tabuvá kezd válni kettőnk között.

Aztán később ott fekszünk a gyűrött lepedőn, már szétválva egymástól, egy napra újból egymást választva. Nem tudom, Oscar mennyire gondolta komolyan ezt a gyerek-dolgot, de azt legalább tudom, hogy most rám gondol.

2016

Újévi elhatározások

1) Egy gyerek! Igen, Oscar és én elhatároztuk, hogy ebben az évben megpróbáljuk. Már hónapok óta fel-felvetődött ez a téma, és megállapodtunk, hogy január 1-ével abbahagyom a fogamzásgátló szedését. Olyan érzés, mintha fejest ugranék az ismeretlenbe.

Nem hiszem, hogy bármilyen más elhatározásra szükségem volna. Ez ugyanis eléggé megváltoztatná az életemet, nem igaz? És ez egy évre bőven elegendő. Oscar megígérte nekem, hogy újból rákérdez a főnökénél, nem kerülhetne-e vissza az Egyesült Királyságba. Ha több időt tölt itthon, sokkal nagyobb esélyünk van arra, hogy teherbe essek, és ha ez netán megtörténik, minden ok megvan arra, hogy Oscar ne legyen ilyen sokat távol.

2) Ó, a francba, elfelejtettem. Van még valami. Mostantól nem iszom alkoholt. Ez állítólag megnöveli a teherbe esés valószínűségét.

Január 26.

Laurie

– Biztos vagy benne, hogy nem felejted el bevenni a folsavat minden reggel?

Az ágy szélén ülök, a mobilom meg ott hever kihangosítva az éjjeliszekrényen.

– Persze hogy biztos vagyok – felelem. – De nem hinném, hogy a dolog azon múlik, vajon elég ásványi anyagot viszek-e be a szervezetembe. Inkább azon, tudod, hogy a petesejt és az ondósejt a megfelelő időben találkoznak-e. – Biztos, hogy Oscar nem számonkérőn tette fel ezt a kérdést; egyszerűen csak csalódott.

És most nem felel.

– Kevés párnak sikerül mindjárt az első ciklusban – mondom most már sokkal komolyabban. Napjaimat azzal töltöm, hogy nők egészségügyi problémáira reagálok, és már vagy tucatszor futottam bele terhességgel kapcsolatos témákba. Ha rajtam múlna, egyszerűen csak élnék tovább normálisan, és nem izgatna halálra, teherbe esek-e vagy sem. De ebben az esetben Oscar teljesítményorientált természete kerekedett felül, és nem tudom, hogyan mondjam meg neki, hogy nyugodjon meg, anélkül, hogy megsérteném. Egyébként meg nagyon édes tőle, hogy így aggódik.

– Tudom, csak arra gondoltam, hátha mi célba érünk mindjárt az első körben, tudod? – feleli Oscar, és felsóhajt.

– Tudom. Legközelebb, ha itt leszel, megkettőzzük az erőfeszítéseinket, okés?

– Igazad van. Úgy értem, nincs semmi kényszer, de azért tervezzünk be egy egész éjszakát legközelebb, csak te meg én.

Február 23.

Laurie

– Laurie, már régóta bent vagy.

Oscar ma csak azért halogatja a reptérre indulást, hogy megvárja a hírt, teherbe estem-e. Nem estem. Ott ülök a vécén a negatív terhességi teszttel a kezemben, és azon agyalok, hogyan adjam kíméletesen a tudtára a rossz hírt.

– Egy pillanat, és jövök – kiáltom ki, és lehúzom a vécét.

Oscar az előszobában járkál fel-alá, rám várva. Kinyitom az ajtót, és megrázom a fejemet, ő pedig, annak dacára, hogy magához ölel, képtelen véka alá rejteni csalódottságát.

– Még az elején vagyunk – mondom neki. Csak két hónapja próbálkozunk, de a teherbe esés lehetősége már korántsem ragyog olyan fáklyaszerű fénnyel, mint az elején. Ki gondolta, hogy ez ilyen stresszes lesz? Én azt szeretném, ha levennénk a lábunkat a gázpedálról, és elengednénk kicsit a dolgot, de Oscar nem ennyire megengedő természetű. Ahhoz van szokva ugyanis, hogy el szokta érni, amit akar; és bizonyára nagyon frusztrálja, hogy ezt az ügyet nem tudja olyan könnyen az irányítása alá vonni.

– Harmadszorra szerencsénk lesz. – Azzal homlokon csókol, és felkapja az aktatáskáját. – Pár nap múlva találkozunk, szerelmem!

Március 14.

Jack

– Fázol?

Amanda úgy néz rám, mint egy idiótára. – Az Északi-sarkkörnél vagyunk, Jack!

Persze igaza van, de az is igaz, hogy több réteg szőrmével vagyunk betakarva, és rumot is ittunk. Pár napra elszöktünk Norvégiába, és egészen olyan érzés, mintha Csodaországban landoltunk volna. Soha életemben nem láttam még ennyi havat; most is a havazást bámuljuk az üveg tetejű igluban lévő hatalmas ágyunk kényelmes melegéből. Ha Amandán múlt volna, inkább „kergettük” volna a Napot, de fogadtunk, és ő veszített, így most az én kíváncsiságomtól hajtva sarkifény-vadászaton vagyunk. Eddig azonban nem volt szerencsénk, és mivel ez az utolsó éjszakánk, mindent vagy semmit játszunk.

– Mi tetszett neked eddig a legjobban? – kérdezem, és megcsókolom a homlokát. Amanda meztelen, és fejét a párnára hajtva bekuckózta magát a karom hajlatába, most pedig az orrát fintorítja, úgy gondolkozik.

– Talán a szánkázás a rénszarvasfogattal – feleli. – Nincs is rá szó, mennyire romantikus.

– Valami ennél is romantikusabb? – kérdezem, és tenyeremet birtoklón a mellére teszem. – A Trónok harca semmi hozzánk képest.

– Azt hittem… – Amanda elhallgat, és mélyet sóhajt.

– Mit? – kérdezem, és elveszem tőle a poharat, aztán rágördülök, és odaszögezem az ágyhoz.

– Semmi – válaszolja. – Felejtsd el, nem mondtam semmit.

– De mi az?

Amanda oldalra pillant, és megcsókolja a vállamat. – Bolondság – mondja aztán, és elpirul. – Azt hittem, azért hozol el ide, hogy megkérd a kezemet.

Remélem, a döbbenet nem ül ki túlságosan az arcomra. Bár éreztem, hogy kissé furán viselkedik ma. – Tényleg? A francba, Amanda, nagyon sajnálom. Csak még soha nem beszéltünk, tudod, a házasságról. – Nem is tudom, mit mondjak. Még soha nem került szóba semmi ehhez hasonló, komoly dolog – és nekem eszembe se jut a házasság, ha rólunk van szó. És igazából akkor sem, ha bárki másról. Amanda engem néz, én meg őt, és tudom, hogy amit most mondani fogok, az rettentő sokat számít.

– Nagyon kedves, aranyos nő vagy.

Amanda csak halványan mosolyodik el, aztán megcsóválja a fejét. – Hallgass!

Megcsókolom, mivel ez sokkal biztonságosabb, mint megpróbálni a tudtára adni, mennyire bajban vagyok a szavakkal, aztán a térdemmel szétfeszítem az övéit, jó szélesre, és nézem, amint a szemét lehunyva búcsút mond a gondolatainak, és inkább az érzéseinek adja át magát.

Utána a nyakamat csókolgatva belém kapaszkodik.

– Nézz fel – suttogja. – Nézz fel, Jack!

Lecsusszanok a testéről, és melléfekszem, aztán eltátom a számat. Fölöttünk az ég csupa zöld, azúrkék és lila, és csodálatos színű fénypászmák úsznak át rajta.

– Ez lélegzetelállító – suttogja Amanda.

Ott fekszünk a hátunkon a fenséges égi jelenséget bámulva, meztelenül, kimerülten, és én azon merengek, hogy mi a faszra is várok.

Március 23.

Laurie

A mi esetünkben a hármas számnak nincs csodatévő ereje. Az amúgy óraműpontossággal érkező ciklusom ma egészen este 9-ig húzta-halasztotta, mire hajlandó volt megjönni, közben Oscar már ötször telefonált, én meg vagy ötvenszer kimentem a klotyóra. Felhívom, és kölcsönösen megvigasztaljuk egymást, aztán megtöröm az alkoholmentességi szabályt, és töltök magamnak egy nagy pohár vörösbort. Eszembe ötlik, hogy esetleg felhívhatnám Siant, a barátnőmet az irodából. Néha megiszunk valamit munka után, vagy elmegyünk moziba, ha Oscar épp Brüsszelben tartózkodik, de a havi vérzés témaköre túlságosan intim ahhoz, hogy ezzel terheljem őt. Anyával is szoktam napi szinten beszélni, de inkább nem szóltam neki egy szót se arról, hogy babát szeretnénk, mert akkor volna még egy ember, akit hónapról hónapra cserben kéne hagynom. Nem lenne ennyire elkeserítő a helyzet, ha Oscar itt lenne, de így, hogy távol vagyunk egymástól, minden olyan sürgetővé válik, és olyan „azonnal vagy soha” íze van.

Szomorúan fekszem be az ágyba, laptoppal a térdemen, és hátamat a párnának támasztva átfutom, milyen érdekes dolgokat tesznek fel az emberek – engem kivéve – a Facebookra. Ahogy azt előre sejteni lehetett, egész Ausztrália Sarah-ról áradozik. Nem unják meg soha Sarah brit akcentusát és napfényes mosolyát. Odanyúlok és megérintem a képernyőt, miközben a Sarah által posztolt videót nézem arról az interjúról, amelyet egy reggeli adásban adtak ketten Luke-kal az anglo-ausztrál szerelmi kapcsolatokról. Ő az én szuperhősnőm: szuper sikeres, szuper szerelmes, egyszerűen szuper. Istenem, bárcsak itt lehetne! Hétfő esti skype-beszélgetéseink jelentik a hét fénypontját a számomra, de ez nem ugyanaz, mintha Sarah hús-vér vállára hajthatnám a fejemet.

Hülyén érzem magam, majdnem sírva fakadok, ezért inkább átklikkelek Jack oldalára. A barátságunk gyakorlatilag Sarah búcsúestjén véget ért. Azóta maximum lájkolom pár fényképét a Face-en, ő meg néha kommentel nálam. Jack aktuális feltöltéseiből az látszik, hogy most éppen több napra elutazott Amandával valahová. Az én oldalamról viszont ordít, hogy egyáltalán nem is élek társadalmi életet: az egész egy hatalmas posztnélküli üres felület. Lehet, hogy törlöm a barátaim közül, és akkor legalább végzek vele egyszer s mindenkorra.

Június 9.

Laurie

– Csukd be a szemed!

A konyhában vagyok éppen, és vacsorát készítek (tonhalsaláta főtt tojással), mikor Oscar megérkezik szokásos háromnapos brüsszeli útjáról. A hangja vidám, és érzem, hogy végigfut rajtam a megkönnyebbülés. Ugyanis mostanában csak nőttön-nőtt köztünk a feszültség; még mindig semmi hír arról a bizonyos beígért londoni teljes állásról, és már hatodik hónapja próbálkozunk a babaprojekttel, eleddig sikertelenül. Nem mintha ez annyira meglepő volna, különösen, ha tekintetbe vesszük a tényt, hogy sokszor pont a legtermékenyebb napokon vagyunk két különböző országban. Igen, most már mindent tudok ezekről a dolgokról.

– Biztos vagy benne? Konyhakés van a kezemben! – nevetem el magam, de aztán leteszem a kést, és engedelmeskedem.

– Most már kinyithatod.

Kinyitom, és akkor látom, hogy Oscar egy olyan hatalmas csokorral a kezében áll előttem, hogy alig lát ki mögüle.

– Kezdjek aggódni? – kérdezem mosolyogva, és elveszem tőle a csokrot.

Oscar a fejét rázza. – Hoztam volna pezsgőt is, ha nem lennénk letiltva a kemény italokról – mondja. Igazán nagyon aranyos a nem-iszunk-alkoholt-dolgot illetően, mert szolidaritásból ő sem iszik.

A gyomrom azonban kezd összerándulni. Még négy nap van hátra a ciklusomig. Egy kicsit korainak tűnik még ünnepelni.

– Kérdezz bátran! – mondja Oscar, és ebből rájövök, hogy másról van szó. Inkább nem keresek tovább vázát ennek a hihetetlen mennyiségű rózsának, hanem leteszem az asztalra.

– Nos, miről van szó? – És már félig-meddig ki is találtam, mit akar nekem elmondani. Lehetséges volna? Lehet, hogy vége lesz a brüsszeli kiküldetésnek? És újra teljes értékű házaspár lehetünk?

– Gyere, ülj le! – mondja Oscar, és tovább halogatva a titok felfedését kézen fogva átvezet a nappaliba a kanapéhoz.

