Date: 0101-01-01 00:00:00+00:00
Publisher: szsmk

Joanne Harris

URAK ÉS JÁTÉKOSOK

Joanne Harris: Gentlemen & Players

Copyright © by Joanne Harris, 2005

Fordította: Szűr-Szabó Katalin

Minden iskola csatatér egy kicsit.

Geoffrey Williams: Le a sulival

GYALOG

Ha egy öreg játékos kiszáll, nem tudni, hová lett.

Talán látni, hogy egy tartalék a helyére lépett.

Lehet az Geoff, és lehet az John, mikor a labda száll.

De lehetek én, és lehetsz te is...

Roy Harper: Ha egy öreg játékos kiszáll

1

Ha van valami, amit az elmúlt tizenöt évben megtanultam, az a következő: a gyilkosság nem nagy ügy. Csak egy korlátozás, amely értelmetlen és tetszőleges, akár a többi. Egy porba húzott vonal. Mint a St. Oswald felhajtóján felállított óriási

TILOS AZ ÁTJÁRÁS

tábla, amely hatalmas őrszemként lovagolt a magasban. Kilencéves voltam, amikor először találkoztam vele, és egy iskolai zsarnok acsargó fenyegetéseként tornyosult fölém.

TILOS AZ ÁTJÁRÁS

AZ ILLETÉKTELEN BELÉPÉS NINCS ENGEDÉLYEZVE

Más gyereket elriasztott volna ez a rendelkezés. De nálam a kíváncsiság elnyomta az ösztönösséget. Mégis, kinek az engedélye kell? Miért pont itt, és miért nem másutt? És ami a legfontosabb: mi lesz, ha mégis belépek?

Természetesen tisztában voltam vele, hogy tilos az iskola területére lépni. Akkor már hat hónapja éltem az árnyékában, és ifjú életem parancsolatai közül is kimagaslottak a tantételek, amelyeket John Snyde fektetett le. Ne légy anyámasszony katonája! Törődj a magad dolgával! Dolgozz és játssz keményen! Egy korty ital még senkinek sem ártott meg. És mind közül a legfontosabb: Tartsd távol magad a St. Oswaldtól!, amit olykor a Tartsd távol magad, ha nem akarsz bajt magadnak! nyomatékosított, vagy egy figyelmeztető öklözés a karomba. Tudtam, hogy az öklözést barátságos szándék vezérli. De attól még fájt. Az atyáskodás nem tartozott John Snyde adottságai közé.

Az első néhány hónapban mégis kifogás nélkül engedelmeskedtem. A papa végtelenül büszke volt kapuőri állására: micsoda régi, előkelő iskola, micsoda bámulatos hírnév, és a régi kapuslakásban fogunk lakni, ahol előttünk a kapuőrök nemzedékei laktak. Nyári estéken uzsonnázhatunk a pázsiton, és csodálatos élet veszi kezdetét. Talán ha látja, milyen jól megy most a sorunk, a mama is hazatér.

De teltek a hetek, és ebből semmi sem valósult meg. A kapuslakás egy 2-es besorolású műemlék épület volt, az apró, rácsos ablakok alig eresztették be a fényt. Örökösen penészszag terjengett, és nem szerelhettünk fel parabolaantennát, mert megmásította volna a hely szellemét. A bútorzat jobbára a St. Oswaldé volt: súlyos tölgyfa székek és poros komódok, amelyek mellett az Abbey Road-i régi, tanácsi lakásból megmentett saját bútoraink olcsónak és nem odaillőnek tűntek. Apám idejét teljesen lefoglalta új munkája, és hamar megtanultam magamra támaszkodni; nem követeltem semmit, például rendszeres étkezést vagy tiszta ágyneműt, mert ettől rögtön anyámasszony katonája lettem volna, és a hétvégén nem zaklattam apámat, szombat este pedig kulcsra zártam a szobám ajtaját.

A mama soha nem írt, emlegetése szintén anyámasszony katonája-dolognak számított, és idővel azt is elfelejtettem, hogy néz ki. Apám a matraca alatt tartotta egy üveg kölnijét, és amikor ellenőrző körúton volt, vagy a haverjaival az Engineersben, néha beosontam a hálószobájába, és egy kis kölnit spricceltem a párnámra – a neve Cinóber volt –, és úgy tettem, mintha a mama tévét nézne a másik szobában, vagy csak kiment volna a konyhába, hogy hozzon egy pohár tejet, és mindjárt visszajön, hogy mesét olvasson. Butaság, tudom: hisz’ amikor még otthon volt, akkor sem tett ilyesmit. Egy idő múlva a papa különben is kidobta az üveget, mert egyszer csak nem találtam, és attól fogva már arra sem emlékeztem, milyen volt anyám illata.

Közeledett a karácsony, vele a rossz idő, és a kapuőr számára még több munka, így soha nem ültünk ki a pázsitra uzsonnázni. De ettől függetlenül elég boldog voltam. Már akkor is magányos gyereknek számítottam, aki társaságban feszélyezetten viselkedik, az iskolában pedig láthatatlan. Az első trimeszterben visszahúzódó voltam, nem tartózkodtam a házban, a St. Oswald mögötti havas erdőben játszottam, és felfedeztem az iskola környékének minden centiméterét, bár arra vigyáztam, hogy ne lépjem át a tiltott terület határát.

Rájöttem például, hogy a St. Oswald java részét eltakarják a kíváncsi tekintetek elől: a főépületet a felhajtót szegélyező hosszú hársfasor, amely most lombtalan volt, a parkot pedig minden oldalról falak és sövények. A kapukon keresztül láttam is a pázsitot, amelyet apám tökéletesre nyírt, a szépen nyesett sövénnyel körülvett krikettpályákat, a kápolnát a szélkakassal és a latin felirattal. Azon túl olyan különös és távoli világ terült el, mint amilyen Narnia vagy Óz birodalma. Olyan világ, amelyhez sosem tartozhattam.

Az iskolámat Abbey Road-i általánosnak hívták. Lapos kis épület volt a tanácsi lakótelepen, mellette lejtősen épített, göröngyös játszótér és két bejárat: az egyik fölött az állt a kormos kövön, hogy FIÚK, a másik fölött az, hogy LÁNYOK. Sosem szerettem, de még jobban rettegtem a Sunnybank Parktól, a hosszan elnyúló középiskolától, ahova később magától értetődően írattak be.

Az Abbey Roadon töltött első napomtól fogva növekvő félelemmel figyeltem a sunnybankieket – olcsó, zöld tréningfelsőt viseltek az iskola logójával, nejlon hátizsák, csikk, hajspray adta meg egyéni külsejüket. Tudtam, hogy gyűlölni fognak. Elég egy pillantást vetniük rám, és gyűlölni fognak. Rögtön megéreztem. Vézna voltam, kicsi, olyan, akinél természetes, hogy megírja a házi feladatát. A Sunnybank Park egészben fog lenyelni.

– Miért? – nyaggattam apámat. – Miért a Parkba? Miért éppen oda?

– Ne légy anyámasszony katonája. A Parkkal semmi gond, kölyök. Csak egy istenverte iskola. Mind egyforma.

Micsoda hazugság! Ezzel még én is tisztában voltam. De felkeltette a kíváncsiságomat és a rosszallásomat is. És most, amikor a csupasz földön fürgébben közeledett a tavasz, és a galagonyasövényen megjelentek az első, fehér bimbók, még egyszer megnéztem a TILOS AZ ÁTJÁRÁS táblát, apám pedáns kézírását, és feltettem magamban a kérdést: mégis, kinek az ENGEDÉLYE kell? Miért pont itt, és nem másutt? Majd mind erősebb türelmetlenséggel és sürgetéssel: és mi lesz, ha mégis belépek?

Nem volt se fal, se más, látható határvonal. Nem is volt rá szükség. Egyszerűen ott volt az út, mellette a galagonyasövény és balra néhány méterrel a tábla. Arrogánsan, megkérdőjelezhetetlenül, tekintélye biztos tudatában állt. Mögé, a másik oldalra veszélyes, feltérképezetlen területet képzeltem el. Bármi várhat ott rám: taposóaknák, kelepcék, biztonsági őrök, rejtett kamerák.

Pedig elég biztonságosnak tűnt; nemigen különbözött a felém eső oldaltól. A táblán túl volt a tiltás. A tekintély. A tiltás bárminemű megszegése rejtélyes és rettenetes büntetést vont maga után. Ebben egy pillanatig sem kételkedtem: az, hogy ezt nem részletezték, nyomatékosította a fenyegetést.

Ezért aztán tiszteletteljes távolságban ültem, és figyeltem az elzárt területet. Furcsamód megnyugtatott, hogy legalább itt érvényt szereznek a tiltásnak. Láttam a Sunnybank Park előtt a rendőrautókat. Láttam az épületek falán a falfirkát meg a fiúkat, akik kővel dobálták a mellékutcában a kocsikat, és az iskolából kilépő tanárokkal ordítoztak, és láttam a tanári parkoló fölött a bőségesen kirakott, borotvaéles szögesdrótot.

Egyszer azt is láttam, amikor négyen-öten körülvettek egy magányos fiút. Nálam néhány évvel idősebb volt, és jobban öltözött, mint a sunnybankiek többsége. Amint megpillantottam a hóna alatt a könyveket, tudtam, hogy alapos tángálásnak néz elébe. A könyvbarátok mindig is szabad céltáblák voltak a Sunnybankben.

A St. Oswald más világ volt. Tudtam, hogy itt ki van zárva a falfirka, a szemetelés, a vandalizmus, de még a betört ablak is. A táblán ez állt, és hirtelen szavakkal ki nem fejezhető meggyőződés lett úrrá rajtam, hogy valójában idetartozom; ezen a helyen nem törik le éjjel a nappal ültetett fák koronáját, senkit sem hagynak vérző sebekkel az úton, nem csönget be meglepetésszerűen a körzeti rendőr, és nem figyelmeztetik plakátokkal a tanulókat, hogy hagyják otthon a késeiket. Itt régimódi, fekete talárban járnak a szigorú tanárok, barátságtalan kapuőr van, mint az apám, és magas felügyelők. Itt az, aki megírja a leckéjét, nem buzi, vagy buzgómócsing, vagy homokos. Itt biztonság van. Otthon.

Egyedül voltam, senki más nem merészkedett ilyen messzire. A tiltott földön madarak jöttek-mentek. Nem esett bajuk.

Kicsivel később macska tűnt elő peckesen a sövény mögül, majd leült velem szemben, és a mancsát nyalta. Továbbra sem történt semmi.

Akkor közelebb húzódtam, és először csak az árnyékot szegtem meg, majd a tábla magas lábai közé kuporodtam. Saját árnyékom lopakodva előrekúszott. Az árnyékom már tilosban járt.

Egy darabig ez is nagyon izgalmas volt, de nem sokáig: máris túlságosan erőre kapott bennem a lázadó ahhoz, hogy beérjem egy apró vétséggel. Lábammal könnyedén megérintettem odaát a füvet, majd élvezetes borzongással visszahúztam, mint a gyerek, amikor először merészkedik az óceánba. Természetesen sosem láttam az óceánt, de az ösztön megvolt bennem, ahogy az érzés is, hogy idegen elembe merészkedem, ahol bármi megtörténhet.

De semmi sem történt.

Ismét tettem egy lépést, de ezúttal nem húzódtam vissza. Megint semmi. A tábla úgy tornyosult fölém, mint az éjszakai horrorfilm szörnyetege, de furcsán dermedt volt, mintha felháborodott volna a szemtelenségem láttán. Láttam a kínálkozó lehetőséget, és nekilódultam: átrohantam a szeles mezőn a sövény felé. Összegörnyedve, támadásra felkészülve futottam. Amikor a sövényhez értem, félelemtől elakadó lélegzettel vetettem magam az árnyékba. Megtettem. Most biztos elkapnak.

A sövényen tőlem egy méterre volt egy rés. Ez tűnt a legjobb esélynek. Az árnyékban maradva közelebb araszoltam, és befurakodtam a parányi helyre. Mindkét oldalról rám támadhatnak, gondoltam: ha így lesz, nyakamba kell szednem a lábamat. Megfigyeltem, hogy a felnőttek az idő múlásával elfelejtenek mindent. Szinte bizonyos voltam abban, hogy ha elég gyorsan elfutok innét, elkerülöm a megtorlást.

Várakozásteljesen füleltem. Összeszorult torkom lassan kiengedett. Szívdobogásom csillapodott. Kezdtem észrevenni a környezetemet, és előbb kíváncsian, majd mind nagyobb kínban néztem körül. A pólómon át tüskék álltak a hátamba. Izzadságszagot éreztem, a sövény fanyar illatát. A közelből madárdalt, a távolból egy fűnyíró álmosító zümmögését hallottam, mintha bogarak dohognának a fűben. Semmi mást. Előbb élvezettel elvigyorodtam – tilosban vagyok, és nem kaptak el aztán ráébredtem, hogy elégedetlenség, egy kis rosszallás rebben a bordáim mögött.

Hol vannak a kamerák? Az aknák? Az őrök? Hol a TILTÁS, amely annyira magabiztos, hogy nagybetűkkel kell kiírni? És ami a legfontosabb: hol az apám?

Még ekkor is óvatosan tápászkodtam fel. Kibújtam a sövény árnyékából. Arcomba csapott a napsütés, és felemeltem a kezem, hogy eltakarjam a szemem. Tettem egy lépést a nyílt terepen, majd még egyet.

Most már biztosan jönnek, gondoltam. A tiltásnak érvényt szerzők, a rend és a tekintély árnyalakjai. De másodpercek múltak el, majd percek, és semmi sem történt. Senki sem jött, se felügyelő, se tanár, még kapuőr sem.

Valamiféle pánik vett erőt rajtam: a mező közepére futottam, és a karomat lengettem, mintha lakatlan szigeten volnék, és a megmentésemre siető repülőgépnek akarnék jelezni. Hát nem érdekli őket? Tilosban járok. Hát nem látnak?

– Itt vagyok! – kiabáltam a felháborodástól mámorosan. – Itt! Itt! Itt!

Semmi. Egyetlen hang sem. Még egy kutya sem ugatott a távolban, a figyelmeztető sziréna legapróbb sípolása sem harsant fel. Ekkor eszméltem rá haraggal és valami ragacsos izgalommal, hogy az egész egy nagy hazugság volt. Semmi sem volt a mezőn, csak fű meg fák. Egy vonal a porban, ami arra csábított, hogy átlépjem. És volt hozzá merszem. Dacoltam a TILTÁSSAL.

Mégis kicsit becsapottnak éreztem magam, mint mindannyiszor, amikor a felnőttek világának fenyegetéseivel és bizonyosságaival kerültem szembe, amelyek oly sokat ígérnek, és oly keveset teljesítenek.

Hazudnak, kölyök. Apám hangja szólalt meg kissé kásásan a fejemben. A világot ígérik, kölyök, de mind egyformák. Hazudnak.

– Nem! Nem mindig...

Hát akkor próbáld ki. Lássuk, van-e hozzá bátorságod. Lássuk, milyen messze jutsz.

Ezért hát továbbmentem: követtem a sövényt egy kis dombon fel, egy ligethez. Itt újabb tábla fogadott:

IDEGENEKNEK BÜNTETÉS TERHE MELLETT TILOS AZ ÁTJÁRÁS.

Ekkor már természetesen megtettem az első lépést, és a fenyegetés alig lassította lépteimet.

De a fákon túl meglepetés ért. Egy útra, talán egy vasútvonalra számítottam, vagy egy folyóra, valamire, ami megmutatja, hogy a St. Oswaldon túl is van egy világ. De onnan, ahol álltam, és ameddig a szem ellátott, minden a St. Oswaldé volt: a domb, a kis erdő, a teniszpályák, a krikettpálya zöldje, az édes illatú pázsit, és azon túl a mező végtelenje.

És a fákon túl embereket is láttam. Fiúkat. Minden életkor képviseltette magát: akadt, aki alig volt idősebb nálam, mások veszélyesen, fesztelen fölénnyel szinte felnőttnek látszottak. Akadt, aki kriketthez illő fehéret viselt, mások edzőnadrágot és színes sportinget, rajta számmal. Messzebb, egy homoksávban távolugrást gyakoroltak. És rajtuk túl megpillantottam egy nagy, koromtól bársonyossá vált kövekből rakott épületet, ahol íves ablakok sora verte vissza a napfényt, a hosszú palatető monotonságát tetőablakok törték meg, itt egy torony, ott egy szélkakas tűnt fel, majd hosszan elterülő melléképületek, egy kápolna, a pázsit felé vezető lépcső kecses íve, fák, virágágyak, korlátokkal és íves kapuboltozattal elválasztott aszfaltos udvarok.

És ott is fiúk voltak: akadtak, akik a lépcsőkön ültek, mások a fák alatt beszélgettek. Néhányan tengerészkék blézert és szürke nadrágot viseltek, mások sportruhát hordtak. A hang, amit kiadtak – a hang, amelyet eddig a pillanatig fel sem fogtam –, olyan volt, mint egy egzotikus madárraj csicsergése.

Azonnal megértettem, hogy más fajhoz tartoznak, mint én, és nem csupán a napfény meg annak a tüneményes épületnek a közelsége aranyozza be őket, hanem egy sokkal megfoghatatlanabb dolog: a magabiztosság eleganciája, valami rejtelmes ragyogás.

Később természetesen már annak láttam, ami valójában volt. A kecses vonalak mögött rejlő úri romlásnak. Rothadásnak. Ám a St. Oswald első, tiltott megpillantása akkor elérhetetlen dicsőségnek tűnt előttem: Xanadu volt, Asgard és Babilon egyszerre. Mezőin ifjú istenek henyéltek és szökdécseltek.

És megértettem, hogy ez végül is nem csupán egy vonal a porban, hanem olyan akadály, amelynek áthágását semmilyen virtus vagy vágy nem teszi számomra lehetővé. Betolakodó voltam; hirtelen ráébredtem, hogy koszos a farmerom, kopott a tornacipőm, elgyötört az arcom és tartás nélküli a hajam. Nem éreztem már merész felfedezőnek magamat. Nem volt jogom itt lenni. Alantassá, közönségessé váltam: kém lettem, csavargó, mohó tekintetű, enyves kezű kis besurranó tolvaj. Akár láthatatlan vagyok, akár sem, mindig ilyennek fognak látni. És ez is vagyok. Egy sunnybanki.

Látják, máris elkezdődött. Ez volt a St. Oswald, ezt tette az emberekkel. Düh fakadt fel bennem, mint a fekély. Düh és a lázadás csírája.

Kívülálló vagyok. Na és? Minden szabályt fel lehet rúgni. A tilosban járás – akárcsak a többi bűncselekmény – büntetlen marad, ha senki sincs, aki látná. A szavak – bármilyen bűvös hatásúak is – csak szavak maradnak.

Akkor még nem tudtam, de abban a pillanatban üzentem hadat a St. Oswaldnak. Nem fogad be? Akkor majd elfoglalom én! Elfoglalom, és senki, semmi, még az apám sem állíthat meg. Meghúzták a határt. Újabb határt kell átlépnem, kifinomultabb blöfföt kell lelepleznem, amely ősi arroganciájában nincs tudatában annak, hogy éppen ebben rejlik romlásának csírája. Egy másik határ hívogatott, hogy lépjem át.

Mint amilyen a gyilkosságé.

KIRÁLY

1

St. Oswald Fiúgimnázium, szeptember 6-a, hétfő, őszi trimeszter

Számításom szerint pontosan kilencvenkilenc, amely fától, krétaportól és fertőtlenítőtől szaglik, meg a fiúk érthetetlenül kétszersültes, hörcsögre emlékeztető szaga. Kilencvenkilenc trimeszter, amely úgy íveli át az éveket, mint felaggatott, poros lampionok. Harminchárom év. Mint egy börtönbüntetés. A gyilkosságért elítélt nyugdíjasról szóló régi viccet juttatja az eszembe.

– Harminchárom év, bíró úr! – tiltakozik a nyugdíjas. – De hát az túl sok! Soha nem érem meg!

Mire a bíró így felel:

– Hát nyomjon le annyit, amennyit tud...

Ha jobban belegondolok, nem is olyan mulatságos. Novemberben hatvanöt éves leszek.

Nem mintha számítana. A St. Oswaldban nincs kötelező nyugdíjkorhatár. Saját szabályaink szerint járunk el. Mindig is így tettünk. Még egy trimeszter, és elértem a százat. Végre kiérdemlem, hogy felkerüljek a dicsőségtáblára. Már látom is, ahogy gótikus betűkkel ott áll: Roy Hubert Straitley (BA), az iskola öreg századosa.

Nevetnem kell. Sosem képzeltem, hogy itt végzem. 1954-ben húztam le tíz évet a St. Oswaldban, és legkevésbé arra számítottam, hogy ismét idekerülök – ráadásul tanárként rendet tartok, ismeretet és elzárást osztok. De legnagyobb meglepetésemre úgy találom, hogy az itt töltött évek alatt természetes intuícióval kezdtem viszonyulni a tanításhoz. Ma már nincs olyan fortély, amit ne ismernék. Végtére is a többségét magam is elkövettem mint férfi és mint gyerek meg ami közé esik. És itt vagyok újra, a St. Oswald következő trimeszterében. Az ember azt hihetné, hogy képtelen vagyok elszakadni.

Rágyújtok egy Gauloise-ra: egyetlen engedményem a modern nyelveknek. Tulajdonképpen tilos a dohányzás, de ma, a saját tantermem magányában valószínűleg senki sem fordít erre különösebb figyelmet. A mai nap hagyományosan mentes a fiúktól, és ilyenkor adminisztratív teendőknek szenteljük az időnket: könyveket számolunk, kiosztjuk az írószereket, ahol kell, még utoljára igazítunk az órarenden, ellenőrizzük az osztály- és készletállományt, beiktatjuk az új tanárokat, és tanszaki- meg osztályértekezleteket tartunk.

Természetesen egy személyben én vagyok a tanszak. Egykor a klasszika-filológia tanszak vezetője, tiszteletteljes szolgahad szépen fejlődő szekciójának feje voltam, de mára az új nyelvi tanszak egy poros sarkába száműztek, mint egy unalmas első kiadást, amelyet senki sem mer kidobni.

Az összes patkány elmenekült már süllyedő hajómról, kivéve persze a fiúkat. Még mindig teljes órarendben tanítok, amit Mr. Strange, az egyik igazgatóhelyettes egyáltalán nem bír felfogni, mivel a latint lényegtelennek tekinti, az új tanszakvezetőt pedig titkon zavarba ejtem ezzel. A fiúk mégis a lényegtelen tantárgyamat választják, és eredményeik összességében jók maradnak. Szeretem azt hinni, hogy személyes kisugárzásom keresendő emögött.

Nem mintha nem kedvelném nagyon is a modern nyelvek szakán dolgozó kollégáimat, bár több a közös bennem a rendet felforgató gallokkal, mint a humorérzék nélküli teutonokkal. Aztán ott van Pearman, a francia szekció vezetője, egy kövérkés, vidám, olykor zseniális, de reménytelenül trehány pasas, és Kitty Teague, aki néha megosztja velem egy csésze tea mellett az ebédre hozott kekszét, valamint Eric Scoones, egy eleven, hatvankét éves félszázados (szintén öregfiú), aki ha a hangulata úgy diktálja, rejtélyes módon képes visszaidézni távoli ifjúságom szertelenebb hőstetteit.

Azután ott van Isabelle Tapi, aki igen mutatós, de meglehetősen hasznavehetetlen a maga nyurga lábú, gall módján: a fiúöltözők fantáziavilágának nagy csodálatról tanúskodó falfirkáinak tárgya. Mindent összevetve vidám kis tanszak; a kollégák dicséretre méltó türelemmel és jó humorral viselik különcségeimet, és ritkán szólnak bele szokottól eltérő módszereimbe.

A németek összességükben kevésbé szeretetre méltó társaság: Geoff és Penny Nation (a „Népszövetség”) vegyes páros, amely szemet vetett a tantermemre; Gerry Grachvogel, egy jó szándékú seggfej, aki előszeretettel használja a szókártyákat, és végül dr. „Savanyúszőlő” Devine, a tanszakvezető, aki a Nagy Birodalom további bővítésének szilárd elkötelezettje, s aki a rend aláaknázóját, a diákokat mások elől elorozót látja bennem; dr. Devine-t nem érdekli a klasszika-filológia, és kétségkívül úgy hiszi, hogy a carpe diem azt jelenti: „mai halajánlatunk”.

Szokás szerint fürgének tettetett tempóban vonul el az ajtóm előtt, miközben gyanakodva kukkant be az üvegen, hátha valami erkölcstelenségen kap, és tudom, hogy ma már csak percek kérdése, és megpillantom engem vizslató örömtelen tekintetét.

Á! Ugye, megmondtam?

Végszóra be is futott.

– Reggelt, Devine!

Elfojtottam szalutálási vágyam, közben pedig eldugtam az asztallap alá a félig elszívott Gauloise-t, és az üvegajtón át legszélesebb mosolyomat ragyogtattam rá. Feltűnt, hogy könyvekkel és papírokkal megrakott, nagy kartondobozt cipel. Rosszul palástolt önelégültséggel nézett rám – aminek okára csak később jöttem rá és azonnal tovább is ment egy olyan ember lépteivel, akinek fontos dolga van.

Kíváncsian felálltam, és utánanéztem, ahogy a folyosón távolodott, még éppen időben, hogy lássam Gerry Grachvogelt és a Népszövetséget, amint hasonló dobozokkal megrakodva, lopva osonnak a nyomában.

Értetlenül ültem vissza régi asztalomhoz, és felmértem szerény birodalmamat.

Az 59-es szoba, az elmúlt harmincévi működésem tere. Gyakran vitatott, de soha nem feladott helyiség. Most már csak a németek próbálkoznak. Nagy és a maga módján, azt hiszem, szép terem, bár a harangtoronyban levő magaslati elhelyezkedése miatt több lépcsőt kell másznom, mint ahányat szeretnék. A felső folyosón levő kis szobámtól toronyiránt fél mérföldre fekszik.

Bizonyára megfigyelték, hogy amint idővel a kutyák és gazdáik hasonlítani kezdenek egymásra, úgy van ez a tanárok és tantermeik esetében is. Az enyém úgy simul rám, mint egy régi tweedzakó, és olyan a szaga is: könyvek, kréta és titkon elszívott cigaretta megnyugtató elegye. A szobát egy nagy és tiszteletre méltó tábla uralja; örömmel jelentem, hogy dr. Devine-nak a „palatábla” kifejezés bevezetésére tett kísérletei eddig nem jártak sikerrel. A padok ósdiak, agyonkaristoltak, és mereven elutasítottam minden próbálkozást, hogy a mindenütt megtalálható műanyag asztalokkal váltsák fel őket.

Ha elunom magam, még mindig olvashatom a falfirkákat. Hízelgő, hogy olyan sokat írtak rólam. A mostani kedvencem a Hic magister podex est, amit valamelyik fiú írt, ó, sokkal több éve, mint ahányat szívesen számon tartok. Amikor én voltam diák, senki sem merte volna a tanárra azt mondani, hogy podex[4]. Botrányos. De ki tudja, miért, mindig megmosolyogtat.

Az asztalom sem kevésbé botrányos: hatalmas, az időtől megfeketedett holmi, feneketlen mélységű fiókokkal és több felirattal. Katedrán, vagyis olyan pódiumon áll, amelyet eredetileg azért építettek, hogy az alacsonyabb klasszika-filológia tanárok elérjék a táblát. Erről a megemelt tatfedélzetről jóságosan tekinthetek le kegyenceimre, és a Times keresztrejtvényét úgy fejthetem, hogy senki sem veszi észre.

A szekrények mögött egerek laknak. Ezt onnan tudom, hogy péntek délutánonként csapatostul elősereglenek, és a radiátor csövei alatt szimatolnak, amíg a fiúk a hetente esedékes szódolgozatot írják. Nem panaszképpen mondom, mert kifejezetten kedvelem az egereket. A korábbi tanszakvezető méreggel próbálkozott, de a döglött egerek bűze sokkal ártalmasabb, mint amilyet bármely eleven lény kiadni remélhet magából, és hetekig tűrtem, míg végül kénytelen voltam elhívni John Snyde-ot, aki akkor a főkapuőr volt, hogy szedje fel a szegőlécet, és távolítsa el az átható szagot árasztó dögöket.

Az egerekkel szemben azóta „élni és élni hagyni” a mottónk. Bárcsak a németek is ezt az elvet vallanák.

Felpillantottam álmodozásomból, és láttam, hogy dr. Devine ismét elvonul kíséretével a terem előtt. Sürgetően megkocogtatta a csuklóját, hogy az időre utaljon. Fél tizenegy. Hja, persze. A tanári értekezlet. Beláttam, hogy igaza van, a csikket a szemétkosárba pöcköltem, és elbaktattam a tanáriba, ahol csak annyi időre álltam meg, hogy leemeljem a szekrényajtón levő kampóra akasztott, ütött-kopott taláromat.

A régi igazgató mindig ragaszkodott ahhoz, hogy hivatalos alkalmakkor talárt viseljünk. Mostanában szinte csak én veszem fel az értekezletekre, bár többségünk talárt visel a tanévzárón. A szülők szeretik. A hagyományt képviseli a szemükben. Én viszont azért szeretem, mert jól álcáz, és ritkábban kell új öltönyt venni.

Gerry Grachvogel éppen az ajtaját zárta, amikor kijöttem.

– Á, jó napot, Roy. – A szokottnál is idegesebben mosolygott rám. Nyurga fiatalember, jó szándékú, de képtelen rendet tartani az óráin. Az ajtó mögött egy rakás lapos kartondobozt láttam a fal mellett.

– Mozgalmas napja volt? – mutattam a dobozokra. – Mi történt? Megszállja Lengyelországot?

Gerry arca megrándult.

– Nem, én... csak pár dolgot átviszek. Izé... az új tanszaki irodába.

Fürkésző pillantást vetettem rá. Szavai baljóslatúan csengtek.

– Miféle irodába?

– Izé... bocs. Mennem kell. Az igazgató tájékoztatója. Nem késhetek el.

Hát, ez vicc. Gerry mindenhonnan elkésik.

– Milyen irodába? Valaki meghalt?

– Izé... bocs, Roy. Később találkozunk. – Azzal elhúzott, mint egy postagalamb, a tanári felé. Belebújtam a taláromba, és méltóságteljesebb léptekkel, döbbenten és rossz előérzettől letaglózva követtem.

Éppen időben értem a tanáriba. Az új igazgató akkor érkezett Pat Bishoppal, az egyik helyettesével és a titkárnőjével, Marlene-nel, egy volt szülővel, aki akkor lépett be hozzánk, amikor meghalt a fia. Az új igazgató törékeny, elegáns és kissé baljós, mint Christopher Lee a Drakulában. A régi igazgató pocsék természetű, basáskodó, durva és véleményéhez makacsul ragaszkodó ember volt, vagyis pontosan olyan, amilyennek egy igazgatót szeretek. Távozása óta tizenöt év telt el, de ma is hiányzik.

A helyemre igyekezve töltöttem magamnak egy bögre teát a kancsóból. Elismerően konstatáltam, hogy bár a terem zsúfolásig megtelt, és néhány fiatal tanárnak csak állóhely jutott, az én helyemre senki sem ült le. Az ablaktól a harmadik, pontosan az óra alatt. Térdemen egyensúlyoztam a bögrét, miközben a párnázott támlának dőltem, és észrevettem, hogy a szék meglehetősen szűk lett.

Talán felszedtem pár kilót a vakáció alatt.

– Khm, khm. – Száraz kis köhintés az új igazgató felől, amit a többség elengedett a füle mellett. Marlene, az ötvenes, elvált, színtelen szőke, wagneri jelenség, elkapta a pillantásomat, és összeráncolta a szemöldökét. Látva a helytelenítését a teremben levők végre elcsendesültek. Természetesen nem titok, hogy Marlene irányítja az iskolát. Az új igazgató az egyetlen, aki ezt nem vette még észre.

– Isten hozott ismét mindenkit. – Ez Pat Bishop, akit általában az iskola emberi arcának tekintenek. Nagydarab, vidám, ötvenöt évesen is hihetetlenül fiatalos ember, aki megőrizte egy túlméretezett iskolás fiú szögletes, pirospozsgás báját. Egyébként nagyon jó ember. Kedves, szorgalmas, szenvedélyesen hű az iskolához, ahova egykor ő maga is járt, de oxfordi végzettsége ellenére nem túl eszes. A mi Patünk a tettek embere, az együttérzésé, és nem az intellektusé; jobban illik egy tanterembe vagy egy rögbipályára, mint az igazgatóságba és az iskolai választmányba. Ezt azonban nem rójuk fel neki: a St. Oswaldban a kelleténél talán több is az intellektus, és sokkal nagyobb szükségünk van a Bishop-féle emberségre.

– Khm, khm. – Ismét az igazgató köhögése. Nem meglepő, hogy feszültség jellemzi a kapcsolatukat. Bishop, merthogy Bishop, mindent elkövet, hogy ez ne érződjön. Az új igazgató azonban mindig is bosszantónak találta Bishopnak a fiúk és a tanári kar körében élvezett népszerűségét, mivel az ő társadalmi elismertsége igencsak sok kívánnivalót hagy maga után. – Khm, khm!

Bishop mindig pirospozsgás színe sötétebbre váltott. Marlene, aki odaadóan szereti – szerinte titokban – Patet, bosszúsnak látszott.

Az igazgató minderről tudomást sem véve lépett előre.

– Az első napirendi pont: adománygyűjtés az új sportcsarnokra. Úgy döntöttünk, hogy az adománygyűjtéshez egy második adminisztratív posztot hozunk létre. A sikeres jelöltet az előzetes válogatás után maradt hat jelentkező közül választjuk ki, és a címe kapcsolattervezési tisztviselő lesz, aki a...

A többi nagy részét sikerült kikapcsolnom a tudatomból, és hagytam, hogy az új igazgató hangja kellemesen dongja a prédikációt a háttérben. Gondolom, a szokásos litániát mondta: pénzhiány, a nyári eredmények szertartásos boncolása, a diákok toborzásának elkerülhetetlen új terve, újabb kísérlet a számítógépes ismeretek elterjesztésére a tanári karban, optimistának hangzó javaslat a lányiskolával való együttműködésre, a javasolt (és rettegett) decemberi iskolaellenőrzés, a kormánypolitika rövid ostorozása, egy kis panasz a tantermi fegyelem és a megjelenés dolgában (itt Savanyúszőlő Devine éles pillantást vetett rám), valamint a folyamatban levő peres ügyek (e pillanatban három, ami nem is rossz szeptemberhez képest).

Új arcok keresésével töltöttem az időt. Számítottam néhányra ebben a trimeszterben; nyáron néhány öreg sittes végre bedobta a törülközőt, és feltételezem, hogy újakat vettek fel a helyükre. Kitty Teague rám kacsintott, amikor a pillantásunk összeakadt.

– Tizenegyedik napirendi pont. A tantermek és irodák újraelosztása. Az új komputerterem befejezése miatti átszámozás következtében...

Á, egy friss hús. Általában arról lehet megismerni őket, ahogy állnak. Merev vigyázzállásban, mint a kadétok. És az öltöny persze frissen vasalt, szűziesen mentes a krétaportól.

Nem mintha ez sokáig így maradna: a krétapor álnokul kitartó, és fennmarad az iskola azon politikailag korrekt területein is, ahonnan a táblát és öntelt kuzinját, a palatáblát már rég száműzték.

A friss hús a számítógépesek közelében állt. Rossz jel. A St. Oswaldban minden számítógépes mérnök szakállas – ez a szabály. Kivéve a tanszakvezetőt, Mr. Beardet, aki az illemszabályokkal lagymatagon dacolva csak kis bajuszt növesztett.

– ...következésképpen a 24-től 36-ig terjedő szobákat átszámozzuk 114-től 126-ig bezárólag, az 59-es szoba 75-ös lesz, és a 75-ös, az egykori klasszika-filológiai iroda újraelosztásra kerül, és itt lesz a német szak irodája.

– Micsoda?! – A talár másik előnye a tanári értekezleteken, hogy a hirtelen mozdulattól ölbe ömlő tea alig hagy nyomot. – Igazgató úr, úgy hiszem, tévesen olvasta fel az utóbbit. A klasszika-filológiai iroda még használatban van. Minden bizonnyal nem egykori. Ahogy én sem – tettem hozzá sotto voce, dühösen a németek felé vágva a tekintetemmel.

Az új igazgató jeges pillantást vetett rám.

– Mr. Straitley, ezeket az adminisztratív kérdéseket már az előző trimeszter tanári értekezletén megvitattuk, és amennyiben hozzá kívánt volna szólni, ott megtehette volna.

Láttam, ahogy a németek lesnek. Gerryben – aki ügyetlenül hazudik – volt annyi tisztesség, hogy szégyellje magát.

Dr. Devine-hoz fordultam.

– Ön is nagyon jól tudja, hogy nem voltam ott az értekezleten. A vizsgákon felügyeltem.

Savanyúszőlő gúnyosan elvigyorodott.

– Magam e-maileztem el a jegyzőkönyvet.

– Nagyon jól tudja, hogy nem e-mailezek!

Az igazgató a szokottnál is fagyosabb lett. Ő maga imádja a technikát (vagy legalábbis ezt igyekszik bizonyítani), és büszke rá, hogy mennyire modern. Én Bob Strange-et, az igazgatóhelyettest hibáztatom, aki egyértelműen kinyilvánította, hogy a modern oktatási rendszerben nincs hely a számítógéphez nem értők számára, valamint Mr. Beardet, aki egy olyan bonyolultságú és eleganciájú belső kommunikációs rendszer megalkotásában segédkezett neki, amely teljességgel lábbal tiporja a beszédet. Így bárki bármelyik irodában kapcsolatba léphet bármely más irodában bárki mással anélkül, hogy ki lenne téve a felállás, ajtónyitás, folyosón való végigsétálás és az illetővel ténylegesen váltott szavak kényelmetlenségének (micsoda perverz gondolat, nem is szólva a velejáró undok emberi kapcsolatokról!).

A számítógépet tagadók – akik közé én is tartozom – kihalóban levő állatfaj, és a vezetőség szerint süketnéma és vak.

– Uraim! – csattant fel az igazgató. – Nem ez a megfelelő pillanat, hogy ezt megvitassuk. Azt javasolom, Mr. Straitley, hogy esetleges ellenvetését foglalja írásba, és e-mailezze el Mr. Bishopnak. Folytathatjuk?

– Ave, Caesar, morituri te salutant.

– Mit mondott, Mr. Straitley?

– Nem is tudom. Talán a civilizáció utolsó bástyájának halk omladozását hallotta, igazgató úr.

Ez a trimeszter nem valami szerencsésen kezdődik. Az új igazgató dorgálását még elviseltem, de a gondolat, hogy Savanyúszőlő Devine-nak sikerült az orrom elől ellopnia a szobámat, tűrhetetlen volt. Mindenesetre nem hagyom magam szó nélkül kiebrudalni. Elhatároztam, hogy nagyon, de nagyon megnehezítem a németeknek a megszállást.

– És most üdvözöljük körünkben új kollégáinkat. – Az új igazgató egy leheletnyi melegséget lopott a hangjába. – Remélem, mindent elkövetnek, hogy otthon érezzék magukat, és hogy olyan elkötelezettek legyenek a St. Oswald mellett, mint önök.

Elkötelezett? Be kéne zárni őket.

– Mondott valamit, Mr. Straitley?

– Csupán helyeslésemnek adtam tökéletlenül hangot, igazgató úr.

– Hm.

– Pontosan.

Összesen öt friss hús volt: amint tartottam tőle, egy a számítógépeseknél, akinek nem értettem a nevét, de a Szakállasok egymással felcserélhetők, akárcsak az Öltönyösök. Egyébként is olyan tanszak, ahova – érthető okoknál fogva – ritkán teszem be a lábam. Egy fiatal nő a modern nyelvi szakon (sötét haj, szép fogak, eddig elég ígéretes), egy öltönyös a földrajzin, aki úgy tűnik, valami gyűjtést kezdett, egy tornatanár feltűnő és nyugtalanító edzőnadrágban, valamint egy ápolt fiatalember az angol szakon, akit még majd kategorizálnom kell.

Amikor az ember annyi tanári értekezletet ült végig, mint én, kezdi felismerni az ilyen helyeken tenyésző faunát. Minden iskolának megvan az ökoszisztémája és a társadalmi keveredése, de mindenütt ugyanazok a fajok dominálnak. Az Öltönyösök (az új igazgató érkezése óta egyre több van belőlük – falkában vadásznak) és természetes ellenségeik, a Tweedzakósok. Ez utóbbiak magányos, felségterületüket őrző állatok, és bár időnként átadják magukat a vigasságnak, mégsem kedvelik különösebben a társaságot, ami fogyatkozó számunkat is magyarázza. Aztán ott vannak a Stréberek, akiknek Geoff és Penny Nation a tipikus példájuk, a Kishivatalnokok, akik a Mirrort olvassák a tanári értekezleteken, ritkán láthatók egy csésze kávé nélkül, és mindig elkésnek az órákról, a Diétás Joghurtok (e vadak rendszerint nőneműek, és legfőbb elfoglaltságuk a pletykálkodás meg a fogyókúra), a mindkét nembeli Mezei Nyulak (akik – ha bajt szimatolnak – bevágtatnak az első földalatti odúba), valamint tetszőleges számban Sárkányok, Kedveskék, Fura Madarak, Öregfiúk, Ifjú Titánok meg mindenféle rendű és rangú különcök.

Rendszerint pár percnyi ismeretség után bármelyik friss húst be tudom skatulyázni. Mr. Easy, a földrajzos, tipikus Öltönyös: eszes, egészséges gondolkodású és papírmunkára született. A tornatanár – isten óvjon bennünket! – igazi Kishivatalnok. Mr. Meek, a számítógépes emberünk, pelyhes szakálla ellenére nyúlszívű. Miss Dare, a nyelvész, Sárkánytanonc lehetne, ha a szája nem húzódna mosolyra, ami humorérzékre vall; el ne felejtsem próbára tenni, hogy valójában milyen fából is faragták. Az új angoltanár, Mr. Keane, talán nem egészen egyértelmű: nem Öltönyös, nem is egészen Stréber, és még túl fiatal, hogy a tweedes társasághoz soroljam.

Az új igazgató az Ifjú Titánokat hajszolja: hivatásunk jövője – szerinte – az új eszmék beáramlásától függ. De az olyan vén fegyenceket, mint én, nem lehet becsapni. Az Ifjú Titán kevesebbe kerül.

Ezt meg is említettem Pat Bishopnak az értekezlet után.

– Várj ki egy kicsit – ajánlotta. – Legalább hadd melegedjenek meg, mielőtt nekik esel.

Pat természetesen szereti a fiatalokat, ez a vonzerejéhez tartozik. A fiúk is érzik, és ez Patet megközelíthetővé, ugyanakkor rendkívül rászedhetővé teszi; képtelen bárkiben is felfedezni a rosszat, ami a múltban gyakran okozott neki bosszúságot.

– Jeff Light jó és egyenes sportember – mondta. Az edzőnadrágos tornatanár, gondoltam. – Chris Keane kitűnő ajánlásokkal érkezett. – Ezt már könnyebben elhittem. – És a franciatanárnő nagyon józan gondolkodásúnak tűnik.

Hát persze, gondoltam, Bishop tartotta az összes állásinterjút.

– Nos, reménykedjünk – jegyeztem meg, és a harangtoronyba indultam. Dr. Devine frontális támadása után nem akartam magamnak még több bajt.

2

Látják? Amint megpillantották a bizonyítványaimat, szinte túl könnyű volt. Rögtön lépre mentek. Különös, hogy az embereknek mennyi bizalmuk van egy darab papír iránt: oklevelek, diplomák, tudományos fokozatok, ajánlólevelek iránt. És a St. Oswaldban ez még rosszabb. Végtére is az egészet a papírmunka működteti. Amennyire kiderítettem, elég rosszul, miután az alapvető kenőanyagból oly kevés van. A kerekeket ugyanis a pénz keni meg, mondogatta az apám, és ebben igaza volt.

A legelső nap óta nem sok változott. A pályák nem olyan nyitottak, tágasak, amióta az új lakótelepek terjeszkedni kezdtek, és magas kerítést emeltek (betonoszlopok között drótot feszítettek ki), hogy megerősítsék vele a TILOS AZ ÁTJÁRÁS táblákat. De a St. Oswald lényege érintetlen maradt.