– Kezdek ideges lenni – mondom félig nevetve, félig aggódva.

Oscar mellémül, és felém fordul. – Ma reggel felbukkant Brantman, és elhívott egy külön megbeszélésre.

Tudtam! – És? – mosolygok.

– Íme, itt van előtted a bank legújabb igazgatója!

Oscar arca csupa ránc lesz a hatalmas vigyorgástól, és most úgy fest, mint egy gyerek, aki egyszerre kapja meg az összes karácsonyi ajándékát. Mikor odahajolok hozzá, és megölelem, megcsap az alkoholgőz – úgy tűnik, az alkoholtilalmi szabály valahol elkeveredett félúton.

– Azt a, ez csodás! – mondom. – És nagyon is megérdemled, hiszen rengeteget dolgoztál nekik. Örülök, hogy ezt végre belátják. Megmondták már, mikor jöhetsz vissza Londonba? – kérdezem, és megszorítom Oscar kezét.

– Nos, ez nem jelenti azt, hogy kevesebbet leszek Brüsszelben. – És a mosoly lefagy az arcáról. – Sőt, egyáltalán nem erről van szó.

Megmerevedem, és hirtelen elfog valami rossz előérzet, hogy jön még valami, és az nagyon nem fog nekem tetszeni.

– Nem hagyom ott Brüsszelt, Laurie – mondja Oscar, és nem ereszti el a kezemet. – Igazából arról van szó, hogy folyton ott kell majd lennem.

Rábámulok Oscarra, és azon kapom magam, hogy túl gyorsan pislogok. – Nem igazán…

Oscar elkapja a másik kezemet is, és rimánkodva néz rám. – Ne mondj rögtön nemet. Tudom, hogy ez váratlan fejlemény, de egész nap ezen törtem a fejem, és az lesz a legjobb, ha odaköltözünk, ebben biztos vagyok. Te, én és remélem, hamarosan a baba is. Brüsszel fantasztikus város, Laurie, imádni fogod, higgy nekem!

Még mindig csak bámulok rá, mint aki sokkot kapott. – De a munkám…

Oscar bólint. – Tudom, tudom. De a munkádat úgyis fel kéne adnod a baba miatt; így meg legalább meg lesz oldva a szülési szabadságod.

– Fel kéne adnom? Tényleg? És mi van, ha utána vissza akarok menni dolgozni? – Még nem tudom, akarok-e, de hogy merészel ő dönteni helyettem? Micsoda régimódi gondolkozásra vall, hogy azt hiszi, majd olyan otthon ülő anyuka lesz belőlem. És milyen bolond is vagyok, hogy erről korábban soha nem beszéltem neki.

Oscar a homlokát ráncolja, mintha én holmi szükségtelen akadályokat gördítenék a karrierje útjába. – Nos, ott is rengeteg munkalehetőség vár rád. De őszintén, Laurie, én olyan sokat fogok keresni, hogy neked nem kell… Gondold át a dolgot, kérlek! – folytatja Oscar, időt sem hagyva nekem, hogy bármit is válaszoljak. – Iszogathatod a kávét – jó, akkor a mentateát – a tereken, és sétálgathatsz a folyóparton. Megismerkedhetünk a várossal, még mielőtt megszületik a baba – olyan lesz, mint mikor először találkoztunk. Rengeteg honfitársunk van kint, egy csomó barátot is szerezhetsz.

Úgy érzem, mintha bele akarnának hajszolni valamibe, és dühös vagyok, amiért nincsen semmiféle lap a kezemben. Persze tisztában vagyok azzal, hogy Oscar keresne annyit, amennyiből egy család szépen megélhet, mígnem az én fizetésem arra sem volna elég, hogy saját magamat eltartsam, de úgy tűnik, ő egyáltalán nem vette figyelembe az én vágyaimat, mintha a munkám csak hobbi volna, és nem a karrierem. Nem tudom, mit gondoljak, vagy mit is mondhatnék. Igazán örülök, hogy Oscar rengeteg munkáját és odaadását ily módon jutalmazzák, én viszont nem szeretném otthagyni a munkámat, elhagyni Londont és az itteni életemet. Nem igazságos, hogy az ő sikere miatt nekem annyi mindent fel kelljen adnom, ami számomra értékes és fontos.

– Komolyan azt gondoltad, hogy egyszerűen igent mondok? – kérdezem hitetlenkedve. Oscar nem meggondolatlan ember, inkább arról lehet szó, hogy izgatottsága felülírta benne a józan észt.

– Azt vártam, hogy legalább fontolóra veszed a dolgot – feleli Oscar megbántódva. – Tudnod kell, milyen sokat jelent ez nekem.

– Én pedig azt hittem, te is tisztában vagy azzal, nekem mennyit jelent a munkám, és hogy anyukám közelében szeretnék lenni – replikázok. – Nincs olyan állás, amit itt, Londonban tölthetnél be? Miért kell Brüsszelbe menned? Elég képtelenség, hogy pont ezt várják el tőled. Tőlünk.

– Attól tartok, ők ezt inkább jutalomnak, mint büntetésnek tekintik. – Oscar hangjába ingerültség vegyül. Nagyot sóhajt, és csóválja a fejét. – Ezt te is belátod, nem?

Elkapom Oscarról a tekintetem, mert úgy tesz, mintha én teljesen értelmetlenül és minden alapos indok nélkül ellenkeznék vele.

– Nem gondolod, hogy a családunk hiányolni fog minket? – kérdezem, taktikát váltva. – Anyukádnak biztos nem esik majd jól, hogy még kevesebbet láthat téged, és mi lesz, ha még egy gyerek is bekerül a képbe? – Nem vagyok képes kiirtani a dacot a hangomból. Minél többet gondolok rá, annál jobban felpaprikáz Oscar hatalmas virágcsokros, ünneplős attitűdje. Hiszen házasok vagyunk, ilyen súlyos döntéseket közösen kell meghoznunk, függetlenül attól, ki hoz több pénzt a házhoz. – Anyukám miatt sem akarok külföldön lenni, amikor megszületik a gyerekem, Oscar. Annyira imádja a nagyi szerepet, azt szeretném, ha részt vehetne az életünkben.

Bámulunk egymásra, mint egy sakk-matt helyzetben. Soha nem vitatkoztunk azelőtt, most meg úgy tűnik, mást sem teszünk.

– Nem szép tőled, hogy így nekem szegezed ezt a kérdést, és még el is várod, hogy odalegyek a boldogságtól – mondom. – Szükségem van egy kis időre, hogy átgondoljam a dolgot.

Oscar összeszorítja az állkapcsát, sötét szemében megrökönyödés. – De nekem nincs időm. Ez a bankárok világa, tudnod kell, milyen gyorsan változnak a dolgok. Brantsman hétfő reggelre választ vár, és az egyetlen lehetséges válasz a részemről csakis az igen lehet, mert ha nemet mondok, akkor mi a faszom értelme van annak, hogy ott dolgozom? – Oscar tehetetlenségében a magasba lendíti mindkét karját. – Akkor a bankos karrieremnek vége; egy ilyen helyen nem lehet csak úgy karba tett kézzel ülni, minden ambíció nélkül.

A fejemet csóválom, és szinte beleszédülök, annyira bánt, hogy úgy van beállítva, mintha én lennék a „rossz fiú”.

– Megyek, lezuhanyozom – mondja Oscar, hátratolva a székét. Aztán egy pillanatra megtorpan, mintha arra várna, hogy majd bocsánatot kérek, de én felsóhajtok, és elfordítom a fejem, míg ki nem megy a nappaliból. Egyre kínzóbban világos számomra, hogy pusztán reményteli álmodozás volt a részemről abban bízni, hogy Oscar hű akar maradni ahhoz a férfihoz, aki Thaiföldön volt. Lehet, hogy akkor még benne sem tudatosult, de a hektikus ide-oda utazgatás, a tárgyalások, vacsorák és szállodai szobák az ő igazi világa. Sőt, ennél többről van szó. Igazából ő ilyen életet akar élni.

Június 13.

Laurie

Éjfél múlt egy perccel, ami azt jelenti, hogy a ciklusom már egy napot késik. Oscar tegnap különösen savanyú képpel utazott el Belgiumba, miután az egész hétvégét azzal töltötte, hogy megpróbált engem jobb belátásra bírni, amitől én még jobban bekeményítettem.

Most pedig már hivatalosan hétfő van, ő pedig minden bizonnyal hivatalosan is igazgató, a ciklusom pedig egész hivatalosan késik. Az oldalamra fordulok, összegömbölyödöm, és szorosan lehunyom a szememet. Hivatalosan borzasztó magányos vagyok.

Június 16.

Laurie

– Vettem egy terhességi tesztet.

– És elvégezted már? – Itt délután öt óra van, ott pedig, Perthben hajnali kettő, de Sarah totál ébren van. Most már négy napot késik a menzeszem, ami példátlan, és ő volt az első, akinek ezt elmondtam.

Ledobom a kulcsomat és a táskámat az előszobai kis asztalra, és a mobilomat vállammal a fülem alá szorítom. – Még nem. Nagyon félek attól, mit mutat. – Miért nem bírom elmondani neki, hogy attól fosok csak igazán, ha véletlenül pozitív lesz?

– Oscar még nem jött meg?

Nagyot sóhajtok a tök üres lakásban. – Pár órán belül itt lesz.

– Tartsd egy kicsit – mondja Sarah tompa hangon. Hallom, amint ide-oda mozog a lakásban, aztán megint tisztán hallom a hangját. – Bocs, csak kikeltem az ágyból. Oké, most már a kezemben van egy pohár bor, és nem mozdulok innen. Vedd elő a tesztet, Lu.

– Mi? Most? – A hangom természetellenesen magasan cseng.

– Igen, most. Vagy megvárod inkább, míg Oscar hazaér?

Sarah-nak persze igaza van. Ahogy most éppen vagyunk egymással, sokkal jobb, ha Sarah-val esek túl a dolgon, és mire Oscar megjön, már meg tudom mondani, igen vagy nem.

– Oké – suttogom, és kirázom a tesztet a gyógyszertári papírtasakból.

Megfordítom a dobozt, és hangosan átolvasom a már nagyon is ismerős instrukciókat, miközben lerúgom a lábamról a cipőt, és bezárom magam a vécébe. Hogy minek, nem tudom, tekintve, hogy rajtam kívül senki nincs itthon. – Itt vagyok a mosdóban.

– Jó. Nyisd ki.

Mint mindig, most is kínlódom, mire a fineszes csomagolást ki tudom bontani, és ki tudom szedni a fehér műanyag kazettát a lezárt fóliatasakból. – Oké, megvagyok.

Ránézek a kazettára, aztán a vécére, és nekifogok a dolognak.

– Hallom, ahogy pisilsz! – Sarah hangja úgy száll fel a padlóra tett telefonból, mint a pára.

– Még szerencse, hogy nem vagyunk Facetime-on – mormolom, és próbálom odatartani a tesztkazettát a megfelelő helyre, de csak azt érem el, hogy a saját ujjamat pisilem le. – Miért csinálják ezeket mindig ilyenre?

– Nehogy eláztasd! – kiáltja Sarah, eléggé hasztalanul.

Felsóhajtok, és kiveszem magam alól a tesztkazettát. Abban a pillanatban már látom is, hogy valami megjelenik a kijelzőablakban, szóval gyorsan lecsapom a vécé tetejét, és a kazettát a mosdó szélére helyezem.

– Indítsd el a stoppert – mondom Sarah-nak, és megmosom a kezemet.

– Megtörtént.

Leülök a padlóra, hátamat a falnak támasztom. A lábamat kinyújtom magam elé, és a telefont újra a fülemre nyomom.

Behunyom a szememet. – Mesélj valamit az ottani életedről, Sarah. Vond el valamivel a figyelmemet.

– Oké. A konyhaasztalnál ülök éppen. Igazából télnek kéne lennie, ehhez képest igazi hőség van, a légkondink meg egy lusta disznó. – Szinte látom Sarah-t; egy csodálatos, alacsony építésű, tengerparti házban élnek. Elküldte nekem a részleteket, mikor elmentek megnézni, nekem meg el kellett vonulnom egy sötét szobába, hogy legyűrjem magamban a sárga irigységet. A ház úgy fest, mintha egy ’70-es évekbeli Szép házak magazinból került volna elő, tele van süllyesztetett, ülőgarnitúrás terekkel, és dupla belmagasságokkal. Sarah elhallgat, majd hozzáteszi: – Ja, és megkértem Luke kezét.

– Mi? Te jó ég! Sarah! – ordítok fel, annyira meglepődöm. Pedig ez annyira tipikus Sarah; soha nem vár semmire, mikor már tudja, mit akar. – Mikor lesz? És mit mondtál neki? És ő mit mondott?

– Természetesen igent mondott – nevet fel Sarah. – És úgy sírt, mint egy gyerek.

Én is elnevetem magam. Nagyon is el tudom képzelni a jelenetet, Luke nagyon szentimentális típus.

– Letelt az idő, Lu – mondja Sarah, halkan és komolyan. – Három perc.

A kazetta a kezemben, de még rajta van a kupak. – Félek, Sarah – suttogom.

– Ne félj. Akármi is történik, minden rendben lesz, megígérem.

Nem felelek, csak bámulom a tesztet. Nem hiszem, hogy képes leszek megnézni.

– Az isten szerelmére, Lu, vedd már le azt a kibaszott kupakot!

Leveszem. Gyorsan húzom le a kazettáról, és közben lélegzet-visszafojtva bámulom.

– Na?

– Egy kék vonal. – Remegve veszek egy hatalmas adag levegőt. – Csak egy. Ez azt jelenti, hogy nem vagyok terhes, ugye?

– Ó, Lu, annyira sajnálom – mondja Sarah gyengéden. – Hamarosan sikerül, biztos vagyok benne.

Kézfejemmel megtörlöm az arcomat, aztán leteszem a tesztet a földre. – Igen, persze.

*

Mikor Oscar nem sokkal nyolc után hazaér, már pizsamában vagyok, és a konyhaasztal mellett ülök, borospohárral a kezemben. Oscar a borra pillant, aztán felhúzza a szemöldökét. – Bölcs dolog ez?

Hangjának ridegsége azt sugallja, hogy még mindig abban a lelkiállapotban van, mint mikor vasárnap este elutazott.

Megrázom a fejem. – Azt hittem, talán terhes lettem, de nem lettem. Megcsináltam a tesztet. Egyszerűen csak késik, megesik néha.

Oscar arckifejezése megenyhül, és tekintete az enyémet keresi. – Jól vagy?

Nem tudom, hogyan válaszolhatnék erre a kérdésre őszintén. – Nem hiszem, nem.

Megvárom, míg Oscar is tölt magának egy pohár bort, és letelepszik mellém. Nagyon megviseltnek látszik; bárcsak készíthetnék egy jó kis vacsorát, és megereszthetném neki a zuhanyt, de a szívem nem engedi, hogy visszatántorodjak attól az elhatározástól, amit azután hoztam, hogy Sarah-val letettük a telefont.

– Elfogadtad az állásajánlatot?

Oscar a poharába bámul. – Mindig is tudtad, hogy el fogom fogadni.

– Igen. – Lassan bólintok egyet. – A te szempontodból helyesen cselekedtél.

– És a te szempontodból nem? – kérdezi Oscar. Már nem tűnik sem dühösnek, sem hűvösnek a hangja. Azt hiszem, kezdi végre felfogni, hogy ez a beszélgetés mindkettőnk számára végzetes lehet.

Felsóhajtok, és egy könnycsepp gördül végig az arcomon. – Nem. – Nyelek egy nagyot, és nagyon utálom ezt az egész helyzetet. – Az elmúlt napokat azzal töltöttem, hogy azon gondolkoztam, vajon terhes vagyok-e, és ha igen, mit is tegyek.

Oscar engem néz, de nem szól.

– Aztán elvégeztem a tesztet, és kiderült, hogy nem vagyok terhes, és azóta egyfolytában hálát adok istennek. Hálát adok, mert így lehetőségem van döntést hozni.

Látom, hogy ez sokkolja Oscart. Utálom a szavakat, amelyek most elhagyják a számat, de az őszinteség az egyetlen esélyem. – Nem akarok elköltözni Brüsszelbe, Oscar.

Oscar az arcomat fürkészi, hátha fel tudja fedezni annak a nőnek a nyomait, akit szeret. Most jövök csak rá, hogy igazából nem is vette fontolóra, hogy nemet mondjon az állásra, hanem arra játszott, hogy én majd a végén úgyis beadom a derekamat.

– Nem szerethetjük egymást tovább, ha két különböző országban élünk, és különben is mi lesz, ha mégis teherbe esem? Nem akarok itt maradni a babával öt napon át egyedül.

– Pedig az is működhetne. – Oscar áthúzza a székét az asztal túloldalára, olyan közel, hogy a térdünk összeér. – Tudom, hogy ez nem ideális helyzet, de meg tudnánk oldani, Laurie.

– Oscar, nem csak az állásról van szó, annyival több ez, mint pusztán földrajzi kérdés – mondom, és próbálok annyira kíméletes lenni, amennyire csak bírok. Nézem Oscar szeretett arcát, és el sem hiszem, hogy így kell elválnunk egymástól. Ő volt az én biztonságos kikötőm sok éven át. – Istenem, annyira szeretetre méltó férfi vagy! Soha nem találkoztam senkivel, aki hasonló lenne hozzád, és tudom, nem is fogok.

– De hát esküt tettünk – mondja Oscar csalódottan. – Jóban, rosszban. Megígértük ezt egymásnak.

– Életünk két különböző irányban halad – mondom neki, és a kezembe veszem a kezét. – A tiéd oda vezet, ahová én képtelen vagyok téged követni. És ez nem a te hibád, de nem is az enyém.

– De hát én szeretlek – mondja Oscar, mintha ez valami varázsige volna, ami mindent megold.

Nem tudom, hogy fejezzem ki magam úgy, hogy ne bántsam meg még jobban. – Oscar, te vagy a legjobb férj a világon, nálad jobbat senki nem kívánhat magának. Kedves vagy, vicces vagy, és sokkal többet adtál nekem, mint amennyit én valaha is képes volnék viszonozni.

– Ez nem is vártam el tőled soha.

– Nem, de azt elvárod, hogy veled menjek Belgiumba, vagy hogy a hét nagyobb részében itt legyek egymagamban – felelem.

Oscar arcára kiül a döbbenet. – Reméltem, hogy rájössz, ez a jó megoldás – mondja. – Abban bíztam, hogy mire hazajövök, jobb belátásra jutsz.

Felsóhajtok, mert tudom, hogy Oscarnak esze ágában sem volt nemet mondani az állásra. Ez már eldöntött dolog, és minden más döntés most már az én kezemben van.

– Nem fogok jobb belátásra jutni – felelem. – És nem vagyok csökönyös sem. Egyszerűen csak nem akarok Brüsszelbe kötözni.

– De azt tudod, ugye, hogy a számomra szóba se jöhetett az állás visszautasítása? – kérdezi tőlem Oscar, és boldog vagyok, hogy ezt mondja. Azt ugyanis semmiképpen nem szeretném, hogy elutasítsa a jól megérdemelt előléptetést. Nem mintha ez felmerült volna benne, csak így könnyebb kimondanom, amit most ki kell mondanom.

– Nem is vettem észre, milyen boldogtalanná váltam az utóbbi időben, amíg rá nem néztem arra az egy szál kék csíkra – mondom reményvesztetten. – Nem tudtam.

Oscar a kezébe temeti az arcát, én meg a leghülyébb, legszerencsétlenebb, leghálátlanabb nőnek érzem magam az egész világon.

– Szólva így állunk? Te nem jössz velem, én meg nem maradhatok?

– Vagy én nem mehetek veled, te meg nem maradsz – felelem, kicsit megpiszkálva szemellenzős hozzáállását, bár tudom, hogy soha nem lesz képes a dolgot az én szemszögemből nézni. Az ő élete tökéletesen sínen van, és ez a sín most Brüsszelbe vezet, velem vagy nélkülem. Oscar számára teljesen felfoghatatlan, hogy én nem ugrok fel azonnal és ujjongva erre a vonatra, ami engem még biztosabbá tesz abban a tekintetben, hogy elértünk egy bizonyos határt. Nem lehet többé félárbocon élni; a házasságunk fényei mind kihunytak. Ko Lipében még virágzott a szerelmünk, a tengerparti bungaló kerítésére fűzött, tündérmesébe illő tündöklő lámpácskák fényében. Itt, Londonban azonban ezt az éteri ragyogást lassacskán elhomályosította Lucille ó-mennyire-előkelő csillárjainak fénye, és a Heathrow kifutópályáin villogó jelzőlámpák kitartó monotonitása. Most jövök csak rá, hogy Oscar semmit nem változott. Ő mindig ilyen férfi volt, de Thaiföld és én egy időre talán azt az érzetet keltettük benne, hogy akár másmilyen ember is lehetne. Magára próbált egy másfajta életet, de a végén ugyanoda lyukadt ki, merthogy ez az élet, amit most él, ez illik hozzá a leginkább.

– Annyira sajnálom, Oscar, igazán, annyira sajnálom.

– Én is – suttogja Oscar. – Én is sajnálom, Tengeri Csillag.

Félrenézek, és nagyon elszomorodom, mert tudom, hogy most utoljára szólít így.

Hatalmasat sóhajt, úgy, hogy az egész teste beleremeg, mintha erőszakkal szakították volna ki belőle.

– És ha terhes volnál, gondolod, hogy eljönnél velem?

Komolyan nem tudom, mit mondjak erre. Talán azt, hogy akkor úgy érezném, csapdába estem, és kényszerítve érezném magam, hogy menjek. De nem mondom – túlságosan kegyetlen lenne.

Inkább előrehajolok, a két kezem közé veszem a fejét, és a haját csókolgatom. Ő pedig átölel, és mikor megérzem nagyon is ismerős illatát, elerednek a könnyeim. Érzem rajta a kölnit és a sampont, amit mindig használ, az ő napjai, az én éjszakáim, és a mi szerelmünk illatát.

Július 2.

Jack

Csendesen követem Amandát a lakásán keresztül; csendesen, mondom, mert most húztam le a Converse cipőmet – ez ugyanis szigorúan cipő-levevős lakás. Az előszobában ezt még tábla is hirdeti, meg egy odakészített cipős polc, ha valaki esetleg megfeledkezne róla. Persze engem nem zavar. Na, ez így kurvára nem igaz. Igazából nagyon is bassza a csőrömet; fellengzős dolognak tartom, ha valaki ragaszkodik ahhoz, hogy a vendégei vegyék le a cipőjüket. És ez nem Amandára van kihegyezve; mindig a fogam csikorgatom, bárkiről is legyen szó.

– Főztél?

Amanda ragyogóan fehér konyhájában vagyunk, amely általában nem sok kajaelőkészítésnek lehet szemtanúja. Amandának vannak csodálatos tulajdonságai, de a főzés enyhén szólva nem az erőssége. És ezt készséggel el is ismeri: azt mondja, ő a mikrohullámú sütő mestere, a házhoz szállított sushitálak hercegnője és az edinburghi éttermek koronázatlan királynője. Akkor meg minek veszkődne holmi hagymavagdosással?

– Igen – feleli Amanda, és a hűtőből előveszi nekem a fehérbort.

– Kezdhetek aggódni?

Amanda nagy ívben felhúzza a szemöldökét.

– Inkább iszonyú hálásnak kéne lenned, plusz meg is kéne dicsérned. Miattad még az ujjamat is megégettem.

Nézem, ahogy mászkál a konyhában, aztán karnyújtásnyira maga elé tart egy zacskó fagyasztott zöldbabot, hogy elolvassa, hogy kell elkészíteni a mikróban.

– Mi lesz a menü?

Nem is tudom, miért kérdezem meg, mikor úgyis tudom, hogy hal.

– Tőkehal – válaszolja Amanda. – Citrommal és petrezselyemmel sütve.

– Kifújtad a sütőből a port, mielőtt begyújtottad?

Amanda vág egy pofát, én meg elnevetem magam.

– Csak aggódom érted, ugyanis tűzveszélyes.

– Dicséret és hála – emlékeztet Amanda, én pedig felkelek a székből és elveszem tőle a zöldbabot.

– Dicséretet mondtál, ugye? – És megcsókolom Amanda mezítelen vállát. Pánt nélküli nyári ruha van rajta, felette konyhai kötény. – Nagyon szexi vagy ebben a köténykében.

– A kajára értettem Jack! – mondja Amanda, és felém fordítja az arcát.

– Oké. Szóval hálás vagyok, amiért főztél nekem. – Aztán gyorsan megcsókolom. – És azért is, mert szorgoskodás közben úgy nézel ki, mint egy szőke svéd hercegnő. Imádom ezt a romlott Amandát, az IKEA hercegnőjét.

Amanda belefordul a karomba, és úgy igazából csókolózni kezd velem, nyelvét mélyen a számba dugva.

– Ez nagyon nem illett egy igazi ladyhez – jegyzem meg, mikor befejezte, és elkezdem húzkodni a köténye szalagját, míg rá nem csap a kezemre.

– Tedd hasznossá magad! – mondja. – Menj, és teríts meg a balkonon.

Amanda utazási magazinba illően tökéletes teraszán az asztal is utazási magazinba illően tökéletes. Ez nagyon jellemző az ő gondolkodásmódjára: a Grassmarketről van a legjobb rálátás a várra, tehát neki muszáj ott lakást bérelnie.