Természetesen elölről a legjobb megközelíteni. A lenyűgöző felhajtóval és kovácsoltvas kapuval büszkélkedő homlokzat célja, hogy lélegzetelállító legyen. És az is: diákonként évente nyolcezer erejéig, ami a régi idők arroganciáját vegyíti a feltűnő fogyasztással, s ami mindig idevonzza a játékosokat.

A St. Oswald továbbra is a nagyképű titulusokra specializálódik. Az igazgatóhelyettest itt másodigazgatónak nevezik, a tanári szobát a tanárok közös termének, a hagyomány szerint még a takarítókat is ágyazónak hívják, bár a St. Oswaldban 1918 óta nincs bentlakásos diák, ennélfogva ágy sem. De a szülők imádják az ilyesmit: a régi oswaldi – vagy a hagyomány szerint „ozzie” – hagyomány szerint a házi feladat tanfeladat, a régi ebédlőt még mindig refektóriumnak nevezik, és magukat az épületeket – még ilyen rozzantan is – szeszélyesen elnevezett zegzugok sokaságára osztották fel: a rotundára, az éléskamrára, a tanárszállásra, a csapórácsra, az obszervatóriumra, a kapubejáróra. A hivatalos neveket mostanában persze nemigen használják, de jól festenek a brosúrákban.

Apámat elismerés illeti, amiért igen büszke volt főkapuőri címére. Egész egyszerűen házgondnoki teendőket végzett, de a cím – és a tekintély, amire utalt – érzéketlenné tette az iskolában töltött első évei alatt kapott rendreutasításokkal és kicsinyes sértésekkel szemben. Tizenhat évesen, végbizonyítvány nélkül fejezte be a tanulmányait, és a St. Oswald neki olyan csúcspontot jelentett, amire nem is mert volna törekedni.

Következésképpen a St. Oswald aranyifjú diákjait csodálattal vegyes megvetéssel kezelte. Csodálatot érzett fizikai kiválóságuk, sportteljesítményeik, fensőbbséges csontozatuk, a pénzük látható jelei láttán. Megvetést az elpuhultságuk, az önelégültségük és a gondtalan életük miatt. Tudtam, hogy összehasonlít bennünket, és ahogy teltek az évek, egyre inkább tudatára ébredtem a hiányosságaim felett érzett, szavakkal ki nem fejezett, de egyre keserűbb csalódottságának.

Tudják, apám olyan fiút szeretett volna, aki rá hasonlít, aki osztozik a foci, a kaparós sorsjegyek, a sült hal és sült krumpli, valamint a szabadtéri lét iránti szenvedélyében, és a nőkkel szembeni bizalmatlanságában. Ha ez nem is lehettem, lettem volna legalább egy St. Oswald-i fiú, egy úri játékos, egy krikettkapitány, akinek van mersze túllépni osztálya keretein, és valamire vinni, még ha ezzel lehagyja is az apját.

Ehelyett voltam én. Se hús, se hal, hasznavehetetlen álmodozó, aki a könyveket bújja és westerneket meg horrorfilmeket néz, titokzatoskodó, vézna, sápkóros, sótlan kölyök, akit nem érdekel a sport, és akinek a személyisége olyan magányos, mint amilyen nyájösztönös az övé.

De a maga részéről minden telhetőt elkövetett. Akkor is próbálkozott, amikor én nem. Futballmeccsekre vitt, amiken halálra untam magam. Vett nekem egy biciklit, amit kötelességtudó rendszerességgel tekertem az iskola külső kerítése mentén. És ami mindennél fontosabb, hogy az ott töltött első évünkben kötelességtudóan és meglehetősen józan maradt. Azt hiszem, hálásnak kellett volna lennem. De nem voltam. Ahogy ő a saját képére szeretett volna egy fiút, úgy én kétségbeesetten vágyódtam a magam képére formált apára. A képzeletemben már volt egy minta, amit könyvek és képregények százaiból válogattam össze. Elsősorban egy tekintélyes ember után sóvárogtam, aki keménykezű, de igazságos. Egy fizikai tekintetben bátor férfi után, aki bámulatosan intelligens. Aki olvasott, tudós, entellektüel. Egy férfira, aki megért.

Kerestem én ezt az embert John Snyde-ban! Egyszer-kétszer még mintha meg is pillantottam volna. A felnőttkorhoz vezető út ellentmondásokkal van tele, és még elég fiatal voltam, hogy félig-meddig elhiggyem a hazugságokat, amikkel az utat kikövezték. A papa jobban tudja. Bízd rám. Az idősebbek és a jobbak. Tedd, amit mondanak. De a szívem mélyén már tisztában voltam a kettőnk közt egyre mélyülő szakadékkal. Fiatalkorom ellenére tele voltam ambíciókkal, ám John Snyde tapasztaltsága ellenére sem lesz már más, mint kapuőr.

Mégis beláttam, milyen jó kapuőr. Odaadóan teljesítette a kötelességét. Éjjel bezárta a kaput, este bejárta a területet, meglocsolta a növényeket, fűmaggal vetette be a krikettpályákat, füvet nyírt, fogadta a látogatókat, köszönt a tanároknak, megszervezte a javításokat, kitisztította a vízelvezető csatornákat, bejelentette a káreseteket, eltávolította a falfirkákat, bútort tologatott, kiadta az öltözőszekrények kulcsát, szétválogatta a postát, és továbbította az üzeneteket. Cserébe sok tanár Johnnak szólította, és apám arca ragyogott a büszkeségtől meg a hálától.

Most új kapuőr van, a neve Fallow. Súlyos, elégedetlen, megbízhatatlan alak. A kapuslakásban rádiót hallgat ahelyett, hogy a bejáratot figyelné. John Snyde sosem volt híve az ilyesminek.

Kinevezésem St. Oswald-i stílusban, elszigetelten történt. Nem találkoztam a többi jelentkezővel. A tanszakvezető hallgatott meg, valamint az igazgató, a másod- és a harmadigazgató.

Természetesen azonnal rájuk ismertem. Az elmúlt tizenöt évben Pat Bishop kövérebb, vörösebb képű és vidámabb lett, mintha önmaga korábbi karikatúrája volna, de Bob Strange pontosan ugyanúgy festett, csak a haja ritkásabb: sovány, éles vonású az arca, a szeme sötét, az arcbőre csúnya. Akkoriban még csak egy becsvágyó angol irodalomtanár volt, akinek érzéke volt a szervezéshez. Most az iskola éminence grise-e, az órarend mestere, tapasztalt manipulátor, számtalan oktatási és képzési nap és tanfolyam veteránja.

Mondanom sem kell, hogy ráismertem az igazgatóra is. Az újra, aki azokban az időkben a harmincas évei végén járt, bár korán őszült, magas, merev és méltóságteljes volt. Nem ismert meg – mi oka lett volna rá? –, de hűvös, ernyedt kezét odanyújtotta.

– Remélem, kedvére körül tudott nézni az iskolában. – Hangjában magától értetődő volt a nagybetűs Iskola.

– Ó, hogyne – mosolyodtam el. – Igazán lenyűgöző. Kivált az új számítógépes szak. Dinamikus, új eszközök hagyományos, iskolai környezetben.

Az igazgató bólintott. Láttam, ahogy elraktározza az agyában a kijelentésemet, talán azért, hogy felhasználja a jövő évi prospektusban. Mögötte Pat Bishop olyan hangot adott ki, amiről nehéz volt megállapítani, hogy gúny vagy helyeslés-e. Bob Strange csak nézett.

– És főként az tűnt fel... – Elhallgattam. Nyílt az ajtó, és a titkárnő behozta a tálcát a teával. A mondat közepén belém fojtotta a szót a meglepetés, elsősorban amiatt, hogy itt látom, bár attól nem féltem különösebben, hogy rám ismer, majd folytattam: – Főként az tűnt fel, ahogy a régit a modernnel összekapcsolták, hogy mindkettőből a legjobbat vegyék át. Egy olyan iskola, amely nem fél azt az üzenetet közvetíteni a világnak, hogy bár megengedheti magának a legfrissebb újításokat, mégsem hódolt be a divathóbortoknak, hanem segítségükkel kiválósága hagyományát erősítette.

Az igazgató ismét bólintott. A titkárnő – hosszú comb, smaragdgyűrű, Chanel 5 – kitöltötte a teát. Olyan hangon mondtam köszönetét, ami egyszerre fejezett ki távolságtartást és elismerést. A szívem gyorsabban vert, de bizonyos tekintetben élveztem a helyzetet.

Ez volt az első vizsga, és tudtam, hogy átmentem rajta.

A teámat kortyolgattam, és Bishopot figyeltem, amikor a titkárnő elvitte a tálcát.

– Köszönöm, Marlene. – Bishop úgy issza a teát, mint az apám: három vagy talán négy kockacukorral, és az ezüst cukorcsipesz úgy fest nagy ujjai közt, mint egy kis szemöldökcsipesz. Strange semmit sem szólt. Az igazgató várt, a szeme, mint a kavics.

– Rendben – mondta Bishop, és rám nézett. – Térjünk a tárgyra, helyes? Hallottuk beszélni. Mindannyian tudjuk, hogy tudja nyomni a zsargont az állásinterjún. De milyen a tanteremben?

A jó öreg Bishop! Tudják, apám kedvelte, a fiúk közé tartozónak tekintette, és semmit sem sejtett igazi ravaszságából. Térjünk a tárgyra. Jellegzetes Bishop-frázis. Az ember hajlamos elfelejteni a yorkshire-i akcentus és a rögbijátékosi arc mögött az oxfordi diplomát (még ha csak egy felső középfokú is). Nem. Bishopot igazán nem szabad lebecsülni.

Rámosolyogtam, és letettem a csészémet.

– A tanteremben megvannak a magam módszerei, uram, ahogyan bizonyára önnek is. A tantermen kívül úgy intézem, hogy megismerjem az utamba kerülő összes zsargont. Hiszem, hogy ha az ember tud beszélni, és eredményt ér el, akkor érdektelenné válik, hogy a kormány legfrissebb irányelvei szerint jár-e el vagy sem. A szülők többsége nem tudja, mi fán terem a tanítás. Csak meg akarnak bizonyosodni arról, hogy megkapják-e a pénzük ellenértékét. Nem gondolja?

Bishop egyetértően morgott. Az őszinteség – a valódi vagy a megjátszott – olyan valuta, amit ismer. Láttam rajta a kelletlen csodálatot. Második vizsga – megint átmentem.

– És hol látja magát öt év múlva? – Ez Strange, aki az interjú alatt majdnem végig hallgatott. Tudtam, hogy becsvágyó ember, finomkodó felszíne mögött okos, és óvatosan őrzi kis birodalma határait.

– A tanteremben, uram – feleltem gondolkodás nélkül. – Ott, ahova tartozom. Amit szeretek.

Strange arckifejezése nem változott, de egyszer bólintott. Megnyugodott, hogy nem vagyok bitorló. Harmadik vizsga. Ismét átmentem.

A lelkem mélyén nem kételkedtem, hogy én vagyok a legjobb jelölt. Kitűnő bizonyítványaim voltak, elsőrangú ajánlásaim. Másként nem is lehetett: hosszan tartó, gondos munkával hamisítottam őket. A legjobb a név volt, amit a középső folyosó egyik kisebb dicsőségtáblájáról választottam. Azt hiszem, illik hozzám, ezenkívül apám örült volna, ha ozzie-ként, a St. Oswald öregfiújaként támasztom fel.

A John Snyde-ügy régen történt, még az olyan régi bútordarabok, mint Roy Straitley vagy Hillary Monument sem valószínű, hogy emlékeznek rá. De apám öregfiúi státusa magyarázza, miért olyan ismerős az iskola, miért szeretem ezt a helyet, és miért akarok itt tanítani. Sokkal alkalmasabbá tesz, mint a cambridge-i diploma, a megnyugtató akcentus vagy a nem feltűnően drága ruha.

Kitaláltam néhány meggyőző részletet, amellyel a sztorimat alátámaszthatom: svájci anyát, tengerentúli gyermekkort. Ilyen hosszú gyakorlat után könnyen el tudom képzelni az apámat is: ápolt, akkurátus ember muzsikusujjakkal és nagy utazási kedvvel. A Trinity briliáns tudósa – ott ismerkedett meg anyámmal is –, aki szakmája egyik legjelesebb egyénisége volt. Mindketten egy tragikus sífelvonó-balesetben haltak meg tavaly karácsonykor. A rend kedvéért beletettem még pár testvért is: egy húg St. Moritzban, egy öcs a tokiói egyetemen. A gyakorlatot az oxfordshire-i Harwood Gimnáziumban töltöttem, mielőtt úgy döntöttem, hogy egy állandóbb állás kedvéért északra költözöm.

Mint már említettem, majdnem túl könnyű volt. Hatásos, fejléces papíron néhány levél, egy színes önéletrajz, egy-két könnyen hamisítható ajánlólevél. Még csak nem is ellenőrizték a részleteket; elkeserítő, hiszen oly nagy műgonddal állítottam össze őket, hogy megfeleljenek. Még a név is egyezik egy olyan diplomán szereplővel, amit ugyanabban az évben adtak ki. Természetesen nem nekem. De ezeket az embereket könnyű elvakítani. Az ostobaságuknál is nagyobb az arroganciájuk, a bizonyosságuk, hogy senki sem lépi át a határt.

Ez egyébként is blöff, nem? Az egész a látszatról szól. Ha északi diplomás volnék közönséges akcentussal és olcsó öltözékben, a világ legjobb ajánlóleveleivel jöhettem volna, és akkor sem lett volna semmi esélyem.

Még aznap este csengett a telefon.

Felvettek.

3

St. Oswald Fiúgimnázium, szeptember 6-a, hétfő

Az értekezlet után azonnal felkerestem Pearmant. A szobájában találtam Dianne Dare-rel, az új nyelvésszel.

– Ne törődjön Straitleyvel – legyintett vidáman, amikor bemutatott neki. – Mániái a nevek. A magáéval óriási sikereket ér majd el, ebben egész biztos vagyok.

Elengedtem a fülem mellett méltatlan megjegyzését.

– Hagyod, hogy a szakodon túlsúlyba kerüljenek a nők, Pearman – jelentettem ki szigorúan. – Legközelebb rózsás bútorvásznat fogsz válogatni.

Miss Dare gúnyos pillantást vetett rám.

– Mindent hallottam magáról – mondta.

– Remélem, csupa rosszat?

– Nem lenne profi dolog, ha erre válaszolnék.

– Hm. – Vékony lány, intelligens, barna szemmel. – Nos, most már késő visszakozni – folytattam. – Ha a St. Oswald egyszer beszippantja, egy életre itt ragad. Tudja, kiszívja magából az életerőt. Nézze csak meg Pearmant, aki árnyéka csupán önmagának; átadta a szobámat a németeknek.

Pearman felsóhajtott.

– Tudtam, hogy nem örülsz majd neki.

– Valóban?

– Vagy ez, Roy, vagy elveszíted az 59-es termet, és mivel szinte sosem vagy a szobádban...

Bizonyos fokig igaza volt, de ezt nem árultam el neki.

– Hogy érted, hogy elveszítem az 59-es termet? Harminc éve az a tantermem. Gyakorlatilag összenőttem vele. Tudod, hogy hívnak a fiúk? Quasimodo. Mivel úgy nézek ki, mint egy vízköpő, és a harangtoronyban élek.

Miss Dare-nek sikerült megőriznie a komolyságát, de épp csak. Pearman a fejét csóválta.

– Nézd, ha akarod, vidd Strange elé az ügyet. De ez volt a legtöbb, amit tehettem. Jobbára megtarthatod az 59-es termet, és ha valaki más tart ott órát, ott a csendes szoba, ahol dolgozatot javíthatsz.

Baljóslatúan hangzott. Ha nem tanítok, mindig a szobámban javítom a leckéket, dolgozatokat.

– Azt akarod ezzel mondani, hogy osztoznom kell az 59-esen?

– Az emberek többsége közösen tanít egy-egy teremben – mondta bocsánatkérően Pearman. – Másképp nincs elég termünk. Nem nézted még az órarendedet?

Természetesen nem! Mindenki tudja, hogy addig nem nézem meg, amíg nem muszáj. Füstölögve túrtam fel a fachomat, amelyben egy gyűrött számítógépes papírt találtam és Danielle-nek, Strange titkárnőjének az emlékeztetőjét. Megacéloztam a szívemet az újabb rossz hírek előtt.

– Négy emberrel? Négy jöttmenttel és a tanári értekezlettel osztozom?

– Még rosszabb is jön – biztatott szelíden Miss Dare. – Az egyik jöttment én vagyok.

Dianne Dare mellett szól, hogy megbocsátotta, amit akkor mondtam. Természetesen csak a pillanat hevében szaladt ki a számon: elsietett szavak meg a többi marhaság. De bárki más – például Isabelle Tapi – rossz néven vette volna; onnan tudom, hogy történt ilyesmi már máskor is. Isabelle-nek érzékenyek az idegei, és a panaszokat – példának okáért a lelki traumát – a gazdasági igazgató nagyon komolyan veszi.

Miss Dare azonban állta a sarat. És dicséretére legyen mondva, hogy sosem hagyott maga után rendetlenséget, amikor ott tanított, nem rendezte át a papírjaimat, nem ordított az egerekkel, nem tett megjegyzést a szekrényem hátsó traktusában szíverősítőként tartott sherryre, ezért úgy éreztem, kellemes benyomást tettem rá.

Mindenesetre igen nehezteltem a kis birodalmamat ért támadás miatt, és egy percig sem kételkedtem, kit kell mögötte keresnem. Dr. Devine, a németek főnöke, és talán még találóbban az Amadeus-kollégium feje; a kollégium – merő véletlenségből – minden csütörtök reggel az én tantermemben ülésezett.

Mindjárt megmagyarázom. A St. Oswaldban öt kollégium van: az Amadeus, a Parkinson, a Birkby, a Christchurch és a Stubbs. Elsősorban sportfelszerelésekhez, klubokhoz és a kápolnához van közük, így természetesen nem sok dolgom van velük. Egy olyan kollégiumrendszer, amelyet főként a kápolna és a hideg zuhany igazgat, nem sokat ér a szememben. Csütörtök reggel ezek a kollégiumok mégis a legnagyobb termekben gyűlnek össze, hogy megvitassák a heti eseményeket, és nagyon felbosszantott, hogy az én termemet választották az értekezletükhöz. Először is ez azt jelentette, hogy Savanyúszőlő Devine-nak alkalma nyílik a fiókjaimban kutakodni, másrészt borzalmas felfordulásra lehet számítani ott, ahol egy harminc főre tervezett terembe száz fiú próbál bezsúfolódni.

Gyászos kedvvel azzal vigasztaltam magam, hogy erre csak egyszer egy héten kerül sor. Mégis nyugtalanság fogott el. Nem tetszett a gyorsaság, amellyel Savanyúszőlő benyomult a területemre.

Megvallom, hogy a többi betolakodó nem nagyon izgatott. Miss Dare-t már ismertem. A másik három mind friss hús volt:

Meek, Keane és Easy. Megszokott dolog, hogy egy új tanár egy tucat vagy annál is több teremben tanít, mivel a St. Oswaldban mindig kevés a terem, és az idén a számítógépes terem átalakítása válságot robbantott ki. Vonakodva készülődtem arra, hogy megnyissam erődömet a nagyközönség előtt. Az újaktól nem sok gondra számítottam. Devine volt az, akit árgus szemmel kellett figyelnem.

A nap hátralevő részét a szentélyemben töltöttem, és a papírmunka felett kotlottam. Az órarendem meglepett: a tavalyi harmincnégy órával szemben huszonnyolcat kaptam. Az óráim hossza is rövidült. Ez persze kevesebb munkát jelentett, de nem kételkedtem, hogy mindennap terítéken leszek.

Többen is meglátogattak: Gerry Grachvogel bedugta a fejét, és majdnem el is vesztette (azt kérdezte, mikorra ürítem ki a szobámat). Fallow, a kapuőr jelentkezett, hogy kicserélje az ajtó feletti számot, Hillary Monument, a matematika szak vezetője átjött, hogy békésen elszívjon egy cigarettát rosszalló helyetteseitől távol, Pearman áthozott pár tankönyvet, és felolvasta Rimbaud egy trágár versét, Marlene a névjegyzéket hozta, és Kitty Teague is beugrott, hogy megkérdezze, hogy vagyok.

– Feltehetően jól – feleltem savanyúan. – És még nincs is itt március idusa. Isten tudja, akkor mi történik majd. – Rágyújtottam egy Galuoise-ra. Akár meg is tehetem, amíg lehet, gondoltam magamban. Ha egyszer Devine beköltözik, aligha lesz esélyem egy kis nyugalmas cigarettázásra.

Kitty szánakozó pillantást vetett rám.

– Gyere le velem az ebédlőbe – javasolta. – Mindjárt jobb lesz a kedved, ha harapsz valamit.

– Micsoda? És Savanyúszőlő gúnyos vigyorát nézzem az ebéd fölött? – Valójában azt terveztem, hogy beugrom a Szomjas Tudósba egy korsóra, de most nem volt hozzá kedvem.

– Tedd azt – biztatott Kitty, amikor bevallottam. – Jobban érzed magad, ha kiteszed innen a lábad.

A Tudóst – legalábbis elméletben – a diákok nem látogathatják. De csak fél mérföldre fekszik a St. Oswaldtól, és szentnek kell ahhoz lenni, hogy valaki azt higgye, nem jár oda ebédidőben az egész hatodikos évfolyam. Az igazgatótól kapott kíméletlen leckéztetések ellenére Pat Bishop, aki a fegyelemért felelős, hajlamos figyelmen kívül hagyni a függelemsértést. Én is, amennyiben leveszik a nyakkendőjüket és a blézerüket; így mindannyian úgy tehetünk, mintha nem ismernénk egymást.

Ebédidőben csendes volt. Csak néhányan ültek bent. Megpillantottam Fallow-t, a kapuőrt Mr. Roachcsal, aki történész, hosszúra növeszti a haját, és szereti, ha a fiúk Robbie-nak szólítják, meg Jimmy Wattot, az iskola ezermesterét, akinek nagyon ügyes a keze, de nem kimondottan intellektuális típus.

Felderült a képe, amikor meglátott.

– Mr. Straitley! Jól telt a szünidő?

– Köszönöm, jól, Jimmy. – Megtanultam, hogy ne terheljem hosszú szavakkal. Van, akiben nincs ennyi jólelkűség, és a holdvilágképe meg a tátva hagyott szája láttán könnyen elfeledkezik jó természetéről. – Mit iszik?

Jimmy megint felderült.

– Gyömbérsört, köszönöm, főnök. Utána villanyt kell szerelnem.

Az italunkat egy üres asztalhoz vittem. Az egyik sarokban megpillantottam Easyt, Meeket és Keane-t Lighttal, az új tornatanárral, meg Isabelle Tapival, aki mindig szívesen ápolja a kapcsolatot az új emberekkel; Miss Dare kissé tartózkodóan pár asztallal odébb ült. Nem lepett meg, hogy együtt vannak. Sok lúd disznót győz, és a St. Oswald könnyen a frászt hozza az újonnan érkezettre.

Letettem Jimmy italát, odabaktattam az asztalukhoz, és bemutatkoztam.

– Úgy tudom, néhányan osztoznak majd a termemen – mondtam. – Bár nem tudom, hogy fognak ott számítástechnikát tanítani – ezt a szakállas Meeknek címeztem –, vagy ez csak egy lépése a föld leigázására szőtt terveteknek?

Keane elvigyorodott. Light és Easy csak értetlenül nézett rám.

– Én... én csak részmunkaidőben dolgozom – felelte Meek idegesen. – É-én m-matekot t-tanítok péntekenként.

Istenem! Ha tőlem megijedt, az 5F elevenen felfalja péntek délután. Elborzadtam a gondolattól, micsoda disznóólat hagynak majd a termemben. Meg is jegyeztem magamban, hogy kéznél legyek, ha kitörne a botrány.

– Átkozottul jó hely egy kocsmának – kortyolt bele a sörébe Light. – Ebédidőben hozzá tudnék szokni.

Easy felvonta a szemöldökét.

– És a tréning, a különórák meg a rögbi?

– Jogunk van az ebédidőhöz, nem?

Nemcsak Kishivatalnok, de még Szakszervezetis is. Jézusmária. Már csak ez hiányzott.

– Igen, de az igazgató... szóval, felajánlottam, hogy vezetem a Földrajzi Társaságot. Úgy tudtam, mindenkinek kell valami melléktevékenységet vállalnia.

Light vállat vont.

– Mondhatja, nem? Én viszont azt mondom, hogy nincs az a pénz, amiért vállalnék tanítás utáni különórát vagy hétvégi mérkőzést, és ezért még az ebédidőben felhajtott korsó sörömet is kihagynám. Mi ez, egy istenverte börtön?

– Nos, neked nem kell készülnöd az óráidra, sem dolgozatot javítanod... – szólalt meg Easy.

– Á, ez tipikus! – fortyant fel Light elvörösödve. – Tipikus, istenverte tanári magatartás! Ha nincs papíron, akkor már nem is számít, mi? Elárulom, hogy ezek a srácok többet tanulnak majd az óráimból, mint azt, hogy mi Kazahsztán istenverte fővárosa...

Easy döbbentnek tűnt. Meek a limonádéjába merült, és nem volt hajlandó előbújni. Miss Dare kinézett az ablakon. Isabelle csodálattal teli pillantást vetett Lightra a füstös szempillái alól. Keane elvigyorodott. Láthatóan élvezte a civakodást.

– És maga? – fordultam hozzá. – Hogy tetszik a St. Oswald?

Rám nézett. Húszas évei közepén vagy tán a végén járhatott, sötét haja a homlokába hullt, sötét öltönyéhez fekete pólót vett fel. Fiatal kora ellenére nagyon magabiztosnak tűnt, a hangja, bár kellemes volt, tekintélyt parancsolóan csengett.

– Gyerekkoromban egy darabig a közelben laktunk. Egy évig a helyi középiskolába jártam. A Sunnybank Parkba. Azzal összevetve a St. Oswald egy másik világ.

Amit nem is csodáltam. A Sunnybank Park elevenen nyeli le a gyerekeket, kivált a jó eszűeket.

– Szerencse, hogy sikerült elmenekülnie.

– Hát, igen – mosolyodott el. – Délre költöztünk, és máshova írattak be. Szerencsém volt. Még egy év, és az a hely kinyírt volna. De akárcsak Barry Hinesnak, nekem is jó nyersanyag lehet, ha valaha regényt akarok írni.

Jesszusom, gondoltam, csak nem egy Bimbózó Tehetség? Időnként felüti egy-egy a fejét, kivált az angol irodalmárok körében, és bár nem olyan kínos a jelenlétük, mint a Kishivatalnokoké meg a Szakszervezetiseké, ritkán sül ki belőlük más, mint baj. Ifjan Robbie Roach is költő volt, egyszer még Eric Scoones is írt egy darabot. Egyikük sem épült fel teljesen.

– Író? – érdeklődtem.

– Csak hobbiszinten – felelte Keane.

– Nos, úgy tudom, a horror műfaja már nem olyan jövedelmező, mint régen – jegyeztem meg, miközben oldalpillantás vetettem Lightra, aki a söröskorsója segítségével megfeszített bicepszét mutogatta Easynek.

Visszanéztem Keane-re, aki követte a tekintetemet. Első látásra ígéretesnek tűnt. Reméltem, hogy nem lesz belőle egy újabb Roach. A legtöbb irodalomtanárban gyakran felbukkan egy végzetes vágy: az a hiú remény, hogy több, hogy más legyen hétköznapi tanárnál. Ez általában persze könnyekben végződik: az Alcatrazból gyerekjáték a menekülés a tanári pálya elhagyásához képest. Keane-re néztem, hogy látom-e rajta a rothadás jeleit, de bevallom, hogy nyomát sem láttam.

– É-én is írtam e-egyszer egy k-könyvet – dadogta Meek. – Az volt a címe, hogy Javascript és más...

– Én olvastam egyszer egy könyvet, de nem volt róla nagy véleményem – vigyorgott negédesen Light.

Easy nagyot nevetett. Láthatóan túljutott a Lighttal szembeni fenntartásain. A másik asztalnál Jimmy elmosolyodott, és kicsit közelebb húzódott a társasághoz, de Easy kerülte a szemkontaktust.

– Nos, még ha az internetet említettétek volna... – Light pár centivel arrébb húzta a székét, és ezzel eltakarta Jimmyt. Félig üres söröskorsója után nyúlt. – Ott aztán bőven van mit olvasni... ha az ember nem fél attól, hogy megvakul, ugye, értitek, mire gondolok...

Jimmy elszontyolodva szürcsölte a sörét. Nem olyan lassú észjárású, amilyennek sokan hiszik, és különben is bárki láthatta, hogy milyen egyértelműen vették semmibe. Hirtelen eszembe juttatta Anderton-Pullittot, az osztályom magányos farkasát, aki egyedül eszi a szendvicsét a teremben, mialatt a többi fiú a bőrt rúgja az udvaron.

Oldalvást pillantottam Keane-re, aki figyelt; se nem helyeslőn, se nem helytelenítőn, de szürke szemében elismerést láttam. Rám kacsintott, én pedig visszamosolyogtam. Mulatságosnak találtam, hogy az új húsok közül a legígéretesebb Sunnybank.

4

Az első lépés mindig a legnehezebb. Még sokszor hatoltam be illegálisan a St. Oswald területére. Egyre magabiztosabb lettem, egyre mélyebbre merészkedtem be a pályákra, az udvarokra, majd végül magukba az épületekbe. Teltek a hónapok, a trimeszterek, és apránként apám ébersége is csökkent.

A helyzet nem egészen úgy alakult, mint remélte. A tanárok, akik Johnnak szólították, nem viseltettek vele szemben kisebb megvetéssel, mint a fiúk, akik Snyde-nak hívták, a régi kapuslakás télen nyirkos maradt, és a sör, a futball meg a kaparós sorsjegy iránt érzett szenvedélye miatt sosem volt elég pénzünk. Nagyra törő tervei ellenére a St. Oswald-beli állás házmesteri munka volt, amit napi megaláztatások kísértek. Felemésztette az életét. Sosem maradt időnk teázni a pázsiton, és a mama sem jött haza.

Apám összeállt egy Pepsi nevű, pimasz, tizenkilenc éves lánnyal, akinek a városban szépségszalonja volt, túl sok ajakfényt kent magára, és imádott bulizni. Volt ugyan saját lakása, de gyakran aludt nálunk. Olyankor apám reggelente kialvatlan volt és ingerült, a háznak pedig sör- és hideg pizzaszaga volt. Azokon a napokon – meg persze a többin is – igyekeztem kitérni az útjából.

A szombat esték voltak a legrosszabbak. Apám ingerültségét tovább fokozta a sör meg az ivászat miatt kiürült pénztárcája, és gyakran vezette le rajtam a dühét.

– Te kis fattyú! – motyogta az ajtó túloldaláról. – Honnét tudjam, hogy az én kölyköm vagy-e? He? Honnét tudjam? – És ha olyan ostoba voltam, hogy kinyitottam az ajtót, akkor elkezdődött a lökdösés, a kiabálás, az átkozódás és végül a nagy, lassú, átszálló pofon, ami tíz esetből kilencszer a falat érte, és a részeg elterült tőle a földön.

Nem féltem tőle. Régen még igen, de idővel az ember mindenhez hozzászokik, és az utóbbi időben éppoly kevéssé törődtem a dührohamaival, mint Pompeji lakosai a vulkánnal, ami egy nap eltörli majd őket a föld színéről. A legtöbb dolog, ha elég gyakran ismétlődik, rutinná válik, és az enyém az lett, hogy történjék bármi, bezárom a szobám ajtaját, és másnap reggelig kerülöm apámat, amennyire tudom.

Pepsi eleinte megpróbált a maga oldalára állítani. Néha apróbb ajándékokkal kedveskedett, vagy igyekezett vacsorát főzni, bár nem volt világraszóló szakácsnő. Én azonban makacsul tartottam a három lépés távolságot. Nem mondhatnám, hogy utáltam; ragasztott körmével és kiszedett szemöldökével ahhoz is ostobának tartottam, hogy utáljam, vagy akár csak nehezteljek rá. Valójában a rettenetes haverkodása sértett vérig, mert ezzel mintegy utalt arra, hogy van bennünk valami közös, és egy nap akár barátok is lehetünk.

A St. Oswald ekkor lett a játszóterem. Hivatalosan továbbra sem tehettem be a lábamat, de apám addigra már nem végzett térítő tevékenységet a hely mellett, mint ahogy kezdetben tette, és boldogan hunyt szemet afölött, ha olykor megszegtem a szabályokat, amennyiben mindezt diszkréten tettem, és nem hívtam fel magamra a figyelmet.

Ami John Snyde-ot illette, csak a parkba tehettem kirándulásokat. De a gondosan felcímkézett kulcsok ott voltak a kapuslak ajtaja mögötti vitrinben, és ahogy nőtt a kíváncsiságom meg a megszállottságom, egyre kevésbé bírtam ellenállni a kísértésnek.

Egy apró lopás, és az iskola az enyém lett. Most már egyetlen ajtó sem maradt előttem zárva: tolvajkulccsal felfegyverkezve kóboroltam az elhagyott épületekben, mialatt apám tévézett, vagy a haverjaival lement a helyi kricsmibe. Így aztán tizedik születésnapomra jobban kiismertem magam az iskolában, mint bármelyik diák, s olyan észrevétlenül és hangtalanul közlekedtem, hogy még a port sem vertem fel.

Tudtam, melyik szekrényben tartják a takarítószerszámokat, hol az orvosi szoba, a főkapcsoló, az archívum. Ismertem az összes osztálytermet, a délre néző földrajzszobákat, amelyek nyáron elviselhetetlenül fülledtek voltak, a hűvös, faborítású természettudományi termeket, a nyikorgó lépcsőt, a harangtoronyban levő szokatlan formájú szobákat. Jártam a galambdúcban, a kápolnában, a kerek üvegtetős obszervatóriumban, a kis dolgozószobákban, amelyek falát fémszekrények sora szegélyezte. Félig letörölt táblákon szellembetűket olvastam. Ismertem a tanárokat, legalábbis a hírüket. A tolvajkulccsal kinyitottam a szekrényeket is. Beszívtam a kréta és a bőr, az étel és a fényezőpaszta illatát. Kipróbáltam a kiselejtezett tornafelszereléseket. Tiltott könyveket olvastam.

Ám ami ennél is veszélyesebb meg izgalmasabb, felderítettem a tetőt. A St. Oswald teteje egy irdatlan, kiterjedésében is óriási szerkezet, amelynek egymást átfedő kőlapjai olyan barázdákat alkotnak, amilyenek egy brontoszaurusz hátán lehettek. Kisebb városnak is elmegy: a tornyok és a zárt udvarok a lenti tornyokat és zárt udvarokat tükrözik. A görbe gerincek fölé fönséges koronával óriási kémények magasodtak; az eresz alatt madarak fészkeltek; elfajzott bodzafák eresztettek gyökeret a nyirkos résekbe és a fizika törvényeinek ellentmondva virágzottak, magjukat a palalemezek közé szórva. Csatornákon, víznyelő aknákon és araukáriafenyő párkányzatokon lehetett átjutni a tetőkön, voltak tetőablakok és balkonok, amelyeket a magas mellvédekről csak életveszély árán lehetett elérni.

Eleinte óvatos voltam; nem feledem, milyen esetlenül mozogtam a testnevelésórákon. De magamra utaltan megnőtt az önbizalmam, megtanultam egyensúlyozni meg azt is, hogyan másszak át a sima palákon meg a kiugró T-gerendákon, hogyan ugorjak egy magas párkányról egy kis balkonra a fémkorlát segítségével, és hogyan kússzak le a folyondár vaskos, szőrös hajlatán egy repkényes és mohás kéményhez.

Szerettem a tetőt, borsos illatát, esős időben a nyirkosságát, a köveken virágzó és burjánzó sárga zuzmó rozettáit. Itt végre szabadon önmagam lehettem. A karbantartási munkákhoz különböző nyílásokból fémlétrák vezettek fel, de általában rossz állapotban voltak; némelyik rozsdás fém halálos csipkéjévé kopott. Rendszerint semmibe vettem őket, és felkutattam a magam útját ebben a tetőkirályságban: olyan ablakokat nyitottam ki, amelyek évtizedekkel korábban beragadtak a festéktől, egy-egy kéménysorra kötelet kötöttem, hogy könnyebben kapaszkodhassam fel, végigvizsgáltam a kutakat, a halastavakat és a nagy, ólommal bélelt kőcsatornákat. Nem féltem a magasban, és attól sem, hogy leesem. Meglepetten tapasztaltam, hogy istenadta mozgékonyság jellemez: könnyű testem előnyömre vált a tetőn, és idefent nem voltak durva kötözködők, akik gúnyt űztek volna vézna lábszáramból.

Természetesen régen tudtam, hogy apám nagyon utálja a tetőkarbantartást. Jobbára csak egy-egy törött palát cserélt ki (ha a nyitott ablakból elérte), de a csatornák béléséül szolgáló ólombetét már más lapra tartozott. Ehhez le kellett kúszni a palával fedett lejtőn a tető legtávolabbi szélére, ahol a csatornát körbevevő kőmellvéd volt, és ott térdre ereszkedve, száz méter magasságban megvizsgálni a záróbetétet a kékeszöld St. Oswald-i levegőben. Ezt az elengedhetetlen munkát mindig kihagyta, és számtalan mentséggel hozakodott elő, hogy miért hanyagolja el, míg végül kifogyott valamennyiből, én pedig rájöttem az igazságra: John Snyde félt a magasban.

A titkok már akkor is izgattak. Egy szekrény hátulsó sarkában elrejtett sherry, a faburkolat táblája mögött lapuló bádogdobozban egy csomó levél, néhány képes újság egy bezárt irattartó szekrényben, névsor egy régi számlakönyvben. Az én szememben egyetlen titok sem volt túl nagy, és semmilyen apróság nem kerülte el a figyelmemet. Tudtam, ki csalja a feleségét, kinek rosszak az idegei, ki becsvágyó, ki olvas romantikus regényeket, ki használja jogtalanul a fénymásolót. Ha a tudás hatalom, akkor a St. Oswald az enyém volt.

Akkoriban már az utolsó trimesztert végeztem az Abbey Road-i általános iskola felső tagozatán. Igyekezetemet nem koronázta siker. Szorgalmasan tanultam, vigyáztam, hogy ne kerüljek bajba, de képtelen voltam barátokat szerezni. Apám északi magánhangzói ellen vívott harcomban a St. Oswald-beli fiúk kiejtését és modorosságait próbáltam – katasztrofálisan – utánozni, és ezzel kiérdemeltem a „Sznob Snyde” becenevet. Még néhány tanár is így szólított: kihallottam a tanáriból, amikor a súlyos ajtó kinyílt, és áporodott dohányfüst meg nevetés szállt kifelé. Sznob Snyde, gyöngyözött egy női kacaj. Hát ez óriási! Sznob Snyde!

Nem tápláltam illúziókat, hogy a Sunnybank Park jobb lesz. A beiratkozók többsége az Abbey Road-i lakótelepről érkezett, ezekből a kavicsos vakolattal burkolt, lehangoló tanácsi bérházakból és jellegtelen, lapos lakóházakból álló telepről, ahol ruha száradt a balkonokon, és a sötét lépcsőház pisiszagú volt. Korábban én is ott laktam. Tudtam, mire számíthatok. A homokozóban száraz kutyaszar volt, a hintával felszerelt játszóteret halálos üvegtörmelék borította, a falakon falfirka, a környéken mocskos szájú fiúkból és lányokból összeverődött bandák lófráltak; mosdatlan arcuk a beltenyészetről árulkodott.

Az apák apámmal ittak az Engineersben, az anyák Sharon Snyde-dal jártak szombat esténként a „Hamupipőke táncpalotába”.

– Erőltesd meg magad egy kicsit, kölyök – tanácsolta apám. – Várj egy darabig, és hamarosan beilleszkedsz.

De nem akartam megerőltetni magam. Nem akartam beilleszkedni a Sunnybank Parkba.

– Hát akkor mit akarsz?

Á! Ez volt a kérdés.

Az iskola visszhangos folyosóin egyedül kóborolva arról álmodoztam, hogy a nevem felkerül a dicsőségtáblára, vicceket mesélünk egymásnak a St. Oswald-i fiúkkal, famegmunkálás és műszaki rajz helyett latint és görögöt tanulok, a nagy asztaloknál házi feladat helyett megírom a tanfeladatot. Láthatatlanságom tizennyolc hónap alatt tehetségből átokká változott: vágytam arra, hogy meglássanak, szerettem volna odatartozni, mindent elkövettem, hogy egyre nagyobb kockázatot vállalva egy nap talán a St. Oswald rám ismerjen és hazavigyen.

Ezért véstem bele a kezdőbetűimet a St. Oswald refektóriumában a nagy tölgyfa asztalba a régi oswaldiak nemzedékeinek kezdőbetűi mellé. A testnevelési pavilon háta mögötti rejtekhelyemről figyeltem a hétvégi sporteseményeket. Kínkeservesen kapaszkodtam fel a régi udvar közepén álló szikomorfára, és pofákat vágtam a tető szélén sorakozó vízköpőknek. Tanítás után fejvesztve rohantam vissza a St. Oswaldba, és figyeltem a fiúkat, ahogy hazaindulnak; hallgattam a nevetésüket és a panaszaikat, lestem a verekedéseiket, szüleik drága autóinak kipufogógázát úgy szívtam be, mint a tömjénfüstöt. Iskolai könyvtárunk szegényes volt – inkább csak puhafedeles könyveket és képregényeket tartottak –, de a St. Oswald hatalmas, árkádos könyvtárában faltam a könyveket: az Ivanhoe-t és a Szép reményeket, a Tom Brown az iskolábant, a Gormenghastot, Az Ezeregyéjszaka meséit és a Salamon király bányáit. Gyakran csempésztem haza könyveket; némelyiket a negyvenes évek óta nem kölcsönözte ki senki. A láthatatlan ember volt a kedvencem. Amikor éjjel a St. Oswald folyosóin jártam, beszívtam a kréta és a konyha ízetlen ételeinek szagmaradványait, hallgattam a boldog hangok halott visszhangját, figyeltem a fák frissen felkent, fényes padlóra hulló árnyékát, és mélységes, fájó vágyódással, pontosan tudtam, mit érezhetett a főhős.

Tudják, nem sóvárogtam másra, csak arra, hogy odatartozzam. Az Abbey Road-i elemi kopott, lepusztult iskola volt, főhajtás a hatvanas évek liberalizmusa előtt. De a Sunnybank Park még ennél is sokkal rosszabb volt. Rendszeresen elvertek a bőr iskolatáskám miatt (abban az évben mindenki Adidas hátizsákot hordott), amiért utáltam a sportot és szellemesen válaszoltam, szerettem olvasni, a ruháim miatt, és mert apám abban a flancos iskolában dolgozik (mindegy, hogy csak házmesterként). Megtanultam gyorsan futni, és behúzni a nyakamat. Azt képzeltem, hogy száműzetésben, a többiektől félrevonulva élek, és egy nap visszaszólítanak oda, ahova tartozom. A lelkem mélyén úgy éreztem, hogy ha valahogy sikerül bizonyítanom, ha átvészelem a megfélemlítést és a kicsinyes megaláztatásokat, akkor a St. Oswald egy nap majd befogad.

Amikor tizenegy éves koromban az orvos szemüveget írt fel, apám ezért az olvasást hibáztatta. De titkon bizonyosra vettem, hogy újabb mérföldkövet értem el a St. Oswaldhoz vezető úton, és bár „Sznob Snyde” egykettőre „Szemüveg Snyde” lett, én bevallatlanul is örültem. A fürdőszoba tükrében fürkésztem arcomat, és úgy döntöttem, hogy már majdnem rátermett vagyok a szerepre.

Még most is így van, bár a szemüveget – minden eshetőségre – kontaktlencse váltotta fel. A hajam kissé sötétebb az akkori hajszínemnél, és jobb a frizurám is. A ruhám is jól szabott, de nem túl előírásos: nem akarom azt a benyomást kelteni, mintha túlzottan törném magamat. Különösen a hangommal vagyok elégedett: nyoma sincs apám akcentusának, de eltűnt a hamis finomkodás is, ami Sznob Snyde-ot olyan rémes kis felkapaszkodottá tette. Új személyiségem rokonszenves anélkül, hogy tolakodó volna, figyelmes hallgatóság – pontosan azokkal a tulajdonságokkal rendelkezik, amelyek igen előnyösek egy gyilkosnál meg egy kémnél.