Már épp készülök vissza a konyhába a teraszról, amikor rezegni kezd a mobilom. Ránézek, remélve, hogy nem Lorne kér meg már megint arra, hogy helyettesítsek valakit. Szerencsém van: Sarah nevét látom a kijelzőn. Rányomok az üzenetre, aztán a balkon rácsának dőlve elolvasom, mit írt Sarah.

Beszéltél mostanában Laurie-val?

Kurvára rejtélyes ez a Sarah. Ránézek az órámra. Odaát most épp az éjszaka kellős közepén járnak. Sarah biztos jól bebaszott valami tengerparti bulin. Visszaüzenek neki.

Már egy ideje nem. Menj aludni!

A Grassmarket ott kanyarog a terasz alatt, full ki van világítva, és nyüzsögnek rajta a szombat esti partikra igyekvő emberek. A mobilom újra megrezeg.

Hívd fel, Jack! Oscarral pár hete szétmentek, ezt persze nem lett volna szabad elmondanom, de Laurie-nak most nagy szüksége van a barátaira. Én átkozottul messze vagyok ahhoz, hogy a segítségére legyek!

Bámulom a képernyőt, újra meg újra elolvasva Sarah üzenetét, aztán lezuttyanok Amanda egyik kinti székébe.

Laurie és Oscar szétmentek. Hogy lehet ez? Hiszen láttam, mikor Laurie hozzáment feleségül! Ott állt abban a rohadt templomban, és nekem meg mindenki másnak is kijelentette, hogy azzal a férfival akarja leélni az életét.

Mi a franc történt?

– kérdezem meg, és azon agyalok, vajon lenne-e elég időm felhívni Sarah-t még vacsora előtt.

Mindenféle. Bonyolult.

Ingerült leszek: Sarah semmit nem hajlandó elárulni? Miért ilyen rejtélyes? Mi az, hogy bonyolult? Megmondom én, mi a bonyolult: az, hogy ott állsz a barátnőd teraszán, és az exed üzenetét olvasod arról a nőről, akit egyszer megcsókoltál.

– Jack! – Amanda hangja kizökkent a gondolatmenetből. – Ki tudnád ezt vinni, kérlek?

Bámulom a telefonomat, és ezernyi kérdés villódzik az agyamban, de aztán hirtelen elhatározással kikapcsolom. Ez az életem. Itt és most. A műsorom kezd népszerűvé válni, szeretem azokat, akikkel együtt dolgozom, Amanda meg… szóval kívánhat egy férfi jobbat nála?

Zsebre teszem a telefont, és bemegyek.

Július 3.

Jack

Most, hogy itthon vagyok, megint Sarah üzenetét nézem. Már tegnap este óta tudom, hogy Laurie bajban van, mégsem kerestem meg. Nem tudom, ettől vajon jó szerető vagyok, vagy inkább csapnivaló barát.

Ide-oda tologatom a mobilt az asztalon, és próbálom eldönteni, mit tegyek. Ami számomra jó döntésnek tűnik, az Laurie-nak esetleg nem jó, és Amandának sem biztos. Nem akarok mindent elkúrni.

Nézem a megnyitott üzenőfelületet. Már két üzenetet megírtam és kitöröltem. Az első ez volt: Hé, Lu, hogy megy a sorod?, de ezt túl vidámkodónak és lerohanósnak éreztem, a második meg: Mindig itt vagyok, ha szükséged van rám, túlságosan tolakodó volt. Az ujjaim a billentyűzet felett tartom, és újra megpróbálom.

Hé, Lu, Sarah mesélte, mi történt. Felhívhatlak?

Megnyomom a küldés gombot, nehogy meggondoljam magam, aztán ledobom a telefont, és hozok magamnak egy sört a konyhából.

Félórába telik, mire Laurie válaszol. A szívem a már szokott módon majdnem kiugrik a helyéből, amikor meglátom a nevét a képernyőn.

Nem baj, ha nem? Még nem vagyok készen arra, hogy emberekkel beszélgessek. Amúgy köszi. Felhívlak, ha már úgy érzem. Ne haragudj.

Jézusom! Laurie engem is az emberek közé száműzött, akik kívül esnek azon a körön, akikben a legjobban megbízik. Lehuppanok az ágyra, behunyom a szemem, és azon merengek, lesz-e olyan, amikor úgy fogom érezni, az életem összes szelete a helyén van.

Október 19.

Laurie

Csak egy frissen magára maradt szingli fizet be egy szervezett társasutazásra, Mallorcára szezonon kívül. Ahelyett, hogy mezítláb járkálnék az elhagyatott strandokon, bármifajta ellenszolgáltatás nélkül a pesztonkája lettem egy csapat rossz gyereknek, akiknek a szülei túl fáradtak vagy túl lusták ahhoz, hogy vigyázzanak rájuk. Szóval, jobb, ha nem nézek senkinek a szemébe, nehogy megkérjenek, hogy csak pár percre figyeljek a kis Astridre, Tobyra vagy Bodenre. Nem, nem akarom ölelgetni a gyereküket. Nem akarok sem iskolai tandíjakról, sem ételallergiákról hallani. És határozottan nem akarom megvallani, hogy igen, van férjem (jogilag még), de ő nem nyaral velem. Még azt hinnék, nőtt valahol egy harmadik szemem vagy ilyesmi. Az egyetlen biztonságos hely a hotel bárja.

– Nem bánja, ha ideülök?

Ránézek a nőre, aki a bárban a mellettem lévő üres szék mellett ácsorog. Idősebb, mint én, úgy a negyvenes évei közepén járhat, és olyan jól összeszedett kinézete van tökéletesen felvitt korallszínű ajakrúzsától kezdve gyémánttal kirakott karperecéig.

– Szívesen látom – mondom, és azt kívánom, bárcsak felmentem volna vacsora után a szobámba olvasni.

A nő egy pohár bort rendel, aztán rám és félig üres poharamra néz.

– Még egyet?

Mivel a hotel all-inclusive, ez nem az évszázad ajánlata. Elmosolyodom. – Miért is ne? De akkor a legnevetségesebb koktélt szeretném, ami csak az itallapon van.

Újdonsült szomszédom elismeréssel mered rám. – Törölje a bort a rendelésről. Én is azt kérem, amit a hölgy.

A bárpincér bólint, mintha ez meglehetősen megszokott dolog volna itt. Lehet, hogy az is.

– Vanessa – mondja a nő, pedig nem is kérdeztem meg a nevét. Az akcentusából ítélve északi lehet. Talán Newcastle.

– Laurie.

– Egyedül van?

Reflexből megcsavarom az ujjamon a karikagyűrűt. – Igen.

Elhallgatunk, mert megérkezik a pincér, és elénk tesz két karcsú, élénkkék és -zöld színű koktéllal teli poharat. A szomszédom ránéz a poharakra, aztán szomorúan csóválja a fejét. – Hiányzik róluk valami.

Oldalra hajtom a fejem, úgy nézem a poharakat. – Azt hiszem, igaza van. Nincsenek felcicomázva.

A bárpincér sóhajtva elfordul, aztán koktélesernyőkkel és papagájokkal feldíszített szívószálakkal tér vissza, amelyek olyanok, mint azok a karácsonyi dekorációk, amelyek csengő hangot adva harmonikaszerűen összecsukódnak meg kinyílnak. Csak ezek itt papagájok.

– Most már jobban hasonlít – mondom, mikor a pincér már annyi díszítményt tett a poharunkra, hogy alig van hely, ahonnan megihatjuk az italt.

– Mit gondol, hogy hívják ezt? – kérdezi az ivócimborám.

Mindketten az italokra meredünk.

– Szex a papagájok lakta parton? – találgatok.

A nő megfontolja a választ, aztán ráncolni kezdi az orrát. – Nem rossz! Én azonban valami olyasmit mondanék: „Ne akarj még tőlem szexet, nem tudom feledni az exet.”

Most jobban megnézem magamnak a nőt, és látom, hogy az ő kezén is karikagyűrű van, amelyet ő is egyfolytában az ujja körül forgat. Ez egy olyan titkos jel, amelynek megfejtésére senki nem tanítja az embert.

– Tíz éve vagyunk házasok. Kilenc hónapja hagyott el – meséli a nő komoran. – Azért a nőért, aki három házzal odébb lakik.

– És a nő még mindig három házzal odébb lakik? – kérdezem, mivel akaratom ellenére érdekelni kezd a dolog.

– Ja, a férjemmel.

– Jézus isten!

– Úgy tűnik, a közös kertrészben kerültek ennyire közel egymáshoz.

A dolog abszurditásán mindketten nevetni kezdünk.

– A férjem azt mondta, a komposztkupac fölött akadt össze a tekintetük, és ennyi volt.

Most már olyan féktelenül nevetünk, hogy könnyek potyognak a szememből, ő pedig a kézfejemet veregeti.

– Neked mióta?

Nyelek egyet. – Öt hónapja. Az én döntésem volt. És nem is voltunk olyan sokáig házasok.

Azt már nem mondom el, hogy mindketten mennyire belerokkantunk ebbe, és milyen iszonyatos állapotban van az anyósom. Csak egy rosszabb dolog történhetett ugyanis annál, hogy hozzámentem Oscarhoz. Az, hogy most elválok tőle. A saját anyám kissé meg van zavarodva; állandóan azt kérdezgeti, hogy ettem-e ma reggelit, de amikor komolyabban próbálok vele beszélgetni, nem igazán tudja, mit is mondjon.

Az utóbbi pár hónapban egy kollégám vendégszobájában laktam; Oscar ugyan ragaszkodott ahhoz, hogy maradjak a lakásban, de én semmiképpen nem lettem volna erre képes.

– Nem valaki más miatt mentünk széjjel – teszem hozzá. – Csak nem működött a dolog.

Felemeljük a poharainkat, és jó nagyot beleiszunk a koktélba. – Kibaszott szar – mondja Vanessa, amikor lecsapjuk poharakat a pultra. Azt nem tudom, hogy az italra érti-e vagy a helyzetünkre. Aztán kiteszi a bal kezét a bárpultra, és a szívószál végével piszkálni kezdi a karikagyűrűjét. – Most már ideje lenne levenni.

Én is úgy teszek, mint ő, és a keze mellé teszem az enyémet. – Nekem is.

Mindketten az ujjunkat bámuljuk, aztán Vanessa rám néz. – Készen állsz?

– Nem is tudom.

– Vissza akarsz menni hozzá valaha?

Nem sokkal azután, hogy szétmentünk, egyik éjjel meginogtam, és felhívtam Oscart Brüsszelben. Nem is tudom, mit akartam neki mondani, egyszerűen csak iszonyú szomorú voltam nélküle. Talán jobb is, hogy Cressida vette fel a telefonját egy zajos bárban; azonnal letettem, Oscar meg nem hívott vissza. Nem kell ahhoz kristálygömb, hogy megjósoljam, idővel Cressida lesz az, aki felemeli Oscar összetört szívét, és újra összeragasztja. És ez jól is van így; lehet, hogy Cressida mindig is birtokolt egy kis helyet Oscar szívében. Szégyellem, amiért olyan sokszor sírtam el magam nyilvános helyeken, munkába menet a buszon, vagy hazafelé, ahol pusztán az üres ágy várt rám. Néha nem is vettem észre, hogy könnyek csorognak végig az arcomon, míg meg nem láttam a tükörképemet a busz sötét ablakában. Most már tudom, miért volt ez a sok sírás: gyászmunka – őt sirattam, meg magamat és kettőnket is.

Lemondóan megrázom a fejemet. Nem, soha nem megyek vissza Oscarhoz.

– Akkor tehát készen állsz. Mindketten készen állunk – mondja Vanessa.

A gyűrűmet még soha nem vettem le, amióta Oscar az esküvőnk napján felhúzta. Nem tudtam elképzelni, hogy valaha is képes lennék levenni, de ez a bizarr pillanat valahogy elérkezett, és úgysem viselhetem a gyűrűt örökké. Bólintok, aztán úgy érzem, hánynom kell.

Vanessa odanyúl a gyűrűjéhez, és út közben a fejével rábök az enyémre.

Nagyot kortyolok a förtelmes koktélból. – Legyünk túl rajta!

Nézzük egymást, és próbáljuk egy időben csinálni, többször megtekerve ujjunkon a gyűrűt, mielőtt leoperáljuk. Az enyém lazább mint egyébként szokott lenni; az étvágyam jócskán megcsappant mostanában. A gyémántokkal kirakott gyűrű átcsusszan a felső ujjízületemen, és lassan húzom lefelé, mert ha egyszer levettem, soha többé nem fogom újra feltenni. Könnyek gyűlnek a szememben, közben Vanessa már teljesen lehúzta a gyűrűt az ujjáról, és most a bárpultra helyezi.

Elszántságán felbátorodva, remegő szájjal ugyan, de én is követem a példáját. Nem tudom véka alá rejteni, hogy zokogok, mire Vanessa szolidaritásból átkarolja a vállam, és így ülünk egymás mellett, a levett gyűrűket bámulva.

Az elmúlt évben sokkal több könnyet hullattam, mint amennyit valaha is lehetségesnek tartottam. Talán most már ideje felszárítani őket.

December 17.

Jack

Amanda karácsonyra gyűrűt szeretne. Minden lehetséges módon utalgat erre, a megfelelő oldalon nyitva hagyott magazinoktól kezdve egészen odáig, hogy csütörtökönként nagy odaadással nézi a Vigyázz: Kész – esküvő! című épületes sorozatot, most pedig együtt sétálunk a városban az év leghidegebb szombat délutánján, és Amanda lefékezett egy ékszerbolt kirakata előtt.

Ez a házasságtéma azóta van terítéken, hogy Amanda Norvégiában szóba hozta, én meg egyáltalán nem tudom, hogy is álljak hozzá a dologhoz.

Amanda rámutat egy gyűrűre, oltári nagy gyémánttal a közepén – a kurva életbe, van ám ára! De inkább úgy néz ki, mint egy fegyver, és nem úgy, mit egy ékszer.

– Mit szólsz ahhoz, ha átmegyünk oda és jól berúgunk? – kérdezem tőle, és a szemközti kocsmára mutatok.

Amanda a homlokát ráncolja. – Annyira irtózol már a házasság gondolatától is, hogy azonnal innod kell valamit?

– Nem, de a vásárlástól eléggé irtózom – felelem, és nagyon utálom magam, amiért erre Amanda sértődött arcot vág. Nem is nézek rá a gyűrűkre, mert ma nem szeretnék erről beszélgetni.

– Oké – sóhajt fel Amanda. – Legyen sör.

*

– Még egyet?

Nemet kell mondanom. Már három órája itt ülünk, és eléggé be vagyunk rúgva.

– Gyerünk! – mondja Amanda. – Azt mondtad, be akarsz rúgni.

Lehet, hogy kezdek kiöregedni az ilyen versengésből, de mára elég volt.

– Inkább menjünk haza – felelem, és kissé támolyogva tudok csak felállni.

– Nekünk nincs otthonunk – mondja erre Amanda. – Vagy hozzád megyünk, vagy hozzám.

– Olyan szexis, mikor így fejezed ki magad!

Amanda azonban nem áll fel. Összefonja a karját metálezüst pulcsiján, és keresztbe teszi hosszú, farmerba bújtatott lábait, szemében pedig veszélyes, vodka-ihlette elszántság csillog.

– Kérd meg a kezemet!

Párszor pislognom kell, hogy fókuszálni tudjak.

– Amanda…

– Gyerünk! Tedd meg most, én készen állok.

Világos, hogy az a hatalmas gyémánt jár a fejében. És úgy nevetgél, mint egy csitri, de a hangjának olyan acélos éle van, amely engem valami közelgő veszedelemre figyelmeztet.

– Gyere! – hízelgek neki. – Menjünk innen! – Észrevettem, hogy a mellettünk lévő asztalnál ülő párocska hallotta, mit mondott Amanda, és próbálnak úgy tenni, mintha nem figyelnének ránk. Amanda arcát azonban most már sokan felismerik a tévéből; egyikünknek sincs szüksége nyilvános botrányra.

– Akkor is ezt mondtad, amikor legelőször találkoztunk – mondja Amanda. – Azon a bulin. Menjünk innen!

Bólintok. Emlékszem. – Igen, ezt mondtam. – Visszaülök a székre, és a könyökömet a térdemre támasztva közelebb hajolok Amandához, hogy a beszélgetésünk ne legyen ilyen nyilvános. Alig hallom őt ebben a zajban.

– Nem, én voltam – mondja Amanda, meghazudtolva önmagát. – Én voltam az, aki minden kérésedet teljesítette, és azóta is mindig megteszem, amire kérsz. De most én kérem, hogy kérj meg. – Azzal összevonja a szemöldökét, mintha ő is megbotlott volna ebben a zavaros monológban.

– Ennyi kérés már túl sok egyetlen nőnek, nem? – próbálom elviccelni a dolgot, és elvigyorodom, bár inkább grimaszolok, mint mosolygok.

– Kérj meg most, vagy végeztünk – Amanda úgy tűnik, nem hagyja annyiban a dolgot, én meg egyre inkább úgy érzem, sarokba vagyok szorítva.

– Ne légy bolond!

– Kibaszottul halálos komolyan beszélek, Jack! – mondja Amanda éles hangon, én meg elhallgatok, mert az egyszer biztos, hogy ebből a kocsmából sehogy sem fogom tudni kicsalogatni. A zenegép a „Last Christmas” című számot kezdi játszani, mire Amanda gúnyosan elhúzza a száját.

– Ez a hely nem alkalmas… – mondom, és kezemet a térdére teszem.

– Lehet, hogy nem – feleli Amanda, és ellök magától. – De egyik hely sem alkalmas arra, hogy megkérd valakinek a kezét, akit nem is szeretsz, igaz?

Bassza meg! – Kérlek… – kezdek bele, de nem tudom, igazán mit is fogok mondani. Ez így nem lesz jó.

– Magadnak tehetsz egy szívességet, oké? De tudod, mit, Jack? Felejtsd el! – Amanda most már nagyon dühös, könnycseppek csillognak a szempilláján. – Felejtsd el az egész kibaszott ügyet. Befejeztem, hogy folyton arra várok, mikor döntöd el végre, hogy eléggé szeretsz-e. – Egy könnycsepp gördül le az arcán, de letörli a kézfejével. Aztán magas sarkú csizmájában imbolyogva feláll. – Ez volt az utolsó alkalom, hogy nemet mondhattál nekem.

Bárcsak ne ittunk volna! Ő is mond dolgokat, én is mondok dolgokat, és ezek olyan dolgok, amelyek nem ok nélkül maradtak eddig kimondatlanul. Felállok én is, és felveszem a kabátjainkat.

– Gyere! – mondom, mert nagyon szeretnék már kijutni innen.

– Nem! – Amanda a mellkasom közepére teszi a tenyerét. És ez nem holmi kedves gesztus; hanem azt jelzi: „itt maradsz”. – Én elmegyek, te meg itt maradsz. Elhagylak, mert nem érdemelsz meg. Mert nem leszek többé tartalék-nő. Mert nem szerethetsz valakit, ha közben más valakibe vagy szerelmes.

Egymást bámuljuk, és mindketten tudjuk, hogy innen már nincs visszaút. Úgy érzem, kifulladtam. Tényleg ezt tettem volna vele?

– Sajnálom – nyögöm ki. – Én… – de abba is hagyom, mert Amanda már sarkon is fordult, és elindult kifelé, utat törve magának a karácsonyt ünneplő, italozó emberek között.

Visszaülök a helyemre, és a kezembe temetem az arcom. Pár perccel később a faszi a mellettem lévő asztaltól letesz elém egy pohár whiskyt.

Intek neki a fejemmel, és próbálom megköszönni, de a szavak fennakadnak a torkomon. Valaki elindítja a „Lonely This Christmas” című számot, én meg behunyom a szemem, és ezerféle okból is komplett hülyének érzem magam.

2017

Újévi elhatározások

Az élet annyira messzire sodort attól az embertől, aki egy éve ilyenkor voltam; alig bírok ránézni azokra a tavalyi, reményteli elhatározásokra! Hol lennél most vajon, ha már az első vagy a második próbálkozáskor teherbe estem volna? Babakocsit tologatnék Brüsszelben? És vajon boldog volnék? De mindez olyan messze esik a realitástól, hogy nem is bírom elképzelni.

És különben is, elég volt abból, hogy visszafelé tekingetek. Ideje előre nézni.

1) Meg kell oldanom valahogy a lakhatásomat. Idén nyáron harmincéves leszek, azaz túl öreg ahhoz, hogy valakinek a vendégszobáját béreljem.

2) Munka. Nincs bajom az állásommal, de kicsit patthelyzetnek érzem. Ki tudom belőle fizetni a számláimat, az igaz, viszont úgy érzem, ez mostantól nem elég. Folyton csak taposom a vizet. Igazából az egész életemet így tudnám összegezni. Fura – az ember azt hinné, hogy egy válás bonyodalmai után a biztos állás elsődleges dolog. Rám azonban ennek az ellenkezője igaz: a válás után úgy érzem, minden kártyámat fel akarom dobni, aztán meglátjuk, hol kötnek ki. Taposom a vizet, közben pedig úszni szeretnék.

Íme. Ez az én elhatározásom a jövő évre. Egyetlen egy szó.

3) Úszni.

Március 1.

Jack

– Boldog szülinapot!

Martique (tudom persze, hogy ez csak művésznév; de az igazi nevére, ami egyébként Tara – láttam az útlevelében – nem hallgat) épp most sétált be a lakásomba egy olyan rettentő magas sarkúban, ami másnak a térdéig érne. Most pedig kezdi kigombolni a ruháját.

– Nem tudtam, mit hozzak neked, ezért vettem egy új alsóneműt.

A ruhája leszánkázik a térdén, és a bokájánál köt ki, azután egyik térdét behajlítja és kezeit pedig csípőre teszi. Elképesztően dögös csaj, és ezt tudja is magáról. A fiatal Sophia Lorenre emlékeztet: csupa finom ívű hajlat, és micsoda füstös szemek!

– Na? – csücsörít Martique. – Tetszik, Jack?

Ennek egy férfi sem tud ellenállni, ha vér folyik az ereiben. Martique igazi csábító; azon sem csodálkoznék, ha egyszer csak előhúzna a semmiből egy almát, és megkérdezné, kérek-e egy harapást.

– Tetszik – mondom, és megindulok felé a szobán át.

– Mutasd, mennyire!

A parfümje kész bordélyház, és egyenesen az ágyékomnak küld üzenetet, a szájának meg rúzsíze van, és erősen érződik rajta a naponta elszívott tízmillió ciginek a szaga is. Fogaival az alsó ajkamat harapdálja, és közben lehúzza a farmerom cipzárját. Már pár hete folyamatosan ezt csináljuk. Ez mindkettőnknek tökéletesen megfelel. Ő most felfelé törekszik, ugyanis a rengeteg sztárjelölt énekes egyike, akik nap mint nap megfordulnak a rádiónál. Én vagyok számára az ideális pasi, ezt már akkor megmondta, amikor először találkoztunk. Ezen, tudom, azt érti, hogy ideális állomás vagyok neki a sztársághoz vezető úton, mivel majdnem olyan jól nézek ki, mint ő, ráadásul minden érzelmi komplikáció és a nyilvánosságtól való félelem nélkül dughat velem.

Nem hinném, hogy akár túlságosan is kedvelnénk egymást; a magánéletem ugyanis már egy ideje ütközőponthoz ért. És még amikor kibújik az alsóneműjéből, akkor is úgy gondolom, hogy ez lesz az utolsó ilyen alkalom.

Lehuppanunk a kanapéra, ő lovaglóülésben rajtam, és miközben baszunk, azon csodálkozom, hogy lehet az, hogy Martique még elkenődött rúzzsal is ennyire szexisen néz ki. Közel hajol hozzám, és a megfelelő sorrendben odasuttogja a megfelelő szavakat, én pedig behunyom a szemem, és megpróbálom nem nagyon szarul érezni magam.

– Boldog szülinapot! – mormolja Martique, miután végeztünk, és mielőtt lemászik rólam, még beleharap a fülcimpámba. Aztán megnézi a mobilját. – Most már valahol máshol kéne lennem.

Nézem, ahogy öltözik, a farmerom a bokám körül. Megdörzsölöm a fülem, hogy ellenőrizzem, nem vérzik-e. Egyáltalán nem bánom, hogy elmegy.

Később, már bent a rádiónál, kapok egy üzenetet Sarah-tól és Luke-tól. Utóbbi bizarr módon időközben a kedvenc ausztrál ismerősöm lett – nem mintha olyan sokat ismernék, de akkor is! Szereti a sört, és tiszta, egyszerű szívvel szereti Sarah-t, ráadásul ezt nem is próbálja takargatni. Küldtek egy képet is, amelyen ott állnak egymás mellett „Boldog szülinapot, Jack!” feliratú táblával a kezükben, és majd bepisilnek, úgy röhögnek. Valami strandon vannak, és a betűk fordítva jelentek meg a képen, ami még inkább szórakoztatja őket. Engem is, úgyhogy gyorsan visszaírok nekik:

Köszönöm, ti idióták!

Laurie is üzent. Csak ennyit írt:

Boldog születésnapot! Puszi

Ez annyira velős, hogy nincs mit beleolvasni. Ennek ellenére tanulmányozni kezdem, és azon merengek, hogy vajon minden üzenete végére odabiggyeszti-e a puszit.