Mindent összevetve elégedett vagyok a mai teljesítményemmel. Talán valahol még arra vágyom, hogy felismerjenek; ma egész nap a veszély izgalmától pezsgett a vérem, miközben igyekeztem palástolni, hogy jól ismerem az épületeket, a szabályokat és az embereket.

Meglepő módon a tanítás megy a legkönnyebben. Strange egyéni órarendírási módszerének köszönhetően a tantárgyam oktatásában a gyöngébb társaságot kaptam (rendszerint az idősebb tanárok kapják a jobb osztályokat, és a söpredéket a frissen kinevezetteknek hagyják), ez pedig azzal jár, hogy bár tele az órarendem, a tanítás intellektuálisan nem megerőltető. Eleget tudok a tárgyamról, hogy a fiúkat legalább bolonddá tegyem, és ha kétségeim vannak, a tanári kézikönyvhöz fordulok segítségért.

Célomnak ez tökéletesen megfelel. Senki sem gyanakszik. Nincsenek kiválóságok vagy hatodikosok a tanítványaim között, akik kihívást jelentenének. Nem számítok fegyelmezési problémákra sem. Ezek a fiúk merőben mások, mint a Sunnybank Park-i nebulók, és ha a szükség úgy hozná, az egész St. Oswald fegyelmezési infrastruktúrája a rendelkezésemre állna.

De úgy érzem, erre nem lesz szükség. Ezek a fiúk fizető ügyfelek. Megszokták, hogy engedelmeskedjenek a tanáraiknak, rosszalkodásuk egy-egy kihagyott felkészülésre vagy osztálytermi sugdolódzásra terjed ki. Már nem alkalmaznak pálcázást, hiszen ez szükségtelen a jelentősebb, közelebbről meg nem határozott fenyegetés árnyékában. Igazán komikus. Komikus és nevetségesen egyszerű. Természetesen játékról van szó, köztem és a söpredék között, hogy melyikünk akarata bizonyul erősebbnek. Mindannyian tisztában vagyunk azzal, hogy semmit sem tehetnék, ha testületileg úgy döntenének, hogy távoznak a teremből. Mind tudjuk, de senki sem mer színvallásra kényszeríteni.

Mindazonáltal nem szabad átadnom magam az önelégültségnek. Álcám kiváló, de ebben a szakaszban egy apró hiba is végzetes volna. Az a titkárnő például. Nem mintha a jelenléte bármin változtatna, de jól példázza, hogy az ember nem számíthat ki előre minden lépést.

Roy Straitleyvel is óvatosnak kell lennem. Az igazgató, Bishop és Strange nem pazarolt rám különösebb figyelmet. Nem úgy Straitley. A szeme olyan éles, mint tizenöt éve, és az agya is ugyanúgy vág. A fiúk mindig tisztelték, ha a kollégái nem is. A St. Oswaldban akkoriban hallott pletykák többségének így vagy úgy hozzá volt köze, és bár a történtekben kis szerepet játszott, ez a szerep attól még fontos volt.

Természetesen megöregedett. Közel állhat már a nyugdíjhoz. De nem sokat változott: ugyanazok a modorosságok, a talár, a tweedzakó, a latin kifejezések. Ma csaknem szeretetet éreztem iránta, mintha idős nagybátyám volna, akivel évek óta nem találkoztam. De belátok az álarca mögé, még ha ő nem lát is engem. Ismerem az ellenségemet.

Már-már arra számítottam, hogy nyugdíjba vonult. Bizonyos szempontból ez megkönnyítette volna a dolgomat. De a mai nap után örülök, hogy még itt van. Így izgalmasabb a helyzet. És különben is: azon a napon, amikor a St. Oswald bukását okozom, szeretném, ha Straitley is jelen lenne.

5

St. Oswald Fiúgimnázium, szeptember 7-e, kedd

Az első napot mindig valami különös felfordulás jellemzi. Elkésett vagy eltévedt fiúk, könyveket kell összegyűjteni, írószert kell szétosztani. A tantermi változtatások sem javítottak a dolgon, az új órarendnél nem vették figyelembe a termek átszámozását, és ezt emlékeztetőben kellett szétküldeni, amit aztán senki sem olvasott el. Többször is találkoztam a harangtorony helyett az új német tanszaki iroda felé menetelő oszloppal, és kénytelen voltam átirányítani őket.

Dr. Devine zaklatottnak tűnt. Természetesen még nem ürítettem ki a régi szobámat, az összes irattartó zárva, és kulcs csak nálam volt. Aztán ott voltak a névsorok, a vakációra kiadott munkákat is be kellett szedni, a csekkeket el kellett küldeni a gazdasági hivatalba, szét kellett osztani a szekrények kulcsait, ültetési rendet kellett készíteni, fegyelmet kellett erősíteni.

Az idén szerencsére nincs új osztályom. A fiúk – összesen harmincegyen – mind régi fegyencek, és tudják, mire számíthatnak. Hozzám idomultak, én meg hozzájuk. Ott van Pink, a csöndes, köntörfalazó fiú, akinek furcsán felnőttes a humora, a barátja, Tayler, aztán a Brodie fiúk, Allen-Jones és McNair, a két különc csínytevő, akik kevesebb elzárást vívnak ki maguknak, mint ahányat megérdemelnének, mert mindig megnevettetnek, a vörös hajú Sutcliff, Niu, a japán fiú, aki igen aktívan működik közre az iskola zenekarában, Knight, akiben nem bízom, a kis Jackson, akinek naponta bizonyítania kell, s ezért mindenkibe beleköt, a nagydarab Brasenose, aki felett könnyű zsarnokoskodni, és Anderton-Pullitt, az okos, társtalan, esetlen fiú, akinek rengeteg allergiája van, köztük – ha hihetünk neki – egy olyan különös asztma, ami miatt felmentést kapott matekból, franciából, testnevelésből, hétfői házi feladatból, a kollégiumi értekezletek, gyűlések és istentisztelet alól. Szokása, hogy mindenhova követ – Kitty Teague emiatt gúnyolódott rajtam meg a hű kis barátomon –, és telebeszéli a fejemet a hobbijaival (első világháborús repülőgépek, számítógépes játékok, Gilbert és Sullivan operettjei). Általában nem túlságosan zavar – furcsa gyerek, akit a társai kiközösítenek, és aki talán magányos –, ugyanakkor dolgom van, és nem akarom a kevéske szabadidőmet Anderton-Pullitt társaságában tölteni.

A tanításhoz persze hozzátartozik a fiúk rajongása, amivel megtanulunk – amennyire tudunk – megbirkózni. Így vagy úgy valamennyiünknek kijutott belőle, még az olyanoknak is, mint Hillary Monument vagy jómagam, akik – lássuk be – olyan idétlen pár vagyunk, amilyet csak ritkán lehet látni. Mind megbirkózunk vele valahogy, bár Isabelle Tapi szerintem még bátorítja is a fiúkat, és számtalan hű kis barátja van, ahogy Robbie Roachnak és Penny Nationnek is. Ami engem illet, úgy vélem, a kurta bánásmód és jóakaratú mellőzés lehervasztja a világ Anderton-Pullittjaiban a túlzott bizalmaskodás iránti vágyat.

Mindet összevetve nem rossz osztály a 3S. Nagyot nőttek a szünidőben, némelyik valósággal felnőttnek látszik. Öregnek kellene éreznem ettől magam, de nem így van, inkább valami kelletlen büszkeség tölt el. Szeretem azt hinni, hogy egyformán bánok a fiúkkal, de ehhez az osztályhoz, amely már két éve van a kezem alatt, sajátos elfogultság köt; szeretem azt hinni, hogy megértjük egymást.

– Jaj, uraaaaaaam! – nyögtek fel, amikor kiosztottam a latin dolgozatokat.

– Ez az első nap, uram!

– Nem játszhatnánk kvízt, uram?

– Nem játszhatnánk akasztóst, uram?

– Ha már mindent megtanítottam maguknak, amit tudok, Mr. Allen-Jones, akkor talán csip-csup foglalatosságokra is jut majd időnk.

Allen-Jones elvigyorodott, és láttam, hogy a latinkönyve borítóján a „tanterem” rubrikába azt írta: „a korábban 59-es-ként ismert terem”.

Kopogtattak, és dr. Devine dugta be a fejét.

– Mr. Straitley?

– Quid agis, Medice?

Az osztály vihogott. Savanyúszőlő, aki sosem tanult latint, bosszúsan meresztette a szemét.

– Elnézést a zavarásért, Mr. Straitley, de válthatnánk gyorsan pár szót?

Kimentünk a folyosóra, mialatt az ajtó üvegén át szemmel tartottam a fiúkat. McNair máris írni kezdett valamit a padjára, mire figyelmeztetően megkocogtattam az üveget.

Savanyúszőlő helytelenítően meredt rám.

– Igazán azt reméltem, hogy délelőtt átrendezhetem a tanszaki dolgozószobát – kezdte. – Az irattartói...

– Majd elintézem! – mondtam. – Hagyja csak rám.

– És ott az íróasztala... meg a könyvek... hogy azokat a hatalmas növényeket ne is említsük...

– Érezzék csak otthon magukat – jelentettem ki könnyedén. – Egyet se törődjenek a holmimmal. – Harminc év vegyes papírsalátája halmozódott fel abban az íróasztalban. – De ha az aktákat át akarja vitetni az archívumba, ne habozzon – javasoltam előzékenyen.

– Eszemben sincs! – fortyant fel Saványúszőlő. – És ha már itt tartunk, esetleg azt is megmondhatná, ki távolította el az új 59-es számot a tanszaki dolgozószoba ajtaja fölül, és ki tette ezt a helyére? – Egy kartonlapot nyújtott át, amire valaki lelkes (és felettébb ismerős) írással ezt véste fel: „a korábban 75-ösként ismert szoba”.

– Nagyon sajnálom, de halvány sejtelmem sincs róla, dr. Devine.

– Ez közönséges lopás! – hőbörgött. – Ezek a fémszámok egyenként négy fontba kerültek. Az huszonnyolc szobára kivetítve 113 fontra rúg, és máris hat hiányzik. Nem tudom, min vigyorog, Straitley, de...

– Azt mondja, vigyorgok? Szó sincs róla. Elsikkasztották a szobaszámokat? Felháborító. – Ezúttal sikerült komoly arcot vágnom, de Devine-t nem győztem meg.

– Nos, ki fogom nyomozni, és hálás lennék, ha nyitva tartaná a szemét, és elfogná a tettest. Nem engedhetünk meg ilyesmit. Szégyentelen dolog. Az iskolában évek óta botrányos biztonsági állapotok uralkodnak.

Dr. Devine térfigyelő kamerákat akar elhelyezni a középső folyosón – látszólag a biztonság, valójában amiatt, hogy megfigyelje, ki miben sántikál: ki engedi, hogy a fiúk krikettmérkőzést nézzenek vizsgára való felkészülés helyett, szövegértési feladat helyett ki fejt keresztrejtvényt, ki késik mindig húsz percet, ki lép meg egy csésze kávéért, ki engedélyezi a fegyelmezetlenséget, ki készíti el előre a munkaanyagát, és ki csinálja menet közben.

Tudom, imádná, ha mindezt felvehetné, hogy megcáfolhatatlan bizonyítékkal rendelkezhessen a kis kudarcainkról és alkalmatlanságainkról. És szemléltethesse – például egy iskolai ellenőrzés alkalmával –, hogy Isabelle gyakran elkésik az óráiról, és Pearman olykor teljesen megfeledkezik róluk. Hogy Eric Scoones kijön a sodrából, és néha leken valakinek egy taslit, hogy én ritkán használok vizuális segédeszközt, és Grachvogel – a modern módszerei ellenére – nehezen tud rendet tartani az osztályában. Én persze mindezzel tisztában vagyok. Devine csak gyanítja.

Azt is tudom, hogy Eric anyja Alzheimer-kórban szenved, és Eric mindent elkövet, hogy otthon tarthassa, hogy Pearman feleségének rákja van, és Grachvogel homoszexuális, és fél. Savanyúszőlőnek fogalma sincs erről, mivel a régi klasszika-filológiai irodában levő elefántcsonttornyába zárkózik. Egyébként meg fütyül az egészre. A játék neve nem megértés, hanem információszerzés.

Az óra után a tolvajkulccsal diszkréten kinyitottam Allen-Jones szekrényét. És mit tesz isten, ott volt a hat ajtószám egy kis csavarhúzókészlet és a kihúzott csavarok társaságában. Mindet magamhoz vettem, és majd megkérem Jimmyt, hogy ebédidőben tegye vissza a táblákat. Fallow kérdezősködött volna, sőt esetleg még dr. Devine-nak is jelentette volna az esetet.

Semmi értelme további lépéseket tenni. Ha Allen-Jones-nak van egy kis sütnivalója, ő is mélyen hallgat róla. Amikor becsukni készültem a szekrényt, a Julius Caesar példánya alatt megpillantottam egy csomag cigarettát és egy öngyújtót, de úgy döntöttem, nem foglalkozom velük.

A délutánom szabad volt. Szívesen maradtam volna a tantermemben, de Meek egy harmadikos matekosztállyal éppen ott volt, így visszavonultam a csendes terembe – ami sajnálatos módon nem dohányzó –, hogy bármelyik ott előforduló kollégámmal csevegjek kicsit.

A csendes terem persze téves elnevezés. Inkább egy közös helyiség, amelynek közepén íróasztalok vannak, a falak mentén szekrények, és a tantestület verebei innen csiripelik szét a híreket. Dolgozatjavítás és osztályzás örve alatt innen hintjük el a híreket, és terjesztjük a szóbeszédet, továbbá az is óriási előnyt jelent, hogy közvetlen a termem alatt van; e szerencsés egybeesés következtében, ha a szükség úgy kívánja, magára hagyhatok egy osztályt, hadd dolgozzanak csendben, míg én kellemes körülmények között iszom egy teát, vagy elolvasom a Timest. Fentről mindent tisztán hallani, még az egyes hangokat is azonosítani lehet, és egyetlen pillanat alatt felállhatok, lefülelhetem és megbüntethetem a felfordulás okozóját. Emiatt mindentudó hírében állok, ami előnyömre válik.

A csendes teremben Chris Keane, Kitty Teague, Robbie Roach, Eric Scoones és Paddy McDonaugh, a hittantanár tartózkodott. Keane olvasott, és időnként feljegyzett valamit egy piros fedelű noteszba. Kitty és Scoones a tanszaki bizonyítványokat nézte át. McDonaugh teázott, és A démonok és a démonológia enciklopédiájában lapozgatott. Ez az ember néha túl komolyan veszi a munkáját.

Roach belemerült a Mirrorba.

– Még harminchét – jelentette ki.

Csend támadt. Amikor senki sem kérdőjelezte meg, amit mondott, bővebben is kifejtette:

– Harminchét munkanap van hátra. A negyedévi szünetig.

– Mikor végeztél te bármilyen munkát? – horkant fel McDonaugh.

– Elvégeztem a rám esőt – lapozott egyet Roach. – És ne feledd, hogy augusztus óta táboroztattam. – A nyári tábor Robbie hozzájárulása az iskola különprogramjaihoz: évente három hétre Walesbe megy egy minibuszra való fiúval, és gyalogtúrákat vezet, kenuval viszi le őket a folyókon, paintballoznak és gokartoznak. Ezt élvezi igazán: a fiúkkal keresztnevén szólíttatja magát, mindennap farmert visel, de közben úgy tesz, mintha óriási áldozatot hozna, és ebbe kapaszkodva felmentést követel magának az év hátralevő részére.

– Tábor – gúnyolódott McDonaugh.

Ismét csend támadt egy pillanatra. Eric rendes, de szeszélyes fiú; máskor maga is ontaná a pletykákat, de ma morcos. Bizonyára a francia szak új tagja zavarja, gondoltam. Miss Dare fiatal, ambiciózus és okos; eggyel több embertől kell óvakodnia. Ráadásul még nő is, és egy olyan régi bútordarab, mint Scoones, nem szeret egy nála harminc évvel fiatalabb nővel együtt dolgozni. Az elmúlt tizenöt évben mindennap reménykedett az előléptetésben, de most már lemondhat róla. Túl öreg és feleannyira sem engedelmes. Scoones kivételével ezt mindenki tudja, és a tanszaki felállásban bekövetkezett változások csak arra emlékeztetik, hogy ő sem lesz fiatalabb.

Kitty humoros pillantást vetett rám, ami igazolta a gyanúmat.

– Be kell hoznunk az adminisztrációs lemaradásunkat – súgta oda. – Az előző trimeszterben valami összekutyulódott, és megfeledkeztünk ezekről a bizonyítványokról.

Ezen azt érti, hogy Pearman feledkezett meg róluk. Láttam az irodáját: kiönti az elhanyagolt papírmunka, a fontos irományok soha el nem olvasott emlékeztetők, elveszett dolgozatok, füzetek, koszos kávéscsészék, vizsgadolgozatok, fénymásolt feljegyzések és a telefonálás közben rajzolgatott bonyolult kis krikszkrakszok tengerébe fulladnak. Lehet, hogy látszatra olyan, mint az én szobám, de én legalább mindennek tudom a helyét. Pearman elveszett ember volna, ha Kitty nem fedezné.

– Milyen az új lány? – kérdeztem provokatívan.

– Nem válik a hasznára az a rengeteg esze – húzta fel az orrát Scoones.

Kitty bocsánatkérően elmosolyodott.

– Új eszmék – magyarázta. – Idővel majd megnyugszik.

– Pearman nagyra tartja – mosolyodott el gúnyosan Scoones.

– Nem csoda.

Pearman a női szépség lelkes méltánylója. A szóbeszéd szerint Isabelle Tapi sem került volna be a St. Oswaldba, ha az állásinterjúra nem vesz fel miniruhát.

Kitty a fejét csóválta.

– Nem lesz vele gond. Tele van ötletekkel.

– Majd én mindjárt megmondom, mivel van tele – motyogta Scoones. – De olcsó, nem? Körül sem nézünk, és máris lecserélnek minket sarkon vett diplomás, pattanásos senkiháziakra. És egy vagyont spórolnak.

Láttam, hogy Keane fél füllel hallgatja a beszélgetésünket, miközben vigyorogva jegyzetel. Bizonyára újabb adalékok a nagy angol regényhez, gondoltam. McDonaugh a démonjait tanulmányozta. Robbie Roach keserű egyetértéssel bólintott. Kitty szokás szerint békülékeny hangot ütött meg.

– Mindannyiunknak csökkentenünk kell a kiadásokat. Még a tankönyvi költségvetést is...

– Ne is mondd! – szakította félbe Roach. – A történelemtől negyven százalékot vontak le, a tantermem szégyen, hogy néz ki, a mennyezet beázik, halálra dolgozom magam, és erre mi történik? Eltapsolnak harminc rongyot számítógépekre, amik a kutyának sem kellenek. Nem inkább a tetőt kellene megjavítani? Vagy kifesteni a középső folyosót? Esetleg DVD-lejátszót venni, amiért isten tudja, mióta könyörgök?

McDonaugh egyetértően morgott.

– A kápolnát is renoválni kellene – emlékeztetett minket. – Egyszerűen fel kell emelni a tandíjat. Ezúttal nem lehet megkerülni.

– A tandíjat nem emelik – közölte Scoones, megfeledkezve a béke és a csend utáni vágyáról. – Ha megtennénk, elvesztenénk a diákok felét. Ha nem tudnátok, más gimnáziumok is vannak. És az igazat megvallva, jobbak is, mint ez.

– Széles a világ[1] – idéztem halkan.

– Hallottam, elég nagy a nyomás, hogy az iskola földjeiből adjunk el – mondta Roach, és felhajtotta a kávéját.

– Micsoda? – háborodott fel Scoones, a rendíthetetlen rögbiző. – A pályákat?

– Nem a rögbipályát – csitította Roach. – Csak a teniszpályák mögötti telket, amit már senki sem használ, csak a fiúk, ha el akarnak vonulni egy cigit elszívni. Sportolásra úgyis hasznavehetetlenek, mert mindig áll rajtuk a víz. Akár el is adhatnánk ingatlanfejlesztésre vagy hasonlóra.

Ingatlanfejlesztés. Baljós csengése volt a szónak. Esetleg Tescót építenek majd rajta, vagy Superbowlt, ahova a sunnybankiek tanítás után járhatnak a napi sör- és tekedózisukért.

– Őfelsége tetszését nem nyeri el az ötlet – jegyezte meg szárazon McDonaugh. – Nem akar úgy bevonulni a történelembe, mint aki eladta a St. Oswaldot.

– Talán megpróbálkozunk a koedukált tanítással – vetette fel szomorkás sóvárgással Roach. – Gondoljatok csak bele... az a sok lány egyenruhában...

Scoones megborzongott.

– Brr! Inkább ne.

A beállt csendben hirtelen zajra lettem figyelmes a fejünk felett: lábdobogás, széklábcsikorgás, hangos kiabálás. Felnéztem.

– A te osztályod?

Megráztam a fejemet.

– Az új Szakállas a számítógépeseknél. A neve Meek.

– Annak is tűnik – jegyezte meg Scoones. Folytatódott a dobogás és a csapkodás, amely váratlanul felerősödött, és mintha kihallottam volna belőle a gazdi hangjának halk bőgését.

– Azt hiszem, megnézem, mi folyik.

Kínos egy másik tanár óráján megfegyelmezni a diákokat. Többnyire nem is teszek ilyet – a St. Oswaldban mind igyekszünk a magunk dolgával törődni –, de ez az én termem volt, és némileg felelősnek éreztem magam. Felcaplattam a harangtoronyba, érzésem szerint nem utoljára. Félúton dr. Devine-nal találkoztam.

– A maga osztálya csap ilyen rettenetes lármát?

– Természetesen nem – húztam fel sértetten az orromat. – A nyúl Meekkel[2] van bent óra. Ide vezet, ha a tömegeknek számítógépes tudományokat oktatnak. Unalomból őrjöngés.

– Nos, remélem, sikerül lecsillapítania őket – jelentette ki Savanyúszőlő. – A középső folyosón is hallottam a ricsajt. Milyen pofátlan.

– Csak kilihegem magam – jegyeztem meg méltóságteljesen. A lépcső minden évben meredekebb.

Devine kárörvendően elvigyorodott.

– Ha nem dohányozna annyit, nem jelentene gondot pár lépcsőfok. – Majd szokásos, fürge lépteivel távozott.

Savanyúszőlővel való találkozásom nem javított a kedélyállapotomon. Azonnal az osztály felé fordultam, és nem törődtem a katedrán álló szegény nyúllal. Feldühített, hogy a tombolók között találtam néhány diákomat is. A padlón papírrepülők hevertek. Egy pad felborult. Knight az ablaknál állt, és láthatóan valami kis bohózatot adott elő, mert az osztály fetrengett a röhögéstől.

Amikor beléptem, azonnal csend lett – a fülemet megütötte egy sziszegés: Quaz! – és Knight – már későn – megpróbált kibújni a talárból, amit viselt.

Knight felém fordult, és azonnal kiegyenesedett; az arcán rémület tükröződött. Úgy kell neki. A saját tantermemben az én taláromat viseli, és engem alakít, mert egy percig sem volt kétséges előttem, hogy a majomszerű arckifejezés és a bicegő járás kit akar megszemélyesíteni. Most biztosan azt kívánta, bárcsak elnyelné a föld.

Bevallom, meglepődtem Knighton: alamuszi, csekély önbizalommal rendelkező fiú volt, aki rendszerint hagyta, hogy a többiek vigyék a prímet, ő pedig csak élvezte a műsort. Az, hogy ilyen neveletlenségre vetemedett, nem sok jót árult el Meek fegyelmezési módszereiről.

– Maga. Kifelé. – A tagolt suttogás ilyen esetekben sokkal hatásosabb, mint a kiabálás.

Knight egy pillanatig habozott.

– De uram, nem az...

– Kifelé!

Knight elinalt. A csoport felé fordultam. Hagytam, hogy a csend visszhangozzék közöttünk. Senki sem nézett a szemembe.

– Ami a többieket illeti, ha még egyszer így kell bejönnöm óra közben, ha egyetlen hangos szót hallok ebből a teremből, mindenkit bezárok tanítás után. A tetteseket, a társaikat és a hallgatólagos cinkosokat egyaránt. Megértették?

Bólintottak. Az előttem állók között felismertem Allen-Jonest, McNairt, Sutcliffot, Jacksont és Anderton-Pullittot. A fél osztályom. Undorral ráztam a fejemet.

– Jobb véleménnyel voltam magukról, 3S. Azt hittem, úriemberek.

– Bocsánat, uram – motyogta Allen-Jones, és mereven nézte a padja tetejét.

– Szerintem Mr. Meeknek járna a bocsánatkérés – mondtam.

– Bocsánat, uram.

– Uram.

– Uram.

Meek karót nyelve állt a katedrán. Túlzottan nagy íróasztalom mellett még kisebbnek és jelentéktelenebbnek látszott. Bánatos képe csupa szem és szakáll volt. Nem is annyira nyúl, mint inkább csuklyás majom.

– Én... izé, nagyon k-köszönöm, Mr. Straitley. Innen m-már, azt hiszem, f-folytatni tudom. Nos, fiúk...

Amikor kimentem, megfordultam, hogy becsukjam magam mögött az üvegbetétes ajtót. Egy pillanatra láttam, ahogy Mr. Meek a kakasülőjéről figyel. Szinte azonnal elfordult, de nem elég gyorsan, ezért még láttam az arckifejezését.

Semmi kétség: ma ellenséget szereztem magamnak. Csendes ellenséget, de attól még ellenséget. Később majd odajön a tanáriban, és megköszöni a mai beavatkozásomat, de egyikünk színlelése sem leplezheti a tényt, hogy ma megalázták egy osztály előtt, és ennek én voltam a tanúja.

De megrökönyödtem a pillantásától. Mintha a komikus kis szakáll és a nagy majomszem mögül egy másik arc nézett volna ki: a gyönge, de engesztelhetetlen gyűlölet arca.

6

Úgy érzem magam, mint egy gyerek az édességboltban, miután megkapta a zsebpénzét. Hol is kezdjem? Pearmannel vagy Bishoppal, esetleg Straitleyvel vagy Strange-dzsel? Vagy lejjebb, a kövér Fallow-val, aki olyan jellemtelen arcátlansággal lépett apám helyébe? A félkegyelmű Jimmyvel? Az egyik Újonccal? Vagy magával az igazgatóval?

Bevallom, tetszik az ötlet. De túl könnyű volna, és egyébként is a St. Oswald szívére akarok lesújtani, nem az igazgatóra. Porrá akarom az egészet zúzni, és nem érem be pár vízköpővel. Az olyan helyek, mint amilyen a St. Oswald is, könnyen feltámadnak: véget érnek a háborúk, feledésbe merülnek a botrányok, és végül a gyilkosságok is elhomályosulnak az emberek emlékezetében.

Úgy hiszem, kivárom a kellő pillanatot, és közben az ihletben reménykedem. Mindenesetre ugyanolyan gyönyörűség itt lenni, mint gyermekkoromban: a tilosban járás mámorító öröme tölt el. Nagyon kevés változást tapasztaltam, az új számítógépek kényelmetlenül feszengnek az új műanyag lapos padokon, amelyekre a dicsőségtáblákról a régi oswaldiak néznek le dühösen. Kicsit más lett a szag: kevesebb káposzta és több műanyag, kevesebb por és több dezodor, bár Straitleynek hála, a harangtorony megőrizte eredeti egér-kréta-napsütötte tornacipő-szagát.

Maguk a termek azonban változatlanok maradtak: ugyanazok a katedrák, amelyeken a tanárok úgy jártak-keltek, mint megemelt tatfedélzetükön a kalózok, a fapadló, amelyet az idő bíborra festett, és amelyet péntek esténként halálosan ragyogóra fényeznek. Roskatag székeivel nem változott sem a tanári, sem a hall, sem a harangtorony. Úri rozzantság jellemzi őket, amit a St. Oswald láthatóan élvez, és ami még fontosabb, hagyományt sugall a tandíjat tejelő szülőknek.

Gyerekkoromban fizikai fájdalommal nehezedett rám ez a hagyomány. A St. Oswald annyira más volt, mint a Sunnybank Park a maga ízetlen tantermeivel és durva szagával. Kényelmetlenül éreztem magam a Sunnybankben: társaim kerültek, tanáraim, akik farmerben jártak, és a keresztnevünkön szólítottak minket, megvetettek.

Szerettem volna, ha Snyde-nak szólítanak, ahogy a St. Oswaldban tették volna, szerettem volna egyenruhát hordani, és „uram”-nak szólítani őket. A St. Oswaldban még pálcáztak, ehhez képest az én iskolám gyengekezű és laza volt. Osztályfőnököm egy nő, Jenny McAuleigh. Fiatal volt, nemtörődöm és egész vonzó (sok fiú volt beleesve), én mégis mélységes rosszallással tekintettem rá. A St. Oswaldban nem tanítottak nők. Megint csak másodrangú helyettest kaptam.

Hónapokon át szekáltak, gúnyoltak, és nemcsak a diákok, hanem a tanárok is. Ellopták az ebédpénzemet, elszakították a ruhámat, a könyveimet a földre dobták. A Sunnybank Park hamarosan elviselhetetlenné vált. Nem is kellett mímelnem a betegséget: az első évben többet voltam influenzás, mint addigi életemben valaha. Fájt a fejem, rémálmok kínoztak, a hétfő reggelek olyan heves rohamot váltottak ki bennem, hogy még apám is felfigyelt rájuk.

Emlékszem, egyszer megpróbáltam beszélni vele. Péntek este volt, és ő úgy döntött, hogy kivételesen otthon marad. Ritkán fordult elő ilyesmi, de Pepsi félállásban munkát vállalt a városban egy kocsmában, én pedig megint influenzás voltam, úgyhogy apám velem maradt, és vacsorát főzött; semmi különöset, csak valami készételt és sült krumplit, ettől mégis úgy éreztem, hogy kicsit megerőlteti magát. Most az egyszer lazított; a mellette levő hatüveges sörcsomag tompította örökös dühét. Bekapcsolta a tévét, a Professionals ment, és némán néztük, ám a csend ezúttal barátságos, és nem rosszkedvű volt. Előttem állt a hétvége – két teljes, Sunnybank Park-mentes nap –, és én nyugodt, szinte elégedett voltam. Tudják, ilyen napok is voltak, amikor majdnem elhittem, hogy Snyde-nak lenni nem a világ vége, amikor úgy gondoltam, van fény a Sunnybank Park végén, és eljön a pillanat, amikor mindez semmit sem számít majd. Apámra pillantottam, és észrevettem, hogy kíváncsi tekintettel méreget. Vaskos ujjai közt egy palackot fogott.

– Kaphatnék egy kicsit? – kérdeztem bátorságra kapva.

Az üvegre nézett.

– Rendben – nyújtotta oda. – De nem sokat. Nem akarom, hogy becsípj.

Ittam egy kortyot, és élveztem a keserű ízt. Persze ittam már sört máskor is, de először fordult elő, hogy apám engedélyével. Rámosolyogtam, ő pedig legnagyobb meglepetésemre visszamosolygott, és ettől egész megfiatalodott: majdnem annak a fiúnak látszott, aki még akkoriban volt, amikor mamával megismerkedett. Első ízben futott át az agyamon, hogy ha akkor találkozom vele, talán anyámhoz hasonlóan én is megkedvelem a nagydarab, gyönge, mókás fiút, és talán össze is barátkoztam volna vele.

– Elég jól elvagyunk nélküle, ugye, kölyök? – kérdezte apám, és belém hasított a meglepetés. Olvasott a gondolataimban.

– Tudom, hogy kemény volt – folytatta. – Anyád meg a többi, és most az új iskola is. Lefogadom, hogy ehhez időbe telik hozzászokni, mi?

Bólintottam. Nem mertem reménykedni.

– A fejfájások meg a többi. A betegségek. Gond volt az iskolában? Erről van szó? A többi srác csibészkedik veled?

Megint bólintottam. Most mindjárt elfordul, gondoltam. Az apám megvetette a gyávákat. Személyes mantrája az elsőnek üss és gyorsan volt, meg a minél nagyobb, annál nagyobbat esik és a kő és bot csontot ront. De most nem fordult el, hanem rám nézett, és így szólt:

– Egyet se félj, kölyök. Majd elrendezem. Ígérem.

Most már visszataszítóan szárba szökkent a szívemben a megkönnyebbülés, a remény, az öröm kezdeménye. Az apám rájött. Megértett. Megígérte, hogy elrendezi. Váratlan, döbbenetes kép vetült elém, ahogy magasan, haragjában és céltudatosságában pompásan, nagy léptekkel a Sunnybank Park kapujához siet, legfőbb kínzóimhoz lép, és összeüti a fejüket, majd odafut Mr. Brayhez, a testneveléstanárhoz, őt leüti, de ami a legnagyobb gyönyörűséget okozta, az az, hogy Miss McAuleigh elé áll, és azt mondja:

– Megtarthatja magának a drágalátos iskoláját, kedves. Jobb helyet találtunk!

A papa még mindig ugyanazzal a boldog mosollyal nézett.

– Lehet, hogy ki sem nézed belőlem, kölyök, de hozzád hasonlóan én is átmentem ezen. Mindig akadnak kötözködők, nagyobb srácok, akik próbálkoznak az emberrel. Gyerekkoromban én is kicsi voltam, és eleinte nem volt sok barátom. Ha hiszed, ha nem, tudom, mit érzel. És tudom, mit kéne tenni ellene.

Ma is emlékszem, mit éreztem akkor. A bizalom, a helyrezökkent rend mámorát. Abban a pillanatban ismét hatéves voltam, bízó gyermek, aki hisz abban, hogy a papa tudja.

– Mit? – leheltem alig hallhatóan.

Az apám kacsintott.

– Karateórák.

– Karate?

– Úgy van. Kungfu, Bruce Lee meg a többi. Ismerek egy pasit, időnként összefutok vele a kocsmában. Szombat délelőttönként órát ad. Ugyan már, kölyök – biztatott az arckifejezésemet látva. – Pár héten át órákat veszel, és minden rendben lesz. Elsőnek üss és gyorsan. Ne nyelj le senkitől semmit.

Csak meredtem rá. Képtelen voltam megszólalni. Emlékszem a sörösüvegre a kezemben, a hideg verítékre, a képernyőn Bodie-ra és Doyle-ra, akik senkitől sem nyelnek le semmit. Velem szemben a kanapén John Snyde örömteli várakozással figyelt, mintha boldogságom és hálám biztosan bekövetkező reakcióját lesné.

Szóval ez a híres megoldása? Karateóra. Valami kocsmatölteléktől. Ha nem szakadt volna meg a szívem, hangosan felnevetek. Már láttam is a szombat délelőtti órát: két tucat huligán a lakótelepről, akik a Street Fighteren és a Kickboxer II-n nőttek fel; némi szerencsével a Sunnybank Park-i legfőbb kínzóimmal is összefuthatok, és lehetőséget adhatok nekik, hogy egy merőben más közegben is laposra verjenek.

– Nos? – kérdezte apám. Még most is vigyorgott, és nem kellett nagy erőfeszítést tennem, hogy lássam az egykori fiút, a lassú tanulót, a kibontakozásra váró kötözködőt. Olyan végtelenül elégedett volt magával, és olyan messze járt az igazságtól, hogy nem is megvetést vagy haragot éreztem, ahogy számítottam rá, hanem mély és gyerekre nem jellemző bánatot.

– Jó. Rendben – nyögtem ki végül.

– Mondtam, hogy kisütök valamit, nem?

Bólintottam, a torkomat összeszorította a keserűség.

– Gyere csak, kölyök, öleld meg öreg apádat.

Meg is öleltem, ugyanazzal a torkomat fojtogató keserűséggel. Éreztem cigarettája, izzadsága szagát, sörszagú leheletét, gyapjúpulóvere naftalinbűzét, aztán lehunytam a szememet, és azt gondoltam: egyedül vagyok.

Meglepő módon nem fájt annyira, mint gondoltam. Tovább néztük a Professionalst. Egy ideig úgy tettem, mintha járnék karatéra, amíg apám figyelmét valami más el nem terelte.

Teltek a hónapok, és az életem a Sunnybank Parkban lehangoló kerékvágásba zökkent. Amennyire tudtam, igyekeztem megbirkózni vele; többnyire azzal, hogy elkerültem. Ebédidőben ellógtam, és a St. Oswald parkjában kódorogtam. Esténként visszaszaladtam, hogy nézzem a tanítás utáni sportprogramokat, vagy bekémleljek az ablakokon. Néha még tanítás idején is bementem az épületbe. Ismertem minden lehetséges búvóhelyet, tudtam, hogyan járkáljak láthatatlanul vagy elvesztett-elsinkófált ruhadarabokból összeállított egyenruhámban akár diákként is.

Aztán ahogy telt az idő, egyre merészebb lettem. Beálltam a tömegbe az iskolai sportnapon a felső folyosó egyik szekrényéből lopott és az egyik kollégium jelét viselő, túlságosan bő sportingben. Elvegyültem az általános zűrzavarban, és sikeremen felbuzdulva még a kisebbek 800 méteres síkfutásában is potyáztam, mint az Amadeus-kollégium elsőse. Sosem felejtem el, hogyan éljeneztek a fiúk, amikor átléptem a célvonalat, vagy amikor az ügyeletes tanár – akkor éppen a fiatalabb és edzőnadrágjában, iskolai pólójában sportosabb megjelenésű Pat Bishop – megcibálta tüskésre nyírt hajamat, és azt mondta:

– Jól van, fiam, két pont a kollégiumodnak, és hétfőn jelentkezz a csapatba!

Természetesen tisztában voltam vele, hogy szó sem lehet ilyesmiről. Nagy volt a kísértés, de még én sem mertem ilyen messzire elmenni. Már így is a lehető leggyakrabban fordultam meg a St. Oswaldban, és bár az arcom a láthatatlanságig jelentéktelen volt, tudtam, hogy ha nem vagyok elég óvatos, egy nap rám ismerhetnek.

De a rögeszmémmé vált a dolog, és ahogy telt az idő, egyre nagyobb kockázatot vállaltam. A szünetben bementem az iskolába, és cukrot vettem az édességboltban. Futballmeccseket ültem végig, és St. Oswald-sálamat lengettem az ellenfél iskolájának drukkereivel szemben. A krikettpavilon árnyékában ültem örök tartalékként. Még az évente készített iskolás fényképen is szerepeltem: bebújtam egy sarokba, az új elsősök közé.

Másodikban kimódoltam, hogy órák alatt is bemehessek az iskolába; a cél érdekében kihagytam a saját testnevelésórámat. Ez nem is ütközött különösebb nehézségbe, mert hétfő délutánonként ötmérföldes terepfutásunk volt, amelynek útvonala megkerülte a St. Oswald sportpályáit, majd jókora kitérővel fordult vissza az iskolánkhoz. A társaim utálták. A pályákat mintha sértésnek tekintették volna: gúnyos füttyöket és hangos nemtetszést váltottak ki belőlük. Átvonulásuk nyomán a telekhatárt jelző téglafalon olykor falfirka jelent meg, és ilyenkor heves, átható szégyenérzet fogott el, hogy aki esetleg figyel minket, azt gondolhatja, hogy a tettesek közé tartozom. Aztán egyszer felfedeztem, hogy ha elbújok, és egy bokor mögött várom ki, amíg a többiek elhaladnak, akkor könnyen visszafordulhatok, és a mezőkön át hazafuthatok, így egy egész szabad délutánt nyerek a St. Oswaldban.

Eleinte óvatos voltam: elrejtőztem az iskola parkjában, és kivártam, amíg meg nem jelenik a tornaórán részt vevő csapat. Aprólékosan ügyeltem a részletekre. Két órám volt, míg a futók többsége visszaért az iskola kapujához. Könnyen átöltözhettem a felszerelésembe, és észrevétlen csatlakozhattam a csapat végén kullogókhoz.

Két tanár kísért minket: egy elöl, egy meg hátul. Mr. Bray roppant hiúsággal megvert, kudarcot vallott sportember volt, aki a sportos fiúkat és a csinos lányokat kedvelte, és mindenki mást megvetett. Miss Potts tanárjelölt volt, aki rendszerint a lemaradozók közé vegyült, és egy lányokból összeverődött klikk csodálatában lubickolt (ő úgy nevezte ezt, hogy „tanácsadást tart”). Egyikük sem figyelt rám, és tudtam, egyik sem veszi majd észre az eltűnésemet.

Lopott St. Oswald-egyenruhámat – a szürke pulóvert, a szürke nadrágot, az iskolai nyakkendőt, a sötétkék blézert (amelynek zsebére aranyszállal az iskola címerét és az Audere, agere, auferre mottót hímezték) – a testnevelési pavilon lépcsője alá dugtam, és ott is öltöztem át. Senki sem látott meg: a St. Oswald délutáni testnevelés órái szerdán és csütörtökön voltak, így senki sem zavart. És amíg visszaértem a tanítás végére, távollétemet észre sem vették.

Kezdetben beértem azzal az újdonsággal, hogy tanítási időben vagyok az iskolában. Senki sem állított meg a folyosókon. Némelyik óra iszonyú ricsaj közepette folyt, mások kísérteties csendben. Az ajtók üvegbetétjén bekukucskálva padok fölé hajló fejeket, a tanár háta mögött titokban elhajított papírrepülőket, titokban továbbított leveleket láttam. Csukott ajtókhoz és bezárt termek ajtajához tapasztott füllel hallgatóztam.

De a kedvenc helyem a harangtorony volt. Kisebb, többnyire ritkán használt termek, lomtárak, galambdúcok, raktárak kotorékrendszere, két tanterem – egy nagyobb és egy kisebb, mindkettő a klasszika-filológia szak birtokában –, és egy rozoga kőerkély tartozott hozzá, ahonnan fel tudtam mászni a tetőre, és anélkül, hogy bárki is látott volna, az átmelegedett palán fekhettem, és a középső folyosó mentén levő nyitott ablakokon át kihallatszó duruzsolást hallgatva jegyzetelhettem lopott füzeteimbe. Így vettem részt titokban Mr. Straitley elsős latinóráin, Mr. Bishop másodikos fizikaóráin, Mr. Langdon művészettörténet-kurzusán. Bob Strange harmadikos osztályával olvastam el A legyek urát, és még pár esszét is beadtam (a középső folyosón levő fachjába tettem őket, és másnap titokban kivettem Mr. Strange szekrényéből: kijavította őket, leosztályozta, és a tetejére piros tollal azt írta: NÉV??). Végre megtaláltam a helyemet, gondoltam. Magányos hely, de ez mit sem számít. A St. Oswald és kincsei a rendelkezésemre álltak. Mi mást kívánhattam volna?

És akkor megismerkedtem Leonnal. És minden megváltozott.

Álmosító, napfényes, késő tavaszi nap volt, egyike azoknak a napoknak, amikor olyan heves szenvedéllyel rajongtam a St. Oswaldért, amilyennek egyetlen ottani diák sem érhetett a nyomába, és szokatlan merészség lett úrrá rajtam. Első találkozásunk óta az iskola ellen folytatott egyoldalú hadviselésem több fejlődési szakaszon ment át: gyűlölet, csodálat, harag, hajsza. Azon a tavaszon azonban egyfajta fegyverszünetet kötöttünk. Ahogy fokozatosan elutasítottam a Sunnybank Parkot, úgy éreztem mind erősebben, hogy a St. Oswald elfogad; folyosói érrendszerében már nem betolakodóként járkáltam, hanem szinte barátként, mint egy később még hasznot hajtó, ám egyelőre kétségkívül mérgező oltóanyag a véráramban.

Természetesen az igazságtalanság továbbra is dühített, bosszantott a tandíj, amit apám sosem engedhetett volna meg magának, vagy hogy a tandíjtól függetlenül sem remélhettem soha, hogy elfogadjanak. Ám ennek ellenére is kialakult valami kapcsolat közöttünk. Termékeny szimbiózis, mint a cápa és az orsóhal között. Kezdtem belátni, hogy nem kell parazitának éreznem magam: hagyhatom, hogy a St. Oswald úgy használjon ki, ahogy én kihasználom. Az utóbbi időben feljegyeztem, mi mindent kellene megjavítani az iskolában: törött ablakokat és padokat, meglazult palákat, majd a jegyzeteimből átmásoltam őket a kapuslakban tartott javítási naplóba, és különböző tanárok kezdőbetűivel írtam alá, hogy elkerüljem a gyanút. Apám kötelességtudóan kijavította mindet, én meg büszke voltam, hogy ha csekély mértékben is, de tettem valamit az iskoláért. A St. Oswald köszönetet mondott, és helyeselte, amit tettem.