És akkor eldöntöm. Nem akarok többé olyan ember lenni, aki az ilyen Martique-féle nőcskékkel dug. Azt szeretném, amiben Sarah és Luke osztozik. Lehet, hogy nem vagyok méltó egy olyan jó emberhez, mint Laurie, de meg akarok próbálni olyanná válni.

Még egyszer utoljára elolvasom az üzenetét, aztán válaszolok neki.

Köszönöm! Puszi

Június 5.

Laurie

– Ez kész paradicsom!

Sarah és én egy kávéház teraszán ülünk, amely a Cottlesloe lehetetlenül fehérnek tűnő homokos tengerpartjára néz. Itt ugyan most tél van, de az időjárás milliószor napfényesebb, mint Anglia szürke ege, amelyet pár hete hagytam el. Két hete vagyok itt, és azóta próbáljuk Sarah-val bepótolni a lemaradást; mert persze a Skype is nagyon jó és hasznos dolog, de nem hasonlítható ahhoz, mint mikor egy szobában vagyunk, vagy ugyanazt a tengerpartot bámuljuk, vagy esetleg együtt röhögünk végig egy vígjátékot. Pár napja a kellő ceremóniát megadva újrakreáltuk híres Delancey Street-i szendvicsünket; Luke kijelentette, hogy gusztustalan, de mi a sarkunkra álltunk, és kiélveztünk minden falatot. Nem hinném, hogy bármelyikünk elkészítené ezt a szendvicset úgy, hogy nincs ott a másik, ugyanis pont az benne a pláne, hogy mi találtuk ki. Barátságunkat újabb és újabb emlékekkel tesszük gazdagabbá, ezért aztán minden egyes percet imádok, amit itt tölthetek.

– Gyere, és élj itt! Lehetnénk szomszédok.

Halkan elnevetem magam. Sarah ezt már vagy egy tucatszor felvetette, mióta megérkeztem.

– Oké. Majd holnap felhívom a munkahelyemet, és megmondom nekik, hogy soha többé nem megyek vissza.

– Tetszik nekem, hogy elértük a harmincat! – mondja Sarah. Az árnyékban ül, és valami egészséges dzsúzfélét iszogat, mivel négy hónapos terhes; ő és Luke egyelőre jegelték a házassági előkészületeket, hogy teljes odaadással fogadhassák a baba érkezését. Köztük minden olyan egyszerűen és könnyedén működik; itt élnek ebben a fantasztikus tengerparti házban, egymást dédelgetve, és minden ablakuk és ajtajuk tárva-nyitva van a világ előtt.

Bennem mindig volt egy kis irigység Sarah irányában, de jól tudom, hogy neki sem potyogott csak úgy az ölébe semmi; ő maga tett azért, hogy mindez megvalósulhasson. Volt bátorsága ahhoz, hogy meghozza ezt a döntést – ez a bátorság mindig is jellemző volt rá.

– Lehet, hogy úgy érzed, viccelődöm, de komolyan kérdem, mi tart ott téged?

Belekortyolok a pezsgőbe, amit Sarah „erőltetett rám”. – Ma van a születésnapja – mondta a pincérnőnek, amint ideértünk. – A legjobb palackot hozd ki neki!

– Képzeld csak el, mit szólna anyukám, ha megmondanám neki, hogy elhagyom Angliát?

Sarah bólint, arccal az óceán felé fordulva. – De hozzászokna. Mindenki hozzá tud szokni. És ott van neki a bátyád és a családja. – Aztán szívószálával beleiszik a sűrű zöld cuccba, és vág egy grimaszt. – Mi más tart még ott?

– Nos, elsősorban a munkám – felelem.

– Amit bárhonnan el tudnál végezni – veti ellen Sarah. Pár hónapja már nem az egészségügyi rovatnál vagyok szerkesztő, hanem vicces módon visszatértem egykori „szakterületemhez” – a Nyerő Nagynéni-szerephez. Csak most zaklatott életű felnőttek írnak nekem, nem tinilányok, és mondhatom, igencsak otthon vagyok a manapság olyan égető problémák világában, mint a válás, fájdalom, gyász, szerelem, veszteség. Én ezeket mind megéltem. Végül annyira népszerű lettem az olvasók körében, hogy a kiadónál megkértek, csináljak valami hasonlót az egyik vasárnapi újság mellékletében. Engem ez pont annyira meglepett, mint bárki mást. És az is újdonság, hogy elkezdtem újra tanulmányokat folytatni; beiratkoztam egy posztgraduális pszichológiaképzésre, hogy elmélyítsem a tudásomat az emberi természettel kapcsolatban – legalábbis így adtam elő a főnökömnek, mikor hamarosan azután, hogy elfoglaltam az állást, megkértem, hogy finanszírozza a tanulmányaimat. Halkan mondom, de kifejezetten imádok újra egyetemista lenni – tetszik az órabeosztásom, a sok szervezés, amit ez igényel, ráadásul még papírboltba is szeretek járni. Soha nem gondoltam volna korábban, hogy ebbe az irányba fogok elmenni, de hát ez van. Az élet produkál néha ilyesmit, nem? Eltérít, másfelé terel. De Sarah-nak igaza van: igazából bárhonnan tudnék dolgozni és tanulni is, csak egy laptop és jó wifi-kapcsolat kell hozzá.

Tudnék itt élni? Nézem Sarah széles karimájú, piros szalmakalapját, csodás napszemüvegét, és jól látom az ittlét előnyeit.

– Gyönyörű ez hely, Sarah, de ez a te helyed, nem az enyém.

– Miért, hol van a tiéd? – kérdezi Sarah. – Mert elmondom neked, mit gondolok erről. A helyed nem valahol van. Hanem valakivel. Én azért élek itt, mert Luke itt él. Te is elmentél volna Brüsszelbe, ha Oscar mellett lenne a helyed.

Bólintok, mire Sarah az orrára csúsztatja a napszemüvegét.

Most, hogy már egy ideje külön élünk Oscarral, kezdem megérteni, hogy nem rendelkeztünk azzal, ami egy egész életen át kitart. Egy jó darabig azt hittem, hogy rendelkezünk; ő biztonságos és sziklaszilárd közjáték volt zavaros életemben, de végül is nem voltunk egy életre egymásnak valók. Túlságosan mások vagyunk. Ez persze nem számít annyira, ha a szerelem elég erős; az ellentétek vonzzák egymást, azt mondják. Lehet, hogy nem szerettük egymást eléggé? Ez a gondolat nem tetszik. Inkább talán olyasmiről lehet szó, hogy egy darabig csodálatos volt együtt lenni, és nem szabad semmit sem megbánni, amit egymásnak adhattunk.

Soha nem találkozunk; nem futok össze vele nyilvános helyeken, és nem látom meg, amint épp átmegy az utcán; annak, hogy két különböző országban élünk, ez kétségtelen előnye. Nem mintha az időmet holmi bárokban tölteném – inkább olyan, mintha hibernáltam volna magam.

Oscar karácsonykor elküldte postán az anyukámhoz a festményünket. A kísérő levélkében azt írta, hogy túl nehéz neki elviselni a kép látványát. Nem tudom, mit tegyek a festménnyel; úgy érzem, nekem nincs jogom hozzá. Miután megérkezett, hosszú ideig néztem. Feküdtem az ágyon, amelyben gyerekként aludtam, és próbáltam végiggondolni minden fontos momentumot, amely elvezetett a jelen helyzethez. A gyerekkorom anyával és apával, Daryllel és Ginnyvel. A fiúim a suliban és a középsuliban. A Delancey Street-i időszak. Sarah. Egy zsúfolt busz emelete. Csókolózás a hóesésben. Egy thaiföldi tengerparti strand. A kép előtt kimondott leánykérés. Gyönyörű esküvőnk.

Remélem, Oscar jól van. Fura, de az ember soha nem szűnik meg aggódni azokért, akik fontosak voltak az életében, akkor is, ha már nem akar velük élni. Azt hiszem, egy kicsit mindig is szeretni fogom őt. És nehezen lehet elkerülni, hogy kudarcnak érezzem, amiért mi is tovább növeltük a válási statisztikákat.

Elkerülhetetlennek tűnik, hogy előbb vagy utóbb Cressida vegye majd át a helyemet. Fogadni mernék, hogy Oscar átkozott anyja soha nem vette le a képüket a zongora tetejéről.

– Azt hiszem, nagyon is jól tudod, hol van a helyed, Lu.

Sarah és én egymásra nézünk, de nem szólunk semmit, mert Luke épp akkor jön fel a strandról és lehuppan mellénk egy üres székre.

– Jól néztek ki, lányok – vigyorog. – Miről maradtam le?

Augusztus 1.

Jack

Lorne pont úgy néz ki, mint Hulk kicsit alacsonyabb, nem zöldszínű öccse, és ez a tény nagyon előnyös tud lenni, ha azt akarja az ember, hogy azonnal kiszolgálják a bárban. Ma különösen tele van a hely ahol vagyunk, de neki csupán pár percébe telik, és máris visszatér egypár korsó sörrel a kezében, és egy csomag chipsszel a szájában.

– Hoztál vacsit is, látom – mondom, és elveszem tőle a „szállítmányt”, mikor odaér az asztalhoz.

– Ez legalább kárpótol azért, hogy ma nincs veled csaj – vigyorog Lorne. – Bár az a nő ott a hátad mögött nagyon rosszul leplezi, hogy mennyire érdekled.

Kinyitom a chipses zacskót, és anélkül, hogy hátrafordulnék, odateszem kettőnk közé az asztalra. – Dugulj el!

– Komolyan mondtam. Ráadásul baromi dögös. – Azzal rákacsint a csajra a vállam fölött, én viszont megrugdosom a lába szárát.

– Mit művelsz, ember? Kerry vár otthon a gyerekeddel a hasában. – Lorne iszonyú kedves felesége már a nyolcadik hónapban van, és csak azért vagyunk itt sörözgetni, mert ő ragaszkodott hozzá, mivel tökre elege van abból, hogy Lorne folyton ott zizeg körülötte.

– Neked gondoltam, te eszelős – mormogja Lorne, és egy jó adag chipset töm a szájába.

Felsóhajtok, és megigazítom a hallókészülékemet, mert pont egy hangszóró mellé ültünk le. – Megmondtam neked. Egy időre leszálltam a mindenáron becsajozós körhintáról.

– Igen, mondtad. – Lorne hatalmasat kortyol a söréből. – Csak épp nem hiszek neked.

Pedig jobban tenné. Már több mint négy hónapja, hogy Martique és én eldöntöttük, rövid úton véget vetünk a kapcsolatunknak, és a döntés igazából egyikünket sem viselt meg túlságosan. Pont ezért szakítottunk; sehová nem vezetett a dolog, én meg valahogy túl vagyok azon, hogy csak a szex kedvéért csajozzak. Ezt persze nem kötöm Lorne orrára.

– Azon gondolkozom, hogy elmegyek szerzetesnek – viccelődöm. – Jól áll a narancssárga.

Lorne rám néz. – Biztos vagy benne? Mert a nő tényleg nagyon vonzó. – És a mögöttünk ülő nő felé bök a fejével. – Kicsit olyan, mint Holly Willoughby.

Volt idő, mikor ez bőven elég lett volna ahhoz, hogy azonnal megforduljak a székben, de most inkább megiszom a sörömet, és megeszem, ami a chipsből megmaradt. Lehet, hogy úgy néz ki, mint Holly Willoughby, és az is lehet, hogy szívesen meghívnám egy italra, és talán tovább is mennék, de az az igazság, hogy sem Holly Willoughby, sem Martique nem kell.

Jól ki szoktam fárasztani magam Edinburgh csodálatos, meredek utcáin, és elmerülök a város kultúrájában, sőt, még egy bicajt is vettem magamnak. Azért jöttem Skóciába, mert menekültem, és ez sokkal jobban sikerült, mint reméltem.

Mikor ideköltöztem, azonnal fejest ugrottam az itteni életbe, és belevesztem a munkába és a nőzésbe, de most végre kibukkantam a felszínre, és friss, üdítő levegőt szívhatok be a tüdőmbe. Először persze olyan volt, mintha inkább levegő után kapkodnék – égette a mellkasomat. Most azonban már könnyű szívvel lélegzem, és át tudom aludni az egész éjszakát.

Magam vagyok, és ezzel, legalábbis egyelőre semmi bajom nincs.

December 22.

Laurie

– Jó éjt, jó éjt, nekem is hiányzol – mondom, és megvárom, míg anya leteszi, és csak azután nyomom meg a gombot. Tenerifén van Susan nagynénémmel; mindketten gyászolnak még, azt hiszem, de segítenek egymásnak a gyász elviselésében. Ebben az esetben sangríával és napsütéssel, de én nem hibáztatom őket. Én is komolyan gondolkoztam azon, hogy velük tartok, de végül az, hogy egy kietlen, fagyos londoni karácsonyt egyes egyedül élhetek meg, túlságosan hívogató volt ahhoz, hogy lemondjak róla. Persze, viccelek. Legalábbis félig-meddig. Az viszont igaz, hogy most néhány hétre teljesen egyedül vagyok a házban; a lakás bérlője ugyanis az egész pereputtyával elutazott Walesbe, és csak jövőre térnek vissza. Az a tervem, hogy egyszerűen csak kieresztem a gőzt, tömöm a szám és egyszer-egyszer találkozom majd egy-egy barátommal is. Anna és Daryl ragaszkodtak ahhoz, hogy velük töltsem az újévet, de ezen túl olyan szabad vagyok most, mint a madár. Kimegyek a konyhába, és bekapcsolom a vízforralót, és próbálom nagyon urbánusan modernnek érezni magam, ahelyett, hogy a magányos lány Londonban karácsonytájt című szerepet játszanám.

Eltelik egy óra, és már tésztát sütök. Tudom, hogy ez nem az én formám, de a Baileys, amit anya küldött nekem, pont egy sereg szakácskönyv mellett állt a konyhában, és hirtelen elfogott a késztetés. Most már a második nagy adag Baileysnél tartok, és abszolút nem érdekel, hogy este tíz óra van, és az sem, hogy egy órába telt, mire összenyomtam egy jókora mennyiségű éretlen banánt. Zümmögöm a karácsonyi dalokat a rádióban. Említettem már, hogy esténként legtöbbször Jack csatornáját hallgatom? A késő esti műsorába bárki betelefonálhat, és bármiről mesélhet, amiről csak akar, legyen az vidám vagy épp szomorú dolog. Ő most még nincs adásban, ezért hangosan dúdolom a Nat King Cole-számokat. És emlékezem; ő volt apa kedvenc énekese.

Leülök a konyhaasztal mellé, behunyom a szemem, és máris ott vagyok anyám konyhájában, és ugyanilyen nyerstészta-illat van mint itt, és ugyanúgy szólnak a karácsonyi dalok, a fali szekrénykék alatt pedig ódivatú fényfüzérek lógnak. Mindannyian ott vagyunk. Én öt- vagy hatéves vagyok, Daryl egy-két évvel idősebb, Ginny olyan hároméves. Anya és apa is ott vannak persze. És senki nem csinál semmi különöset, nincs semmi giccses keringőzés vagy szentimentális példabeszéd. Egyszerűen csak mind ott vagyunk, és ez olyan szívmelengető és tökéletes, hogy nem is akarom kinyitni a szememet, és nem akarom látni azt a sok üres széket magam mellett. És akkor elhallgat a zene, és átjár Jack hangja, és megint jól vagyok, mert az ő társaságában nem is érzem magam olyan magányosnak.

Követem a recept utasításait, és mialatt Jack fogad pár hívást, kimérem a többi összetevőt is a tésztához. Egy fiú arról mesél, hogyan keveredett verekedésbe a helyi kertészetben a Mikulással, egy nő meg arról, hogy végre megkapta a válási határozatot, és úgy érzi, most ő a legboldogabb nő a világon, mert a férje teljesen olyan volt, mint a Grincs. Az egész műsor olyan könnyed és szórakoztató, és Jacknek már nagy tapasztalata van abban, hogyan kell jó irányba moderálni a hangvételt.

Belekotrom a tésztát a tepsibe, amit már előzőleg kikentem, és kóstolás gyanánt lenyalom a maradékot az ujjamról, mikor egy újabb telefonhívás érkezik.

– Szeretném megmondani a barátnőmnek, hogy szeretem, de nem megy – mondja a srác. A hangjából ítélve nem lehet több tizenvalahány évesnél.

– Mit értesz azalatt, hogy nem megy? – kérdezi Jack. – Szereted?

A srác azonnal rávágja: – Hát persze! Ma majdnem megmondtam neki suli után. Néztem őt, de amikor ő megkérdezte, miért nézek ilyen furcsán, a szavak a torkomon akadtak. Nem tudtam kinyögni semmit.

Jack halkan elneveti magát, és a hangja annyira ismerős, hogy szinte látom magam előtt, látom a szemében bujkáló különös izzást. – Nézd, ha elfogadsz tőlem egy tanácsot, akkor az isten szerelmére, barátom, mondd meg neki! Nem halsz bele, esküszöm. És különben is, mi történhet?

– Az, hogy kinevet?

– Vagy nem nevet ki. Szerintem itt neked két választásod van. Vagy vállalod a kockázatot, és elmondod neki, hogy szereted, vagy már túl késő lesz, és valaki más fogja azt mondani neki, hogy szereti. Akkor hogy fogod magad érezni?

– Mint egy idióta.

Ott állok a tepsivel a kezemben, amelyet épp készülök betenni a sütőbe.

– Pontosan, ráadásul egész életedben. Higgy nekem, haver. Velem is megtörtént. Karácsony van – kockáztass. Örökké bánni fogod, ha nem teszed meg.

Egy darabig csak bámulom a rádiókészüléket, aztán visszateszem a tepsit az asztalra, és megkeresem a telefonomat.

Hazudtam a rádióműsor producerének a nevemet illetően. Tehát most Rhona vagyok, és én leszek a következő.

– Szia, Rhona – mondja Jack. – Miről szeretnél mesélni?

Kikapcsolom a rádiót, nehogy abban is halljam a hangom, így most úgy beszélgetek Jackkel, csak ő meg én, mint régen.

– Helló, Jack! – mondom. – Hallgattam az előző beszélgetést, és azt szeretném mondani, hogy a tanácsod nagyon betalált nálam.

– Tényleg? Miért?

Nem tudom biztosan, vajon Jack rájött-e már, hogy én vagyok az. Nem hiszem.

– Mert tudom, milyen az, ha az ember elszalaszt az életben egy esélyt, és hátralévő életében csak arra vár, hogy megint úgy érezzen valaki iránt.

Jack egy pillanatig nem válaszol. – El akarod mesélni mindenkinek a történetedet, Rhona?

– Elég hosszú – mondom.

– Nem baj. Nem sietek sehová. Van időd.

– Rendben – mondom. – Nos, egy havas decemberi éjszakán kezdődött, már majdnem egy évtizede.

– Egybevág – mormogja Jack. – Folytasd.

– Épp a buszon ültem munkából hazafelé menet. Szörnyűséges napom volt, és tökre kivoltam, amikor egyszer csak kinéztem az ablakon, és megláttam egy iszonyú jóképű férfit – vagy inkább fiút, ahogy akkor gondoltam rá –, ahogy ott ül a megállóban. A szemébe néztem, ő meg az én szemembe, és még soha életemben nem éreztem hasonlót. Sem előtte, sem azóta – mesélem el egy szuszra. – Egy egész éven át csak őt kerestem minden kávéházban és bárban, de sehol nem találtam.

Jól hallom Jack egyenetlen lélegzését. – És soha nem is találtad meg?

– Nem, míg a legjobb barátnőm meg nem találta előttem, és szerelmes nem lett belé.

– A mindenit, Rhona… – mondja Jack lassan. – Ez nagyon durva lehetett.

– Hihetetlenül durva volt – felelem. Elmondtam a történetet, és most nem tudom, hogy folytassam.

– Mondhatok neked valamit, amit valószínűleg nem tudsz? – kérdezi Jack egy másodpercnyi szünet után. – Fogadok, hogy a fiúnak is ugyanolyan durva volt.

– Ó, azt nem hiszem – válaszolom. – Egyszer buta módon megkérdeztem tőle, hogy emlékszik-e rám a buszról, de ő azt mondta, nem.

Hallom, hogy Jack nagyot nyel.

– Hazudott neked. Persze hogy látott téged. Látta, ahogy ott ülsz a buszon, azzal az aranyfüstös glóriával a hajadban, és ugyanúgy érzett, mint te, és eszelősen fel akart szállni arra az átkozott buszra, mielőtt még túl késő.

– Tényleg így gondolod? – kérdezem, és szememet behunyva emlékezem. Most megint az a lány vagyok, aki akkor voltam.

– Igen – leheli a telefonba Jack. – De nem tudta, mit tegyen. Úgyhogy semmit nem tett, kuka volt, aztán meg az oldalvonalról nézte végig, ahogy te szerelmes leszel valaki másba, és még akkor se mondta ezt el neked. Megvolt rá az esélye, de elszalasztotta.

– Van úgy, hogy az ember rossz időben találkozik a hozzá leginkább illő emberrel, nem? – kérdezem egész halkan.

– Igen – válaszolja Jack. – Aztán minden áldott nap azt kívánja, bárcsak visszaforgathatná az idő kerekét.

Nem bírok megszólalni. A sírás mardossa a torkomat.

– És te elmondtad neki valaha, hogy érzel iránta?

– Nem. – Most már folynak a könnyek lefelé az arcomon. – Nem olyan régen ő elmondta nekem, hogy szeret, de én nem mondtam el neki.

– Nem – feleli Jack megtörten. – Nem mondtad.

– Pedig el kellett volna.

– És most már túl késő?

Várok egy másodpercet, hogy levegőhöz jussak, és csak remélni tudom, hogy a hallgatók még mindig bírják cérnával.

– Nem tudom – suttogom.

– Azt hiszem, el kéne mondanod neki. Talán még mindig arra vár, hogy elmondd. Mégis, mi vesztenivalód van?

*

Azonnal népszerű leszek a Twitteren. Illetve Rhona lesz népszerű.

#TaláldmegRhonát# HolvanRhona #JackésRhona

Úgy tűnik, hogy David Tennant hallotta az én késő esti beszélgetésemet Jackkel, és felrakott a Twitterre egy hashtaget, hogy #TaláldmegRhonát, mire az egész országnak beindult a fantáziája. Én vagyok az idei karácsonyi love sztori egyik szereplője, akinek az egész Twitter-társadalom happy endet kíván. Elkerekedett szemmel görgetem lefelé a száz meg száz kommentet, amelyek a hívás óta eltelt percekben kezdtek el felbukkanni. Hála istennek álnevet használtam, mivel beszélgetésünk bizonyos foszlányait most már az egész netes világban megosztogatják.

Majd kiugrik a szívem a helyéből, amikor megcsörren a mobilom. Sarah. Hát persze, ő is szokta hallgatni Jack műsorát.

– Atyaúristen, Laurie! – üvölti bele a telefonba, és közben hallom, hogy a kisbaba ott sír a háttérben. – Te vagy Rhona!

Leteszem a telefont az asztalra magam elé, és két kezembe temetem az arcomat.

– Annyira sajnálom, Sarah, nem akartam ezt így közhírré tenni.

– Jézusom, Laurie, de hát én nem vagyok mérges! Inkább patakokban folynak a könnyeim. Fogd azt a szánalmas seggedet, és azonnal menj el hozzá, vagy én ülök gépre, és magam ráncigállak el!

– De mi lesz, ha…

Sarah a szavamba vág.

– Nézd meg az e-mailjeidet. Küldtem neked egy kis karácsonyi ajándékot.

– Várj – mondom, és magam elé húzom a laptopot, majd kinyitom a leveleimet, hogy lássam, mit küldött nekem Sarah.

– Ah, Lu, most mennem kell, mert a babán nincs pelenka, és most totál végigpisált – mondja Sarah nagyot nevetve. – Nézem majd a Twitteren a Rhonával kapcsolatos híreket. Ezt most ne szúrd el!

És pont akkor teszi le, mikor én megnyitom az ajándékát: egy csak oda útra szóló vonatjegyet Edinburghba.

December 23.

Jack

A francba is! Itt van a sajtó a lakásom előtt, és amióta tegnap este hazaértem, a mobilom egyfolytában csörög. Mindenki azt akarja tudni, ki az a Rhona, mivel az tökre lejött a beszélgetésünkből, hogy nagyon is jól ismerjük egymást. Hihetetlen, de még a híradó alsó hírsávjában is megjelent róla valami – ezeknek nincs jobb témájuk? Persze ez csak ilyenkor eshet meg. Egész Skócia ennek a karácsonyi love storynak a bűvöletében él, és bár eléggé valószínűtlennek látszik, nekem kell Hugh Grantet játszanom.

Megint csörög a mobilom, de most muszáj felvennem, mivel a főnököm az.

– O’Mara! – dörren rám. – Mi a fene ez az egész?

Küszködök a válasszal.

– Egy kicsit elfajultak a dolgok, Al. Sajnálom.

– A telefonközpontban úgy villognak a kijelzők, mint egy átkozott karácsonyfán, fiam! Az egész francos ország azt akarja tudni, visszatelefonált-e Rhona. Úgyhogy jobb lesz, ha késedelem nélkül betolod ide azt a lottyadt hátsó feledet, és gondoskodsz róla, hogy megtegye!