Hétfő volt. A középső folyosón csámborogtam, az ajtóknál hallgatóztam. Vége volt a délutáni latinórámnak, és azon töprengtem, hogy a könyvtárba vagy a művészeti részlegbe menjek-e, és vegyüljek el az ottani tanulócsoportban. Esetleg benézhetnék a refektóriumba is, gondoltam – a konyhai személyzet ilyenkor már elment –, és csenhetnék egy kis kekszet, amit a tanárok tanítás utáni értekezletére hagytak kint.

Annyira lefoglaltak a gondolataim, hogy csaknem összeütköztem egy fiúval a felső folyosón, amikor befordultam az egyik sarkon: egy dicsőségtábla alatt állt zsebre dugott kézzel, a falnak fordulva. Pár évvel idősebb volt nálam – úgy tizennégynek néztem –, az arca okos, éles vonású, a szeme eszes, csillogó szürke volt. Barna haja – ez rögtön feltűnt – a St. Oswald normái szerint kicsit hosszú volt, a nyakkendője végét – amely szégyenletesen kilógott a pulóveréből – ollóval levágták. Némi csodálattal konstatáltam, hogy egy lázadóval állok szemben.

– Nézz a lábad elé – szólt rám.

Először fordult elő, hogy egy St. Oswald-i közvetlenül hozzám szólt. Érdeklődve bámultam rá.

– Mit keresel itt? – Tudtam, hogy a felső folyosó végén levő szoba az egyik tanár dolgozószobája. Egyszer-kétszer még bent is jártam: az apró, levegőtlen lyukban térdig érő papírhalmok voltak, a magasan levő, keskeny ablak párkányáról baljósan csüngött le néhány hatalmas, elpusztíthatatlannak tűnő növény.

– Quaz kiküldött – vigyorodott el a fiú. – Figyelmeztetéssel vagy bezárással megúszom. Quaz sosem ver meg senkit.

– Quaz? – Ismertem a gúnynevet: a fiúk tanítás utáni beszélgetéseiben szerepelt néha. Tudtam, hogy gúnynév, de nem tudtam hozzá arcot társítani.

– A harangtoronyban lakik? Úgy néz ki, mint egy vízköpő? – A fiú megint elvigyorodott. – Kicsit podex, de amúgy rendes fazon. Meg fogom győzni.

Egyre nagyobb tisztelettel néztem fel a fiúra. Magabiztossága lenyűgözött. Az, ahogy egy tanárról beszélt – nem mint félelmet ébresztő tekintélyt sugárzó alakról, hanem mint mulatságos figuráról –, csodálatot keltett bennem, és ettől elállt a szavam. És ami még ennél is nagyszerűbb volt, hogy ez a fiú – aki lázadni mert, és a St. Oswaldot semmibe vette – magával egyenrangúként beszélt velem, és halvány fogalma sem volt, ki vagyok!

Addig a pillanatig meg sem fordult a fejemben, hogy szövetségesre tehetek szert az iskolában. A St. Oswaldban tett látogatásaim fájdalmasan magánjellegűek voltak. Nem voltak iskolatársaim, akiknek elmesélhettem volna, nem avathattam be apámat vagy Pepsit – ez elképzelhetetlen lett volna. De ez a fiú...

Végre megjött a hangom.

– Mi az a podex?

A fiút Leon Mitchellnek hívták. Én Julian Pinchbeckként mutatkoztam be, és azt mondtam, hogy elsős vagyok. Koromhoz képest kis termetű voltam, és úgy gondoltam, könnyebb kiadnom magam egy másik évfolyam diákjának. Leonnak így nem tűnik majd fel, hogy nem veszek részt az évfolyamgyűléseken vagy a testnevelés- és sportrendezvényeken.

Szinte beleszédültem blöfföm gigászi voltába, de fel is dobott. Hiszen ez tényleg könnyű, gondoltam. Ha egy fiút elkábíthatok, miért ne tehetném meg másokkal is – talán még a tanárokkal is?

Hirtelen elképzeltem, hogy klubokba lépek be, csapatokhoz csatlakozom, nyíltan órára járok. Miért is ne? Jobban ismertem az iskolát, mint bárki más. Egyenruhát viseltem. Miért kételkednének? Az iskolába vagy ezren jártak. Senkitől, még az igazgatótól sem lehetett elvárni, hogy mindenkit ismerjen. És ami még jobb, a St. Oswald nagyra tartott hagyományai is a kezemre játszottak: még senki sem hallott olyan megtévesztésről, mint az enyém. Senki sem gyanakodott ilyen felháborító dologra.

– Nincs órád? – A fiú szürke szeme rosszmájúan csillogott. – Lecsesznek, ha elkésel.

Megéreztem a kihívást.

– Nem izgat – feleltem. – Mr. Bishop velem üzen a titkárságra. Mondhatom, hogy a titkárnő telefonált, és várnom kellett.

– Nem rossz. Érdemes megjegyeznem.

Leon helyeslése meggondolatlanná tett.

– Folyton meglépek – hencegtem. – Még senki sem kapott rajta.

Vigyorogva bólintott.

– És ma miről lógsz?

Majdnem a testnevelést mondtam, de aztán időben észbe kaptam.

– Hittanról.

Leon grimaszolt.

– Tyűha! Megértlek. Ide nekem a pogányokat. Azoknak legalább szabad volt szexelni.

Gúnyosan vigyorogtam.

– Ki az osztályfőnököd? – kérdeztem. Ha ezt tudom, kideríthetem, melyik évfolyamba jár.

– Síkos Strange. Angol irodalom. Igazi cimex. És a tied?

Tétováztam. Nem akartam olyasmit mondani, aminek könnyen utánajárhat. De mielőtt válaszolhattam volna, csoszogó lépteket hallottunk a hátunk mögött. Valaki közeledett. Leon rögtön kiegyenesedett.

– Quaz – súgta oda. – Húzzunk innen.

A közeledő léptek felé fordulva haboztam: megkönnyebbülést éreztem, hogy nem kell válaszolnom az osztályfőnökkel kapcsolatos kérdésére, és csalódást, hogy ilyen rövid ideig tartott csak a beszélgetésünk. Megpróbáltam Leon arcát az emlékezetembe vésni: a homlokába hulló hajtincset, világos szemét, ironikus mosolyra húzott száját. Nevetséges gondolat, hogy viszontlátom valaha is. Még megpróbálni is veszélyes.

Vigyáztam, hogy az arcom közömbös maradjon, amikor a tanár belépett a felső folyosóra.

Roy Straitleyt csak a hangjáról ismertem. Hallgattam az óráit, nevettem a tréfáin, de csak távolról láttam az arcát. Ám most közelről nézhettem a kopott talárban és bőr papucscipőben közeledő görnyedt alakot. Leszegtem a fejemet, ahogy közelebb ért, de biztosan rám volt írva a bűntudat, mert megállt, és éles pillantással végigmért.

– Hé, fiam. Mit keresel itt tanítási időben?

Motyogtam valamit Mr. Bishopról és az üzenetről.

Mr. Straitleyt nem győztem meg.

– Az iroda az alsó folyosón van. Mérföldekre jársz tőle.

– Igen, uram. A szekrényemhez mentem, uram.

– Micsoda? Óra alatt?

– Uram.

Láttam rajta, hogy nem hisz nekem. Vadul zakatolt a szívem. Megreszkíroztam egy gyors pillantást, és láttam Straitley csúnya, okos, jóindulatú arcát, ahogy gondterhelten lenéz rám. Féltem, de nyugtalanságom mögött valami más is rejtőzött: a remény irracionális, lélegzetelállító érzése. Vajon meglátott? Végre észrevett?

– Mi a neved, fiam?

– Pinchbeck, uram.

– Pinchbeck?

Láttam rajta, hogy azon töri a fejét, mit tegyen. Faggasson még, ahogy az ösztönei diktálják, vagy hagyjon békén, és foglalkozzon a saját diákjával? Még néhány másodpercig fürkészte az arcomat – a szemének olyan fakó, sárgáskék színe volt, mint a piszkos farmernek –, majd éreztem, ahogy vizslatásának súlya legördül rólam. Úgy döntött, hogy nem vagyok elég fontos. Egy alsóbb évfolyamos, aki engedély nélkül lóg az óráról, nem jelent fenyegetést, az valaki más problémája. Haragom egy pillanatig felülmúlta természetes óvatosságomat. Még hogy nem jelentek fenyegetést? Nem érem meg a fáradságot? Vagy ennyi év rejtőzködése és lapítása után végre teljesen és visszavonhatatlanul láthatatlanná váltam?

– Rendben van, fiam. De ne lássalak itt még egyszer. És most tűnés.

El is tűntem; most már remegtem a megkönnyebbüléstől. És futás közben tisztán hallottam Leon suttogó hangját:

– Hé, Pinchbeck! Suli után, oké?

Megfordultam, és láttam, hogy rám kacsint.

7

St. Oswald Fiúgimnázium, szeptember 8-a, szerda

Dráma a legénységi szálláson. Az a nagy, esetlen fregatt, ami a St. Oswald, az idén hamar zátonyra futott. Először is szeptember 6-ra jelentették be a küszöbönálló iskolai ellenőrzés időpontját. Ez mindig jelentős felfordulást okoz az adminisztratív személyzet felsőbb rétegeiben. Másodszor – és ez az én szempontomból sokkal zavaróbb – ma reggel nyomtatványként kipostázták a következő trimesztertől esedékes, szokatlanul nagy tandíjemelésről szóló értesítést, ami reggelinél megyeszerte komoly megdöbbenést váltott ki.

Kapitányunk továbbra sem tágít attól a meggyőződésétől, hogy mindez normális, és lépést tart az inflációs rátával, bár e pillanatban senkinek sem tanácsolják, hogy a tényhez kommentárt fűzzön. Néhány elvetemült lélek állítólag azt motyogta, hogy ha a kilátásba helyezett emelésről minket, a tanári kart is értesítettek volna, akkor talán nem lepődünk úgy meg a ma reggeli dühös telefonhívások tömegén.

Ha kérdezik, Bishop az igazgató mellett áll ki. De átlátszóan hazudik. Hogy elkerülje a tanárit, ma reggel az értekezletig inkább a sportpályán rótta a köröket, mondván, hogy rossz az erőnléte, és szüksége van a testmozgásra. Senki sem hitt neki, de amikor felmentem a lépcsőn az 59-es terembe, láttam a harangtorony ablakán át: még mindig futott, alakja innen a magasból szánalmasan eltörpült.

Az osztályom a szokásos, egészséges cinizmusával fogadta az emelés hírét.

– Ez azt jelenti, hogy rendes tanárt kapunk az idén, uram?

Allen-Jonest nem rendítette meg sem a termek átszámozása, sem előző napi vészes fenyegetésem.

– Nem, csak jobban feltöltött bárszekrényt a titkos igazgatói irodában.

Gúnyos vihogás az osztályban. Csak Knight tűnt rosszkedvűnek. A tegnapi kellemetlen affért követően ez lenne a büntetésből kapott szolgálatának a második napja, és máris csúfolódás tárgya, ahogy élénk narancsszínű overallban jár-kel az iskola területén, és felszedi a szemetet, hogy egy nagy műanyag zsákba gyömöszölje. Húsz évvel ezelőtt vesszőzés lett volna a büntetése, ami társai tiszteletét vívta volna ki; ez is azt mutatja, hogy nem minden újítás rossz.

– Anyám azt mondja, hogy ez szégyen – szólalt meg Sutcliff. – Más iskolák is vannak.

– Igen, de bármelyik állatkert szívesen befogadná magukat – mondtam szórakozottan. Az asztalomon keresem az osztálynaplót. – Az ördögbe is, hol a napló? Tudom, hogy itt volt.

Mindig a legfelső fiókban tartom. Lehet, hogy rendetlennek látszom, de mindig tudom, mi hol van.

– És az ön fizetése mikor emelkedik, uram? – kérdezte Jackson.

– Hisz már milliomos! – Ez Sutcliff volt.

– Mert sosem herdálja a pénzt ruhára – jegyezte meg Allen-Jones.

– Vagy szappanra – motyogta halkan Knight.

Kiegyenesedtem, és Knightra néztem. Arckifejezése valahogy sikeresen egyesítette a szemtelenséget és a meghunyászkodást.

– Mennyire élvezte a tegnapi szemétszedést? – érdeklődtem. – Szeretne még önként egy hetet vállalni?

– Ezt nem mondta a többieknek – mormolta Knight.

– Mert a többiek tudják, hol a határ a humor és a durvaság között.

– Pikkel rám. – Knight hangja még halkabb lett. Nem nézett a szemembe.

– Micsoda? – kérdeztem őszinte megrökönyödéssel.

– Pikkel rám, uram. Azért, mert...

– Mert? – förmedtem rá.

– Mert zsidó vagyok, uram.

– Micsoda? – Dühös voltam magamra. Annyira elvonta a figyelmemet a hiányzó napló, hogy bedőltem a legrégibb trükknek, és hagytam, hogy egy diák nyilvános konfrontációra kényszerítsen.

Az osztály csendben, várakozásteljesen figyelt.

Visszanyertem a lélekjelenlétemet.

– Butaság. Nem azért pikkelek magára, mert zsidó. Hanem azért, mert képtelen befogni a száját, és agy helyett stercus[3] van a koponyájában.

McNair, Sutcliff vagy Allen-Jones nevetett volna ezen, és minden helyrezökkent volna. Még Tayler is nevetett volna rajta, pedig ő jármulkát hord az iskolában.

De Knight arckifejezése nem változott. Ehelyett olyasmit pillantottam meg, amire eddig nem figyeltem fel: egy újfajta konokságot. Knight életében először állta a pillantásomat. Egy másodpercig azt hittem, mond még valamit, de aztán a szokott módon lesütötte a szemét, és valamit motyogott az orra alatt, amit nem értettem.

– Mit mondott?

– Semmit, uram.

– Biztos benne?

– Egészen biztos, uram.

– Helyes.

Az íróasztalom felé fordultam. A napló elhányódott, de ismerem a fiúkat, és az osztályba lépés pillanatában tudtam volna, ha valamelyikük hiányzik. Mindenesetre elmondtam a névsort – a tanár mantráját –, mert ez mindig lecsillapítja őket.

Később Knightra pillantottam, de ő lehajtotta a fejét, és morcos képén semmi sem utalt lázadásra. Minden visszatért a szokott kerékvágásba. Elmúlt a kis válság.

8

Hosszú ideig törtem a fejemet, hogy találkozzam-e Leonnal. Szerettem volna találkozni vele – mindennél jobban vágytam arra, hogy barátok legyünk bár ezt a határt eddig sosem léptem át, és ezúttal jóval több forgott kockán. De kedveltem Leont – az első pillanattól fogva –, és ez vakmerővé tett. Az iskolámban kínzóim üldözését vonta magára az, aki szóba állt velem. Leon egy másik világban élt. Hosszú haja és levágott nyakkendője ellenére bennfentes volt.

Nem csatlakoztam a terepfutókhoz. Holnap majd hamisítok egy igazolást apám írásával, amiben az áll, hogy futás közben asztmás rohamot kaptam, és megtiltja, hogy a jövőben részt vegyek a futásban.

Nem bántam. Utáltam a sportot. És leginkább Mr. Brayt utáltam a műbarnaságával meg az aranyláncával, ahogy Neander-völgyi humorát csillogtatja talpnyalói körében, és vicceket süt el a gyengék, az esetlenek, a nehezen megszólalók, a hozzám hasonló lúzerek rovására. Ezért St. Oswald-i egyenruhámban elrejtőztem a pavilon mögött, és némi félelemmel vártam a tanítás végét jelző kicsöngetést.

Egyetlen pillantást sem pazaroltak rám, és senki nem vonta kétségbe, hogy jogom van ott lenni. Körülöttem a blézeres-ingujjas, olykor még sportruhában lévő fiúk kocsikba szálltak, krikettütőkben botlottak el, viccelődtek, könyvet és leckét cseréltek. Egy nagydarab, kitörően jókedvűnek tűnő férfi a busznál sorban állókra vigyázott: Mr. Bishop volt az, a fizikatanár, egy idősebb, fekete-vörös talárt viselő férfi pedig a kápolna kapujában állt.

Tudtam, hogy ez Mr. Shakeshafte, az igazgató. Apám nagy tisztelettel emlegette (végtére is tőle kapta az állását). A régi iskolából való, mondogatta apám helyeslően. Kemény, de igazságos. Adja isten, hogy az új ember fele ilyen jó legyen.

Hivatalosan persze nem tudhattam az eseményekről, amelyek az új igazgató kinevezéséhez vezettek. Bizonyos dolgokban apám furcsamód puritánnak bizonyult, és gondolom, azt, hogy ezt megvitassa velem, a St. Oswald iránti lojalitás hiányának tekintette. Néhány újság azonban már kiszimatolta a dolgot, a többit pedig apám és Pepsi beszélgetéséből tudtam: a káros hírverés elkerülése végett a régi igazgató a trimeszter végéig marad – látszólag azért, hogy beiktassa és betanítsa az újat –, majd szép nyugdíjjal távozik, amit az iskolaszék szavazott meg. A St. Oswald gondoskodik az embereiről, és a peren kívüli egyezség következtében a sértett félnek is szép summa üti majd a markát, természetesen annak a hallgatólagos ígéretnek a fejében, hogy a körülményeket sehol sem említi majd.

Következésképpen az iskola kapujában elfoglalt helyemről némi kíváncsisággal vettem szemügyre Mr. Shakeshafte-et. Csontos arcú, hatvan körüli férfi volt, nem olyan testes, mint Mr. Bishop, de a felépítése szintén egy volt rögbijátékoséra emlékeztetett; úgy tornyosult a fiúk fölé, mint egy vízköpő. Apámtól megtudtam, hogy a pálca híve – nagyon helyes, egy kis fegyelemre kell tanítani a fiúkat –, pedig az én iskolámban már évekkel ezelőtt betiltották a használatát. Az olyanok, mint Miss Potts vagy Miss McAuleigh, az empátiás megközelítést részesítették előnyben, minek következtében a kötözködőket és a verekedő huligánokat megkérték, hogy tárják fel érzéseiket, mielőtt egy figyelmeztetéssel elengedték volna őket.

Mr. Bray – aki maga is veterán zsarnok volt – a közvetlen megközelítés hívének számított, akárcsak apám: a panasztevőnek azt tanácsolta, hogy hagyd abba, fiam, a nyafogást, és az isten szerelmére, küzdj férfi módjára. Eltöprengtem a küzdés pontos természetén, ami a régi igazgató kéretlen nyugdíjazásához vezetett, és kíváncsi voltam, vajon miképpen vívták meg a harcot. Még akkor is ezen törtem a fejemet, amikor tíz perccel később Leon megérkezett.

– Szia, Pinchbeck. – Blézerét a vállára vetette, inge kilógott, levágott nyakkendője hetykén meredezett a gallérja alól, mint egy kinyújtott nyelv. – Mit csinálsz?

Nyeltem egyet, és igyekeztem fesztelenül viselkedni.

– Semmi különösebbet. Mi lett Quazzal?

– Pactum factum – vigyorgott Leon. – Pénteken bezárás, ahogy megjósoltam.

– Pech – csóváltam a fejemet. – Miért kaptad?

Lekezelően legyintett.

– Á, nem érdekes. Az alapvető önkifejezésnek hódoltam a padom fedelén. Van kedved bemenni a városba?

Gyors fejszámolást végeztem. Egy órát késhetek: apám még körbejár, ajtókat zár be, összegyűjti a kulcsokat, és öt előtt nem ér haza. Pepsi – ha egyáltalán nálunk van – tévét néz, esetleg vacsorát főz. Régen nem igyekszik a kegyeimet keresni. Szabad voltam.

Próbálják meg elképzelni azt az órát. Leonnak volt egy kis pénze: kávéztunk, fánkot ettünk a vasútállomás melletti kis teázóban, aztán átmentünk a lemezboltba, ahol Leon a „közönséges” jelzővel elvetette zenei ízlésemet, és az olyan zenekarok iránti szeretetének adott hangot, mint amilyen a Stranglers vagy a Squeeze. Volt egy kínos pillanat, amikor iskolámbéli lányok mellett mentünk el, és egy még szörnyűbb, amikor Mr. Bray fehér Caprija megállt a piros lámpánál, mi pedig előtte mentünk át, de hamar rájöttem, hogy St. Oswald-egyenruhámban szinte tényleg láthatatlanná váltam.

Mr. Brayhez néhány másodpercig olyan közel voltam, hogy meg is érinthettem volna. Kíváncsi voltam, mi történne, ha bekopognék az ablakon, és azt mondanám: „Maga egy komplett podex[4] uram.”

A gondolat váratlanul olyan erős nevetésre ingerelt, hogy alig kaptam levegőt.

– Ki az? – kérdezte Leon, aki észrevette, hogy hova figyelek.

– Nem érdekes – legyintettem gyorsan. – Valami pasi.

– Nem az, seggfej, hanem a lány.

– Ja, az! – A lány az anyósülésen ült, és kissé Mr. Bray felé fordult. Ráismertem: Tracey Delacey volt, egy nálam pár évvel idősebb, negyedikes lány, akit újabban bomba nőnek kiáltottak ki. Teniszszoknyát viselt, és magasan felhúzott lábát keresztbe vetette.

– Közönséges – használtam Leon kifejezését.

– Én azért beakasztanék neki egyet – vélekedett Leon.

– Tényleg?

– Ühüm. Te nem?

Traceyre gondoltam, a gubancos hajára és az örökös rágógumiszagára.

– Hát... talán – feleltem nem nagy lelkesedéssel.

Leon elvigyorodott, ahogy a kis kocsi elhúzott.

Barátom az Amadeus-kollégium tagja volt. A szülei – egy egyetemi titkár és egy közalkalmazott – elváltak („nem gáz, duplán kapok zsebpénzt”). Volt egy húga, Charlotte, egy Okos Kapitány nevű kutyája, saját pszichiátere, egy elektromos gitárja, és ahogy én láttam, korlátlan szabadsága.

– A mama szerint meg kell szereznem a patriarchális zsidókeresztény rendszer korlátain kívüli ismereteket is. Nem ért egyet a St. Ozzal, de apa állja a költségeket. Apa különben Etonba járt. Szerinte az állami iskolába járók prolik.

– Igaz – feleltem. Megpróbáltam valami hihető változatot előadni a szüleimről, de nem ment: egyórányi ismeretség alatt ez a fiú máris fontosabb helyet foglalt el a szívemben, mint John és Sharon Snyde valaha is.

Irgalmatlanul találtam hát újra fel őket: anyám meghalt, apám rendőrfelügyelő (ennél fontosabbnak hangzó állást akkoriban nem tudtam volna mondani). Az idő nagy részében apámnál lakom, amúgy meg a nagybátyámnál a városban.

– Év közben írattak be a St. Oswaldba – magyaráztam. – Nem vagyok itt régen.

– Komoly? – bólintott Leon. – Gondoltam, hogy új fiú vagy. Mi lett a másik suliddal? Kirúgtak?

Kedvemre való volt az ötlet.

– Ócska hely volt. Apám kivett.

– Engem kirúgtak az utolsó sulimból – mesélte Leon. – Apa nem látott a méregtől. Három lepedőt kértek, és az első vétségnél kiraktak. Ez aztán a közönséges dolog. Az ember azt gondolná, hogy több erőfeszítést tesznek ennyi pénzért, nem? Különben rosszabbul is járhattunk volna, mint a St. Oz. Kivált, hogy Shakeshafte, a vén kecske lelép...

Kínálkozó esélyt láttam.

– És miért megy el?

Leon szeme vidáman kitágult.

– Te tényleg új vagy! – Halkabban folytatta. – Hadd fogalmazzak úgy: azt hallottam, hogy nem csak a botját rázta...

Azóta persze sok minden megváltozott, még a St. Oswaldban is. Azokban az időkben elég volt pénzt szórni a botrányra, és már híre-hamva sem volt. Ma már nem így van. Nem nyűgöz le bennünket a fényes templomtorony, már látjuk a fényezés alatt a rothadást. És az egész rendkívül ingatag: egyetlen jól elhelyezett kő romba döntheti. Egy kő. Vagy más.

Könnyen azonosulni tudok egy olyan fiúval, mint amilyen Knight. Kicsi, vézna, hebegős, szemlátomást kívülálló. Osztálytársai kiközösítik, de nem vallási, hanem egy sokkal alapvetőbb okból, amin nem tud változtatni: benne van az arca kontúrjában, seszínű, puha hajában, a végtagjai hosszában. A családjának ma talán már van pénze, de nemzedékeken át csontjaiba ivódott a szegénység. Tudom jól. A St. Oswald anyagi nehézségek idején vonakodva bár, elfogadja a hozzá hasonlókat, de egy Knighthoz hasonló fiú soha nem illeszkedik be. Neve sosem kerül fel a dicsőségtáblára. A tanárok rendszeresen elfelejtik a nevét. Nem választják be a csapatba. Az elfogadtatásra tett kísérletei rendre katasztrofálisan végződnek. A szemében tükröződő pillantást jól ismerem: egy olyan fiú óvatos, rosszalló tekintete ez, aki régen nem próbálja már elfogadtatni magát. Nem maradt számára más, csak a gyűlölet.

Természetesen azonnal megtudtam, ami Straitley és közte történt. A St. Oswaldban gyorsan terjednek a hírek: egy napon belül minden eset kitudódik. A mai nap a szokottnál is rosszabbul alakult Colin Knight számára: beiratkozáskor összekülönbözött Straitleyvel, a szünetben Robbie Roachnál került bajba egy eltűnt házi feladat miatt, aztán az ebédnél összeverekedett a szintén 3S-es Jacksonnal, aminek a végén Jacksont törött orral küldték haza, Knightot pedig egy hétre felfüggesztették.

A pályán felügyeltem, amikor ez történt. Láttam Knightot a narancssárga védőruhájában, ahogy rosszkedvűen szedte a szemetet a rózsaágyásokból. Okos és kegyetlen büntetés, sokkal megalázóbb, mint az intő vagy a bezárás. Ha jól tudom, csak Roy Straitley alkalmazza. Ugyanaz az overall van rajta, amit apám is hordott, és amit most a félnótás Jimmy hord: nagy, élénk narancssárga, és a pálya másik végéből is jól látszik. Aki ilyet visel, könnyű céltábla.

Knight sikertelenül próbált elbújni az épület kiszögellése mögé, egy csapat kisebb fiú éppen ott verődött össze, és csúfolni kezdték – kis papírfecniket mutogattak, amik fölött elsiklott. Jackson, egy kis termetű, agresszív fiú, aki tudja, hogy csak egy olyan lúzer jelenléte, mint a Knighté akadályozhatja meg, hogy kötözködjenek vele, néhány harmadikossal a közelben lógott. Pat Bishop tartott ügyeletet, de hallótávolságon kívül, fiúk körében, a krikettpálya másik végében. Roach, a történelemtanár is felvigyázott, de jobban érdekelte, hogy néhány ötödikessel beszélgessen, mint az, hogy rendet teremtsen. Odamentem Knighthoz.

– Nem lehet nagy mulatság – jegyeztem meg.

Morcosan rázta a fejét. Az arca sárgásan, betegesen sápadt volt, csak két vörös folt égett az arccsontján, Jackson, aki engem figyelt, elszakadt a csoportjától, és óvatosan közelebb araszolt. Láttam, ahogy a tekintetével méreget, hogy kiderítse, mekkora fenyegetést jelentek. A sakál is így szokta becserkészni a haldokló állatot.

– Betársulsz? – kérdeztem éles hangon, mire Jackson visszanyargalt a társaihoz.

Knight lopva és hálásan rám nézett.

– Nem igazság – mondta halkan. – Mindig pikkelnek rám. Együtt érzően bólintottam.

– Tudom.

– Igen?

– Hát persze – mondtam csendesen. – Figyeltem.

Knight rám nézett. A szeme égett, pillantása sötét és lehetetlenül reménykedő volt.

– Nézd, Colin. Nem ez a neved?

Bólintott.

– Vissza kell vágnod, Colin. Ne légy áldozat. Fizettesd meg velük.

– Fizettessem meg? – kérdezte ijedten.

– Miért ne?

– De hát akkor bajba kerülök.

– Most nem vagy bajban?

Rám nézett.

– Akkor meg mit veszíthetsz?

Megszólalt a szünet végét jelző csengő, és nem volt időm mást mondani, de nem is kellett: a magot már elültettem. Knight reménykedő pillantása kísért, amikor átmentem az iskolaudvaron, és ebédnél a szót tett követte: Jackson a földön, Knight rajta, Roach feléjük rohant, nyakába akasztott sípja a mellén ugrált, a többiek tátott szájjal csodálkoztak, hogy az áldozat végre visszaütött.

Tudják, szövetségesekre van szükségem. Nem a kollégáim között, hanem a St. Oswald alsóbb rétegeiben. Az alapnál támadok, és a fej végül legurul. Némi szánalmat érzek a gyanútlan Knight iránt, akit fel kell áldoznom, de nem szabad elfelejtenem, hogy semmilyen háborút nem vívhatunk meg áldozatok nélkül, és ha minden a terv szerint alakul, akkor még több is lesz, mielőtt a St. Oswald összezúzott bálványok és széttört álmok robaja közepette összeomlik.

HUSZÁR

1

St. Oswald Fiúgimnázium, szeptember 9-e, csütörtök

Ma reggel az osztály szokatlan csendben volt, míg egy darab papírra írtam a hiányzókat (a napló még nem került elő): Jackson otthon maradt, Knightot felfüggesztették, és három másik neve is összefonódott azzal a dologgal, ami igen gyorsan, igen zavaros üggyé fejlődött.

Természetesen Jackson apja tett panaszt, és persze Knighté is: elmondása szerint fia csak az elviselhetetlen provokációra reagált, amire – a fiú szerint – az osztály instruktortanára bujtogatta fia társait.

Az igazgató – akit megrázott a tandíjemelés miatti sok reklamáció – erőtlenül válaszolt a panaszra; megígérte, hogy kivizsgálja az ügyet, minek következtében Sutcliff, McNair és Allen-Jones a latinórám jelentős részében Pat Bishop irodája előtt álldogált, miután Knight legfőbb kínzóiként nevezték meg őket, engem pedig dr. Devine-nal magához hívatott az igazgató, hogy egy számomra megfelelő pillanatban magyarázzam meg a helyzetet.

Természetesen elengedtem a fülem mellett. Van, aki tanít, a kötelességét teljesíti, dolgozatokat javít, arról már nem is beszélve, hogy ki kellene ürítenem az irattartó szekrényeket az új német szakos irodában, amint arra dr. Devine-t is emlékeztettem, amikor átadta az üzenetet.

Mégis bosszantott az igazgató indokolatlan beavatkozása; itt ugyanis belügyről volt szó, amit az osztályfőnök is megoldhat, és neki is kellene megoldania. Isten mentsen egy olyan vezetőtől, akinek túl sok a szabad ideje; ha egy igazgató beavatkozik a fegyelmezési kérdésekbe, az katasztrofális eredményhez vezethet.

Lényegében Allen-Jones is így fogalmazott ebédidőben.

– Csak cikiztük – magyarázta zavartan. – Egy kicsit talán túl messzire mentünk. Tudja, hogy van ez.

Tudtam. Bishop is. De azzal is tisztában voltam, hogy az igazgató nem tudja. Tíz az egyhez, hogy valami összeesküvést szimatol a háttérben. Heteken át tartó telefonálgatást, szülőknek írt leveleket, sokszoros bezárást, felfüggesztést és adminisztratív bosszúságokat látok előre, amíg ezt az ügyet végre nyugvópontra lehet juttatni. A dolog felettébb bosszantó: Sutcliffnak ösztöndíja van, amit komoly fegyelemsértés esetén vissza lehet vonni, McNair apja veszekedős természet, aki nem fogja szelíden tűrni a felfüggesztést, és idősebb Allen-Jones katonaember, akinek eszes, lázadó természetű fiával kapcsolatos elkeseredése gyakran csúcsosodik ki erőszakban.

Ha rám marad a helyzet megoldása, gyorsan és hatékonyan bánok el a vétkesekkel, és akkor nem lett volna szükség szülői közbelépésre – mert bár a fiúkra hallgatni is elég rossz dolog –, de a szülőkre hallgatni egyenesen végzetes. Most azonban már késő. Rosszkedvűen ereszkedtem le a tanáriba, és amikor az a hülye Meek nekem jött az ajtóban, és majdnem feldöntött, igen erős jelzőt repítettem utána.

– Az ördögbe is, ki paprikázta így fel? – kérdezte Jeff Light, a testneveléstanár, a Mirror alatt elnyúlva.

Odanéztem: Az ablaktól a harmadik szék, az óra alatt. Tudom, hogy butaság, de a Tweedzakós őrzi a területét, és a körülmények következtében máris túlléptem a tűréshatárt. Természetesen nem vártam el, hogy a friss húsok tudják, de Pearman és Roach is itt volt – éppen kávéztak –, Kitty Teague nem messze könyveket osztályozott, McDonaugh pedig a szokott helyén olvasott. Mind a négyen úgy néztek Lightra, mintha kiömlött volna valami, amit elfelejtettek feltörölni.

Roach segítőkészen köhögött.

– Attól tartok, hogy Roy helyén ülsz – mondta.

Light vállat vont, de nem mozdult. Easy, a hirtelenszőke földrajzos, hideg rizspudingot evett mellette dobozból. Keane, a reménybeli regényíró, kinézett az ablakon, amelyen át látni lehetett Pat Bishopot, ahogy a futópályán magányosan a köröket rója.

– De komolyan, haver – erősködött Roach. – Mindig ott ül. Gyakorlatilag örökös jogot váltott rá.

Light kinyújtotta végtelenül hosszú lábát, amivel kiérdemelt egy tüzes pillantást Isabelle Tapitól, aki a joghurtsarokban ült.

– Latin, ugye? – kérdezte Light. – Tógás buzik. Mennyivel többet ér egy terepfutás!

– Ecce, stercus pro cerebro habes – válaszoltam, amire McDonaugh a homlokát ráncolta, Pearman pedig szórakozottan bólintott, mintha olyan idézetet hallott volna, amit homályosan ismer valahonnan. Penny Nation szánakozó mosolyt vetett rám, és megpaskolta a maga melletti helyet.

– Semmi gond – mondtam. – Úgysem akarok maradni. – Isten ments, hogy ennyire elkeseredett legyek. Inkább feltettem a teavizet, és kinyitottam a mosogató feletti szekrényt, hogy megkeressem a bögrémet.

Egy tanár személyiségéről sokat elárul a bögréje: Geoffnak és Pennynek ikerbögréi vannak, amin a CAPITΑΙΝΕ és a SOUS-FIFRE felirat áll. Roachnak Homer Simpsonja, Grachvogelnek X-aktás bögréje van. Hillary Monument marcona külsejét naponta hazudtolja meg egy nagy korsó, amelyen reszketeg gyerekírással ez áll: A VILÁG LEGJOBB NAGYPAPÁJA. Pearman egy párizsi utazása alatt vette a magáét, és Jacques Prévert költőt festették rá, amint éppen cigarettázik. Dr. Devine megveti a szerény és pórias bögrét, és az igazgató porcelánkészletéből iszik, noha ebben a kiváltságban csak a látogatók, a magasabb beosztású Öltönyösök és maga az igazgató részesülnek. Bishop, aki mindig is népszerű volt a fiúk körében, minden évben más rajzfilmfigurás bögréből iszik (az idén Maci Laci van soron: az osztályától kapta).

Az enyém egy St. Oswald-i jubileumi bögre; 1990-es, számozott példány. Eric Scoonesnak is van egy, valamint a régi gárda több tagjának, de az enyémnek csorba a füle, hogy meg tudjam a többitől különböztetni. Annak a bögrének a hozadékából építettük az új sportpavilont, és én büszkén fogom a magamét. Vagyis inkább fognám, ha megtalálnám.

– A fenébe. Előbb a napló, most meg a bögre.

– Vedd el az enyémet – ajánlotta McDonaugh (Charles és Diana, kissé csorbán).

– Nem ez a lényeg.

És valóban nem ez. A tanár bögréjét elvenni a megszokott helyéről éppolyan sötét dolog, mint a székét elfoglalni. A szék, az iroda, az osztályterem és most a bögre. Határozottan ostromlott várnak kezdtem érezni magam.

Keane csúfondáros pillantást vetett rám, ahogy teát töltöttem egy másik bögrébe.

– Jó érzés tudni, hogy nem csak nekem van rossz napom – jegyezte meg.

– Valóban?

– Ma kitöltötték mindkét üres órámat. Az 5G-vel, Bob Strange angolirodalom-osztályával.

Jaj! Mindenki tudja, hogy Mr. Strange-nek rengeteg a dolga: harmadigazgató, az órarendért is ő felelős, és az évek során kurzusok, kötelezettségek, megbeszélések, adminisztratív időszakok és egyéb nélkülözhetetlen dolgok rendszerét alakította ki, amitől szinte semmi ideje sem marad a tényleges kapcsolatra a diákokkal. De Keane elég ügyesnek tűnt – végtére is túlélte a Sunnybank Parkot –, és láttam már erős embereket, akikből kocsonyát csináltak azok az ötödikesek.

– Megleszek – nyugtatott meg Keane, amikor illő együttérzésemről biztosítottam. – Egyébként is jó anyag a könyvemhez.

Á, igen, a könyv!

– Fő, hogy segítsen túlélni a napot – jegyeztem meg, és közben azon tűnődtem, vajon komolyan mondja-e. Keane-ben van egy kis csöndes jó kedély, a felkapaszkodottak árnyalatnyi elbizakodottsága, ami miatt valahogy mindent megkérdőjelezek, amit csak mond. Így is sokkal jobban kedvelem, mint az izmos Lightot, a talpnyaló Easyt, vagy a félős Meeket.

– Apropó, dr. Devine kereste – mondta Keane. – Valami iratszekrények ügyében.

– Helyes. – Aznap ez volt a legjobb hír, bár a 3S-sel történt csetepaté után még a németcukkolás is vesztett az izgalmából.

– Megkérte Jimmyt, hogy tegye ki őket az udvarra – folytatta Keane. – Amint lehet, szabaduljon meg tőlük.

– Micsoda?

– Azt hiszem, azt mondta, hogy gátolják az átjárást. Emlegetett valamit az egészséggel meg a biztonsággal kapcsolatosan.

Átkozódni kezdtem. Savanyúszőlő nagyon akarhatta a szobámat. Az egészségügyi és biztonsági manőver olyasmi, aminek a szintjére csak kevesen süllyedünk. Felhajtottam a teámat, és céltudatos léptekkel elindultam a volt klasszika-filológiai szoba felé, ahol csak Jimmyt találtam, aki csavarhúzóval a kezében valami elektromos berendezést szerelt az ajtóra.

– Jelzőcsengő, főnök – magyarázta, amikor meglepetésemet észrevette. – Hogy dr. Devine tudja, ha valaki be akar jönni.

– Értem. – Az én időmben egyszerűen kopogtunk.

De Jimmy láthatóan örült neki.

– Ha piros fényt lát, dr. Devine-nál van valaki – folytatta. – És ha zöldet, akkor beengedi a távnyitóval.

– És ha sárgát?

Jimmy a homlokát ráncolta.

– Ha sárgát – szólalt meg kis szünet után –, akkor dr. Devine kiszól, hogy megtudja, ki keresi – újabb szünet és homlokráncolás –, és ha fontos az illető, akkor beengedi!

– Felettébb teuton magatartás – nyomakodtam be mellette az ajtón.

Bent szembeszökő és visszataszító rend uralkodott. Új szekrények – színekkel jelöltek –, egy csinos vízhűtő berendezés, egy nagy mahagóni íróasztal, rajta számítógép, egy vadonatúj és tiszta itatós és Mrs. Savanyúszőlő bekeretezett fényképe. Kitisztították a szőnyeget, a liliomfélék családjába tartozó növényeimet – amelyek az aszály és az elhanyagolás poros, sebhelyes veteránjai voltak – szépen kiebrudalták, a falra egy pedáns TILOS A DOHÁNYZÁS táblát és egy laminált órarendet akasztottak, a tanszaki megbeszélésekkel, kötelezettségekkel, klubokkal és munkacsoportokkal.

Nem tudtam megszólalni. Legalábbis egyelőre.

– Nálam van a holmija, főnök – szólalt meg Jimmy. – Felhozzam magának?

Minek törjem magam? Tudtam, hogy mikor kell bedobni a törölközőt. Visszakullogtam a tanáriba, hogy bánatomat teába fojtsam.

2

A következő hetekben elmélyült a barátságom Leonnal. Nem járt akkora kockázattal, mint gondolná az ember, részben azért, mert más-más kollégiumhoz tartoztunk – ő az Amadeushoz, én pedig azt állítottam, hogy a Birkby tagja vagyok és más-más évfolyamba jártunk. Reggelente találkoztunk –, olyankor a ruhámon a St. Oswald egyenruháját viseltem, és kicsit elkéstem az iskolából, amit találékony mentségekkel palástoltam.

Nem jártam sportolni – az asztma nagyon jól bevált –, a szüneteket és az ebédidőt a St. Oswald területén töltöttem. Már kezdtem magam igazi ozzie-nak tartani: Leon révén megismertem az ügyeletes tanárokat, a pletykákat, a helyi zsargont. Vele jártam könyvtárba, sakkozni, vele ültem a szögletes udvar padján, mint a többi fiú. Mellette odatartoztam.

Ha Leon népszerűbb és barátkozóbb természetű fiú, talán lebuktam volna, de hamarosan rájöttem, hogy ő is aszociális, bár velem ellentétben önként és nem szükségből távolságtartó. A Sunnybank Park egy hét alatt kivégezte volna, de a St. Oswald mindennél többre tartja az intelligenciát, és Leon elég okos volt, hogy hasznára fordítsa az övét. A tanárokkal udvariasan és tiszteletteljesen viselkedett – legalábbis a jelenlétükben –, és úgy találtam, hogy baj esetén ez óriási előnyt jelent, baj pedig bőven akadt. Ahol csak megfordult, Leon mintha kereste volna a bajt; a specialitása az otromba tréfa, az apró, szellemes bosszú, az álcázott ellenkezés volt. Ritkán kapták rajta. Ha én Knight voltam, akkor ő Allen-Jones – a sármőr, a szélhámos, a felelősségre vonást elkerülő lázadó. És mégis kedvelt engem. És mégis barátok voltunk.

Leon szórakoztatására történeteket találtam ki az előző iskolámról, és olyan szerepben mutatkoztam, amit érzésem szerint elvárt tőlem. Időnként becsempésztem másik életem szereplőit: Miss Pottsot, Miss McAuleigh-t, Mr. Brayt. Brayről őszinte gyűlölettel beszéltem, mert eszembe jutott gúnyos csipkelődése és pózolása, s Leon olyan figyelmesen hallgatott, amiből érzésem szerint hiányzott a szánalom.

– Kár, hogy nem tudtál bosszút állni rajta – jegyezte meg egyszer. – Nem tudtál hasonlóképpen visszavágni.

– Mire gondolsz? – kérdeztem. – Vudura?

– Nem – felelte elgondolkodva. – Nem egészen.

Akkor már vagy egy hónapja ismertem Leont. Éreztük a nyári trimeszter végét, a frissen nyírt fű és a szabadság illatát. Még egy hónap, és vége a tanításnak (nyolc és fél hét korlátlan, hihetetlen időszak következik), és nem kell már egyenruhát cserélnem, veszélyes iskolakerülésre vagy szülői igazolások hamisítására vetemednem, nem kell már ürügyet keresnem.

Már terveket szőttünk Leonnal a szünidőre: mozi, séta az erdőben, kirándulások a városba. Már túlestem a Sunnybank Park-i vizsgákon (már amilyen vizsgákat ott tartottak). Az órák semmitmondóak, a fegyelem laza volt. A tanárok némelyike már fel is hagyott a tanítással, és a wimbledoni tenisz-bajnokságot néztük a tévében, a többiek meg sokszor játékkal és magántanulással töltötték ki az időt. Még sosem lehetett ilyen könnyen Ozba szökni. Életem legboldogabb időszaka volt.

De aztán bekövetkezett a szerencsétlenség. Nem volt törvényszerű: egy ostoba véletlen, semmi több. De szétzúzta a világomat, elnyeléssel fenyegetett mindent, amiben valaha reménykedtem, és az oka Mr. Bray, a testnevelés tanár volt.

A nagy izgalomban csaknem megfeledkeztem Mr. Brayről. Már rég nem jártam az óráira – sosem voltam különösebben ügyes –, és úgy véltem, nem tűnik fel a távollétem. Ha ő nincs, a tornaóra akkor is hetente ismétlődő gyötrelem lett volna – a zuhany alá hajított ruhámmal, a sportfelszerelésemmel, amit eldugtak vagy elloptak, összetört szemüvegemmel és nevetéssel vagy megvetéssel fogadott langymeleg igyekezetemmel.

Bray azonban maga uszította társaimat a gúnyhadjáratokra, amikor többször is „bemutatóra” szúrt ki, amelynek során minden testi fogyatékosságomra kíméletlen pontossággal hívta fel a figyelmet.

A lábam túl vékony volt, a térdem göbös, és amikor az iskolától kellett sportfelszerelést kölcsönöznöm (az enyém túl gyakran „tűnt el”, és apám nem volt hajlandó újat venni), Bray egy hatalmas méretű, flanelsortot adott, ami nevetségesen libegett rajtam futás közben. Erről kaptam a „Vihargatyás” gúnynevet.

Bray csodálói ezt hallatlanul mulatságosnak találták, és így Vihargatyás maradtam. Mindez azt az általános tévhitet ébresztette a többiekben, hogy szellentési problémákkal küszködöm, ezért Szemüveg Snyde-ból Szagos Snyde lettem, és naponta főtt babos viccek céltáblája voltam, az osztály meccsein pedig (ahol mindig engem választottak ki utoljára), Bray ezt kiabálta a többi játékosnak: Vigyázat, emberek! Snyde megint babot evett!

Mint említettem, nem jelentettem veszteséget, ami a tantárgyat, vagy – mint hittem – a tanárt illette. De figyelmen kívül hagytam Bray veleszületett rosszindulatát. Nem érte be azzal, hogy maga köré gyűjtötte csodálói és talpnyalói kis klikkjét. Nem volt elég, hogy a lányokat bámulta (és a „bemutató” alkalmával néha gyorsan végig is tapogatta őket), vagy hogy megalázta a fiúkat a durva humorával. Minden előadó közönségre áhítozik, de Braynek többre volt szüksége. Bray áldozatra vágyott.

Már négy tornaórát hagytam ki. Elképzeltem, miket mondhat:

Hé, srácok, hol van Vihargatyás?

Nemt’om, uram. A könyvtárban, uram. A klotyón, uram. Felmentést kapott, uram. Asztma, uram.

Sokkal inkább Faszma.

Végül bizonyosan elfelejtették volna. Bray talált volna magának egy másik céltáblát; bőven akadt, akiből válogathatott. A kövér Peggy Johnsen, a pattanásos Harold Mann, a kerekképű Lucy Robbins vagy Jeffrey Stuarts, aki úgy futott, mint egy lány. Végül kipécézte volna valamelyiküket; tudták jól, mi fenyegeti őket – láttam, ahogy egyre ellenségesebben lesnek a tanteremben vagy a sorakozó alkalmával: gyűlöltek, hogy elmenekültem.

Ők, a lúzerek, nem hagyták a dolgot elaludni, ők tartották fenn a Vihargatyás vicceket, akik folyton a babon meg az asztmán hárfáztak, amíg a nélkülem tartott órák torz emberek cirkuszi felvonultatása nem lett, csak éppen szörnyszülött nélkül, és Mr. Bray gyanúja végül feltámadt.

Nem tudom, hol vett észre. Talán figyelt, amikor elosontam a könyvtárból. Óvatlan lettem, Leon töltötte ki az életemet, és Bray meg a társasága hozzá képest csak árnyak voltak. Mindenesetre másnap reggel a kapuban várt (később tudtam meg, hogy felügyeletet cserélt egy másik tanárral, hogy elcsíphessen).

– Hohó! Ahhoz képest, hogy olyan szörnyű asztmád van, nagyon is hajt a bab – mondta, amikor a későn jövőknek nyitva hagyott ajtón berohantam.

Rábámultam, a lábam a földbe gyökerezett a félelemtől. Gonoszul vigyorgott, mint egy emberáldozatot bemutató szekta bronz totemje.

– Nos? Lenyelted a nyelvedet?

– Elkéstem, uram – dadogtam, hogy időt nyerjek. – Apám... – Éreztem a megvetését, ahogy fölém tornyosult.

– Talán az apád többet is mondhatna erről a te híres asztmádról – dörögte. – Gondnok a magángimnáziumban, nem? Időnként megfordul a helyi kricsmiben.

Alig kaptam levegőt. Egy pillanatig tényleg azt hittem, hogy asztmám van, a tüdőm majd’ szétpattant a rettegéstől. És reméltem, hogy így lesz, mert a halál sokkal kívánatosabb volt, mint minden más lehetőség.

Bray ezt látta rajtam, és a mosolya megkeményedett.

– Ma este tanítás után várj meg az öltözőnél – parancsolt rám. – És nehogy elkéss.

A napot a rettegés ködében töltöttem. Elkapott a hasmenés, képtelen voltam koncentrálni, nem a megfelelő osztályterembe mentem, nem bírtam egy falatot sem ebédelni. A délutáni szünetben már olyan pánikban voltam, hogy Miss Potts, a gyakorló tanár észrevette, és rákérdezett.

– Semmi baj, kisasszony – feleltem kétségbeesetten, mert nem akartam még jobban magamra vonni a figyelmet. – Csak egy kis fejfájás.

– Annál azért többről lehet szó – mondta, és közelebb lépett. – Hiszen nagyon sápadt vagy...

– Semmiség, kisasszony. Komolyan.

– Nem ártana hazamenned. Lehet, hogy bujkál benned valami.

– Nem! – A hangom akaratlanul is élesebb lett. Ha hazaküld, ezerszer rosszabb helyzetbe kerülök: ha nem jelenek meg, Bray beszél az apámmal, és oda minden lehetőség, hogy elkerüljem a lelepleződést.

Miss Potts a homlokát ráncolta.

– Nézz rám. Valami baj van?

Némán csóváltam a fejemet. Miss Potts csak gyakorló tanár volt, nem sokkal idősebb apám barátnőjénél. Szerette a népszerűséget, szeretett fontoskodni: az osztályomban az egyik lány, Wendy Lövell ebédnél mindig szándékosan kidobta a taccsot, és amikor Miss Potts rájött, felhívta a táplálkozási zavarok segélyvonalát.

Gyakran emlegette a szexuális tudatosságot, nagyon értett a faji diszkriminációhoz, tanfolyamra járt, ahol önérvényesítéssel, iskolai kötözködőkkel és drogokkal foglalkoztak. Éreztem, hogy Miss Potts az okot keresi, de tudtam, hogy csak a trimeszter végéig van az iskolánkban, és pár hét múlva már nem lesz velünk.

– Kérem, kisasszony – suttogtam.

– Ugyan már, kedvesem – próbált hízelegni. – Nekem igazán elmondhatod.

A titok – mint minden titok – egyszerű volt. Az olyan helyeknek, mint a St. Oswald – és bizonyos fokig még a Sunnybank Park is –, saját biztonsági rendszerük van, amelyet nem füstriasztók vagy rejtett kamerák képviselnek, hanem a blöff vastag rétege.

Senki sem száll szembe egy tanárral, eszébe sem jut senkinek, hogy az iskola ellen forduljon. Hogy miért? A tekintély előtti ösztönös meghunyászkodás, a félelem miatt, ami messze túlszárnyalja a leleplezéstől való rettegést. A tanár mindig „uram” a diákjai előtt, még felnőttként is rá kell jönnünk, hogy működnek a régi reflexek, csak kis időre eltompultak, de a megfelelő parancsszóra előbukkannak. Ki merné színvallásra kényszeríteni? Ki? Elképzelhetetlen volt.

De a kétségbeesés merésszé tett: az egyik oldalon ott volt a St. Oswald, Leon, minden, ami után sóvárogtam, minden, amit felépítettem. A másikon Mr. Bray, aki úgy tornyosult fölém, mint Isten igéje. Merem-e? Véghez tudom-e vinni?

– Ugyan, kedvesem – unszolt Miss Potts, aki látta a kínálkozó esélyt. – Nekem elmondhatod. Nem adom tovább senkinek.

Úgy tettem, mintha haboznék, aztán halkan megszólaltam.

– Mr. Bray – leheltem, és a szemébe néztem. – Mr. Bray és Tracey Delacey.

3

St. Oswald Fiúgimnázium, szeptember 10-e, péntek

Hosszú volt az első hét. Mindig az, de az idén kivált az ostoba szezon kezdődött korán. Anderton-Pullitt nem jött ma iskolába (az anyja szerint az allergiája miatt), de Knight és Jackson már részt vett az órán; Jacksonnak tekintélyes monoklija van, ami jól illik az eltört orrához, McNair, Sutcliff és Allen-Jones intőt kapott magatartásból (Allen-Jones arcán véraláfutás van, ami határozottan négy ujj lenyomatát mutatja – ezt szerinte futballozás közben szerezte).

Meek átvette a Földrajzi Társaság vezetését, ami Bob Strange-nek köszönhetően most hetente tart összejövetelt a termemben, Bishop egy túl heves futás közben megsértette az Achilles-inát, Isabelle Tapit egyre gyakrabban lehet látni a testnevelés szak előtt különféle merész szoknyákban, dr. Devine-nak a klasszika-filológiai szoba megszállása terén elért előretörése némileg megtorpant a burkolat mögött felfedezett egértanyának köszönhetően, a bögrém és a napló azóta sem került elő, amivel kiérdemeltem Marlene rosszallását, és amikor csütörtökön ebéd után visszamentem a szobámba, felfedeztem, hogy a kedvenc tollam – egy zöld, aranyhegyű Parker – eltűnt az íróasztalfiókomból.

Ez utóbbi elvesztése bosszantott fel igazán. Először is azért, mert csak talán egy félórára hagytam el a szobámat, és ami még lényegesebb, hogy ebédidőben történt, amiből azt szűrtem le, hogy a tolvaj az osztályomból való. A saját 3S-esem: jó fiúk, vagy eddig annak hittem őket. Hűek hozzám. Jeff Light volt a folyosón az ügyeletes, és merő véletlenségből Isabelle Tapi, de (ez nem lep meg) egyikük sem látott szokatlan látogatókat ebédidőben az 59-es terem környékén.

Délután megemlítettem a 3S-nek is a toll eltűnését, remélve, hogy valaki csak kölcsönvette, és elfelejtette visszaadni, de a fiúk üres tekintettel bámultak rám.

– Micsoda? Senki sem látta? Tayler? Jackson?

– Semmit, uram. Nem, uram.

– Pryce? Pink? Sutcliff?

– Nem, uram.

– Knight?

Knight gúnyos vigyorral elfordult.

...Knight?

Egy papírlapra írtam fel a hiányzókat, aztán elküldtem a fiúkat. Most már kifejezetten kényelmetlenül éreztem magam. Fájt, hogy erre kényszerülök, de csak egy módon deríthettem ki, hogy ki a tettes: ha átkutatom a fiúk szekrényét. Úgy esett, hogy szabad volt a délutánom, így fogtam az álkulcsot és a lapot, amire felírtam a szekrények számát, Meeket az 59-ben hagytam egy kis csoport hatodikossal, akik valószínűleg nem okoznak felfordulást, és a középső folyosón elindultam a harmadikos szekrények felé.

Abécésorrendben kutattam át őket. Nem kapkodtam. Külön figyelmet fordítottam a tolltartókra, de semmit sem találtam, csak fél karton cigarettát Allen-Jones szekrényében, a Jacksonéban pedig egy szexmagazint.

A Knighté került sorra: szinte robbanásig megtöltötték a papírok, könyvek és más szemét. Két könyv közül egy számológépnek tűnő ezüsttok csúszott ki. Kinyitottam, de nem volt benne a toll. A következő szekrény a Lemoné volt, majd a Niué, Pinké és Anderton-Pullitté következett (tele volt a mindent felemésztő szenvedélyéről, az első világháborús repülőgépekről szóló könyvekkel). Végignéztem az összes szekrényt, találtam egy tiltott kártyapaklit és egy-két meztelen nős naptárat, de egyetlen Parker tollat sem.

Egy órát töltöttem az öltözőben; addigra már kicsengettek, és a folyosó megtelt diákokkal, de szerencsére egyik sem kereste fel a szekrényét.

Bosszúsabban távoztam, mint ahogy érkeztem: nem annyira a toll elvesztése izgatott – hisz végül is pótolni lehet –, hanem az, hogy a fiúkban lelt örömömet elrontotta ez az incidens, és amíg nem sikerül a tolvaj kilétét kiderítenem, egyikükben sem bízhatom.

Most voltam tanítás utáni felügyeletre beosztva: nekem kellett figyelnem a busznál sorban állókat. Meek a főudvaron volt, a távozó fiúk tömegéből alig látszott ki, Monument pedig a kápolna lépcsőjén állt, és a magasból kísérte figyelemmel a fejleményeket.

– Viszlát, uram! Kellemes hétvégét! – McNair nyakkendője félárbocon lógott, az inge kicsüngött a nadrágjából. Allen-Jonesszal rohant el mellettem; Allen-Jones úgy futott, mintha veszélyben volna az élete.

– Lassabban – szóltam rájuk. – Még kitöritek a nyakatokat.

– Elnézést, uram – kiáltotta Allen-Jones, de nem fogta vissza magát.

Mosolyognom kellett. Emlékszem, hogy én is így futottam, talán még nem is olyan régen, amikor a hétvégék olyan hosszúnak tűntek, mint a sportpályák. Mostanában egy szemvillanás alatt végük, a napok, a hetek és a hónapok mind eltűnnek a bűvész cilinderében. Mindazonáltal felmerült bennem: vajon miért futnak mindig a fiúk? És mikor hagytam abba a futást?

– Mr. Straitley!

Akkora volt a zaj, hogy nem is hallottam, amikor az új igazgató mögém lépett. Még péntek délután is makulátlanul festett: fehér ing, szürke öltöny, megkötött és illő szögben mellére simuló nyakkendő.

– Igazgató úr.

Bosszantja, ha igazgató úrnak szólítják. Arra emlékezteti, hogy a St. Oswald történetében se nem egyedülálló jelenség, se nem pótolhatatlan.

– Nem az ön osztályából futott erre egy fiú, akinek kilógott az inge?

– Bizonyára nem – hazudtam. Az új igazgató a hivatalnok erős kötődésével ragaszkodik az ingekhez, zoknikhoz és más egyenruhakellékekhez. Szkeptikusan fogadta a válaszomat.

– Úgy tapasztaltam a héten, hogy nem fordítanak elég gondot az egyenruhával kapcsolatos előírásokra. Remélem, sikerül megértetnie a fiúkkal, az iskola kapuján túl is fontos, hogy jó benyomást keltsenek.

– Természetesen, igazgató úr.

A küszöbönálló iskolai ellenőrzést tekintve a Jó Benyomás az új igazgató legfőbb prioritásai közé emelkedett. A Henrik király gimnázium szigorú öltözködési előírásokkal büszkélkedik; nyáron még szalmakalap, a kápolna kórusának kötelező cilinder is dukál, ami az igazgató szerint emeli a szövetségben elfoglalt kiemelkedő helyüket. Saját tintafoltos mihasznáim kevésbé hízelgő képet alkotnak vetélytársaikról, vagy más néven a Henriettákról, ahogy a St. Oswaldba járók hagyományosan nevezik őket, amit – bevallom – nem kevés együttérzéssel fogadok. A szabászati lázadás egyfajta beavatási szertartás, és az iskola diákjai – köztük is elsősorban a 3S – kihúzott inggel, levágott nyakkendővel és a bomlasztást elősegítő zoknival adnak hangot tiltakozásuknak.

Megpróbáltam mindezt megvilágítani az új igazgató előtt, de közlésemet olyan borzadályról árulkodó tekintettel fogadta, hogy azt kívántam, bárcsak ne szóltam volna.

– Zoknival, Mr. Straitley? – kérdezte olyan hangon, mintha valami új és eddig még álmában sem hallott perverzióról tájékoztattam volna.

– Nos, igen – bólintottam. – Tudja: Homer Simpson, South Park, Scooby-Doo.

– De hiszen nálunk előírás szerinti zoknit hordanak! – mondta az igazgató. – Vádliközépig érő, szürke alapon sárga-fekete csíkos gyapjúzoknit. Az iskola boltjában nyolc font kilencvenkilenc egy pár ára.

Tehetetlenül vontam vállat. Tizenöt éve igazgató a St. Oswaldban, és még mindig nem vette észre, hogy senki – senki! – sem viseli az előírt zoknit.

– Nos, elvárom, hogy ennek gátat vessen – jelentette ki láthatóan idegesen az igazgató. – Minden fiúnak egyenruhát kell viselnie! Mindig hiánytalan egyenruhát! Okvetlen szétküldök ezzel kapcsolatban egy emlékeztetőt.

Kíváncsi voltam, vajon gyerekkorában az igazgató is hiánytalan egyenruhát viselt-e mindig. Megpróbáltam elképzelni, és nagy elszörnyedéssel állapítottam meg, hogy sikerül. Felsóhajtottam.

– Fac ut vivas, igazgató úr.

– Hogyan?

– Feltétlenül, igazgató úr.

– Az emlékeztetőről jut eszembe... A titkárnőm három e mailt is küldött ma önnek, hogy az irodámban várom.

– Valóban, igazgató úr?

– Igen, Mr. Straitley – felelte jeges hangon. – Panasz érkezett hozzánk.

Természetesen Knighttól. Vagyis inkább Knight anyjától, egy szalmaszőke, meghatározhatatlan korú és szeszélyes természetű asszonytól, aki jelentős tartásdíjjal s ennek következtében bőséges szabadidővel volt megáldva ahhoz, hogy trimeszterenként valamiért panaszt emeljen. Ezúttal az adta az alapot, hogy zsidó mivolta miatt nyomom el a fiát.

– Az antiszemitizmus igen súlyos vád – prédikált az igazgató. – Ügyfeleink... mármint a szülők huszonöt százaléka a zsidó közösség tagja, és nem szükséges emlékeztetnem önt, hogy...

– Valóban nem szükséges, igazgató úr. – Ez már tényleg több volt a soknál. Hogy egy tanárral szemben egy fiú pártját fogja, ráadásul nyilvános helyen, ahol bárki hallhatja, ez valóban nem árulkodott lojalitásról. Éreztem, hogy lassanként kijövök a sodromból. – Ez esetben csupán a személyiségről van szó, és ezzel a teljes mértékben megalapozatlan váddal szemben elvárom, hogy engem támogasson. És ha már itt tartunk, hadd emlékeztessem én önt, hogy a fegyelmezésnek van egy piramisa, ami az osztályfőnöknél kezdődik, és nem szeretem, ha a megkérdezésem nélkül más veszi át a kötelezettségeimet.

– De Mr. Straitley! – Az igazgatót meghökkentették a szavaim.

– Úgy van, igazgató úr.

– Van más is. – Még mindig fortyogva vártam, hogy folytassa. – Mrs. Knight azt mondja, hogy a fia szekrényéből tegnap délután eltűnt egy értékes toll, amit a fiú a bár micvójára kapott. És látták önt, Mr. Straitley, hogy a mondott időben a harmadikosok szekrényeit nyitogatta.

Vae! Gondolatban magamat ostoroztam. Miért is nem voltam körültekintőbb: a szabályzat értelmében a fiúk jelenlétében kutathattam volna csak át a szekrényeket. De a 3S a saját osztályom, és sok szempontból a kedvencem. Könnyebb úgy végezni a kutatást, ahogy mindig is szoktam: felkeresni titokban a vétkest, eltávolítani a bizonyítékot, és annyiban hagyni az egészet. Allen-Jones és az ellopott ajtószámok esetében ez be is vált, és Knightnál is be kellett volna válnia. Csakhogy Knight szekrényében nem találtam semmit, bár az ösztöneim azt súgták, hogy ő a bűnös, és semmiképpen sem vettem ki onnét semmit.

Az igazgató újból belelendült.

– Mrs. Knight nemcsak azzal vádolja önt, hogy folyamatosan üldözi és megalázza a fiát – mondta –, de azzal is, hogy többé-kevésbé lopással vádolta meg, és amikor a fiú ezt tagadta, kivett egy értékes tárgyat a szekrényéből, talán abban a reményben, hogy beismerésre készteti ezzel.

– Értem. Nos, nekem a következő a véleményem Mrs. Knightról...

– Az iskola biztosítása természetesen fedezi a veszteséget, de mindez felveti a kérdést...

– Micsoda? – Egy pillanatig nem találtam szavakat. A fiúk naponta hagynak el valamit. Ez esetben a kompenzációnyújtás egyenértékű volt azzal, hogy elismerik a bűnösségemet. – Ezt nem tűröm el! Tíz az egyhez, hogy az az átkozott toll előkerül az ágya alól, vagy máshonnan!

– Én inkább ezen a szinten rendezném az ügyet, mint hagynám, hogy az igazgatói választmány elé kerüljön – jelentette ki az igazgató szokatlan őszinteséggel.

– Látja, ezt elhiszem – fortyantam fel. – De ha ezt megteszi, hétfő reggelre az asztalán lesz a felmondásom.

Őfelsége elsápadt.

– Ugyan, ne szívja mellre, Roy...

– Sehova sem szívom. Az igazgatónak kötelessége kiállni a tantestülete mellett. És nem az a dolga, hogy az első rosszindulatú pletyka hallatán pánikba essen.

Kirohanásomat jeges csend követte. Most vettem csak észre, hogy hangom – amely régóta edződött a harangtorony akusztikájában – meglehetősen megemelkedett, és több fiú meg a szüleik is hallótávolságon belül lebzseltek. A még felügyelő kis Meek tátott szájjal bámult rám.

– Nagyon helyes, Mr. Straitley – mondta végül mereven az új igazgató, majd távozott.

Azzal az érzéssel maradtam magamra, hogy legjobb esetben is csak pirruszi győzelmet arattam, legrosszabb esetben viszont egészen kétségbeejtő öngólt rúgtam.

4

Szegény, öreg Straitley! Olyan rosszkedvűnek látszott, amikor ma elment. Szinte megsajnáltam, hogy elemeltem a tollát. Úgy éreztem, öregnek látszik; már nem félelmetesnek, csak egyszerűen öregnek, szomorú, petyhüdt arcú komédiásnak, aki már túl van élete delén. Persze ez tévedés: Roy Straitleyben igazi harciasság rejtőzik, igazi – és veszélyes – intelligencia. Mégis – nevezzük, ha úgy tetszik, nosztalgiának vagy perverzitásnak – ma jobban kedveltem, mint korábban bármikor. Megfordult a fejemben, hogy talán szívességet teszek neki. A régi szép idők kedvéért.

Igen, talán megteszem. Talán.

Az első hetemet egy üveg pezsgővel ünnepeltem. Persze még a játék kezdetén vagyunk, de már sok mérgező magot elhintettem, és ez még csak a kezdet. Knight értékes eszköznek tűnik – szinte hű kis barátnak, ahogy Roy Straitley nevezi őket –, és most már majdnem minden szünetben velem beszélget; Issza a szavaimat. Semmi olyat nem mondok, ami közvetlen rám nézve terhelő lehetne – ezt nekem kell a legjobban tudnom –, de a célzások és anekdoták segítségével azt hiszem, a megfelelő irányba terelhetem.

Az anyja természetesen nem panaszkodott az igazgatónak. Komédiázása ellenére sem számítottam tőle ilyesmire. Most legalábbis nem. Az ilyesmi mégis elraktározódik. Mélyen, ahol igazán fontos.

A botrány, ami aláássa az alapokat. A St. Oswaldban is bőven akadt belőlük, bár az igazgatók és az iskolaszék többnyire szépen kitörölték őket. Ott volt példának okáért a Shakeshafte-incidens vagy az a csúnya eset tizenöt éve a kapuőrrel. Mi is volt a neve? Snyde? Nem emlékszem a részletekre – szegény öreg! –, de ez is azt bizonyítja, hogy senkiben sem bízhatunk.

Mr. Bray és a saját iskolám esetében nem volt iskolaszék, ami elkenhette volna az ügyet. Miss Potts mind nagyobbra táguló szemmel és olyan szájjal hallgatott, ami alig egy perc leforgása alatt vált barátságtalan rábeszélőből vackortól fanyalodottá.

– De hiszen Tracey csak tizenöt éves! – mondta Miss Potts (aki mindig igyekezett nagyon csinos lenni Mr. Bray óráin, és akinek most merev lett az arca a rosszallástól). – Csak tizenöt!

Bólintottam.

– Ne mondja el senkinek – kérleltem. – Mr. Bray megöl, ha megtudja, hogy elmondtam.

Ez volt a horog, ő pedig szépen bekapta, ahogy erre első perctől számítottam.

– Nem esik bántódásod – nyugtatott meg határozottan. – Csak mondj el szépen mindent.

Nem mentem el a Mr. Bray által utasításba adott tanítás utáni találkozóra. Abban az időben az igazgatói iroda előtt ültem félelemtől meg izgalomtól remegve, és hallgattam a bent kibontakozó drámát. Bray persze tagadta, de a zavart Tracey hevesen sírt Mr. Bray nyilvános árulása miatt, Juliához hasonlította magát, öngyilkossággal fenyegetőzött, majd bejelentette, hogy terhes; a hír hallatán a megbeszélés páni rémületbe és vádaskodásba fulladt, Bray elrohant, hogy a szakszervezeti titkárral beszéljen. Miss Potts pedig azzal fenyegetődzött, hogy értesíti a helyi lapokat, ha nem tesznek valamit azonnal az ellen, hogy más ártatlan lányok is áldozatául essenek annak a perverznek, akire – mint mondta – első perctől gyanakodott, és akit börtönbe kellene zárni.

Mr. Brayt másnap a vizsgálat idejére felfüggesztették, és a tényfeltárás után soha nem is tért vissza. Tracey a következő trimeszterben – nem is egy ötödikes látható megkönnyebbülésére – közölte, hogy mégsem terhes. Kaptunk egy új, nagyon fiatal testnevelés-tanárnőt. Miss Applewhite-ot, aki kérdezősködés vagy kíváncsiság nélkül elfogadta az asztmáról szóló mesémet, és még a karateleckék támogatása nélkül is kivívtam néhány iskolatársam kétes értékű tiszteletét, mert én voltam az a fiú, aki szembe mert szállni azzal a rohadt Brayjel.

Mint mondtam: egy jól célzott kő leteríthet egy óriást. Bray volt az első. Ha úgy tetszik, a próbadarab. Talán az osztálytársaim is megérezték, hogy valamiképpen rákaptam a visszavágás ízére, mert ezek után a kötözködés, amely az iskolában töltött időmet oly elviselhetetlenné tette, szép csendesen abbamaradt. Persze semmivel sem lettem népszerűbb, de míg a társaim és a tanárok addig mindent elkövettek, hogy kínozzanak, most békén hagytak.

Túl kevéssé és túl későn. Addigra már szinte mindennap elmentem a St. Oswaldba. A folyosókon kóboroltam, szünetekben és ebédnél Leonnal beszélgettem, és meggondolatlanul boldog voltam. Elérkezett a vizsgák hete, és Leonnak megengedték, hogy a könyvtárban tanuljon, amikor nem kellett vizsgáznia, így együtt beszöktünk a városba, lemezeket nézegettünk, és néha el is loptuk őket, bár Leonnak nem volt szüksége erre, hiszen a kelleténél is több zsebpénze volt.

Nekem azonban nem volt pénzem. Gyakorlatilag minden garasomat – amiben benne volt a csekélyke heti zsebpénzem és az ebédpénz, amit már nem az iskolában költöttem el – a St. Oswaldban elkövetett csalásom folytatására költöttem.

A véletlenül felmerülő költségek döbbenetesek voltak: könyvek, írószer, inni- és ennivaló a büfében, buszjegy az idegenben játszott mérkőzésekre és persze az egyenruha. Nemsokára rájöttem, hogy bár mindegyik fiú ugyanazt az egyenruhát viseli, egy bizonyos öltözködési színvonalat fenn kell tartani. Leonnak új diákként mutatkoztam be, egy rendőrtiszt gyerekeként, éppen ezért elképzelhetetlen volt, hogy továbbra is használt ruhákban járjak, amiket a talált tárgyak raktárából loptam, vagy abban a kopott, saras edzőcipőben, amit otthon viseltem. Új egyenruhára volt szükségem, fényes cipőre, bőrtáskára.

Volt, amit tanítás után az öltözőszekrényekből loptam; eltávolítottam a névkártyát, és a magamét tettem a helyére. Volt, amit a megspórolt pénzemből vettem. Kétszer apám sörpénzéből is elvettem, amikor nem volt otthon, mert tudtam, hogy részegen jön haza, és reméltem, elfelejti, mennyit költött. Ez be is vált, de apám körültekintőbb volt, mint vártam, és másodszor majdnem rajtakapott. Szerencsémre akadt egy másik gyanúsított is, aki valószínűbb elkövetőnek tűnt; rettenetes veszekedés lett a vége, és Pepsi két hétig napszemüvegben járt. Soha többé nem próbáltam meg apámtól lopni.

Inkább a boltokat fosztogattam. Leon előtt úgy tettem, mintha csak szórakozásból tenném: lemezlopó versenyeket rendeztünk, és az iskola mögötti erdőben, a „klubházunkban” osztottuk el a zsákmányt. Szokatlanul ügyes voltam ebben a játékban, de Leon istenadta tehetségnek bizonyult: nem félt, külön erre a célra hosszú kabátot szerzett be, és a bélésbe varrt nagy zsebekbe süllyesztette a lemezeket meg a cédéket, amíg már alig tudott lépni a zsákmány súlyától. Egyszer majdnem rajtavesztettünk: amikor az ajtóhoz értünk, Leon bélése felfeslett, és mindent elborítottak a lemezek meg a borítóik. A pénztárban álló lány tátott szájjal bámult minket, ahogy a vásárlók is. Még a bolt biztonsági őrét is megbénította a meglepetés. Futásra készen álltam, de Leon csak bocsánatkérően mosolygott, gondosan felszedegette a lemezeket, és csak azután inalt el; a kabátja szárnya csapkodott, ahogy futott. Sokáig nem mertem bemenni abba a boltba – bár Leon rábeszélésére végül csak felkerestük –, de mint mondta, úgyis elhoztuk magunkkal a javát.

Hozzáállás kérdése az egész. Leon tanított meg erre, bár ha tudott volna a szélhámosságomról, gondolom, még ő is elismeri, hogy jobb vagyok nála. Ám erről szó sem lehetett. Leon számára a legtöbb dolog „közönséges” volt, a sunnybankieket „söpredéknek” tekintette, a lakótelepen lakókat (köztük az Abbey Road-iakat is, pedig régen anyámmal és apámmal ott laktam) „lapos képűeknek”, „tetűknek”, „mocskoknak” és „proliknak” nevezte.

Természetes osztoztam a megvetésében, sőt ha lehet, az én gyűlöletem még mélyebbről fakadt. Olyasmiket tudtam, amiket Leon a szép házával, a latinjával meg az elektromos gitárjával nem tudhatott. A barátságunk nem egyenlők barátsága volt. A világ, amelyet mi ketten teremtettünk, nem támogathatta Sharon és John Snyde gyermekét.

Csak azt sajnáltam, hogy a játék nem tarthat örökké. De az ember tizenkét éves korában nem sokat gondol a jövőre, és ha a láthatáron már viharfelhők gyülekeztek, ez a barátság túlságosan elkápráztatott ahhoz, hogy észrevegyem őket.

5

Szeptember 5-e, szerda

Amikor tegnap ebéd után beléptem, egy rajzot találtam, amit rajzszöggel az osztályom faliújságára szögeztek: Hitler-bajusszal állok, és a számból előkígyózó szavak ezek: „Juden raus!”

Bárki idetehette – Devine bandájának egy tagja, aki a szünet után tartott itt órát, Meek földrajzos osztálya, vagy akár egy ügyeletes felvigyázó –, én azonban tudtam, hogy Knight volt. Az arcán tükröződő önelégült, ízetlen kifejezés elárulta, meg az, hogy nem nézett a szemembe, vagy ahogy kis szünetet tartott az „igen” és az „uram” között; ezt az impertinenciát csak én vettem észre.

Természetesen levettem a karikatúrát, és összegyűrve a papírkosárba dobtam, mialatt látszólag egy pillantást sem vetettem rá, de éreztem a levegőben a zendülést. Máskülönben nyugalom van, de sok évet éltem már ahhoz, hogy ez ne bolondítson el: mindössze a vihar magjának megtévesztő nyugalmáról van szó, a válság még csak ezután következik.

Sosem derült ki, hogy ki látott meg az öltözőben. Bárki lehetett, akit csak önérdek vezérelt: Geoff és Penny Nation mindketten feljelentgetős típusok, folyton „eljárási anomáliákra” hívják fel a figyelmet, mégpedig az igazi rosszindulatot rejtő jóindulatú jámborsággal. Véletlenül éppen az idén került hozzám a fiuk, egy okos, színtelen elsős, és amióta kinyomtatták a kötelező olvasmányok listáját, túlzott figyelmet szentelnek tantermi módszereimnek. Isabelle Tapi is lehetett, aki sosem kedvelt, vagy Meek, akinek más oka van, vagy akár valamelyik fiú.

Persze ez nem sokat nyom a latban. De az első nap óta olyan érzésem van, hogy valaki intenzíven és jóindulat nélkül figyel. Gondolom, március idusa közeledtével Caesar is hasonlóan érezte magát.

Az osztályban minden megy a maga útján. Az elsős latin csoportom még végzetszerűen abban a hitben él, hogy az ige „csináló szó”, a hatodikos, átlagosnál nem jobb diákokból álló csoportom jó szándékban rágja előre magát az Aeneisben, a saját 3S-em – harmadik nekifutásra – a gerundiummal birkózik, amit Sutcliff és Allen-Jones találó mondásai fűszereznek (mint mindig, most is fékezhetetlenek), valamint Anderton-Pullitt esetlenebb megjegyzései, aki a latint olyan időfecsérlésnek tartja, amely megfosztja őt az első világháborús repülőgépek tanulmányozásának lehetőségétől.

Senki sem nézett Knightra, aki szó nélkül végezte a munkáját, és a kis dolgozat, amit az óra végén írattam velük, meggyőzött arról, hogy a többség most már olyan jól érti a gerundiumot, ahogy ez egy harmadikostól elvárható. A dolgozatot Sutcliff pimasz kis rajzokkal egészítette ki, amelyek a „gerundiumot természetes környezetében ábrázolt fajnak” mutatták be, és azt taglalták, mi történik, ha egy „gerundium egy gerundívummal találkozik”. Ne felejtsem el valamikor elővenni Sutcliffot. A rajzokat mindenesetre az íróasztalom tetejére ragasztottam; vidám kis ellenméreg a ma reggeli rejtélyes karikaturistával szemben.

A tanszéken jó és rossz vegyesen adódik. Dianne Dare szépen alakul, aminek így is kell történnie, míg Pearman a legkevésbé eredményes időszakát éli, ami nem csak az ő hibája – Pearmannel szemben elfogult vagyok, mert jó fejű, ha szervezőkészsége nincs is –, bár az új kinevezés következtében Scoones egyre inkább az idegeinkre megy: oly mértékben heccel és rágalmaz, hogy a csöndes Pearman folyton a dühkitörés szélén áll, és még Kitty is vesztett a sziporkázásából. Csak mintha Tapit nem érintené az egész: talán az undorító Lighttal bimbózó kapcsolata miatt, akivel többször is látták a Szomjas Tudósban, valamint a refektóriumban, ahol együtt fogyasztottak el egy sokatmondó szendvicset.

A németek ezzel szemben kiélvezik pillanatnyi fölényüket. Váljon egészségükre. Az egereket talán sikerült felszámolni – áldozatul estek Devine egészségügyi és biztonsági előírásainak –, de Straitley kísértete marad, a láncait csörgeti az ott lakók láttán, és időnként felfordulást okoz.

A Tudósban egy ital áráért megszereztem az új német iroda kulcsát, ahova akkor vonulok vissza, amikor Devine-nak kollégiumi megbeszélése van. Csak tíz perc, tudom, de ennyi idő alatt rendszerint véletlen rendetlenséget csinálok – kávéscsésze az asztalon, telefon elhúzva a helyéről. Savanyúszőlő Times-példányában megfejtett keresztrejtvény –, amivel folyamatos jelenlétemre emlékeztethetem őket.

Irattartó szekrényeimet a közelben levő könyvtárszobához csatolták, ami igencsak felzaklatja dr. Devine-t, aki mostanáig nem is sejtette, hogy a két szobát ajtó választja el, amit most ismét használok. Azt állítja, hogy érzi a cigarettám füstjét az íróasztala mellől, és jámbor önelégültséggel emlegeti az egészségügyi és biztonsági rendszabályokat, mondván, hogy ennyi könyv biztos tűzveszélyt jelent, és gyakran hozzáteszi, hogy füstérzékelőt szereltet fel.

Szerencsére a harmadigazgató tisztjét betöltő Bob Strange, aki az irodai beruházásokra felügyel, egyértelműen megmondta, hogy amíg le nem zajlik az iskola ellenőrzése, szó sem lehet további felelőtlen költekezésről, így Savanyúszőlő egyelőre kénytelen elviselni a jelenlétemet, miközben bizonyára a következő lépésen töri a fejét.

Közben az igazgató folytatja a zoknihadjáratot. A hétfői iskolai gyűlést szinte kizárólag ez a téma töltötte ki, aminek eredményeként azóta szinte az összes fiú a legvadabb zokniját veszi fel az iskolába, és olykor élénk színű zoknitartóval is fűszerezik a dolgot.

Eddig a következőket számoltam össze: egy Bugs Bunny, három Bart Simpson, egy South Park, négy Beavis és Butthead, Allen-Jones esetében pedig egy szemkápráztató rózsaszín zokni, amire a Powerpuff lányokat hímezték flitterrel. Nagy szerencse, hogy már nem olyan éles a látásom, és sosem veszem észre az ilyesmit.

Az új igazgató hirtelen támadt érdeklődése a lábviselet iránt természetesen senkit sem szed rá. Az iskolai ellenőrzés kezdete elkerülhetetlenül közeledik, és a múlt nyári lehangoló vizsgaeredmények után – amelyek a tananyag túlzott nagysága és a legfrissebb kormánytervek miatt következtek be – tudja, hogy nem engedhet meg magának középszerű minősítést.

Következésképpen ebben a trimeszterben a zokni, az ing és a nyakkendő, valamint a falfirka, az egészség és biztonság, a sok egér, a számítógépes tudás és a folyosókon a balra tarts következetes betartatása lesz a téma. Az iskolán belül a tanszemélyzet számára értékelést terveznek, máris nyomdába került az új brosúra, albizottságot hoztak létre, amely az iskoláról alkotott kép fejlesztésének lehetőségeit vizsgálja, valamint a látogatóknak fenntartott parkolóban újabb sorral bővítik a mozgássérültek számára fenntartott helyeket.

E szokatlan aktivitás nyomán Fallow, a kapuőr a legtúlbuzgóbb. Mivel meg van áldva azzal a képességgel, hogy az aktív munkakerülés mellett fenn tudja tartani a lázas elfoglaltság látszatát, csiptetős táblával a kezében a sarkokon meg a tantermek közelében lófrál, s felügyeli Jimmy javításait és renoválását. Ily módon sokat hall a tantestület beszélgetéseiből, amelyek többségét – ha gyanúm nem csal – továbbadja dr. Devine-nak. Bár Savanyúszőlő látszatra elítéli a tanári szoba pletykálkodását, meglepően jól tájékozott mindenben.

Miss Dare ma délután a tantermemben volt; Meeket fedezte, aki beteg. Gyomrára ment az influenza, mint Bob Strange mondja, bár erről megvan a véleményem. Egyesek tanításra születtek, mások nem, és bár Meek nem dönti meg minden idők rekordját, amit egy Jerome Fentimann nevű matektanár tart, akinek az első nap egyik szünetében veszett nyoma, és azóta sem látta senki, engem az se lepne meg, ha a trimeszter közepén elhagyna bennünket, valami közelebbről meg nem határozott nyavalyára hivatkozva.

Miss Dare-t szerencsére keményebb fából faragták. Hallom a hangját a csendes teremből, ahogy Meek számítógépes tudósaival beszél. Nyugodt modora megtévesztő: az álarc mögött intelligens és hozzáértő. Rájöttem, hogy távolságtartása nem félénkségből fakad. Egyszerűen szereti önmaga társaságát, és kevés közös van benne a többi újonnan érkezettel. Gyakran látom – elvégre közös a termünk –, és meglep, hogy milyen gyorsan alkalmazkodott a St. Oswald zavaros topográfiájához, a termek sokaságához, a hagyományokhoz, a tabukhoz és az egész infrastruktúrához. Barátságosan bánik a fiúkkal, de kerüli a bizalmaskodás csapdáját, tudja, miképp büntessen anélkül, hogy ellenszenvet keltene, és ismeri a tantárgyát.

Ma iskola előtt a könyveket osztályozta a tantermemben, és néhány másodpercig tanulmányozhattam, mielőtt észrevehetett volna. Vékony alkat, ropogós, fehér blúzban és csinos, szürke nadrágban; pedáns a megjelenése, sötét haja rövid (diszkréten elegáns a frizurája). Egy lépést tettem felé, mire azonnal felkelt a székemről.

– Jó reggelt, uram. Nem vártam ilyen korán.

Hét negyvenöt volt. Jelleméhez illően Light mindennap öt perccel kilenc előtt érkezik, Bishop korán ér be, de mindig lefutja soha véget nem érő köreit, és még Gerry Grachvogel sem ér nyolc előtt a szobájába. És ez az uram; reméltem, hogy ez a nő nem lesz csúszómászó. Ugyanakkor azt sem szeretem, ha az új húsok a keresztnevemen szólítanak, mintha vízvezeték-szerelő volnék, vagy olyasvalaki, akivel a kocsmában futottak össze.

– Mi baj a csendes teremmel? – kérdeztem.

– Mr. Pearman és Mr. Scoones a legfrissebb kinevezéseket vitatja meg. Úgy véltem, tapintatosabb, ha visszavonulok.

– Értem. – Leültem, és rágyújtottam egy korai Gauloise-ra.

– Bocsánat, uram. Engedélyt kellett volna kérnem. – Udvarias volt a hangvétele, de villogott a tekintete. Úgy döntöttem, hogy feltörekvő, és ezért még jobban kedveltem.

– Rágyújt?

– Köszönöm, nem. Nem dohányzom.

– Szóval nincsenek szenvedélyei? – Jaj, csak még egy Savanyúszőlőt ne, istenem!

– Higgye el, bőven akad.

– Hm.

– Az egyik fiú mesélte, hogy ön már több mint húsz éve tanít ebben a teremben.

– Hosszabb ideje vagyok itt, ha hozzávesszük a diákként eltöltött időmet is. – Azokban az években egy egész klasszika-filológiai birodalom volt itt, a franciát egyetlen Tweedzakós képviselte, aki a méthode assimilen nőtt fel, a német tanítása pedig hazafiatlan volt.

O tempora! Ο mores! Mélyen felsóhajtottam: Horatius, amint egyedül veri vissza a barbár hordákat.

Miss Dare elvigyorodott.

– Nos, mindenesetre változatosságot jelent a műanyag padok és a filctollal írható tábla után. Szerintem igaza van, hogy őrzi a hadállásait. Egyébként kedvelem a latinos osztályát. Nem kell nyelvtant tanítanom nekik. És tudnak helyesen írni.

Láthatóan intelligens lány. Kíváncsi voltam, vajon mi a célja velem. Az érvényesülés fárasztó útjának könnyebb szakaszai is vannak, mint ami a harangtornyon át vezet, és hízelgésével többre ment volna Bob Strange-nél, Pearmannél vagy Devine-nál.

– Vigyázzon ezen a helyen – intettem. – Még észbe sem kap, máris hatvanöt éves lesz, túlsúlyos és fülig krétás.

Miss Dare elmosolyodott, és felvette a kiemelő tollát.

– Bizonyára dolga van – mondta, és az ajtó felé indult. Aztán hirtelen megállt. – Bocsásson meg a kérdésért, uram – kezdte. – De ugye, az idénre tervezi a nyugdíjba vonulását?

– Nyugdíj? Biztosan tréfál. Kitartok, míg el nem érem a százat. – Fürkésző pillantást vetettem rá. – Miért? Mondott valaki valamit?

Miss Dare zavartnak tűnt.

– Csak éppen... – Habozott. – Mint az iskola kezdő tanárát Mr. Strange arra kért, hogy szerkesszem az iskola újságját. Amikor végignéztem az adminisztratív személyzet és a tanári kar névsorát, feltűnt, hogy...

– Micsoda? – Udvariaskodása kezdett az idegeimre menni. – Ki vele, az isten szerelmére!

– Szóval az idén nem szerepel a neve, uram – bökte ki Miss Dare. – Úgy tűnik, mintha a klasszika-filológia szakot... – Ismét elhallgatott, a megfelelő kifejezést kereste, én pedig eljutottam tűrőképességem határáig.

– Micsoda? Hm? Háttérbe szorították? Összevonták? Fenébe a terminológiával, mondja már ki, mire gondol! Mi történt az istenverte klasszika-filológiai szakkal?

– Jó kérdés, uram – felelte Miss Dare rezzenetlen arccal. – Ami az iskola anyagait, a reklámbrosúrákat, a tanári kar névsorát, az iskolai újságot illeti, egyszerűen nem létezik. – Újabb szünetet tartott. – És uram... A munkatársak névsora szerint ön sem.

6

Szeptember 20-a, hétfő

A hét végére már iskolaszerte híre ment. A jelen körülmények között azt hihetné az ember, hogy az öreg Straitley egy darabig hallgat majd, átgondolja a lehetőségeit, és meghúzza magát, de nem ilyen a természete, még olyankor sem, ha ez tűnik az egyetlen okos megoldásnak. De Straitleyre jellemző, hogy egyenesen becsörtetett Strange irodájába, és miután meggyőződött a tényekről, kikényszerítette a konfrontációt.

Strange természetesen alattomosan mindent tagadott. Az új szakot – mint mondta – egyszerűen idegen nyelvi tanszaknak fogják nevezni, amely magába foglalja a klasszikus és a modern nyelveket, valamint két új tantárgyat, a nyelvi tudatosságot és a nyelvi tervezést, amelyeket a számítógépes laborokban tanítanak majd heti egy alkalommal, amint megérkezik az idevágó szoftver (Strange-et biztosították arról, hogy a december 6-i iskolai ellenőrzés során már bevezetik).

A klasszika-filológia szakot nem sorolták alsóbb kategóriába, nem szorították háttérbe, mondta Strange, csupán az idegen nyelvek egész profilját sorolták felsőbb kategóriába, hogy eleget tegyenek a tantervi irányvonalnak. Úgy tudja, mondta, hogy a St. Henryben ezt már négy éve megtették, és egy versenyre épülő piacon...

Arról nem szól a fáma, hogy Roy Straitley miként vélekedett minderről. Mint hallottam, szerencsére a szidalom nagy része latinul hangzott el, de még így is udvarias és aggályos hallgatásba burkolóznak mind a ketten.

„Bob” „Mr. Strange” lett. Straitley pályája során először követi a kötelességteljesítés terén a szándékos munkalassítás elvét; kikötötte, hogy reggel nyolc harmincig értesítsék, ha aznap nincs szabad órája, ami az előírások betartása szempontjából arra kényszeríti Strange-et, hogy legalább húsz perccel hamarabb jöjjön be dolgozni, mint egyébként tenné. Következésképpen Straitley a szokottnál többet ügyeletes – a szorult helyzetre való hivatkozással – a szünetekben és a péntek délutáni póttanításon, ami szemernyivel sem enyhíti kettejük közt a feszültséget.

Bármilyen mulatságos is, mindez csupán apró figyelemelterelés. A St. Oswald ezernyi hasonló kis drámát vészelt már át. Vége a második hetemnek, és a vártnál is magabiztosabban alakítom a szerepemet; bár nagy a kísértés, hogy egy kicsit tovább élvezzem újonnan felfedezett helyzetemet, tudom, ennél alkalmasabb pillanat nem kínálkozik, hogy lecsapjak. De hol?

Nem Bishopra, és nem is az igazgatóra. Straitleyre? Csábító, és előbb-utóbb valóban mennie kell, de túlságosan élvezem a játékot, hogy már az elején megszabaduljak tőle. Nem. Valójában csakis egy helyen kezdhetem. A kapuőrnél.

John Snyde-nak nehéz volt a nyara. Többet ivott, mint valaha, és ez végül kezdett megmutatkozni rajta. Mindig is nagydarab ember volt, s az évek során fokozatosan, alig észrevehetően felszedte a kilókat, és most egyszer csak kövér lett.

Először ébredtem ennek a tudatára, először láttam, ahogy a St. Oswald-i fiúk átmentek a kapun, először figyeltem fel apám lassúságára, véreres szemére, morcos, barátságtalan természetére. Bár munkaidőben ritkán tudódott ki, a felszín alatt ott volt, mint egy rejtett darázsfészek, amely csak arra vár, hogy valaki megpiszkálja.

Dr. Tidy, a gazdasági igazgató már tett rá megjegyzést, bár apám eddig elkerülte a hivatalos megrovást. A fiúk is tudták, kivált a kisebbek; azon a nyáron kíméletlenül heccelték (kislányos hangjukon azt kiabálták, hogy John! Hé, John!), és csapatostul követték, miközben a munkáját végezte, a keskeny üléses fűnyíró után futottak, amivel apám módszeresen nyírta a füvet a krikett- és futballpályán, s medveszerű, nagy hátsója lelógott az ülés két oldalán.

Számtalan gúnyneve volt: Dagi Johnny, Kopasz John (apámat nagyon zavarta a feje búbján levő fényes, kopasz folt, amit azzal próbált elrejteni, hogy egy hosszú hajtincset pomádéval a koponyájára ragasztott). Gombóc Joe, Nagy John, a krumplizsíros don. A fűnyíró a derű állandó forrása volt: a fiúk Galád Gépnek vagy John Tragacsának nevezték. Folyton lerobbant, és a szóbeszéd szerint az a pomádé volt a hajtóanyaga, amivel John a haját zsírozta. Azt beszélték, hogy gyorsabb, mint az autója. A fiúk reggelente néha megérezték apám sörszagú, állott leheletét, és attól fogva rengeteg rossz szájszaggal kapcsolatos viccet sütöttek el: volt, aki pityókásan dülöngélt a gondnok leheletének alkoholos gőzétől, azt kérdezgették, mennyivel lépi túl a sebességkorlátozást, és vajon törvényesen vezetheti-e a Galád Gépet.

Mondanom sem kell, hogy az iskolába történő behatolásaim során távol tartottam magam ezektől a fiúktól; bár biztosra vettem, hogy apám a St. Oswald-egyenruha alatt sosem látja az egyént, közelsége feszélyezett és szégyenérzettel töltött el. Ilyen esetekben úgy éreztem, hogy eddig én sem láttam őt igazán, és amikor végül méltatlan reakcióra késztették, és visszavágott – előbb szóval, majd később tettel is –, zavaromban, szégyenemben és önutálatomban szörnyű kínokat álltam ki.

Mindez közvetlen a Leonhoz fűződő barátságom következménye volt. Bármennyire lázadt is hosszú hajával és időnkénti bolti lopásaival, Leon a családi háttere terméke maradt, aki megvetéssel emlegette a „prolikat” meg a „világiakat”, és gonosz, kíméletlen pontossággal gúnyolta Sunnybank Park-i iskolatársaimat.

Ami engem illetett, fenntartás nélkül csatlakoztam a gúnyolódáshoz. Mindig is utáltam a Sunnybank Parkot, nem tápláltam az odajárók iránt lojalitást, és habozás nélkül felkaroltam a St. Oswald ügyét. Én ide tartoztam, és bizonyosra vettem, hogy rajtam minden – a hajam, a hangom és a modorom – ezt a ragaszkodást tükrözi. Akkoriban mindennél jobban vágytam arra, hogy képzelgésem valósággá váljon, szerettem volna, ha a fantáziámban létező rendőrnyomozó apám valódi, és szavakkal ki nem fejezhetően gyűlöltem a kövér, büdös leheletű, vaskos, sörhasú gondnokot. Apám velem szemben is egyre ingerültebb lett, a karateórák kútba esése növelte csalódottságát, és többször is rajtakaptam, hogy őszinte és leplezetlen utálattal néz.

Egyszer-kétszer azért gyönge, lagymatag kísérletet tett: elhívott egy futballmeccsre, pénzt adott, hogy moziba menjek. Többnyire azonban nem erőltette meg magát. Néztem, ahogy napról napra egyre mélyebbre süllyed a tévézés-sör-készétel meg az ügyetlen, zajos és egyre inkább sikertelen szex rutinjába. Kis idő múlva ennek is vége szakadt, és Pepsi látogatásai megritkultak. Láttam párszor a városban, és egyszer egy fiatalemberrel a parkban. A fiatalember bőrdzsekit viselt, és a kezét Pepsi rózsaszín angóraszvettere alá csúsztatta. Pepsi ezek után szinte már sosem fordult meg nálunk.

A sors iróniája, hogy ami apámat ezekben a hetekben megmentette, pontosan az volt, amit egyre jobban meggyűlölt. St. Oswald volt az élete, a reménysége, a büszkesége, és most éppen ez csúfolta az alkalmatlanságával. Ám apám még ezt is elviselte: hűségesen, ha nem is szeretettel tette a dolgát, konokul kihúzta magát, és tűrte a fiúk csúfolódását, akik heccelték, és a játszótéren durva kis rigmusokat énekeltek róla. Értem tűrt mindent, értem tartott ki az utolsó pillanatokig. Ma már tudom, amikor késő, de tizenkét évesen oly sok minden rejtve marad, oly sok minden vár még felfedezésre.

– Hé, Pinchbeck! – Az udvaron ültünk a bükkfák alatt. Forrón sütött a nap, és John Snyde füvet nyírt. Emlékszem arra az illatra, az iskolai napok illatára: a frissen nyírt fű, a por és a túl gyorsan, zabolátlanul növő dolgok illatára. – Úgy tűnik, Nagy Johnnak egy kis gondja akadt.

Odanéztem. Úgy volt, ahogy mondta: a Galád Gép megint lerobbant a krikettpálya szélén, és az apám megpróbálta izzadva, farmerja lötyögő övrészét húzogatva újraindítani. A kisfiúk már kezdték bekeríteni: kordonjuk olyan volt, mint pigmeusok csapata egy sebesült rinocérosz körül.

John! Hé, John! Hallottam őket, törpepapagáj-hangjukat a párás hőségben. Ide-oda rohangáltak, és minden alkalommal kicsit közelebb merészkedtek hozzá.

– Húzzatok innét! – Úgy lengette feléjük a karját, mintha varjakat hessegetne. Sör fűtötte kiáltása egy másodperccel később ért el hozzánk. Éles, átható kacagás követte. Sikítozva szóródtak szét, de másodpercekkel később kuncogva, mint a lányok, már settenkedtek is vissza.

Leon elvigyorodott.

– Gyere – hívott. – Jót nevetünk majd.

Vonakodva követtem; lemaradtam, és levettem a szemüvegemet, amiről felismerhetett volna. De kár volt aggódnom: apám részeg volt. Részeg volt és dühös, a hőség és az alsósok, akik nem hagyták békén, felpiszkálták.

– Bocsásson meg, Mr. Snyde. Uram – szólalt meg mögötte Leon.

Az apám elképedve, tátott szájjal fordult meg. Meglepte az „uram”.

Leon udvariasan és mosolyogva állt meg előtte.

– Dr. Tidy várja önt a gazdasági irodában – közölte. – Azt mondja, fontos.

Az apám utálta a gazdasági igazgatót, aki okos, csípős nyelvű férfi volt, és makulátlanul tiszta, a kapuslak közelében levő kis irodájából bonyolította az iskola pénzügyeit. Csak a vak nem látta, hogy ellenségesen viszonyulnak egymáshoz. Tidy rendes, megszállott, pedáns ember volt. Minden reggel misére járt, kamillateát ivott, hogy nyugtassa az idegeit, díjnyertes orchideákat nevelt az iskola üvegházában. Mintha John Snyde minden tulajdonsága bosszantotta volna: lomha járása, faragatlansága, ahogy a nadrágjából kilógott megsárgult alsónadrágja.

– Dr. Tidy? – kérdezte az apám. Szeme összeszűkült.

– Igen, uram – felelte Leon.

– A fenébe – morogta az apám, és nehézkes léptekkel elindult az iroda felé.

Leon rám vigyorgott.

– Kíváncsi vagyok, Tidy mit szól majd, amikor megérzi a leheletét! – mondta, és a kezét végighúzta a Galád Gép ütött-kopott oldalán. Aztán megfordult, és szeme rosszindulattól csillogott. – Hé, Pinchbeck, akarsz egy kört menni?

Elborzadva, ugyanakkor izgatottan ráztam meg a fejemet.

– Ugyan már, Pinchbeck! Kár lenne egy ilyen jó alkalmat kihagyni. – Azzal egyetlen könnyed ugrással fenn termett a gépen, és megnyomta a gombot, hogy felpörgesse a motort...

– Utolsó lehetőség, Pinchbeck.

Képtelen voltam visszautasítani. Felugrottam a keréktalpra, és ott egyensúlyoztam, amikor a Galád Gép mozgásba lendült. Az alsósok sikítozva szétrebbentek. Leon vadul nevetett, a gép kereke alól diadalmas, zöld tajtékként fű spriccelt szét, és a gyepen John Snyde futott felénk, lassabban, semhogy megijedtünk volna, de azért magából kikelve, dühtől habzó szájjal:

– Hé, fiúk! Kibaszott fiúk!

Leon rám nézett. A pázsit túlsó széle felé közeledtünk, a Galád Gép rettenetes zajt csapott, és a hátunk mögött John Snyde szaladt reménytelenül lemaradva, az arca a távolság miatt már csak a harag elmosódott foltja volt.

Egy pillanatig mozdulni sem bírtam az örömtől. Varázslatosak voltunk: Butch és Sundance, ahogy leugranak a sziklaszirtről, ahogy fű és győzelem ködében leugranak a fűnyíróról, s elinalnak, miközben a Galád Gép fenséges, megállíthatatlan, lassított felvételben halad tovább a fák felé.

Sosem kaptak el minket. Az alsósok képtelenek voltak azonosítani, a gazdasági igazgatót pedig annyira felmérgesítette apám viselkedése – az iskola területén kiejtett trágár szavai még jobban, mint részegsége vagy kötelességének elhanyagolása –, hogy elmulasztotta követni a nyomokat, amelyek esetleg maradtak. Az igazgató leszidta Mr. Roachot, aki az ügyeletes volt, apám pedig hivatalos figyelmeztetést kapott, meg egy számlát a javítási költségekről.

Mindez azonban semmilyen hatással sem volt rám. Ismét átléptem egy határt, és ez feldobott. Még annak az átkozott Braynek a kiosztása sem okozott ekkora kielégülést, és napokon át szinte lebegtem a föld felett, a rózsás ködön át csak Leont láttam, hallottam és éreztem.

Szerelmes voltam.

Akkoriban még gondolatban sem mertem így megfogalmazni. Leon a barátom volt. Csak ennyi lehetett, semmi más. És mégis erről volt szó: lobogó, elvakult, háromszorosan megszállott, álmatlan, önfeláldozó szerelemről. Életem minden tényét e reményteli szűrőn át szűrtem, ő volt reggel az első gondolatom, este az utolsó. Nem voltam annyira megrészegülve, hogy azt gondoljam, bármi módon viszonozza érzéseimet: számára csak egy kis elsős voltam, aki elég szórakoztató, de messze alatta van. Néha velem töltötte az ebédszünetét, máskor egy egész órát várakoztatott, mert fogalma sem volt, mekkora kockázatot vállalok nap mint nap, hogy vele lehessek.

Mindazonáltal boldog voltam. Nem volt szükségem Leon szüntelen jelenlétére, hogy boldogságom virágba szökkenjen: pillanatnyilag elég volt, hogy tudom, itt van a közelben. Okosnak kell lennem, hajtogattam magamban. Türelmesnek. Mindenekelőtt megéreztem, hogy nem mehetek az idegeire, így érzéseimet mulatságosan pikáns viselkedés álarca mögé rejtettem, mialatt egyre elmésebb módozatait ókumláltam ki, hogy titkon bálványozhassam.

Iskolai szvettert cseréltem vele, és egy héten át azt viseltem a nyakamba vetve. Esténként kinyitottam apám álkulcsával a szekrényét, és átnéztem a holmiját, elolvastam az iskolai jegyzeteit, a könyveit, a füzeteire firkált rajzait, amiket akkor készített, amikor unatkozott, és láttam, hogyan gyakorolja az aláírását. Azonkívül, hogy a St. Oswald diákjának szerepét játszottam, messziről figyeltem; néha elmentem a háza előtt, mert abban reménykedtem, hogy esetleg megpillantom, vagy ha őt nem, a testvérét, akit miatta szintén bálványoztam. Megtanultam az anyja kocsijának a rendszámát. Titokban etettem a kutyáját. Sima, barna hajamat úgy fésültem, hogy azt képzeltem, olyan, mint az övé, a kifejezéseit és az ízlését majmoltam. Alig hat hete ismertem.

Megkönnyebbüléssel vártam a közelgő nyári szünidőt, ami ugyanakkor újabb aggodalmam forrása is volt. Megkönnyebbülésnek éreztem, mert kezdett felemészteni, hogy ha rendszertelenül is, de két iskolába járok. Miss McAuleigh a hiányzó házi feladatok és a gyakori hiányzások miatt panaszkodott, és bár egyre ügyesebben hamisítottam apám aláírását, mindig fennállt a veszély, hogy valaki véletlenül összefut vele, és leleplez. Az aggodalomra pedig az adott okot, hogy bár hamarosan szabad leszek, és akkor találkozom Leonnal, amikor csak akarok, a kockázat nő, mert civilnek adom ki magam.

Szerencsére már magában az iskolában elvégeztem az előkészítő munkát. A többi már csak időzítés, helyszín és néhány ügyesen megválasztott kellék, főként jelmezek kérdése volt, amelyek olyan jómódú, középosztálybeli egyénnek mutattak, amilyennek kiadtam magam.

A város egyik sportboltjából loptam egy drága edzőcipőt és az egyik, megnyugtató távolságban levő szép ház elől egy új versenybiciklit (az enyém gyalázatos volt). A biztonság kedvéért átfestettem, és a sajátomat eladtam a szombati piacon. Ha apám észrevette volna, azt felelem, hogy elcseréltem – mert kinőttem – egy használt biciklire. Jó sztori volt, és valószínűleg hihetően hangzott volna, de addigra, vagyis a trimeszter végére, apám kezdett széthullani, és már semmit sem vett észre.

Fallow került a helyére. A Kövér Fallow, fityegő ajkával és ósdi munkáskabátjával. Ugyanolyan esetlenül jár, mint apám; attól, hogy éveken át ült a fűnyírón, akárcsak apámnak, neki is obszcénül a keskeny, fényes övére bukik a sörhasa. Van egy hagyomány, hogy minden kapuőrt Johnnak hívnak, és ez Fallow-ra is igaz, bár a fiúk nem kiabálnak utána, és nem heccelik úgy, mint az apámat. Örülök neki: ha megtennék, esetleg közbe kellene avatkoznom, pedig most éppen nem akarom semmivel sem felhívni magamra a figyelmet.

Fallow azonban undort ébreszt bennem. Szőrös a füle, a kis kapuslakában a News of the Worldöt olvassa, ócska papucsot visel a meztelen lábán, tejes teát iszik, és fütyül arra, ami körülötte zajlik. A féleszű Jimmy végzi a munkát, rámarad az épület, az ácsmunka, a villanyszerelés és a csatorna. Fallow felveszi a telefont. Szereti megvárakoztatni a hívó felet: beteg fiúk után érdeklődő, aggódó anyákat, a főnökükhöz indulás előtt egy utolsó tanácskozásra behívott gazdag apákat – sokszor percekig hagyja őket várni, míg felhörpinti a teáját, és lefirkantja az üzenetet egy sárga papírcetlire. Szeret utazni, és néha egynapos kirándulásokra megy Franciaországba – ezeket a helyi munkásklub szervezi; ilyenkor felkeresi a szupermarketet, chipset eszik a busz mellett, és a helyiekre panaszkodik.

A munkahelyén a látogató státusától függően hol udvariatlan, hol tiszteletteljes, egy fontot kér a fiúktól, ha álkulccsal kell kinyitnia a szekrényüket, undorítóan bámulja a tanárnők lábát, amikor felmennek a lépcsőn. Az alacsonyabb beosztású tanárokkal szemben fontoskodó és nagyképű, és ilyesmikkel tűzdeli a mondanivalóját: érti, ugye, mire gondolok, vagy nem kerül semmibe, hogy megmondjam, haver.

A magasabb beosztásúakkal lakáj természetű, a veteránokkal gyomorforgatóan cimboráló, a jelentéktelen beosztásban levőkkel, mint amilyen ő is, nyers és elfoglaltságára hivatkozva közli, hogy nincs ideje csevegni. Péntekenként, tanítás után feljár a számítógépes terembe, színleg azért, hogy kikapcsolja a gépeket, valójában az internetes pornóoldalakon szörföl, míg kint a folyosón Jimmy a padlófényezőt tologatja lassan a padlódeszkán, és lágy fénnyel vonja be az öreg fát.

Egyórányi munka egyetlen perc alatt válik semmivé. Hétfő reggel nyolc harminckor már poros és karistolt a padló, mintha Jimmy sosem járt volna arra. Fallow ezt nagyon jól tudja, és bár ő maga nem végzi el a takarítási munkákat, bizonytalan neheztelést érez, mintha a fiúk és a tanári kar a dolgok sima intézésének kerékkötői volnának.

Ennek következtében az élete apró, kicsinyes bosszúk sora. Senki sem veszi észre: a kapus a ranglétra legalsó fokán áll, és észrevétlen önkényesen bánhat a rendszerrel. A tanári karnak és az adminisztratív személyzetnek mindez fel sem tűnik, de én figyelek. A harangtoronyban levő helyemről ellátok a kis kapuslakig, és szemmel tarthatom a jövés-menést anélkül, hogy bárki látna.

Az iskola kapuja előtt egy fagylaltárus furgonja áll. Apám sosem engedett volna ilyesmit, de Fallow eltűri, és tanítás után vagy ebédszünetben gyakran állnak ott sorba a fiúk. Van, aki fagylaltot vesz, mások kidagadó zsebbel jönnek el, és alattomos mosolyuk arra utal, hogy megkerülték a rendszert. Az alsósok hivatalosan nem hagyhatják el az iskola területét, de a furgon csak pár méterre áll, és Pat Bishop nem emel ellene kifogást, ha senki sem megy át a forgalmas úton. Bishop egyébként is szereti a fagylaltot; többször láttam, hogy fagyit majszol, míg a fiúkra felügyel az udvaron.

Fallow is felkeresi a furgont. Reggel szokta, amikor már elkezdődött a tanítás, és vigyáz, hogy az óramutató járásával azonos irányba kerülje meg az épületeket, nehogy el kelljen mennie a tanári ablaka alatt. Néha műanyag zsák van nála – ami nem nehéz, de elég tömött. A zsákot a pult alatt hagyja. Néha van nála fagylalt, amikor visszaindul. Máskor nincs.

Az elmúlt tizenöt év alatt az iskola legtöbb kulcsát kicserélték. Számítani lehetett rá – a St. Oswald mindig is kedvenc céltábla volt, és vigyázni kell a biztonságra –, de a kapuslak egyebek között az egyik kivétel. Végtére is miért akarna bárki is betörni a kapuslakba? Nincs ott más, csak egy öreg karosszék, egy gázrezsó, egy teáskanna, egy telefon és a pult alatt elrejtve pár szexmagazin. Van egy másik rejtekhely is, ami ennél nehezebben kideríthető: a szellőző berendezést takaró, üregesen kongó lap mögött, bár ezt a féltve őrzött titkot csak egyik kapuőr adja át a másiknak. Nem nagy hely, de – mint apám kiderítette – néhány hatos csomagolású sör elfér benne, és a főnökségnek sem mindig kell mindenről tudnia.

Ma nagyon jó érzéssel hajtottam haza. Hamarosan itt a nyár vége, a levegő sárgás és szemcsés, ami kamaszkorom tévéműsoraira emlékeztet. Az éjszakák már hűvösebbek, a városközponttól hat mérföldre levő bérelt lakásomban nemsokára be kell gyújtanom a gázkonvektort. A lakás nem valami szemrevaló – egy szoba teakonyhával megtoldva és egy apró fürdőszoba –, de ennél olcsóbbat nem találtam. És persze nem akarok sokáig maradni.

Gyakorlatilag nincs benne bútor. Van egy kihúzható kanapém, egy íróasztalom lámpával, egy számítógép és egy modem. Valószínűleg mindent itt hagyok, amikor elmegyek. A számítógép tiszta, vagyis inkább az lesz, amikor a terhelő anyagot letörlöm a merevlemezről. A kocsit is béreltem, és az autóbérlő cég alaposan ki fogja takarítani, mire a rendőrség eljut hozzám.

Idős házinénim nagy pletykafészek. Gyötri a kíváncsiság, hogy valaki, aki ilyen kedves, tiszta és diplomás, hogyan választhat egy drogosokkal, volt börtöntöltelékekkel és munkanélküli segélyen élőkkel teli, alacsony lakbérű házat. Azt adtam be neki, hogy egy nagy nemzetközi szoftveres cég értékesítési koordinátora vagyok, és a cégem házat vesz nekem, de az építők nem teljesítették a vállalt kötelezettségüket. Erre a fejét csóválja, és a mai építők alkalmatlanságán kesereg; reménykedik, hogy az új házam karácsonyra elkészül.

– Borzasztó lehet, kedvesem, hogy nincs saját kuckója! Főként karácsonykor. – Gyönge szeme ilyenkor elfelhősödik a könnyektől. Átfut az agyamon, hogy felhívom a figyelmét, az öregek többnyire a téli hónapokban halnak meg, és az öngyilkosságok háromnegyede az ünnepek alatt történik. De egyelőre fenn kell tartanom a látszatot, ezért igyekszem válaszolni a kérdéseire, meghallgatom a visszaemlékezéseit, kifogástalanul viselkedem. Házinénim hálából rózsás vászonfüggönyökkel dekorálta ki kis szobámat, és poros művirágokat is kaptam vázában. – Tekintse a második otthonának ezt a lakást – biztat. – És ha bármire szüksége van, én mindig itt vagyok.

7

St. Oswald Fiúgimnázium, szeptember 23-a, csütörtök

A baj hétfőn kezdődött, és amikor megláttam az autókat, rögtön tudtam, hogy valami történt. Pat Bishop Volvója szokás szerint ott állt – mindig ő az első, és mozgalmas időkben még az éjszakát is bent tölti –, de precedens nélküli volt, hogy Bob Strange autója nyolc előtt már ott legyen, vagy az igazgató Audija, a káplán Jaguarja és még vagy fél tucat másik kocsi, köztük egy fekete-fehér rendőrségi autó, amelyek mind a személyzeti parkolóban álltak a kapuslak előtt.

Ami engem illet, én busszal járok. Ha nagy a forgalom, gyorsabb, és különben is csak pár mérföldet kell megtennem, ha munkába vagy boltba megyek. Egyébként is most autóbuszbérletem van, és bár akaratlanul is felmerül bennem, hogy valami tévedés van a dologban (az isten szerelmére, hogy lehetnék én hatvannégy éves?), mindenesetre pénzt spórolok vele.

Felgyalogoltam a St. Oswaldhoz vezető hosszú felhajtón. A hársfák lombja most kezd sárgulni, a közelgő ősz bearanyozza a leveleket, és a harmatos fűről kis oszlopokban száll fel a fehér pára. Benéztem a kapuslakba, amikor elmentem mellette, de Fallow nem volt a helyén.

A tanáriban senki sem tudta pontosan, mi történik. Strange és Bishop bent volt az igazgató irodájában dr. Tidyval és Ellis őrmesterrel, az összekötő tiszttel. De Fallow-nak nyoma sem volt.

Arra gondoltam, hogy talán betörtek. Időnként előfordul, bár Fallow jobbára tisztességesen vigyáz az iskolára. Némiképp hajbókol a vezetőség előtt, és persze évek óta megkenhető. Apróságokat fogad el, egy zsák szenet, egy csomag kekszet a konyháról, van az az egyfontos ügylete a szekrénynyitással, de elég lojális, és ha figyelembe vesszük, hogy a kezdő tanári fizetés egytizedét keresi, akkor úgy teszünk, mintha semmit sem látnánk. Reméltem, hogy nem esett baja.

Szokás szerint a fiúk értesültek róla először. Egész délelőtt a legvadabb szóbeszéd keringett: hogy Fallow-nak szívrohama volt, hogy megfenyegette az igazgatót, hogy felfüggesztették. De végül is a szünetben felkeresett Sutcliff, McNair meg Allen-Jones, és vidám, álnok képpel – amire akkor vetemednek, amikor tudják, hogy valaki más került bajba – megkérdezték, hogy igaz-e, hogy Fallow-t letartóztatták.

– Ki állított ilyesmit? – kérdeztem szándékosan kétértelmű mosollyal.

– Hát valaki említett valamit. – A titok komoly hatalmat képvisel minden iskolában, és nem reméltem, hogy McNair felfedi informátora kilétét, de nyilvánvalóan egyes források megbízhatóbbak másoknál. A fiú arckifejezéséből arra következtettem, hogy ez az információ a főnökség közeléből származik.

– Leverték a falburkolatot a kapuslakban – mesélte Sutcliff. – És kiszedtek egy csomó dolgot.

– Mint például?

Allen-Jones vállat vont.

– Ki tudja?

– Esetleg cigarettát?

A fiúk összenéztek. Sutcliff kicsit elvörösödött. Allen-Jones pedig halványan elmosolyodott.

– Talán.

Később a részletek is kitudódtak: Fallow az olcsó, egynapos, franciaországi kirándulásait arra használta fel, hogy illegális, vámmentes cigarettát csempésszen be, amit a fagylaltos furgont üzemeltető barátján keresztül a fiúknak adott el.

Remek haszonnal dolgozott: egy cigaretta akár egy fontba is került, a vevő korától függően, de a St. Oswald diákjainak bőven van pénzük, és különben is az izgalom, hogy közvetlen a másodigazgató orra előtt szegik meg az előírásokat, ellenállhatatlannak bizonyult. Hónapok, talán évek óta folyt az üzletelés; a rendőrség négy tucat kartont talált a kapuslakban, a falburkolat mögé elrejtve, valamint Fallow garázsában még vagy százat, amit ő használaton kívüli könyvespolcok mögött, padlótól a mennyezetig rakott fel.

Fallow és a fagylaltárus megerősítette a cigarettával való üzletelést. A kapuslakban talált többi holmiról azonban Fallow azt állította, hogy nincs tudomása róluk, bár képtelen volt magyarázatot adni arra, hogyan kerültek oda. Knight felismerte a bar micvóra kapott tollát, később – némi vonakodással – én is azonosítottam a régi, zöld Parkeremet. Bizonyos szempontból megkönnyebbültem, hogy nem az osztályomból vette el valaki, ugyanakkor tudtam, hogy ezzel csak Fallow helyzete romlott, aki egyszerre vesztette el az otthonát, az állását és nagy valószínűséggel a szabadságát is.

Sosem sikerült megtudnom, hogy ki dobta fel Fallow-t a hatóságoknak. Úgy hallottam, hogy névtelen levélben közölték a rejtekhelyét. Mindenesetre senki sem vállalta. Belső ember lehetett, mondta Robbie Roach (aki dohányos és Fallow egykori jó barátja), egy kis besúgó, aki szívesen kevert bajt. Valószínűleg igaza van, bár nem örülök, hogy egy kollégám felelős ezért a dologért.

Vagy talán az egyik fiú? Az azonban még kellemetlenebb gondolat, hogy az iskola egyik tanulója egymaga ekkora kárt tud okozni.

Egy olyan fiú, mondjuk, mint Knight? Ez csak kósza gondolat, de Knight újabban nagyon önelégült; valahogy tudatosabban néz, amit korábbi morcosságánál is kevésbé szeretek. Knight lett volna? Semmi okom, hogy ezt gondoljam. Mégis ez járt a fejemben, ráadásul a bensőmbe is bevette magát a gondolat, ahol igazán számít. Hívhatjuk előítéletnek vagy ösztönös megérzésnek. Az a fiú tudott valamit.

Közben a kis botrány tovább gyűrűzik. Vizsgálatot tart a Vám- és Adóhivatal, és bár igen valószínűtlen, hogy az iskola feljelentést tegyen – az igazgató már a kínos hírverés gondolatára is rángógörcsöt kap –, Mrs. Knight eddig nem volt hajlandó visszavonni a panaszát. Az igazgatótanácsot értesíteni kell, a kapuőr szerepével kapcsolatban kérdések merülnek majd fel, hogy ki felelős a kinevezéséért (dr. Tidy máris védekező álláspontra helyezkedett, és ragaszkodik hozzá, hogy a segédszemélyzettől erkölcsi bizonyítványt kérjünk), és ki kerül a helyére. Röviden a Fallow-incidens begyűrűzött az iskola minden részébe, a gazdasági hivataltól a csendes teremig.

A fiúk is érzik ezt, és szokatlanul destruktívak: próbálgatják, mennyire szigorú a fegyelem. Az iskola egy tagja – bár csak egy kapus – elvesztette a becsületét, és ez lázadást szít: Meek kedden sápadtan és összetörve került elő az ötödikes számítógépes órájáról, McDonaugh számos elzárást osztott ki dühödten, Robbie Roach rejtélyes betegséggel maradt otthon, amivel feldühítette tanártársait, akiknek tartaniuk kellett miatta a hátukat. Bob Strange helyettest állított be az összes órájára, mondván „más dolgokkal van elfoglalva”, és az igazgató ma egy katasztrofális értekezletet tartott, amin általános, bár néma derültség közepette kijelentette, hogy a Mr. Fallow-t illető rosszindulatú rágalomnak nincs valóságalapja, és az a diák, aki ilyen szóbeszédet terjeszt, súlyos következményekkel lesz kénytelen szembenézni.

A Fallowgate – ahogy Allen-Jones nevezi ezt a szerencsétlen ügyet – Pat Bishopot, a másodigazgatót érintette leginkább. Részben – azt hiszem – azért, mert az ilyesmit egyszerűen képtelen felfogni; Pat lojalitása az iskola iránt legalább harminc évre nyúlik vissza, és bármilyen hibája van is, kínosan becsületes. Egész filozófiája – már amilyen lehet, mivel a mi Patünk nem igazán filozofikus alkat – azon a feltevésen alapul, hogy az emberek alapvetően jók, és a szívük mélyén jót akarnak cselekedni még olyankor is, amikor rossz útra térnek. Az a tulajdonsága, hogy mindenkiben csak a jót látja, meghatározza a fiúkkal kapcsolatos bánásmódját, ami remekül beválik: kedves, szigorú modora szégyent ébreszt a gyöngékben meg a gazfickókban, és még a személyzet is áhítattal vegyes tisztelettel néz fel rá.

Fallow ettől függetlenül válságot okozott. Először is, mert bolonddá tette Patet – aki magát okolja, amiért nem vette észre, mi folyik –, másodszor a becsapásban megnyilvánuló megvetés miatt: Patet megdöbbentette és megalázta, hogy Fallow, akivel mindig udvariasan és tisztelettel bánt, ilyen rosszhiszeműen fizetett meg érte. Felidézte benne a John Snyde-ügyet, és nem tudta eldönteni, hogy ez esetben nem hibás-e. Ezt persze nem mondja, de észrevettem, hogy a szokottnál ritkábban mosolyog, napközben az irodájában marad, reggelente még több kört fut, és gyakran késő estig bent dolgozik.

A nyelvszak a többinél kevésbé sínylette meg a történteket. Ez részben Pearmannek köszönhető, akinek vele született cinizmusa örvendetesen veri vissza Strange tartózkodását vagy az igazgató ideges szájhősködését. Gerry Grachvogel órái némileg hangosabbak a megszokottnál, bár nem annyira, hogy közbe kelljen lépnem. Geoff és Penny Nationt elszomorította az eset, de nem lepte meg: fejüket csóválják az emberi természet visszataszító volta miatt. Dr. Devine a Fallow-esettel terrorizálja szegény Jimmyt. Eric Scoones ingerlékeny, bár a szokottnál nem jobban. Dianne Dare – akárcsak a kreatív Keane – érdeklődéssel követi az eseményeket.

– Ez a hely úgy működik, mint egy szövevényes szappanopera – mondta ma reggel a tanáriban. – Az ember sosem tudja, mi következik.

Elismertem, hogy a drága, öreg helynek van némi szórakoztató jellege.

– Ezért maradt? Úgy értem... – Elhallgatott; talán a nem éppen hízelgő célzás fojtotta bele a szót.

– Azért maradtam, ahogy megfogalmazta, mert elég régimódi vagyok, hogy elhiggyem: a fiaink némi hasznot remélhetnek az óráimból, és ami még fontosabb: mert bosszantom vele Mr. Strange-et.

– Sajnálom – mondta.

– Ne sajnálja. Nem áll jól magának.

Nehéz megmagyarázni a St. Oswaldot, még nehezebb negyven év táguló szakadékán át. Miss Dare fiatal, vonzó, okos; egy nap szerelmes lesz, talán gyerekei lesznek. Lesz egy háza, ami az otthona lesz, nem pedig a könyvtárszoba alkóvja. Távoli helyekre utazik majd. Legalábbis remélem, hogy így lesz, az alternatíva ugyanis csak az lehet, hogy csatlakozik a gályarabokhoz, és addig a hajóhoz lesz láncolva, míg át nem hajítják a korláton.

– Nem akartam megsérteni – szabadkozott Miss Dare.

– Nem sértett meg. – Talán öregkoromra elpuhultam, vagy ez a Fallow-ügy jobban felkavart, mint sejtettem. – Csak éppen kafkaian érzem magam ma reggel. Bizonyára dr. Devine miatt.

Ezen nevetett, legalábbis úgy gondoltam, mégis maradt valami furcsa az arckifejezésében. Elég jól alkalmazkodott a St. Oswald-beli élethez: látom, ahogy aktatáskájával és egy halom könyvvel igyekszik az órára, hallom, ahogy egy ápolónő éles, vidám hanglejtésével beszélget a fiúkkal. Keane-hez hasonlóan olyan önuralom jellemzi, ami igazán kapóra jön itt, ahol mindenkinek védenie kell a maga zugát, és a segítségkérés a gyengeség jelének számít. Ért hozzá, hogy haragot tettessen, vagy ha kell, palástolja, és tudja, hogy egy tanár mindenekelőtt előadó, színész, aki bármilyen körülmények között ura marad a közönségének és a színpadnak. Szokatlan ilyen tulajdonságot tapasztalni egy ilyen fiatal tanárnál, de gyanítom, hogy Miss Dare és Mr. Keane is istenadta tehetség, ahogy azt is tudom, hogy Meek nem az.

– Érdekes időszakban került ide – morfondíroztam. – Ellenőrzések, átalakítások, árulás és összeesküvés, a St. Oswald kötőanyaga. Ha ezt túléli...

– A szüleim pedagógusok voltak. Nem ér váratlanul.

Így már érthető. Rendszerint meg lehet állapítani. Levettem a bögrémet a mosogató szélén levő szárítóról – nem az enyémet, az még nem került elő –, és megkérdeztem:

– Kér teát?

Elmosolyodott.

– A tanár kokainja.

Megvizsgáltam a teáskancsó tartalmát, és mindkettőnknek töltöttem. Az évek során megszoktam, hogy tisztán igyam a teát, de még így is mérgezőnek tűnt a barna iszap, ami összegyűlt a kancsó alján. Vállat vontam, és cukrot, tejet öntöttem hozzá. Ami nem öl meg, az megerősít. Idevágó mottó, mert a St. Oswald folyton vagy a tragédia, vagy a bohózat küszöbén tántorog.

Körülnéztem a kollégáimon, akik csoportokban üldögéltek a régi tanáriban, és hirtelen mély vonzalom dobogtatta meg a szívemet. McDonaugh a Mirrort olvasta szokott sarkában, mellette Monument a Telegraphba mélyedt. Pearman a tizenkilencedik századi francia pornográfiát taglalta Kitty Teague-gel, Isabelle Tapi a száján ellenőrizte a rúzst, a Népszövetség egy szűzies banánon osztozott. Régi barátok, megnyugtató kollaboránsok.

Mint mondtam, nehéz a St. Oswaldot megmagyarázni: reggelente az iskola zajait, a fiúk lábának tompa dobogását a kőlépcsőkön, az égett pirítós szagát a refektóriumból, azt a különös, sikló hangot, amit a frissen fényezett padlón végighúzott, pukkadásig tömött sporttáskák adnak. A dicsőségtáblák, amelyeken az arannyal festett nevek ükapámig nyúlnak vissza, a háborús emlékmű, az osztályfényképeken a hetyke, fiatal arcok, amiket vörösesre fakított az idő. Az örökkévalóság metaforája.

Istenem, kezdek szentimentális lenni. Hiába, a kor teszi: egy pillanattal korábban a sorsom miatt keseregtem, most meg már könnyes a szemem. Biztos az időjárás az oka. És Camus mégis azt mondja, hogy képzeljük Sziszüphoszt boldognak. Vajon boldogtalan vagyok? Csak azt tudom, hogy valami megrázott minket, egészen az alapokig. A lázadás benne van a levegőben, és valami azt súgja, hogy a Fallow-ügynél nagyobb dologról van szó. Bármi légyen is, még nincs vége. És még csak szeptember van.

EN PASSANT

1

Szeptember 27-e, hétfő

Az igazgató kétségbeesett erőfeszítései ellenére Fallow bekerült az újságba. Nem a News of the Worldbe – az túlságosan merész vágy lett volna –, hanem a saját Examinerünkbe, ami majdnem olyan jó. Az iskola és a város közti hagyományos ellentét olyan, hogy a St. Oswaldból a rossz hír gyorsan terjed, és jobbára vad, istentelen ujjongást kelt. A cikk egyszerre volt diadalittas és vitriolos. Fallow-t az iskola régi alkalmazottjaként mutatták be, ugyanakkor azt írták, hogy elbocsátották – azonnal és a szakszervezet jóváhagyása nélkül – egy olyan bűncselekményért, amit még nem is bizonyítottak, ugyanakkor olyan szeretetre méltó csirkefogónak festették le, aki évek óta töri a borsot egy hetvenkedő arisztokratákból, arctalan bürokratákból és elefántcsonttoronyban élő tudósokból álló rendszer orra alá.

Dávid és Góliát-helyzet alakult ki, amelyben Fallow a munkásosztály jelképévé vált, aki a gazdagság és a hatalom óriási gépezetével hadakozik. A cikket egyszerűen csak „Tégla” néven aláíró szerző a St. Oswaldról azt a benyomást kelti, hogy tele van hasonló átverésekkel és apró korrupciókkal, hogy a tanítás reménytelenül elavult, hogy a dohányzás (és feltehetően a drogozás is) általánosnak mondható, és az épületek állaga olyan rossz, hogy elkerülhetetlen egy komolyabb baleset. A cikket egy „Magániskolák – szemétre velük?” című vezércikk támogatja; az olvasókat felkérik, hogy küldjék be meglátásaikat és a St. Oswalddal, valamint az iskolát védelmező öregdiákok hálózatával kapcsolatos sérelmeiket.

Elégedett vagyok vele: szinte húzások nélkül leközölték. Megígértem, hogy tájékoztatom őket az esetleges további fejleményekről. E-mailemben utaltam arra, hogy az iskolához közeli forrás vagyok – egy öreg- vagy jelenlegi diák, egy választmányi tag, talán a tanári karhoz tartozó személy –, és igyekszem frissíteni a részleteket (később talán meg is kell változtatnom őket).

A személyazonosságom kiderítésére tett kísérletek megakadályozására a másik e-mail címemet adtam meg: tegla@hotmail.com. Nem mintha az Examinernél bárki is próbálkozna: hozzászoktak a kutyakiállítások és a helyi politika híreihez, és nem foglalkoznak oknyomozó újságírással, de az ember sosem tudhatja, hogy egy ilyen történetnek hol a vége. Én magam sem tudom, ami felteszem, éppen ezért mulatságossá teszi az egészet.

Esett, amikor ma beértem az iskolába. A forgalom a szokottnál lassúbb volt, és nehéz volt úrrá lennem a bosszúságomon, miközben átaraszoltam a városon. A helybeliek bizonyos tekintetben azért utálják a St. Oswaldot, mert csúcsforgalom idején teljesen beáll tőle a forgalom: szörnyű a torlódás a több száz tiszta, fényes Jaguar, józan Volvo, terepjáró és furgon miatt, amelyek tiszta, ragyogó arcú, blézeres és sapkás fiúkkal megrakva sorjáznak az úton.

Van, aki még akkor is kocsival iparkodik az iskolába, ha alig egymérföldnyire lakik. Isten ments, hogy a tiszta, ragyogó arcú fiúnak pocsolyákat kelljen átugornia, szennyező anyagokat kelljen beszívnia, vagy ami még rosszabb, élményeit beszennyezzék a közelben levő másik iskola, a Sunnybank Park buta, piszkos nebulói, a nejlondzsekis, kopott edzőcipős, hangoskodó, nyegle fiúk és a miniszoknyás, festett hajú, ostobán harsány lányok. Amikor annyi idős voltam, mint ők, gyalog jártam iskolába, ugyanilyen olcsó cipőt és piszkos zoknit hordtam, és néha, amikor bérelt kocsimmal munkába igyekszem, még mindig érzem az ágaskodó, pusztító dühöt azzal szemben, aki voltam, és akivé válni akartam.

Emlékszem egy esetre; annak a nyárnak a végén történt. Leon unatkozott: a nyilvános játszótérnél őgyelegtünk (emlékszem a körhintára, amelyről fiatal kezek nemzedékei nyomán a csillogó vasig kopott a festék), Camelt szívtunk (Leon dohányzott, így én is rászoktam), és az előttünk elhaladó sunnybankieket néztük.

– Barbárok. Söpredék. Prolik. – Leonnak hosszú, karcsú ujjai voltak, bőrébe mélyen beleivódott a tinta és a nikotin. Az úton egy kis csapat sunnybanki közeledett: iskolatáskájukat a földön húzták, ordibáltak, a forró délutánban poros volt a cipőjük. Nem jelentettek fenyegetést, bár előfordult, hogy futásnak kellett erednünk, mert sunnybankiek vettek üldözőbe bennünket.

Egyszer, amikor nem voltam ott, az iskola háta mögött, a kukáknál sarokba szorították és összerugdosták Leont. Ezért még jobban – Leonnál is jobban – gyűlöltem őket, hisz végtére is az én népemhez tartoztak. De ezek itt most csak lányok voltak: négyen, plusz egy lemaradozó, az én évfolyamomból. Rekedt hangú, rágógumizó lányok, akiknek foltos lábán felcsúszott a szoknya. Visítva és kacarászva szaladtak végig az ösvényen.

A lemaradozó Peggy Johnsen volt, Mr. Bray testnevelési osztályából a kövér lány. Ösztönösen elfordultam, de Leon előbb még elkapta a pillantásomat, és rám kacsintott.

– Na?

Ismertem ezt a tekintetet a városban tett fosztogatásaink, a lemezboltbeli lopásaink, apróbb lázadásaink idejéből. Leon pillantásából sütött a rosszindulat, ahogy csillogó szemét a szaporább léptekkel a többiek után eredő Peggyre szegezte.

– Na mi?

A négy lány már messze járt. A verítékező arcú, félős tekintetű Peggy váratlanul magára maradt.

– Na ne! – Az igazság az, hogy nem volt semmi bajom Peggyvel, aki lassú, ártalmatlan teremtés volt, és csak egy hajszál választotta el a szellemi fogyatékosságtól. Még talán szántam is egy kicsit.

Leon lenézően mért végig.

– Mi az, Pinchbeck, talán a barátnőd? – kérdezte. – Ugyan már! – Azzal máris futásnak eredt, és lelkes hujjogással kerülte meg a játszóteret. Követtem; azt mondogattam magamban, hogy úgy sem tehetnék mást.

Elvettük a táskáit, Leon a Woolworth szatyorban vitt tornacuccát, én a kis vászon hátizsákot, amire filctollal apró szíveket rajzolt, majd elszáguldottunk – olyan sebesen, hogy Peggy soha nem érhetett utol minket és hagytuk, hogy a lábunk által felvert porban visítozzon. Én csak el akartam rohanni, mielőtt felismer, de a lendülettől nekiestem, és a földre taszítottam.

Leon ezen jót nevetett, és gonoszul én is, mert tudtam, hogy egy másik életben én is ülhettem volna az ösvényen, én is kiabálhattam volna könnyes szemmel, hogy „szemét buzik, rohadt alakok!”, miközben pertlijénél összekötött tornacipőmet egy öreg fa legfelső ágára hajítják, és könyveim lapjai konfettiként lebegnek a föld felé a meleg nyári levegőben.

Bocs, Peggy. Majdnem komolyan is gondoltam. Peggy távolról sem a legrosszabbak közé tartozott. De ott volt, és visszataszító, zsíros hajával, vörös, dühös arcával akár apám gyereke is lehetett volna. Ezért aztán megtapostam a könyveit, kiürítettem a zsákjait, és a sárga porba szórtam tornafelszerelését (még ma tisztán emlékszem a sötétkék nadrágra, ami olyan bő volt, mint híres-neves Vihargatyám).

– Ozzie szemetek!

A legjobb marad életben, feleltem hangtalanul, és dühös voltam rá, magamra, ugyanakkor furcsán fel is dobott a dolog, mintha átmentem volna egy próbatételen, mintha ezzel a tettemmel még tovább csökkentettem volna a St. Oswaldot és engem, az, aki vagyok és akivé válni akarok távolságát.

– Gazemberek.

Zöld volt a lámpa, de a sor olyan hosszú volt előttem, hogy nem előzhettem meg. Néhány fiú felismerte a lehetőséget, hogy átkelhet; megismertem McNairt, Straitley egyik kedvencét, Jacksont, az ugyanabba az osztályba járó kis kötözködőt, és Anderton-Pullitt oldalazó, rákra emlékeztető járását; ebben a pillanatban megindult előttem a sor.

Jackson futva kelt át, ahogy utána McNair is. Előttem vagy ötvenméternyi hely támadt, amin – ha elég gyors vagyok – átmehettem volna, máskülönben ismét vált a lámpa, és újabb öt percet kell ácsorognom a kereszteződésben, amíg a végtelen hosszú kocsisor továbbcammog. De Anderton-Pullitt nem futott egy lépést sem. A már tizenhárom évesen középkorú, nehézkes fiú szép kényelmesen vonult át, és még akkor sem nézett rám, amikor rádudáltam, mintha pusztán azzal, hogy ügyet sem vet rám, nem létezővé tehetne. Egyik kezében iskolatáskáját, a másikban ebéddobozát szorongatva finnyásan megkerülte az út közepén levő pocsolyát, így mire eltakarodott az utamból, a lámpa már váltott, és kénytelen voltam várni.

Tudom, hétköznapi eset. De rámutat egy olyasfajta arroganciára, lusta megvetésre, ami csak a St. Oswald sajátja. Eltűnődtem, mit tett volna, ha nekihajtok, sőt áthajtok rajta. Futásnak eredt volna? Vagy ostobán, magabiztosan lecövekelt volna, és utolsó leheletéig azt formálta volna az ajkával: nem teszed meg, nem teheted!...

Sajnos, szó sem lehetett arról, hogy elgázoljam Anderton-Pullittot. Először is szükségem van a kocsira, és az autókölcsönző gyanakodni kezdene, ha összetört motorháztetővel adnám vissza. De van más módszer is, gondoltam. Tartozom magamnak egy kis ünnepléssel. Mosolyogtam, ahogy a vörösbe dermedt lámpánál álltam, és bekapcsoltam a rádiót.

Az ebédidő első félórájában az 59-es teremben ültem. Bob Strange-nek köszönhetően Straitley nem volt a helyén: vagy a maga könyvtárszobájában lapult meg, vagy felügyelt a folyosón. A terem tele volt fiúkkal: akadt, aki a házi feladatát csinálta, mások sakkoztak vagy beszélgettek, időnként meghúzták dobozos szénsavas üdítőiket, vagy chipset ettek.

A tanárok mind utálják az esős napokat: a diákok sehova sem mehetnek, így az épületben maradnak, és vigyázni kell rájuk. Minden sáros, és balesetek történnek, zsúfoltak a termek, és nagy a zsivaj, a civakodások könnyen verekedéssé fajulnak. Az egyiknél magam is közbeléptem Jackson és Brasenose között (utóbbi puhány, kövér fiú, aki még nem tanulta meg, hogy a testtömegét előnyére fordíthatja), felügyeltem a tanterem kitakarítására, felhívtam Tayler figyelmét egy helyesírási hibára a házi feladatában, elfogadtam Pinktől egy mentolos cukorkát és Knighttól egy mogyorót, pár percet csevegtem a hátsó sorban ebédjüket evő fiúkkal, majd feladatom végeztével ismét a csendes terembe indultam, hogy zavaros tea mellett várjam a fejleményeket.

Természetesen nincs osztályom. Az újak egyikének sincs. Így több a szabadidőnk, és tágabb a perspektívánk; a taccsvonal mögül figyelhetek, és felismerem a gyöngeség pillanatait, a veszélyes pillanatokat, az iskola felügyelet nélkül maradt helyeit, a fontos perceket vagy inkább másodperceket, amikor – ha bekövetkezne a szerencsétlenség – az óriás hasa a legvédtelenebb lenne.

Az ebéd végét jelző csengő ezek egyike. Még nem kezdődött el a délutáni névsorolvasás, bár az ebédnek hivatalosan már vége. Elméletben ez egy ötperces figyelmeztető, átöltözési idő, ami alatt a tanáriban ülő tanári kar elindul az osztályok felé, és a szünetben felügyelő tanároknak idejük marad összeszedni a holmijukat (esetleg átfutni az újságot), mielőtt megkezdődne a névsorolvasás.

Valójában azonban nem más, mint ötperces támadási felület a máskülönben gördülékenyen folyó hadműveletben. Senki sem felügyel, a tanárok – és néha a diákok – többsége egyik helyről a másikra megy. Nem meglepő, hogy a legtöbb baleset ilyenkor következik be: dulakodások, lopások, apró vandalizmusok, a menet közben találomra elkövetett rosszalkodások, amiket elfed a délutáni órák kezdetét megelőző lázas jövésmenés. Ezért telt legalább öt percbe, hogy valaki észrevegye Anderton-Pullitt összeesését.

Talán rövidebb idő lett volna, ha népszerűbb. De nem volt az, és a társaitól távolabb is ült; ahogy lassan, nehézkesen rágta a szendvicsét (a búzaliszt nélküli kenyérből készült krémsajtos szendvicset, mert mindig ilyet hoz az iskolába), inkább teknősbékára, mint egy tizenhárom éves fiúra hasonlított. Minden évfolyamban akad egy hozzá hasonló: koravén, hipochonder, szemüveges gyerek, aki még a kötözködés alól is kibújik, lepattognak róla a sértések vagy a visszautasítás, és egy öregember pedáns beszédmodora jellemzi, amitől okos fiú hírében áll; udvarias a tanáraival, ezért a kedvencük.

Straitley szórakoztatónak találja, ami nem meglepő, hiszen fiatalkorában ilyen lehetett. Engem bosszant; ha Straitley nincs, engem követ, amikor az udvaron felügyelek, és esetlenül előadást tart különböző hobbijairól (tudományos-fantasztikus irodalom, számítógépek, első világháborús repülőgépek), valamint valódi és képzelt betegségeiről (asztma, ételérzékenység, agorafóbia, allergia, szorongás, szemölcsök).

Amíg a csendes teremben ültem, azzal szórakoztattam magam, hogy a fejem fölül jövő hangokból megpróbáltam megállapítani, hogy Anderton-Pullittnak valódi-e a betegsége.

Senki sem vette észre, senki sem figyelt oda. Robbie Roach, akinek szabad volt a következő órája, és osztálya sincs (túl sok lenne a tanításon kívüli elfoglaltsága), a szekrényét túrta fel. Észrevettem nála egy doboz francia cigarettát (Fallow ajándékát), amit gyorsan elrejtett egy csomó könyv alá. Isabelle Tapi, aki részmunkaidőben tanít, és ezért szintén nincs osztálya, egy üveg ásványvízből kortyolt, és egy puhafedelű könyvet olvasott.

Hallottam az ötperces csengőt, amit zsivaj követett, a felügyelet nélkül maradt fiúk elszabadult dala, majd valami feldőlt (egy szék?). Aztán kiabálás – Jackson és Brasenose újból összeverekedett –, újabb szék dőlt fel, majd csend lett. Gondolom, Straitley lépett be. Valóban, a következő pillanatban már hallottam is a hangját, a fiúk halk moraját, majd a névsorolvasás hanglejtését, amely a szombat délutánonkénti futballmeccsekről ismerős.

2

St. Oswald Fiúgimnázium, szeptember 29-e, szerda

Még most sincs hír Anderton-Pullittéktól. Ezt jó jelnek tekintem, az allergiás reakció szélsőséges esetekben állítólag másodpercek alatt halált okoz, de a gondolattól, hogy az egyik fiú a termemben, a felügyeletem alatt meghalhatott volna – valóban meghalhatott volna! –, még így is kihagy a szívem, és izzad a tenyerem.

A tanításban eltöltött sok-sok év alatt csak három diákom halt meg. A középső folyosón levő osztályfényképekről mindennap rám tekintenek: Hewitt, aki 1972-ben agyhártyagyulladásban halt meg, Constable, aki 1986-ben halt meg: egy autó ütötte el a saját utcájukban, amikor kiszaladt az útra egy elgurult futball-labdáért, és persze Mitchell 1989-ben, akinek az esete azóta is nyugtalanít. Mindegyik tanítás után halt meg, és mégis minden esetben, különösen a Mitchellében, úgy éreztem, hogy én vagyok a hibás, mintha vigyázhattam volna rájuk.

Aztán ott vannak az öregfiúk: Jamestone, aki harminckét évesen rákban halt meg, Deakin, aki agytumorban, Stanley, aki autóbalesetben, Poulson, aki két éve öngyilkos lett, de senki sem tudja, miért, és feleséget meg egy nyolcéves, Down-kóros kislányt hagyott maga után. Mégis mind az én fiaim, mégis mind miatt ürességet és bánatot érzek, valahányszor csak rájuk gondolok, amit átsző az a különös, megmagyarázhatatlan érzés, hogy ott kellett volna lennem.

Először azt hittem, szimulál. A fiúk nagyon élénkek voltak, Jackson valakivel verekedett a sarokban, én pedig siettem. Talán már akkor eszméletlen volt, amikor beléptem, és értékes másodpercek teltek el azzal, hogy lecsendesítsem az osztályt, megkeressem a tollamat. Allergiás sokknak nevezik ezt; isten a megmondhatója, hogy a fiú maga is sokat emlegette, bár mindig azt hittem, hogy nyavalyáinak több köze van túlzottan babusgató anyjához, mint a tényleges egészségi állapotához.

Később fölfedeztem, hogy mindenről szó van az anyagában, a számtalan ajánlással együtt, amit az anyja az étrendjével, a testmozgásával, az egyenruhájával (kiütést kap a szintetikus anyagoktól), a fóbiáival, az antibiotikumokkal, valamint a vallási utasításokkal és társasági beilleszkedéssel kapcsolatban küldött. Az „Allergiák” címszó alatt áll a búza (enyhe túlérzékenység), majd csillaggal és számtalan felkiáltójellel megjelölve, nagy betűkkel a DIÓFÉLÉK!!

Anderton-Pullitt természetesen nem eszik diót. Csakis olyan ételt fogyaszt, amit az anyja kockázatmentesnek ítél, és megfelel annak, amit ő korlátozott mértékben elfogadhatónak tart. Az ebéddobozában mindennap pontosan ugyanaz van: két krémsajtos szendvics búzalisztmentes kenyérből, amit négybe vágtak otthon, egy banán, egy csomag Maynard-féle boros gumicukor (amiből a fekete és a piros színűeket megeszi, a többit eldobja) és egy doboz Fanta. Még ennek a kevésnek az elfogyasztása is a teljes ebédidőt igénybe veszi. Sosem jár a büfébe, és nem fogad el mástól ennivalót.

Ne kérdezzék, hogyan tudtam levinni. Nagy erőfeszítés volt: a fiúk izgalmukban vagy zavarukban tehetetlenül vigyorogtak körülöttem, segítségért kiáltoztam, de senki sem jött, csak Gerry Grachvogel a szomszédból, aki majdnem elájult, és csak ennyit habogott:

– Jaj, istenem, jaj, istenem! – Közben kis nyúlkezét tördelte, és idegesen oldalra pillantgatott.

– Hívjon segítséget, Gerry! – parancsoltam, és a vállamra vetettem Anderton-Pullittot. – Hívjon mentőt. Modo fac.

Grachvogel csak bámult rám. Végül Allen-Jones reagált: kettesével lerohant a lépcsőn, és majdnem feldöntötte a felfelé igyekvő Isabelle Tapit. McNair elrohant Pat Bishop irodája felé, Pink és Tayler az eszméletlen fiú levitelében segítettek. Mire leértünk az alsó folyosóra, úgy éreztem, mintha forró ólommal lenne tele a tüdőm, és őszinte hálával adtam át a terhemet Bishopnak, akit láthatóan felvidított, hogy valami fizikai megerőltetést kívánót tehet, és aki úgy emelte fel Anderton-Pullittot, mint egy kisbabát.

Homályosan tudatában voltam, hogy Sutcliff befejezte helyettem a névsorolvasást. Allen-Jones a kórházba telefonált: „azt mondják, gyorsabb, ha kocsival beviszi a sürgősségire, uram!”, Grachvogel megpróbálta megtalálni az osztályát, amely en masse követte a folyosóra, hogy lássa, mi történik, és most megrendülten az új igazgató is előkerült az irodájából, mellette Pat Bishop állt, és Marlene nyugtalanul átkukkantott a válla fölött.

– Mr. Straitley! – Még egy ilyen vészhelyzetben is megőriz egy bizonyos érdekes merevséget, mintha más anyagból volna: gipszből, vagy talán halcsontból, nem pedig húsból és vérből. – Esetleg volna szíves megmagyarázni... – A világ azonban hirtelen tele lett zajjal, amelyből a szívverésem volt a legvadabb: gyerekkorom régi dzsungeleposzaira emlékeztetett, amelyekben a kalandorok a bennszülött dobok baljós kakofóniájának hangjára mászták meg a vulkánokat.

Az alsó folyosó falának dőltem, amikor a lábam csont, ér, ín egyvelegéből hirtelen kocsonyához hasonlóvá vált. Fájt a tüdőm, és volt valahol egy pont, úgy a felső mellénygombom tájékán, amit mintha egy igen nagydarab illető a kinyújtott ujjával ismételten megböködött volna, hogy nyomatékosítsa a szavait. Körülnéztem, hátha látok valahol egy széket, de már késő volt, a világ megbillent, én pedig kezdtem a fal mellett a padlóra csúszni.

– Mr. Straitley! – A fejjel lefelé fordított perspektívából az igazgató a szokottnál is baljósabbnak tűnt. Egy zsugorított fej, gondoltam bizonytalanul. Ezzel biztosan le lehet csillapítani a vulkán istenét, majd a mellkasomban érzett fájdalom ellenére elnevettem magam. – Mr. Straitley! Mr. Bishop! Elmagyarázná valaki, hogy mi folyik itt?...

A láthatatlan ujj ismét megbökött, én meg leültem a padlóra. A mindig észnél lévő Marlene reagált elsőként: habozás nélkül letérdelt mellém, és kigombolta a zakómat, hogy megtapintsa a szívemet. A dobok szóltak, és most már inkább érzékeltem, mint éreztem magam körül a mozgást.

– Tartson ki, Mr. Straitley! – Virágos, nőies illata volt, én pedig úgy éreztem, hogy most valami szellemes megjegyzést kellene tennem, de semmi sem jutott az eszembe. Fájt a mellkasom, a fülemben dobolt a vér. Megpróbáltam feltápászkodni, de képtelen voltam rá. Még lejjebb csúsztam, ám ekkor megpillantottam Allen-Jones zokniján a Powerpuff lányokat, és elnevettem magam.

Az utolsó emlékem az, hogy az új igazgató feje a látómezőmbe úszott, mire így szóltam:

– A bennszülöttek, bwana, nem fognak belépni a Tiltott Városba. – Aztán elájultam.

A kórházban tértem magamhoz. Az orvos szerint szerencsém volt; az ő szavaival élve kisebb szívprobléma adódott, amit a nyugtalanság és a túlzott erőfeszítés váltott ki. Azonnal fel akartam kelni, de nem engedett; azt mondta, hogy legalább három-négy napig bent kell maradnom megfigyelésre.

Ezután egy rózsaszín hajú, óvodai modorú, középkorú ápolónő kérdéseket tett fel, a válaszaimat pedig enyhe rosszallással jegyezte le, mintha makacsul ágyba vizelő gyerek volnék.

– És most, Mr. Straitley, hány cigarettát szívunk el egy héten?

– Nem tudom, asszonyom. Nem ismerem a dohányzási szokásait. – A nővér zavarba jött. – Á, ön rólam beszél! – folytattam. – Bocsásson meg, de azt hittem, a királyi család tagja.

Összeszűkült a szeme.

– Én a munkámat végzem, Mr. Straitley.

– Akárcsak én – helyeseltem. – Harmadikos latin, második csoport, ötödik óra.

– Bizonyára meglesznek ön nélkül egy darabig – mondta a nővér. – Senki sem nélkülözhetetlen.

Lehangoló gondolat.

– Azt hittem, az a dolga, hogy javítsa a hangulatom.

– Ezt is teszem – biztosított róla. – Amint végeztünk ezzel a kis kérdőívvel.

Harminc perc alatt Roy Straitleyt egy iskolai naplóhoz hasonló papírlapon összegezték – rejtélyes rövidítések meg kockákban elhelyezett pipák segítségével –, és a nővér kellően önelégültnek látszott. Bevallom, nem tűnt biztatónak. Kor: hatvannégy év, ülőfoglalkozás, mérsékelt dohányos, heti egyszer egy kis alkohol, meglehetősen mozgékony, súlya az enyhe embonpoint és az igazi avoirdupois között van.

Az orvos komor elégedettséggel olvasta ezt végig. Figyelmeztetést kaptam, mondta végül, jelet az istenektől.

– Tudja, már nem húszéves. Van, amit már nem tehet meg.

Régi nóta. Sokszor hallottam már.

– Tudom, tudom. Semmi dohányzás, semmi ivás, semmi hal és krumpli, semmi százméteres síkfutás, semmi szép asszony, semmi...

– Beszéltem a háziorvosával – szakított félbe. – Egy bizonyos dr. Bevansszel.

– Bevans. Jól ismerem. 1975-től 79-ig. Remek koponya. Ötöst kapott latinból. A durhami egyetemen végezte az orvosit.

– Hm. – Ez az egy szótag sokatmondó helytelenítéstől dagadt. – Azt mondja, már régen aggódik ön miatt.

– Valóban?

– Igen.

Az iskoláját. Ez lesz a vége, ha az ember klasszikus műveltséget tanít a fiúknak. Ellene fordulnak a kis disznók, ellene fordulnak, és mielőtt észbe kaphatna, már zsírmentes étrendre is állították, tréningnadrágot húzatnak vele, és az öregek otthonával kecsegtetik.

– Bökje ki a legrosszabbat! Mit ajánlott ezúttal a kis jött-ment? Forró sört? Mágnesességet? Piócát? Emlékszem, amikor még az osztályomba járt, kövér kisfiú volt, aki mindig bajba került. És most ő mondja meg, mit tegyek?

– Nagyon kedveli magát, Mr. Straitley.

Na tessék, gondoltam.

– De hatvanöt éves...

– Csak hatvannégy. November ötödikén van a születésnapom. A lőporos összeesküvés évfordulóján.

Egy fejcsóválással passzolta el a lőporos összeesküvést.

– És láthatóan azt képzeli, hogy úgy folytathatja, ahogy eddig élt...

– Mi mást tehetnék? Üljek ki egy sziklaszirtre?

Az orvos felsóhajtott.

– Egy olyan művelt ember, mint ön, bizonyára nagyon kellemesnek és szórakoztatónak találná a nyugdíjazást. Lehetne valami hobbija...

Még hogy hobbi, hát persze!

– Nem megyek nyugdíjba.

– Legyen esze, Mr. Straitley...

Harminc éve a St. Oswald az életem. Mi mást tartogat számomra a jövő? Felültem az ágyon, és letettem a földre a lábam.

– Jól vagyok.

3

Szeptember 30-a, csütörtök

Szegény, öreg Straitley! Amint véget ért a tanítás, meglátogattam, és kiderült, hogy – az orvosok és a nővérek helytelenítése ellenére – már el is hagyta a szívosztályt. De a címe benne volt a St. Oswald-kézikönyvben, így ott kerestem fel, és magammal vittem a kis cserepes növényt, amit a kórházi virágboltban vettem.

Még sosem láttam ennyire rá nem jellemző állapotban. Öregember, döbbentem rá, öregember fehér borostával az állán, kopott bőrpapucsba bújtatott csontos, öreg lábbal. Majdhogynem megható volt, hogy így örült nekem.

– Nem kellett volna aggódnia – jelentette ki. – Reggel bent leszek.

– Valóban? Ilyen hamar? – Szinte megszerettem érte, de nyugtalanság is támadt bennem. Túlságosan élvezem a kis játékunkat, hogy egy ostoba elv miatt engedjem meglépni. – Nem kellene pihennie? Legalább pár napig?

– Ne kezdje maga is – mondta. – Ebből kijutott a kórházban. Azt mondja az orvos, hogy keressek valami hobbit, valami nyugalmast, mint amilyen az állatok kitömése vagy a makramé, istenem, miért nem nyomja mindjárt a méregpoharat a kezembe, hogy túlessek rajta?

Szerintem túldramatizálta, és ezt meg is mondtam.

– Nos – fintorodott el –, végtére is ehhez értek.

A háza egy kis utcában áll, két helyiség fent, kettő lent, a sor közepén, úgy tízpercnyi sétára a St. Oswaldtól. Az előszobában mennyezetig érnek a könyvek, a többség polcokon, de sok a földön is, a tapéta eredeti színét szinte lehetetlen megállapítani. A szőnyegek szinte teljesen elkoptak, kivéve a szalonban levő Axminstert, amely önmaga kísértete. A házban por, padlófény és egy öt éve elhunyt kutya szaga van, a folyosón egy nagy iskolai radiátor ontja a kíméletlen meleget, a konyha padlója mozaik, és a falakon, ahol nincs könyv, ott mindenütt osztályfényképek lógnak.

St. Oswald-bögrébe töltött nekem teát, és a kandallópárkányon álló pléhdobozból gyanús külsejű, emésztést elősegítő csokoládés keksszel kínált. Feltűnt, hogy mennyivel kisebbnek látszik otthon.

– Hogy van Anderton-Pullitt? – Nyilván ezt kérdezte a kórházban is tízpercenként, még azután is, hogy a fiúnál megszűnt az életveszély. – Kiderítették, mi történt?

Megcsóváltam a fejem.

– Biztos, hogy senki sem hibáztatja, Mr. Straitley.

– Nem ez a lényeg.

Valóban nem ez volt, és a falakon a fényképek is ezt igazolták; két sor fiatal arc. Vajon köztük van-e Leon? Mit tennék, ha itt, Straitley házában viszontlátnám az arcát? És mit tennék, ha meglátnám magam, ahogy szemembe húzott sapkával, használt ingem fölött szorosan begombolt blézerben állok?

– A balszerencse mindig hármasával következik be – mondta Straitley. Kekszért nyúlt, de aztán meggondolta magát. – Először Fallow, aztán Anderton-Pullitt... várom, ki lesz a következő.

Elmosolyodtam.

– Fogalmam sem volt, hogy babonás, uram.

– Babonás? A hely szelleme teszi. – Végül csak elvette a kekszet, és a teájába mártotta. – Nem dolgozhat valaki olyan sokáig a St. Oswaldban úgy, hogy ne kezdene hinni a jelekben, a csodákban és a...

– Kísértetekben? – kérdeztem ravaszul.

Nem viszonozta a mosolyomat.

– Természetesen – hagyta rám. – Az az átkozott hely tele van velük. – Egy másodpercre elfogott a kíváncsiság, hogy apámra gondol-e. Vagy Leonra. És az is átfutott a fejemen, hogy én vagyok-e a kísértetek egyike.

4

Azon a nyáron történt, hogy John Snyde lassan és feltűnésmentesen kezdett széthullani. Eleinte apróságok, alig észrevehető dolgok követték egymást az életemben, ahol Leon hatalmasan trónolt, és minden más egy távoli, ködös láthatáron felsejlő, homályos építmények sorává törpült. De ahogy fogyott a július, és egyre közeledett a trimeszter vége, John Snyde mindig is nehéz természete állandósulni látszott.

Először is a haragjára emlékszem. Azon a nyáron úgy tűnt, mintha mindig dühöngene. Szidott engem, az iskolát, a testnevelési pavilon oldalát festékszóróval lefújó titokzatos falfirkálókat. Az alsós fiúkat, akik gúnyolták, ha a fűnyírón ült. A két nagyobb fiút, akik egyszer elkötötték a fűnyírót, és emiatt hivatalos megrovásban részesült. A környékbeli kutyákat, akik nem kívánatos kis ajándékokat hagytak a krikettpályán, amiket papír zsebkendővel kellett felszedegetnie nejlonzacskóba. A kormányt, a kocsma tulajdonosát, az embereket, akik a járda túloldalára húzódtak, hogy elkerüljék, amikor a szupermarketből magában motyogva hazafelé tartott.

Egy hétfő reggelen, pár nappal a trimeszter vége előtt elkapott egy elsős fiút, aki a kapuslak pultja alatt keresgélt. Látszólag egy elvesztett hátizsákot keresett, de John Snyde-nak volt annyi esze, hogy ne higgyen a mesének. A fiú szándéka lerítt az arcáról: lopás, vandalizmus vagy bármi más, amivel szégyenbe hozhatja John Snyde-ot. A fiú már felfedezett egy üveg ír whiskyt, amit apám egy halom régi újság alá rejtett, és apró szeme rosszindulatúan, elégedetten csillogott. Legalábbis apám így látta, és amikor felismerte benne egyik kínzóját, egy szemtelen, majomképű fiút, nekilátott, hogy megtanítsa kesztyűbe dudálni.

Szerintem biztosan nem okozott neki fájdalmat. A St. Oswald iránti lojalitása megkeseredett, de töretlen maradt, és bár mostanra a többséget utálta – a gazdasági igazgatót, az igazgatót és főként a fiúkat –, a szemében az intézmény továbbra is tiszteletet parancsoló volt. Ám a fiú ágálni kezdett, mondta az apám; nem nyúlhat hozzám – kiabálta, és azt követelte, hogy engedje ki a kapuslakból, majd olyan hangon, ami majd’ széthasította apám fejét (a vasárnap este elhúzódott, és ezúttal ez meg is látszott apámon), azt visította, hogy engedjen ki, engedjen ki, engedjen ki, engedjen ki, amíg a kiáltásaira fel nem figyelt dr. Tidy a közeli gazdasági irodában, és oda nem futott.

A majomképű – Matthewsnak hívták – akkor már sírt. John Snyde nagydarab ember volt, aki akkor is ijesztő jelenségnek tűnt, ha nem volt dühös, de azon a napon nagyon, de nagyon dühös volt. Tidy meglátta apám véreres szemét, gyűrött ruháját, a fiú könnyes arcát meg a szürke egyennadrágon terjengő nedves foltot, és elkerülhetetlen következtetésre jutott. Ez volt az utolsó csepp a pohárban: John Snyde-ot még aznap reggel behívatták az igazgatói irodába, ahol Pat Bishop jelenlétében – aki a tisztességes eljárást volt hivatott biztosítani – másodszor, ezúttal utoljára figyelmeztették.

A régi igazgató ezt nem tette volna, ezt apám egészen biztosan tudta. Shakeshafte tisztában volt az iskolában végzett munka feszültségeivel, és hatástalanította volna a helyzetet anélkül, hogy jelenetet rendezzen. De az új ember az állami szektorból érkezett, politikai korrektségre és játékmesteri aktivitásra tanították. Szigorú külseje mögött egyébként is gyönge ember lapult, és a lehetőség, hogy erős, határozott vezetőnek mutatkozhat (amihez szakmai kockázat sem társul) ellenállhatatlanul vonzotta.

Vizsgálatot indítanak, mondta. Snyde egyelőre folytathatja a munkáját, és mindennap a gazdasági igazgatónál kell jelentkeznie eligazításért, de semmilyen kapcsolatban nem állhat a fiúkkal. Minden további eset – ezt a szót a templomba járó antialkoholista prűd önelégültségével ejtette ki – azonnali elbocsátást von maga után.

Apám megingathatatlanul hitt abban, hogy Bishop az ő oldalán állt. A jó, öreg Bishop, mondogatta, aki elpocsékolja a tehetségét arra a hivatali állásra; őt kellett volna igazgatónak kinevezni. Apám természetesen örült volna Bishopnak, ennek a nagydarab, nyers modorú embernek, akinek olyan az orra, mint egy rögbijátékosnak, az ízlése meg, mint egy proletárnak. De Bishop a St. Oswald iránt volt lojális, és bármennyire együtt érzett is apám panaszaival, tudtam, ha választania kell, az iskola számíthat feltétlen hűségére.

Mégis azt mondta, hogy a szünetben apám majd rendbe jön. Tudta, hogy apám túl sokat iszik, és elengedte magát. De a szíve mélyén jó ember, aki hűen szolgálja több mint öt éve az iskolát. Át fogja ezt is vészelni.

Jellegzetes Bishop-frázis: át tudod vészelni. A fiúkkal is ebben a katonás modorban beszél, mint egy rögbicsapat kapitánya, aki a csapatot dresszírozza. Fordulatai között – akárcsak apámnál – hemzsegtek az elcsépelt frázisok: át tudod vészelni. Állj hozzá férfi módra. Minél nagyobb, annál nagyobbat esik.

Ezt a beszédet apám jól ismerte és megértette, s a stílus egy ideig maga mellé is állította. Bishop kedvéért kevesebbet ivott. Lenyíratta a haját, és nagyobb gonddal öltözködött. A Bishop által megfogalmazott vád tudatában esténként még edzett is: fekvőtámaszokat csinált a tévé előtt, mialatt én olvastam, és arról álmodoztam, hogy bárcsak ne volna az apám.

Aztán eljött a vakáció ideje, és csökkent a rá nehezedő nyomás. Kevesebb lett a dolga is, nem voltak fiúk, akik elviselhetetlenné tették az életét, nyugodtan nyírta a füvet, egyedül járta az iskola parkját, és éberen leste a festékszórós művészeket meg a kóbor kutyákat.

Ilyenkor apám igazán boldog lehetett: kulccsal az egyik, egy doboz sörrel a másik kezében barangolt kis birodalmában, és bízott abban, hogy helye van itt, hogy kicsi, de szükséges fogaskerék ebben a dicsőséges gépezetben. Bishop is ilyesmit mondott, tehát biztos igaz.

Ami engem illet, más foglalt le. Három egész napot adtam a trimeszter vége után Leonnak, és csak akkor hívtam fel, hogy találkozót beszéljek meg vele; barátságos volt, de nem sietett találkozni velem: azt mondta, az anyjával vendégeket vár, és szórakoztatnia kell őket. Mindazok után, amiket oly gondosan elterveztem, ez csapásként ért, de egyetlen zokszó nélkül beletörődtem, mert tudtam, hogy Leon időnkénti önfejűségével szemben a legcélravezetőbb, ha nem veszek róla tudomást, és hagyom, hadd menjen a maga feje után.

– Anyád barátai? – kérdeztem, inkább csak azért, hogy beszéltessem, mint kíváncsiságból.

– Igen. Tynanék és a kölykük. Uncsi, de Charlie-val csatlakoznunk kell. Tudod, körbe kell kínálnunk az uborkás szendvicseket, tölteni a sherryt meg ilyesmi. – Sajnálkozónak tűnt, de nem szabadulhattam az érzéstől, hogy mosolyog.

– Kölyök? – kérdeztem, és egy okos, vidám iskolás fiút képzeltem, aki teljesen elhomályosít majd Leon szemében.

– Hm. Francesca. Kövér kislány, megőrül a pónikért. Jó, hogy Charlie is itt lesz, különben vele is nekem kellene törődnöm.

– Hmm! – Akaratlanul is letört volt a hangom.

– Ne izgasd magad – nyugtatott Leon. – Nem tart sokáig. Felhívlak, rendben?

Megrémültem. Természetesen nem tagadhattam meg Leontól a telefonszámomat, de a gondolat, hogy apám is felveheti a kagylót, nyugtalanságot ébresztett bennem.

– Úgyis találkozunk majd – mondtam. – Nem nagy ügy.

Így aztán vártam. Egyszerre éreztem szorongást és elviselhetetlen unalmat, valósággal kettészakított a vágy, hogy a telefon mellett várjam Leon hívását, és az ugyanolyan erős kívánság, hogy biciklire pattanjak, és elkerekezzem a háza felé, hogy „véletlenül” összeakadjak vele. Nem volt rajta kívül más barátom, az olvasás mindig türelmetlenné tett, még a lemezeimet sem hallgathattam, mert rá emlékeztettek. Gyönyörű nyár volt, amilyen csak az emlékekben és bizonyos könyvekben létezik – forró és kékeszöld, tele méhekkel és mormolással, de felőlem akár eshetett volna mindennap. Leon nélkül nem volt benne örömöm: a sarkokon ácsorogtam, és merő gyűlölségből boltokból loptam.

Apám egy kis idő múlva felfigyelt erre. jó szándéka előidézett egy új, átmeneti éberséget nála, és kezdett megjegyzéseket tenni az apátiámra meg az ingerültségemre. Növekedési fájdalom, mondta, és testmozgást meg friss levegőt ajánlott.

Igaz, hogy növésben voltam. Augusztusban töltöttem be a tizenharmadik évemet, és hirtelen megugrottam. Továbbra is sovány és madárcsontú maradtam, de még így is feltűnt, hogy a St. Oswald-egyenruhám megfeszül rajtam, kivált a blézer (nemsokára újat kell szereznem, gondoltam), és a nadrágból is csaknem öt centire kilátszik a bokám.

Eltelt egy hét, majd a következőnek majdnem a fele. Éreztem, ahogy elsuhan mellettem a vakáció, és semmit sem tehettem ellene. Leon talán elutazott? Új biciklimen elmentem a háza előtt: a nyitott szúnyoghálós ajtón át láttam a verandát, a melegben kacagást és hangokat hallottam, bár lehetetlen volt megállapítani, hányan vannak, és vajon a barátja hangja is köztük van-e.

Kíváncsi voltam, milyenek a látogatók. Azt mondta, hogy egy bankár és valami nagy hatalmú titkárnő, amilyen Leon anyja is volt. Egyetemet végzett emberek, akik uborkás szendvicset ettek, és a verandán iszogattak. Olyanok, amilyenek Sharon és John Snyde sosem lesznek, bármennyi lenne is a pénzük. Olyan szülők, amilyeneket én kívántam volna magamnak.

Rögeszmémmé vált a gondolat: képzeletben megteremtettem magamnak Tynanéket – a férfi világos lenvászon öltönyt, az asszony fehér nyári ruhát viselt –, mellettük Mrs. Mitchell állt egy kancsó Pimm’sszel és egy tálcán karcsú poharakkal, a füvön Leon és a húga, Charlie ült, és aranyba vonta őket a fény meg még valami más, ami megkülönböztette őket tőlem, s amit először a St. Oswaldban pillantottam meg aznap, amikor átléptem a határvonalat.

Az a határvonal... Ismét itt húzódott előttem fenyegetően, és közelségével izgatott. Már-már láttam ezt az aranyszínű vonalat, ami elválasztott mindattól, amire vágytam. Mit kell még tennem? Hát nem töltöttem az elmúlt három hónapot ellenségeim udvarában, mint egy elkóborolt farkas, aki a vadászkopókhoz csapódik, hogy titkon ellopja az élelmüket? Akkor honnan az elszigeteltségnek ez az érzete? És miért nem hív Leon?

Lehetséges, hogy valamiképp megérezte a másságomat, és szégyell a társaságomban mutatkozni? Elrejtőztem a kapuslakban, féltem előbújni, hátha meglátnak, és félig-meddig hittem is ebben. Volt bennem valami – olcsó illat vagy műszálas csillogás –, ami felkeltette a figyelmét. Nem voltam elég jó, és rám ismert. Ez a gondolat egészen megőrjített. Tudnom kellett. Azon a vasárnapon gondosan felöltöztem, és átkerekeztem Leon házához.

Merész lépésre szántam el magam. Még sosem jártam Leonnál – az, hogy elpedáloztam előtte, nem számított –, és éreztem, hogy remeg a kezem, amikor kinyitottam a kertkaput, és végigmentem a verandához vezető hosszú felhajtón. Nagy, kétszárnyú, Edward korabeli ház volt, elöl és oldalt pázsit, hátul pedig erdős kert nyári lakkal és fallal elkerített gyümölcsössel.

Örökölt vagyon, ahogy apám mondta volna irigységgel és megvetéssel eltelve, de számomra ez volt a világ, amiről regényekben olvastam, a Fecskék és fruskákban, A híres ötösben, limonádéivás a pázsiton, bentlakásos iskola, piknik a tengerparton, egy vidám szakácsnő, aki forró vajas teasüteményt süt, egy elegáns anya, aki ledől a díványra, és egy pipázó apa, akinek mindig igaza van, mindig jóságos, bár ritkán van otthon. Még nem voltam tizenhárom éves, és máris kétségbeejtően öregnek éreztem magam, mintha valahogy megtagadták volna tőlem a gyermekkort – legalábbis azt a gyermekkort, amit megérdemeltem.

Bekopogtam, a házból hangok hallatszottak ki. Leon anyja mondott valamit Mrs. Thatcherről és a szakszervezetekről, aztán egy férfihang szólalt meg – ezt csak így lehet csinálni... –, majd halk csilingelés, ahogy valaki jégkockákkal teli kancsóból tölt. Aztán Leon hangja nagyon közelről:

– Vae, bármit, csak politikát ne! Kér valaki citromos vodkát jéggel?

– Igen! – Charlie kiáltott, Leon húga.

Majd egy másik hang – halk és szépen modulált:

– Persze, rendben.

Ez biztos Francesca, gondoltam. Ostoba névnek hangzott, amikor Leon a telefonban említette, de a véleményem most megingott. Az ajtótól a ház oldala felé araszoltam – ha bárki észrevenné, azt mondanám, hogy kopogtattam, de senki sem nyitott ajtót és az épület sarkánál kikukucskáltam.

Majdnem úgy festett, ahogy elképzeltem. A ház mögött veranda volt egy nagy fa árnyékában, ami fény-árnyék mozaikját vetette az alatta kirakott asztalra és székekre. Mrs. Mitchell is ott volt: szőke, csinos hölgy farmerben és tiszta, fehér blúzban, amiben nagyon fiatalnak látszott, mellette Mrs. Tynan szandálban és hűs vászonruhában. Charlotte házilag fabrikált hintán ült, és velem szemben farmerben, kopott tornacipőben és fakó Stranglers-pólóban Leon ült.

Nagyon megnőtt, gondoltam. Három hét alatt karakteresebbek lettek a vonásai, megnyúlt a teste, és a haja, ami hosszát illetően épp csak megfelelt a St. Oswald előírásainak, most a szemébe hullott. Egyenruha nélkül bárki lehetett volna, akár az iskolámba járó fiúkra is hasonlíthatott, ha nincs az a ragyogás, a patina, ami egy ilyen házban leélt életből, Quazzal a harangtoronyban tanult latinból, füstölt lazacos palacsintából és citromos-jeges vodkából áll össze, egy pohár sör és krumpli meg sült hal helyett, arról nem is beszélve, hogy nem kell bezárnia szombat esténként a szobája ajtaját.

Szeretet és vágyódás hulláma öntött el, nemcsak Leon iránt, de mindenért, amit képviselt. Oly hatalmas, intenzitásában oly rejtélyesen felnőttes volt, hogy egy pillanatig szinte fel sem tűnt a mellette ülő lány, a kövér kis pónikedvelő, akiről akkora megvetéssel beszélt a telefonban. Aztán megláttam, és egy időre még arról is megfeledkeztem, hogy palástoljam elképedésemet és kétségbeesésemet.

Talán valamikor kövér kis pónikedvelő volt, de most... nem találtam rá szavakat, hogy leírjam. Nem tudtam mihez hasonlítani. Tapasztalataim a kívánatosságról olyan példákra korlátozódtak, mint Pepsi, apám magazinjaiban a meztelen nők és a Tracey Delaceyhez hasonlók. Én nem láthattam ilyet, de ez érthető is, nem?

Pepsire gondoltam, és örökös hajlakk-illatára, a rágógumizó, foltos lábú és morcos képű Traceyre, a magazinban látható félénk, ugyanakkor ragadozó nőkre, akik úgy tárultak fel, mintha boncasztalon feküdnének. Anyámra és a Cinóberre gondoltam.

Ez a lány más fajhoz tartozott. Tizennégy, talán tizenöt éves volt, karcsú és napbarnított. A ragyogás megtestesülése. Haját fesztelenül hátrakötötte, a khakisortból kilátszott hosszú, karcsú lába. Nyaka gödrében kis aranykereszt csillogott. Táncos lábát kecsesen meghajlította, arcára fényfoltokat rajzolt a lombkorona. Hát ezért, e gyönyörű lány miatt nem hívott Leon.

– Hé! Hé, Pinchbeck!

Istenem, meglátott! Megfordult a fejemben, hogy futásnak eredek, de Leon már elindult felém. Arcán értetlenség látszott, de nem bosszúság, a lány pár lépéssel mögötte jött. Valami összeszorította a mellkasomat, a szívem dió nagyságúra zsugorodott. Mosollyal próbálkoztam, de olyan érzés volt, mintha álarcot viselnék.

– Szia, Leon – szólaltam meg. – Jó napot, Mrs. Mitchell. Véletlenül erre jártam.

Ha tudják, képzeljék el azt a rettenetes délutánt. Szerettem volna hazamenni, de Leon nem engedett, így elviseltem két óra tömény nyomorúságot a hátsó kertben, limonádét ittam, amitől savas íz keletkezett a számban, miközben Leon anyja a családomról kérdezősködött, Mr. Tynan a hátamat verdeste, és azon tréfálkozott, miféle galádságokat művelünk Leonnal az iskolában.

Mintha kínpadra vontak volna, úgy éreztem magam. Kavargott a gyomrom, és egész idő alatt kénytelen voltam mosolyogni, udvariasan viselkedni és a kérdésekre válaszolni, mialatt Leon és ez a lány – kétség sem fért hozzá, hogy Leon barátnője – lustán elnyúlt az árnyékban, és miközben sugdolództak egymással, Leon könnyedén fogta a lány barna kezét, szürke szeme tele volt a nyárral meg a lánnyal.

Nem tudom, mit feleltem a kérdéseikre. De jól emlékszem Leon anyjára, aki gyötrelmesen kedves volt hozzám, és mindent elkövetett, hogy engem is bevonjon a beszélgetésbe: a hobbijaimról, a nyaralásomról, a véleményemről kérdezgetett. Találomra, olyan állati ösztönnel válaszoltam, mint aki nem mer a rejtekéből előbújni, és bizonyára kijátszottam figyelmes tekintetüket, bár Charlotte csendes érdeklődése felkelthette volna a gyanakvásomat, ha nem foglal el annyira a tulajdon szenvedésem.

Mrs. Mitchellnek végül feltűnhetett valami, mert alaposabban is megnézett, és észrevette, hogy nagyon sápadt vagyok.

– Fáj a fejem – mondtam halvány mosollyal, mialatt Mrs. Mitchell háta mögött Leon Francesca mézszínű, selymes hajának egy fürtjével játszadozott. – Néha elkap – rögtönöztem elkeseredetten. – Jobb, ha hazamegyek, és ledőlök egy kicsit.

Leon anyja nem szívesen engedett el. Javasolta, hogy dőljek le Leon szobájában, felajánlotta, hogy hoz egy aszpirint, és úgy agyonnyomott a kedvességével, hogy majdnem elsírtam magam. Valamit észrevehetett az arcomon, mert elmosolyodott, és megpaskolta a vállamat.

– Rendben van, Julian kedves. Menj haza, és pihenj le. Talán tényleg az lenne a legjobb.

– Köszönöm, Mrs. Mitchell – bólintottam hálásan. Tényleg rosszul éreztem magam. – Remekül éreztem magam. Komolyan. – Leon intett, és Mrs. Mitchell még rám tukmált egy nagy szelet, ragadós tortát, amit papírszalvétába csomagolt. Amikor végigmentem a felhajtón, még hallottam a ház mögül kihallatszó halk megjegyzését:

– Milyen különös kis fickó, Leon. Olyan udvarias és tartózkodó. Jó barátod?

5

St. Oswald Fiúgimnázium, október 5-e, kedd

A hivatalos kórházi értesítésben allergiás sokk szerepelt, amit feltehetően véletlenül fogyasztott mogyorós vagy mogyoróval fertőzött étel okozott.

Természetesen szörnyű felindulás volt. Szégyen, gyalázat, mondta Mrs. Anderton-Pullitt Pat Bishopnak, aki ott járt; az iskolának kötelessége a fia számára a biztonságos körülményeket biztosítani. Miért nem gyakoroltak semmilyen felügyeletet abban az időszakban, amikor a fia összeesett? Miért nem vette észre a tanára, hogy szegény James elvesztette az eszméletét?

Pat a lehetőségekhez képest igyekezett megnyugtatni a kétségbeesett anyát. Elemében van az ilyen helyzetekben, tudja, hogyan szerelje le a szembenállást, vigasztalóan széles a válla, és meggyőző tekintélyt áraszt. Megígérte, hogy az esetet alaposan kivizsgálják, de biztosította Mrs. Anderton-Pullittot, hogy Mr. Straitley igen lelkiismeretes tanár, és mindent elkövettünk, hogy gondoskodjunk a fia biztonságáról.

Addigra a beteg már felült az ágyában, és önmagával elégedetten a Gyakorlati repüléstant tanulmányozta.

Közben a kórház vezetőségénél Mr. Anderton-Pullitt, az iskola választmányi tagja és volt krikettválogatott, hivatalos hatalmát érvényesítve követelte, hogy vizsgálják meg a fia szendvicsét, nem maradt-e benne mogyoró. Ha csak egy szemernyi is van benne, mondta, egy bizonyos egészséges táplálékot előállító gyártót úgy beperelnek, hogy arról kódul, nem is szólva a kiskereskedőláncról. De erre a vizsgálatra sosem került sor, mert mielőtt hozzáfoghattak volna, egy szem mogyorót találtak James fantás dobozának alján – szinte érintetlenül.

Anderton-Pullitték először elképedtek. Hogyan kerülhetett mogyoró a fiuk italába? Első felindulásukban arra gondoltak, hogy felveszik a kapcsolatot – és beperlik a gyártót –, de hamarosan nyilvánvaló lett, hogy legjobb esetben is bizonyíthatatlan bármilyen gondatlanság a részükről: a dobozt kinyitották, és bármi beleeshetett.

Beleeshetett vagy beletették.

Logikus következtetésnek tűnt: ha James italához bárki hozzányúlt, az csakis az osztálytársai egyike lehetett. És ami még ennél is rosszabb, az elkövetőnek tudnia kellett, hogy tette veszélyes, sőt esetleg halálos következményekkel járhat. Anderton-Pullitték azonnal az igazgatóhoz fordultak – haragjukban és felháborodásukban megkerülték Bishopot is –, és bejelentették abbéli szándékukat, hogy ha nem jár a dolog végére, feljelentést tesznek a rendőrségen.

Ott kellett volna lennem. Megbocsáthatatlan, hogy nem voltam bent, de amikor a kórházban felébredtem, olyan kimerültnek, olyan nyomorúságosan öregnek éreztem magam, hogy betelefonáltam az iskolába, és közöltem Bob Strange-dzsel, hogy nem megyek be.

– Nem is számítottam magára – felelte csodálkozva. – Gondoltam, legalább a hétvégére bent tartják. – Fontoskodó, hivatalos hangja alig leplezte rosszallását, hogy nem így történt. – Tudom helyettesíteni a következő hat hétben, egyet se féljen.

– Erre nem lesz szükség. Hétfőn már ott leszek.

De addigra már robbant a bomba: vizsgálatot indítottak az osztályom ellen, tanúkat hívtak be és faggattak ki, átkutatták a szekrényeket, telefonhívások követték egymást. Kikérték dr. Devine véleményét – mint egészségügyi és biztonsági felelősét –, és ő, valamint Bishop, Strange, az igazgató és dr. Pooley, az igazgatótanács elnöke hosszú időre bezárkózott az igazgatói irodába Anderton-Pullittékkal.

Az eredmény: amikor hétfőn bementem tanítani, az osztályban teljes volt a zűrzavar. A Knighttal történt incidens elhomályosította a mostani – és nagyon nemkívánatos – cikket az Examinerben, amely arra a baljós következtetést foglalta magában, hogy titkos informátor van az iskolában. Az igazgató vizsgálatának eredménye megcáfolhatatlan volt: Knight a baleset napján egy csomag mogyorót vett az iskolai büfében, és ebédre bevitte az osztályba. Eleinte tagadta, de több tanú is emlékezett, köztük egy tanár is. Végül Knight bevallotta: igen, valóban vett mogyorót, de tagadta, hogy bárki italához hozzányúlt volna. Egyébként is kedveli Anderton-Pullittot, mondta könnyek között; sosem tenne olyasmit, amivel bajt okozna neki.

Knight felfüggesztésének a napjáról elővették a jegyzőkönyvet, amelyben felsorolták a közte és Jackson között kirobbant verekedés tanúit, és természetesen köztük volt Anderton-Pullitt is. Most már megvolt az indíték is.

Az Old Baileyben nem állta volna meg a helyét, de az iskola nem bíróság. Az iskolának megvannak a maga szabályai és a módszerei ahhoz, hogy e szabályokat betartassa, megvan a maga rendszere és megvannak a maga garanciái. Az iskola – akárcsak az egyház vagy a hadsereg – gondoskodik a maga embereiről. Mire visszatértem, Knightot már bíróság elé citálták, bűnösnek találták, és a következő trimeszter kezdetéig felfüggesztették.

A problémám ez volt: nem nagyon hittem, hogy ő tette.

– Nem mintha Knight nem volna képes az ilyesmire – mondtam Dianne Dare-nek aznap ebédidőben a tanáriban. – Ravasz kis fajankó, és inkább hajlamos arra, hogy lopva valami kalamajkát okozzon, mint hogy nyilvánosan nagy ügyet csináljon, de... – Felsóhajtottam. – Nem tetszik. Nem kedvelem a fiút, de nem hiszem, hogy kitelne tőle ekkora ostobaság.

– Soha ne becsüld le az ostobaság erejét – jegyezte meg Pearman, aki a közelben álldogált.

– Nem, de ez rosszindulat – mondta Dianne. – Ha a fiú tudta, mit tesz...

– Ha tudta, mit tesz – szakította félbe Light az óra alóli helyéről –, akkor be kell zárni, az istenfáját. Mostanság annyit olvasni ezekről a kölykökről, nemi erőszak, utcai rablás, gyilkosság és az isten tudja, mi, és még csak le sem lehet csukni őket, mert azok az istenverte, nyavalyás liberálisok nem engedik.

– Az én időmben ott volt a pálca – tette hozzá sötéten McDonaugh.

– A francba vele – csattant fel Light. – Állítsák vissza a kötelező sorozást. Tanítsanak nekik egy kis fegyelmet.

Istenem, micsoda seggfej, gondoltam. Még pár percig szónokolt azon az izomagyú, esztelen módján, amivel kiérdemelt egy tüzes pillantást Isabelle Tapitól a joghurtos sarokból.

A fiatal Keane, aki szintén hallgatta a beszélgetésünket, a tornatanár látószögén kívül gyors, komikus arcjátékkal reagált: éles, okos vonásait Light kifejezésének paródiájába rendezte. Úgy tettem, mintha nem látnám, és mosolyomat kezem mögé rejtettem.

– Lehet a fegyelemről papolni – szólalt meg Roach a Mirror mögül –, de miféle szankciókkal élhetünk? Ha valami rosszat csinálnak, ott van a bezárás. Ha még rosszabbat, felfüggesztik, ami épp az ellenkezője. Mi értelme az egésznek?

– Semmi – felelte Light. – De kifelé úgy kell tennünk, mintha csinálnánk valamit. Akár Knight tette, akár sem...

– És ha nem ő tette? – kérdezte Roach.

McDonaugh lekezelően legyintett.

– Nem érdekes. A rend a lényeg. Akárki is a bajkeverő, biztosak lehetünk abban, kétszer is meggondolja, hogy felhívja magára a figyelmet, ha tudja, hogy elnadrágolják.

Light bólintott. Keane megint pofát vágott. Dianne vállat vont, Pearman arcán a bizonytalan és ironikus felsőbbrendűség mosolya tűnt fel.

– Knight tette – mondta meggyőződéssel Roach. – Rá vall ez az ostobaság.

– Akkor sem tetszik. Valahogy nem stimmel.

A fiúk a témában szokatlanul szűkszavúak voltak. Normális körülmények között az efféle incidens kellemesen megtörné a tanítás monotonságát: a jelentéktelen botrányok és az apróbb balesetek, titkok és verekedések, a kamaszkor rejtett szamárságai. De úgy tűnt, ez más. Átlépték a határt, és még azok a fiúk is, akiknek soha nem volt egy jó szavuk Anderton-Pullittra, szorongva és helytelenítően tekintettek az esetre.

– Úgy értem, nincs is ki mind a négy kereke, nem, uram? – kérdezte Jackson. – Tudja, nem korcs vagy ilyesmi, de nem is lehet teljesen normálisnak tekinteni.

– Rendbe jön, uram? – kérdezte Tayler, aki maga is allergiás.

– Szerencsére igen – feleltem. A fiút egyelőre otthon tartják, de amennyire meg lehet állapítani, teljesen felgyógyult. – De végzetes is lehetett volna.

Kínos csend támadt, a fiúk egymásra pillantottak. Eddig kevesen találkoztak a halállal olykor egy kutyán, macskán vagy nagyszülőn kívül, de az, hogy közülük halhatott volna meg valaki, méghozzá itt, mindenki szeme láttára, a saját osztálytermükben, hirtelen megrémítette őket.

– Biztos baleset volt – vélekedett Tayler.

– Szerintem is. – Reméltem, hogy igazat mondok.

– Dr. Devine azt mondja, hogy kérhetjük pszichiáter segítségét is – szólalt meg végül McNair.

– Szükségük van rá?

– Elmehetünk az óráról, uram?

Ránéztem, és láttam, hogy vigyorog.

– Csak a holttestemen át.

Napközben tovább nőtt a nyugtalanság. Allen-Jones hiperaktív volt, Sutcliff lehangolt, Jackson vitatkozós, Pink szorongott. Szél volt, és ahogy minden tanár tudja, az osztályok rakoncátlanok, a diákok izgatottak lesznek a széltől. Ajtók csapódtak be, ablakok zörögtek, az október egy rohammal itt termett, és megkezdődött az ősz.

Szeretem ezt az évszakot. A drámaiságát, az év hátsó ajtajában bömbölő arany oroszlánt, ahogy levélsörényét rázza. Veszélyes időszak: vad dührohamok és csalóka nyugalom, zsebbe rejtett petárdák és ökölbe szorított vadgesztenyék ideje. Ez az az évszak, amikor a legközelebb érzem magam a fiúhoz, aki egykor voltam, ugyanakkor közelebb a halálhoz is. A St. Oswald ilyenkor a legszebb: aranylón ül a hársak között, a tornya úgy üvölt, mint egy hatalmas torok.

De az idén ennél több is van. Kilencvenkilenc trimeszter, harminchárom ősz, az életem fele. Az idén ezek a trimeszterek váratlan súllyal nehezednek rám, és eltűnődöm, vajon a fiatal Bevansnek nincs-e mégis igaza. A nyugdíjnak nem kell feltétlen halálos ítéletnek lennie. Még egy trimeszter, és elérem a századomat: egy ilyen alkalommal visszavonulni igazán nem szégyenletes. Különben változások vannak, de így is kell lennie. Csak én már öreg vagyok ahhoz, hogy megváltozzam.

Hétfőn este hazafelé benéztem a kapuslakba. Fallow helyett még nem találtak senkit, de addig is Jimmy, amennyit csak tudott, átvett a kapus tennivalóiból. Az egyik ilyen feladat a telefon kezelése, de Jimmy telefonálási modora nem a legjobb, és hajlamos tévedésből letenni a kagylót, amikor kapcsolja a hívásokat. Következésképpen napközben sok hívás nem futott be, és a csalódottság ingerültté tette az embereket.

A gazdasági igazgató hibája volt; Jimmy megteszi, amire utasítják, de képtelen önállóan dolgozni. Kicserél egy biztosítékot vagy egy zárat, felseperi a lehullott leveleket, még a telefonpóznára is felmászik, hogy levegyen egy pár cipőt, amit egy iskolai zsarnok fűzőjénél fogva összecsomózott és feldobott. Light Negyvenwattos Jimmynek hívja, és gúnyt űz holdvilágképéből meg lassú beszédmodorából. De persze pár éve még Light is iskolai zsarnok volt: látni vörös képén és agresszív, furcsán óvatos járásán; szteroid vagy aranyér, nem igazán tudom eldönteni, melyik. Mindenesetre nem lett volna szabad Jimmyre bízni a kapuslakot, és dr. Tidy ezt tudta is, viszont könnyebb és olcsóbb volt szükségmegoldást alkalmazni, amíg meg nem érkezik az új ember. Fallow különben is tizenöt éve dolgozik az iskolában, és bármi történt is, nem lehet valakit egyik napról a másikra kirakni az otthonából. Ezen járt az eszem, amikor elmentem a kapuslak mellett; nem arról van szó, hogy különösebben szeretném Fallow-t, de része volt az iskolának – kicsi, de elengedhetetlen fogaskereke –, és a hiányát megérezzük.

Amikor elmentem a kapuslak mellett, egy asszonyt láttam bent. Sosem firtattam a jelenlétét, mert feltételeztem, hogy valami titkárnő, akit az iskola ügynökségén keresztül vettek fel, hogy fogadja a telefonhívásokat, és intézze Jimmy helyett az ügyeket, amikor elhívják, hogy számtalan más kötelezettsége egyikét végrehajtsa. Őszülő nő kosztümben, kicsit idősebb, mint az ügynökség szokásos beugrója. Az arca enyhén ismerősnek tetszett. Meg kellett volna kérdeznem, ki az. Dr. Devine mindig a betolakodókat emlegeti, az amerikai iskolában előforduló lövöldözéseket, és hogy milyen könnyű egy őrültnek bejutni az épületekbe és ott tombolni, de ez Devine, az egészségügyi és biztonsági ember, akinek valahogy igazolnia kell, hogy miért kapja a fizetését.

Siettem, és nem váltottam szót az őszülő asszonnyal. Csak akkor ismertem fel, amikor megláttam az Examinerben a fényképét és a nevét, de addigra már késő volt. A rejtélyes informátor ismét lecsapott, és ezúttal én voltam a céltáblája.

6

Október 11-e, hétfő

Mint arra számítani lehetett, Mrs. Knight nem fogadta kitörő örömmel egyetlen fia felfüggesztését. Ismerik ezt a típust: drága, arrogáns, kissé neurotikus, és abban a különös vakságban szenved, ami csak a tinédzser fiúk anyjánál lép fel. Az igazgató döntése utáni reggelen bemasírozott a St. Oswaldba, és követelte, hogy az igazgató fogadja. Az igazgató természetesen nem volt bent, helyette egy sürgősségi megbeszélést hívtak össze, amelyen Bishop (idegesen és gyengélkedve), dr. Devine (egészségügy és biztonság) és Roy Straitley távollétében én jelentem meg.

Mrs. Knight Chanel kosztümjében, kihúzott derékkal, gyilkos indulattal ült a kemény széken, és kőkemény tekintettel nézett végig hármunkon.

– Mrs. Knight, az a fiú meg is halhatott volna – próbálkozott dr. Devine.

Mrs. Knightot ez nem hatotta meg.

– Megértem az aggodalmukat – közölte. – Tekintettel arra, hogy az eset idején semmiféle felügyelet sem volt. Mindazonáltal a fiam szerepét illetően...

Bishop közbeszólt.

– Nos, ez nem egészen helytálló, ugyanis a szünetben a tanári kar több tagja is jelen volt, bár...

– És látta valaki, hogy a fiam mogyorót tesz a másik fiú italába?

– Mrs. Knight, nem ez a...

– Igen? Látta?

Bishopon látszott, hogy kínban van. Hiszen az igazgató döntött úgy, hogy felfüggeszti Knightot, és az volt az érzésem, hogy Bishop másként kezelte volna a helyzetet.

– A bizonyítékok arra mutatnak, hogy igen, Mrs. Knight. Nem állítom, hogy rossz szándékkal tette...

– A fiam nem hazudik – közölte az asszony határozottan.

– Minden fiú hazudik. – Devine szólt közbe; igaza volt, ami azt illeti, de aligha számolt vele, hogy nem ezzel a megjegyzéssel kellene megbékítenie Mrs. Knightot, aki most rászegezte a tekintetét.

– Valóban? – kérdezte. – Ez esetben talán még egyszer átvizsgálhatná Anderton-Pullitt beszámolóját a fiam és Jackson verekedéséről.

Devine hátrahőkölt.

– Igazán nem értem, mi köze ennek...

– Nem? Én azonban igen. – Bishophoz fordult. – Én a fiam ellen indított, összehangolt megtorlási kampányt látok. Köztudott, hogy Mr. Straitleynek megvannak a kedvencei: a Brodie fiúk, ahogy tudomásom szerint nevezi őket, de arra igazán nem számítottam, hogy ebben a pártját fogja! A fiammal kötözködtek, megvádolták, megalázták, és most még fel is függesztik, ami természetesen belekerül az anyagába, és talán még az egyetemi felvételét is befolyásolja, de arra nem adtak neki esélyt, hogy tisztázza magát. És tudja, miért, Mr. Bishop? Van fogalma, miért?

Bishopot felmorzsolta a támadás. Neki a sármja az egyetlen fegyvere, ami ellen azonban Mrs. Knight vastag páncélt viselt. A mosoly, amely megszelídítette apámat, nem olvasztotta fel Mrs. Knight jegét, hanem még jobban megkeményítette.

– Majd én megmondom, helyes? A fiamat lopással, testi sértéssel, és ha jól értem, most még gyilkossági kísérlettel is vádolják – Bishop ezen a ponton tiltakozni próbált, de Mrs. Knight leintette –, és tudja-e, miért éppen őt szúrták ki? Megkérdezte Mr. Straitleyt? Megkérdezte a többi fiút? – Hatásszünetet tartott, majd amikor találkozott a tekintetünk, alig észrevehetően, bátorítóan biccentettem, mire felharsant a hangja, ahogy a fiáé Straitley osztályában. – Mert zsidó! A fiam diszkrimináció áldozata! Tisztességes vizsgálatot akarok... – meredt dühösen Bishopra – ...és ha nem teszik, legközelebb az ügyvédemmel beszélhetnek.

Éktelen csend támadt. Mrs. Knight a következő pillanatban cipősarkak pergőtüzétől kísérve vonult ki. Devine összetörtén ült a helyén, Pat Bishop a szemét eltakarva rogyott le, én pedig engedélyeztem magamnak egy nagyon halvány mosolyt.

Természetesen magától értetődött, hogy az ügy nem juthat ki az irodából. Devine ezt az első pillanattól fogva világossá tette, én pedig illő tisztelettel és komolysággal értettem egyet. Eleve nem kellett volna jelen lennem, tette hozzá Devine, és csak azért kértek fel, hogy tanúként ott legyek, mivel a gyerek osztályfőnöke nem tudott eljönni. Nem mintha bárki is bánta volna Straitley távollétét: Bishop és Devine is azon az állásponton volt, hogy bármilyen megnyerő is az öregember, csak tovább rontana ezen a pocsék helyzeten.

– Persze egy szemernyi igazság sincs benne – igyekezett egy csésze tea mellett magához térni Bishop. – A St. Oswaldban sosem fordult elő antiszemitizmus. Soha!

Devine már kevésbé tűnt rendíthetetlennek.

– Én is ugyanannyira kedvelem Straitleyt, mint bárki más. De tagadhatatlan, hogy nagyon furcsán tud viselkedni. Csak azért, mert ő van itt legrégebben, sokszor úgy tesz, mintha ő igazgatná az iskolát.

– Biztos nem akar rosszat – erősködtem. – Az ő korában sok stresszel jár ez a munka, és olykor bárkinél előfordulhat téves ítélet.

– Hogy érti ezt? – nézett rám Bishop. – Hallott valamit?

– Nem, uram.

– Biztos benne? – Devine hirtelen támadt mohóságában majd’ hasra esett.

– De mennyire, uram. Csak arra gondoltam, hogy... – Tétován elhallgattam.

– Igen? Ki vele!

– Biztosra veszem, hogy semmiség, uram. Korához képest nagyon éles az esze, csak éppen az utóbbi időben észrevettem, hogy... – És illő szerénységgel megemlítettem a hiányzó naplót, az el nem olvasott e-maileket, hogy micsoda nevetséges hűhót csapott a régi, zöld toll miatt, és azokról a létfontosságú, napló nélküli pillanatokról sem feledkeztem meg, amikor nem tűnt fel neki, hogy az a szegény, eszméletlen fiú a tanterem padlóján az utolsókat hörgi.

Amikor az ellenséget gyanúba akarjuk keverni, a legjobb taktika a vehemens tagadás. Így azután sikerült Roy Straitley iránt a maximális tiszteletet és csodálatot éreztetnem, ugyanakkor ártatlanul, burkoltan céloztam a többire. Az iskola hű, bár kissé naiv alkalmazottjának mutatkoztam, egyúttal gondoskodtam arról, hogy a gyanú, mint egy idegen test, megmaradjon Bishop és Devine gondolataiban, és felkészítse őket a következő cikkre, ami merő véletlenségből éppen ezen a héten jelent meg az Examinerben.

EGY TÚRÓT, URAM!

Colin Knight szorgalmasan tanuló, félénk fiatalember, aki egyre nehezebben birkózott meg a St. Oswald társasági és tantervi nyomásával. „Sokat piszkálnak minket – nyilatkozta az Examinernek –, de a többségünk nem meri jelenteni. Néhány fiú bármit megtehet a St. Oswaldban, mert egyes tanárok melléjük állnak, és bajba kerül, aki panaszkodni mer.”

Colin Knight egyáltalán nem látszik bajkeverőnek. És mégis, ha hihetünk az osztályfőnöke (Roy Straitley, 65 éves) panaszainak, röpke három hét alatt számos esetben követett el lopást, hazudott és verekedést kezdeményezett, amely egy bizarr testi sértés vádjában és ennek következtében a fiú ideiglenes eltanácsolásában csúcsosodott ki, amikor is egyik osztálytársa (James Anderton-Pullitt, 13 éves) torkán megakadt egy szem mogyoró.

Beszéltünk John Fallow-val, akit tizenöt évnyi hűséges szolgálat után két hete bocsátottak el a St. Oswaldból. „Örülök, hogy a fiatal Knight kiáll az igaza mellett – mondta Fallow az Examinernek. – De Anderton-Pullitték benn vannak az iskola választmányában, míg Knighték csak egy egyszerű család.”

Pat Bishop (54 éves), az iskola másodigazgatója és szóvivője így kommentálta az eseményeket: „Belső fegyelmi ügyről van szó, amit alaposan kivizsgálunk, mielőtt döntésre jutnánk.”

Colin Knight addig is az otthoni szobájában folytatja tanulmányait, miután megfosztották attól a jogától, hogy órákra járjon, amiért a családja évente hétezer fontot fizet. És bár egy átlagos St. Oswald-i diáknak mindez nem jelent sokat, a Knightékhoz hasonló egyszerű embereknek igazán nem semmiség.

Büszke vagyok erre a kis írásra: tények, feltevések és alantas humor zagyvaléka, ami a St. Oswald arrogáns szívét bizonyosan nyomni fogja. Egyetlen bánatom, hogy nem írhattam alá a nevemet, még a felvettet sem, bár a Tégla kétségtelen hozzájárult a felépítéséhez.

Inkább egy riporternő mögé bújtam, neki e-maileztem el – ahogy korábban is – a cikkem másolatát, és pár tényt is hozzáírtam, hogy megkönnyítsem a vizsgálódását. A cikket le is közölték Knight fényképével együtt, amin a fiú tiszta és életerőtől duzzadó benyomást tesz, egy másik, 1997-es, szemcsés osztályfényképen pedig Straitley látszik, kissé foltosan és züllötten.

Az Examiner természetesen imádja a St. Oswaldot érintő kritikámat. A hétvégéig az országos sajtóban kétszer is felbukkant a cikk: egyszer a News of the World tizedik oldalán vidám kis szösszenetként, egyszer pedig a Guardianben „Durva igazságszolgáltatás független iskoláinkban” címmel, egy terjedelmesebb vezércikkben.

Mindent összevetve jó munkát végeztem. Gondoskodtam róla, hogy az antiszemitizmusról egyelőre ne történjék említés, és helyette úgy mutattam be Knightékat, mint becsületes, ámde szegény családot. Az olvasó erre vágyik: önmagához hasonlókról szeret olvasni (legalábbis ezt hiszi), akik spórolnak és krajcároskodnak, hogy a gyereküket a lehető legjobb iskolába járassák, bár szeretném látni, ki az, aki a sörre költhető pénzből hét lepedőt eltapsolna tandíjra, amikor a kormány ingyenes oktatást biztosít.

Apám is a News of the Worldöt olvasta, és tele volt olyan nehézkes közhelyekkel, mint az iskola a legjobb befektetés vagy az életnek tanulunk, bár amennyire meg tudtam állapítani, ennél sosem jutott tovább, és ha látta is, mennyire viccesek a szavai, ennek nem adta jelét.

7

St. Oswald Fiúgimnázium, október 13-a, szerda

Hétfőn reggel Knight már ott volt az iskolában, s arcán – mint egy támadás áldozatának – a mártírok bátor kifejezése és leheletnyi önelégült mosoly ült. A fiúk óvatosan, de barátságosan fogadták, sőt feltűnt, hogy Brasenose, aki rendszerint kerüli, most mindent elkövetett, hogy kedves legyen hozzá, ebédszünetben még mellé is ült, és felajánlotta a csokoládéja felét. Mintha Brasenose, az örök áldozat, a frissen tisztázott Knightban felfedezte volna potenciális védelmezőjét, és most erőfeszítést tett volna azért, hogy ápolja vele a barátságot.

Anderton-Pullitt is visszatért az iskolapadba, és halálközeli élménye után egyáltalán nem festett rosszul. Új könyve volt az első világháborús repülőgépekről, amivel nyaggathatott minket. Ami engem illet, voltam már rosszabb állapotban is. Ezt el is mondtam Dianne Dare-nek, amikor kétségbe vonta, józan megfontolásra utal-e, hogy ilyen hamar bejöttem dolgozni, és később Pat Bishopnak, aki azzal vádolt, hogy fáradtnak látszom.

Meg kell mondanom, hogy ő sincs fényes állapotban. Először itt volt a Fallow-ügy, majd az a jelenet Anderton-Pullitt-tal, végül Knight dolga... Marlene-től hallottam, hogy Pat nem is egyszer az irodájában aludt, és most látom, hogy vörösebb az arca a megszokottnál, s a szeme is véreres. Abból, ahogy nálam puhatolódzott, sejtettem, hogy az új igazgató küldte, hogy kiderítse, mi a helyzet, és láttam, hogy Bishop nem örül ennek a feladatnak, de mint másodigazgató, köteles engedelmeskedni az igazgatónak, bármit gondol is magában.

– Kimerültnek látszol, Roy. Biztos, hogy itt a helyed?

– Nincs olyan bajom, amit egy jó és szigorú nővér ne hozhatna rendbe.

Nem mosolyodott el.

– Azután, ami történt, azt hittem, legalább egy-két hétig otthon maradsz.

Láttam, hova akar kilyukadni.

– Semmi sem történt – feleltem kurtán.

– Nem így van. Volt egy rohamod...

– Csak az idegeim, semmi más.

Felsóhajtott.

– Légy eszednél, Roy...

– Ne leckéztess, Pat. Nem vagyok a tanítványod.

– Ne beszélj így – kérlelt. – Úgy gondoltuk...

– Te, az igazgató és Strange...

– Úgy gondoltuk, nem ártana egy kis pihenés.

Ránéztem, de kerülte a pillantásomat.

– Pihenés? – kérdeztem. Kezdtem felpaprikázódni. – Értem már, hogy kényelmes megoldás volna, ha pár hetet kivennék. Hogy kicsit megnyugodjanak a kedélyek? Hogy alkalmad legyen lecsillapítani néhány érdekeltet, mi? Esetleg elgördíteni az akadályokat Mr. Strange új fejlesztései elől?

Elevenére tapintottam, és ez feldühítette. Nem szólt semmit, bár láttam, hogy szívesen tenné, és amúgy is kipirult arca még vörösebb lett.

– Lelassultál, Roy – közölte. – Lásd be, hogy kezdesz felejteni. És már nem vagy olyan fiatal.

– Miért, más talán az?

A homlokát ráncolta.

– Szó volt róla, hogy felfüggesztünk.

– Valóban? – Ez csakis Strange lehetett, vagy esetleg Devine, aki kiszemelte magának az 59-es termet, és kis birodalmam utolsó előretolt bástyáját. – Bizonyára elmondtad, mi történik, ha megteszik. Ha hivatalos figyelmeztetés nélkül függesztenek fel... – Nem vagyok szakszervezeti tag. Savanyúszőlő és az igazgató viszont az. – Aki a szabályok szerint él, sosem változik meg. És ezt ők is tudják.

Pat megint csak nem nézett a szemembe.

– Reméltem, hogy nem kell megmondanom. De nem hagytál más választást.

– Mit? – kérdeztem, noha tudtam a választ.

– Megfogalmazták a figyelmeztetést.

– Igen? És ki? – Mintha nem tudtam volna! Természetesen Strange, aki már eddig is leértékelte a szakomat, megvont tőlem órákat, és most abban reménykedett, hogy nyugalomba helyez, miközben az Öltönyösök és a Szakállasok elfoglalják a világot.

Bishop felsóhajtott.

– Nézd, Roy, nem csak neked vannak gondjaid.

– Nem kétlem – feleltem. – Néhányan azonban...

Néhányunknak azonban többet fizetnek, hogy megoldjuk őket. Bár igaz, hogy ritkán vesszük figyelembe a kollégáink magánéletét. A gyerekeket, a szeretőket, az otthonokat. A fiúkat mindig meglepi, ha a St. Oswaldon kívül látnak minket, ha, mondjuk, bevásárolunk a boltban, vagy fodrászhoz megyünk, vagy beülünk a kocsmába. Meglepődnek, és kicsit még mulatnak is rajta, mintha egy hírességet vennének észre az utcán. Szombaton láttam a városban, uram! Mintha úgy képzelnék, hogy péntek estétől hétfő reggelig használaton kívül helyezett talárként lógunk a tantermünk ajtaja mögött.

Az igazat megvallva, jómagam is vétkes vagyok ebben. De amikor ma megláttam Bishopot – úgy értem, valóban megláttam, ahogy rögbijátékosi teste a lefutott körök ellenére is elhájasodott, az arca pedig egy olyan nyúzott emberé, aki nem fogta fel, hogy elmúlt az ifjúsága, és az ötvenes éveit tapossa, váratlanul belém hasított a szánakozás.

– Nézd, Pat, tudom, hogy...

De már sarkon is fordult, és a felső folyosón széles vállát leejtve, meggörnyedt háttal, kezét a zsebébe süllyesztve elindult. Sokszor láttam ilyen tartással, amikor az iskola rögbicsapata veszített a St. Henryvel szemben, de túl jól ismertem ahhoz, hogy tudjam, a tartásában kifejezésre jutó bánat nem más, mint affektálás. Bishop valójában dühös volt. Talán saját magára – jó ember, még ha az igazgató bábja is –, de elsősorban az együttműködési készségem, az iskolai szellemiségem hiánya bosszantotta, meg hogy nem viseltetem megértéssel nehéz helyzete iránt.

Pedig nem így volt! Megértettem, de az ember nem azért másodigazgató egy olyan helyen, mint a St. Oswald, hogy időnként ne szembesülne egy-két problémával. Bishop tudja, hogy az igazgató nagyon is szívesen állítana be bűnbaknak, hiszen nem vár rám semmilyen karrier, sokba kerülök, és nemsokára elérem a nyugdíjkorhatárt. Felváltásom sokaknak szerezne megkönnyebbülést: jobb lenne, ha egy fiatal fickó kerülne a helyemre, egy érdekképviseleti Öltönyös, számtalan tanfolyam veteránja, aki modern és gyors előmenetelre alkalmas. Futó nyavalyám felélesztette a reményeiket. Végre egy ürügy, hogy különösebb hajcihő nélkül megszabaduljanak az öreg Straitleytől! Rossz egészségi állapotomra hivatkozva méltósággal nyugdíjba tehetnének, ezüst dísztáblát, lezárt borítékot és a tanáriban hízelgő beszédet kapnék.

Ami Knight ügyét meg a többit illeti, nos, mi lenne annál egyszerűbb, mint ha suba alatt is, de egy korábbi kollégára hárítani a felelősséget? Aki még előttünk járt, a régi iskolához tartozik, tudják, nagyon jó ember, de megrögzött szokásai vannak, és nem csapatjátékos. Nem közénk való.

Hát tévedett, kedves igazgató úr! Semmi kedvem szép csendesen nyugdíjba vonulni. Ami pedig az írásos figyelmeztetését illeti, pone ubi sol non lucet. Azért is elérem a százat, vagy harc közben esem el. Egy pont a dicsőségtáblához.

Még akkor is lobogott bennem a harci kedv, amikor ma este hazaértem, és a láthatatlan ujj finoman, de kitartóan böködni kezdte a mellkasomat. Bekaptam kettőt a tablettából, amit Bevans felírt, és egy kis gyógysherryvel öblítettem le, mielőtt nekiláttam volna az ötödikesek dolgozatait javítani. Besötétedett, mire végeztem. Hétkor felálltam, hogy behúzzam a függönyt, és ekkor a kertben mozgást láttam. Közelebb hajoltam az ablakhoz.

A kertem hosszú és keskeny, szemre a nadrágszíjparcellák idejéből maradt meg: az egyik végén fal határolja, oldalt sövény, és a fal meg a ház között többé-kevésbé találomra bokrok és zöldségek nőnek. A túlsó végén egy nagy, öreg vadgesztenyefa áll, lombja a Dog Lane-re vet árnyékot, amit sövény választ el a hátsó kerttől. A fa alatt mohos tisztás van, ahol szívesen üldögélek nyáron – vagy üldögéltem, amíg a felállás nem vált túlságosan fáradságossá –, meg egy kis rozoga fészer, ahol pár apróságot tartok.

Tulajdonképpen még sosem törtek be hozzám. Azt hiszem, nincs igazán mit ellopni tőlem, hacsak a könyveket nem számoljuk ide, amiket a bűnözői testvériség rendszerint értéktelennek tart. De a Dog Lane-nek rossz a híre: a sarkon kocsma áll, ami zajt áraszt, a túlsó végén halas-sült krumplis bolt, ami szemetet, és a közelben persze ott a Sunnybank Park-i gimnázium, ami bármit áraszt, ami csak az eszünkbe jut, közte zajt, szemetet és a házam előtt napi kétszeri eszeveszett lökdösődést, ami a legzabolátlanabb ozzie-kat is megszégyenítené. Általában türelmesen viselem, sőt a gesztenyés játékgyártás évszakában a kerítésen átbólintókat sem bánom. Októberben a gesztenyefák köztulajdonban vannak, a sunnybankieket is ideértve.

Ám itt most másról volt szó. Először is régen vége a tanításnak. Sötét volt, meglehetősen hideg, és a mozgásban, amit megpillantottam, volt valami kellemetlenül alattomos.

Orromat az üveghez szorítottam, és kimeresztettem a szememet. A kert túlsó végében három-négy alakot pillantottam meg, amelyek nem voltak akkorák, hogy felnőttek lehettek volna. Tehát fiúk, gondoltam, és most már a hangjukat is hallottam: nagyon távolról, az üvegen át szűrődött el hozzám.

Meglepődtem: a gesztenyeszedők rendszerint gyorsan és feltűnésmentesen látogatnak be a kertembe. Az utcámban lakók többsége tudja, mivel foglalkozom, és tiszteletben is tartják, a sunnybankiek pedig, akiknek említést tettem a szemetelésről, ritkán vagy egyáltalán nem szemetelnek már.

Erősen megkocogtattam az üveget. Azt gondoltam, elfutnak, de inkább mozdulatlanná merevedtek, majd pár perc múlva kétségtelenül gúnyos vihogás ütötte meg a fülemet a vadgesztenyefa alól.

– Betelt a pohár! – Négy hosszú lépéssel az ajtónál teremtem. – Hé! – kiáltottam ki legparancsolóbb hangomon. – Mégis mit képzeltek, mit műveltek itt?

Újabb nevetés harsant a kert végéből. Azt hiszem, ketten elfutottak – egy pillanat törtrészéig láttam a körvonalukat, ahogy a neonfény körülrajzolta őket, miközben átmásztak a kerítésen. A másik kettő a sötétség védelmében, a keskeny ösvény hosszától megnyugodva a helyén maradt.

– Azt kérdeztem: mit műveltek? – Évek óta először fordult elő, hogy egy fiú, akár sunnybanki is, dacolni mert velem. Éreztem, ahogy nő az adrenalinszintem, és a láthatatlan ujj ismét megbökött. – Azonnal gyertek ide!

– És ha nem? – A hang hetyke volt és fiatal. – Azt hiszed, el tudsz kapni, kövér disznó?

– Basszus, dehogy tud, ahhoz túl vén!

A düh szárnyakat adott: úgy indultam el az ösvényen, mint egy bölény, de sötét volt, az ösvény pedig csúszós, és a bőrtalpú papucsban kiszaladt alólam a talaj, én meg kibillentem az egyensúlyomból.

Nem estem el, de nem sok híja volt. Megrándítottam a térdemet, és amikor visszanéztem, a két fiú, akik a kertben maradtak, éppen átmásztak a sövényen: nevetésük, zörgésük olyan volt, mint amikor két rút madár szárnyra kel.

8

St. Oswald Fiúgimnázium, október 14-e, csütörtök

Apró incidens, futó bosszúság volt, nem több. Nem történt baj, mégis... Régen, bármibe került volna, elkapom azokat a fiúkat, és a fülüknél fogva cibálom vissza őket. Manapság persze szó sem lehet ilyesmiről; a sunnybankiek is ismerik a jogaikat. Mindenesetre régóta nem fordult elő, hogy a tekintélyemmel ennyire szembeszegültek volna. A fiúk megérzik a gyöngeséget. Mind megszimatolják. És hiba volt a sötétben, kivált azok után, amit Bevans mondott, futásnak eredni. Kapkodó, méltatlan reakció volt. Egy kezdő tanár követ el ilyen hibát. Csendben ki kellett volna mennem a Dog Lane-re, és akkor kellett volna lefülelnem őket, amikor átmásznak a kerítésen. A hangjukból ítélve csak fiúk voltak, tizenhárom-tizennégy évesek. Mióta engedi Roy Straitley, hogy pár fiú szembeszegüljön vele?

Hosszabban rágódtam rajta, mint amit az egész megért. Talán ezért is aludtam olyan rosszul, talán a sherry miatt, vagy mert még most sem csillapodtam le a Bishoppal folytatott beszélgetésem után. Mindenesetre nem ébredtem felfrissülve. Megmosakodtam, felöltöztem, pirítóst készítettem, és megittam egy bögre teát, míg a postást vártam. És valóban: fél nyolckor zörgött a levélláda, és ahogy vártam, ott volt a St. Oswald levélpapírjára gépelt levél, amit E. Gray, igazgató, BA (kitüntetéssel) és dr. B. D. Pooley, a szülői választmány elnöke írt alá, és amelynek másolatát – ez állt benne – a személyes anyagomhoz csatolják 12, azaz tizenkét hónapra, és ha ez idő alatt nem érkezik ellenem újabb panasz, az igazgatótestület belátása szerint eltávolítják onnan, blabla, istenverte blabla.

Más napon rá se rántottam volna. De a fáradtság sebezhetővé tett, és lelkesedés nélkül, az esti véletlen balesetemtől fájó térddel indultam gyalog a St. Oswald felé. Nem igazán tudtam, miért, de rövid kerülőt tettem a Dog Lane felé, talán hogy az előző esti birtokháborítók nyomait keressem.

Akkor láttam meg azt, ami nem is kerülhette volna el a figyelmemet: egy horogkeresztet, amit piros tollal rajzoltak a kerítésem oldalára, és cirkalmas betűkkel aláírták: HITLER. Frissen került oda, feltehetően az esti sunnybankiek műve volt, már ha tényleg azok voltak. De nem felejtettem el sem az osztály faliújságára feltűzött karikatúrát, amelyen kis, kövér, szögletes kalapos náciként ábrázoltak, sem az akkori meggyőződésemet, hogy Knight van mögötte.

Vajon kideríthette, hol lakom? Nem lett volna nehéz: a címem bent van az iskolai ismertetőben, és több tucat fiú is láthatott már hazasétálni. Mindenesetre nehéz volt elhinnem, hogy Knight, éppen Knight vetemedjen ilyesmire.

A tanítás természetesen olyan játék, amelyben helye van a blöffnek, de Knightnál jobb játékosra van