Mint mindig, a főnököm most is tojik bele a társadalmi szokásokba, és egy szál „helló” nélkül levágja a telefont. Én meg ott állok az előszoba közepén, és csak vakarom a fejemet. Most meg mi a fészkes fenét csináljak? Nem hiszem, hogy egyáltalán kijutok innét úgy, hogy körbe ne vegyenek az újságírók. Ránézek a mobilomra, és nekibátorodva felhívom az egyetlen embert, akivel valóban lenne beszélnivalóm.

Helló, itt Laurie. Most nem tudom felvenni. Kérem, hagyjon üzenetet, hamarosan visszahívom.

Félredobom a mobilt, aztán leülök egy székre, úgy, hogy az ablakból ne lehessen látni.

Még soha nem mentem be a hátsó bejáraton át a stúdióba; ezt ugyanis olyan hírességeknek tartjuk fent, akik néha inkognitóban akarnak bejönni a reggeli beszélgetős műsorba.

– Felvágunk, mi, haver? – viccelődik Ron, a hatvan pluszos biztonsági őr, amikor beenged. Általában ő szokott itt posztolni, és ilyenkor, késő este majdnem mindig keresztrejtvényt fejt. – Na, menj csak fel!

Felmegyek a lifttel a legfelső emeletre, és amikor kiszállok, hatalmas tapsvihar fogad a szolgálatban lévő személyzet részéről.

– Nagyon vicces! – Ledobom magamról a kabátot, és bemutatok Lenának a stúdió üvegfalán keresztül. Ő van előttem a késő esti műsorban, és most úgy integet, mint egy eszelős, aztán szívet formál a két kezéből. Nagyszerű! Fogadni mernék, hogy nincs olyan ember egész Skóciában, aki ne tudna rólam és Laurie-ról. Vagyis Rhonáról. Még vagy tucatszor próbáltam elérni, de nem veszi fel; biztos nagyon megriasztotta ez az egész cirkusz. Tegnap éjjel majdnem megpróbáltam az anyját is, de a józan ész közbeszólt. Nem lett volna jó ötlet azzal felhívni késő éjjel, hogy sehol nem találom a lányát. Laurie-t mintha a föld nyelte volna el, és az egész ország csak arra vár, hogy megtaláljam.

Laurie

Muszáj volt hazudnom a taxisofőrnek. Csak a rádióállomás nevét tudtam, ahol Jack dolgozik, és a sofőr, amint megmondtam neki, hová vigyen, rögtön azt kérdezte: – Hé, csak nem maga az a Rhona? – Persze csak viccelt, de az én gyomrom végig tökre görcsben van, akárhányszor rám néz a visszapillantóból, mialatt a karácsonyi fényekkel kivilágított, forgalmas utcákon haladunk. Itt vagyok. Igazából itt vagyok. Már ma délután négykor felszálltam a vonatra; azt hittem, a hosszú úton majd tudok értelmesen gondolkodni. Mit fogok mondani Jacknek? Mihez kezdek majd, ha odaérek Edinburghba? De a végén csak nekitámasztottam a fejemet a hideg ablaküvegnek, és néztem a folyton változó tájat, míg a vonat egyre északabbra vitt.

Edinburgh sokkal gyönyörűbb város, mint gondoltam. Csupa magas, szürke épület és hatalmas, impozáns építészeti érdekesség. Talán attól van, hogy az utcákat dér lepi és a levegőben hópelyhek szállingóznak, de a városnak van valami varázslatos hangulata. Két nap múlva karácsony; mulatozó emberek özönlenek ki a kocsmákból és bárokból, a taxis rádiójából pedig üvölt az ünnepi muzsika.

– Itt vagyunk, babám! – A sofőr egy buszmegállóba áll be, hogy ki tudjak szállni. – Ott van. – És az utca túloldalára bök a fejével, egy üveghomlokzatú épület felé. – Sok szerencsét a bejutással. Ma nehéz lesz! – Követem a tekintetét, és látva a sok sajtófotóst, akik ott ácsorognak a kőlépcsőkön, összeszorul a szívem. Bizonytalanul ránézek a taxisra.

– Mennyi lesz, kérem? – A hangom vékony és remegős.

A sofőr átnéz az utca túloldalára, aztán megcsóválja a fejét.

– Mégiscsak maga az, mi?

Rémülten bólintok egyet. Nem tudom, megbízhatok-e benne, de ezen a ponton nincs jobb ötletem.

– Nem tudom, mit tegyek.

A sofőr elgondolkozva dobol az ujjával a kormányon, aztán megszólal: – Maradjon itt! – Azzal bekapcsolja a vészvillogót, és kiszáll a kocsiból, majd az autók között cikázva átvág a forgalmas úton, és megközelíti a rádió épületét.

Jack

Minden betelefonáló, aki eddig hívott, vagy Rhonáról kérdezett, vagy tanácsokat osztogatott nekem arról, hogyan szerezzem vissza őt, én meg, amennyire csak tudtam, próbáltam őket udvariasan elhessegetni. Mindjárt vége a műsoromnak, és már majdnem beadom a hallgatóknak a „Fairytale of New York” c. dalt, mikor Lorne kint veszetten rázza a fejét, és némán azt mondja, hogy lenne még egy utolsó betelefonáló. Megnyomom a piros felvétel gombot, és várok.

– Helló, Jack. Én vagyok az megint, Rhona.

Végre!

– Helló! – felelem, és úgy érzem, az egész ország egyszerre lélegzik fel. – Olyan jó újra beszélgetni veled! Nem voltam biztos benne, hogy újból jelentkezel.

– Hiányoztál – mondja „Rhona”. Van valami halovány intimitás a hangjában, amitől hirtelen azt kívánom, bárcsak én lennék az egyetlen, aki hallhatom őt.

– Nekem is, végig az elmúlt kilenc évben. – A hangom kissé megtörik, de most már csak és kizárólag az igazságot mondhatom Laurie-nak, és rohadtul nem érdekel, ki hallja még.

Hallom, ahogy Laurie nagy levegőt vesz, és látom, hogy Haley, az asszisztensem feláll az asztaltól, és az üvegen keresztül rám mosolyog, miközben könnyek csorognak végig az arcán.

– Szeretlek téged, Jack – mondja Laurie, és hallom, hogy ő is sír.

– Ne légy szomorú! – mondom most gyengéden. – Én az elmúlt kilenc évben folyton azt kívántam, bárcsak felszálltam volna arra a buszra. – És aztán hirtelen rájövök: muszáj most azonnal odamennem, ahol ő van. – Találkoznom kell veled! – mormolom, mire Haley tapsolni kezd, és belepancsol a levegőbe.

– Itt vagyok, Jack – mondja Laurie, félig nevetve. Zavaromban Lorne felé nézek, aki ott ül az üvegkalickájában, és akkor meglátom. Laurie. Itt van Laurie, teljes valójában, és pont úgy mosolyog rám, mint akkor, amikor először láttuk egymást. Lorne ott vigyorog mögötte, és két karját örömében a magasba lendítve hála istennek bead végre egy számot.

– Mostantól átveszem – suttogja közvetlenül a fülesembe. – Gyere át ide! Ez a lány hosszú utat tett meg, hogy láthasson.

Laurie

Ha szükségem volt bármi megerősítésre azt illetően, hogy helyes volt-e idejönnöm Skóciába, hát Jack arca mindenképp megerősített, amikor meglátott ott a stúdióban. Az őrangyalom, a taxisofőr és a rádió biztonsági őre kitervelték, hogy becsempésznek engem a hátsó kapun, és ebben hathatós segítségükre volt Haley, Jack asszisztense is. Ő maga jött le értem a földszintre, totál izgatottan, és amikor kiléptem a liftből, gyorsan megölelt.

– Annyira örülök, hogy eljöttél – mondta könnytől csillogó szemmel. Egy pillanatig azt hittem, mindjárt elsírja magát. – Mindig is éreztem, hogy van valaki… soha nem találta igazán a helyét. – És mialatt elhaladtunk a bent felállított karácsonyfa mellett, megragadta a kezemet.

– Várj! – mondja. – Hadd…

Azzal levesz egy ezüst girlandot a karácsonyfáról, és a hajamba teszi.

– Így ni. Tökéletes!

És végre kettesben maradunk Jackkel. Ő nevetgélve húzza le vigyorgó kollégái előtt a redőnyt, hogy legyen egy kis privát szféránk a picike üvegkalickában.

– Hogy tudtál…?

Az arcomat két kezébe veszi, és úgy néz rám, mint aki nem hiszi el, hogy tényleg ott vagyok.

– Volt egy kis segítségem – nevetek kissé szédelegve. – A taxisofőr és a…

Jack félbeszakítja a mondatomat, és olyan hevesen megcsókol, hogy alig kapok levegőt. Keze a hajamban, szája tele vágyakozással és gyengédséggel és megkönnyebbüléssel.

Egy hosszú, lélegzet-visszafojtva eltöltött perc után abbahagyjuk a csókolózást, és Jack tekintete az enyémre tapad.

– Miért vártunk ilyen sokáig?

– Egy egész életen át is várnék rád – felelem. – Szeretlek, Jack O’Mara.

– Én is szeretlek, Laurie James – leheli Jack. – Velem maradsz?

– Mindig.

Jack újból megcsókol, én pedig teljes lényemmel beleolvadok a csókjába, mivel ez a csók olyan sokáig tiltva volt. Aztán belesimulok a karjába, és felnézek rá.

– Elgondolkoztál valaha is azon, mi lett volna, ha mégis felszállsz arra a buszra?

Jack enyhén megvonja a vállát, és nevetve kiszedi a girlandot a hajamból. – A fiú meglátja a lányt. A lány meglátja a fiút. A fiú felszáll a buszra, lesmárolja a lány arcát, és boldogan élnek, míg meg nem halnak.

Halkan felnevetek. – Azért ez így megfogalmazva elég unalmas sztori, nem?

– Végül eljutottunk idáig – mondja Jack, és csókot nyom a homlokomra.

Én átölelem, ő átölel, és hosszú-hosszú évek óta most érzem először, hogy nem hiányzik semmi.

Köszönetnyilvánítás

Hálás köszönet Katy Loftusnak, okos, kedves és bölcs szerkesztőmnek. A te ösztöneid és rálátásod tévedhetetlen útmutatóul szolgáltak számomra a könyv megírása során, az alapkoncepciótól kezdve a megvalósulásig. Őszintén mondom, nélküled nem tudtam volna megírni, igazán elképesztő vagy!

További köszönet Karen Whitlocknak, Emma Brownnak és mindenkinek a Vikingnél – öröm és csupa izgalom volt veletek dolgozni!

Minden elismerésem Sarah Scarlettnek és az egész elmés és fantasztikusan dolgozó jogi csapatnak.

Jess Hartnak is köszönet – nem bírom elmondani, mennyire imádom és csodálom a borítót! Köszönöm, mindig is ott lesz kitéve az irodám falán.

Mint mindig, hálás köszönet ügynökömnek, Jemima Forresternek és persze David Highamnek is.

Személyes megjegyzés: köszönet és szeretetteli hála a bubifrizurás hölgyeknek és a kacér lányoknak – úgy tűnik, nem volt olyan kérdés, amire ne tudtatok volna válaszolni! Ti vagytok az én titkos fegyvereim!

És köszönet az én szeretett családomnak és barátaimnak a nagylelkű támogatásért és bátorításért.

Végül, de nem utolsósorban köszönöm nektek, szeretett James, Ed és Alex. Örökké ti lesztek a kedvenceim.

A szerzőről

Josie Silver megrögzött romantikus alkat. A férjével úgy találkozott, hogy az véletlenül rálépett a lábára, amikor a huszonegyedik születésnapját ünnepelte. Azóta is vele él, két kisgyermekük és kedvenc macskájuk társaságában, egy közép-angliai kisvárosban.

Table of Contents

Címoldal

Copyright

Ajánlás

2008

December 21.

2009

Újévi elhatározások

Március 20.

Október 24.

December 18.

December 19.

2010

Újévi elhatározások

Január 18.

Február 14.

Február 15.

Június 5.

December 12.

2011

Újévi elhatározások

Január 1.

Január 28.

Május 3.

Szeptember 20.

Október 12.

Október 13.

November 27.

December 12.

2012

Újévi elhatározások

Január 3.

Március 10.

Május 14.

Június 9.

Augusztus 4.

Augusztus 5.

Augusztus 10.

Szeptember 15.

Október 24.

November 3.

November 12.

November 13.

2013

Újévi elhatározások

Február 8.

Február 16.

Április 20.

Április 23.

December 12.

2014

Újévi elhatározások

Március 16.

Május 27.

Június 10.

Június 25.

Október 12.

Október 13.

Október 27.

2015

Újévi elhatározások

Május 6.

Szeptember 12.

November 21.

2016

Újévi elhatározások

Január 26.

Február 23.

Március 14.

Március 23.

Június 9.

Június 13.

Június 16.

Július 2.

Július 3.

Október 19.

December 17.

2017

Újévi elhatározások

Március 1.

Június 5.

Augusztus 1.

December 22.

December 23.

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről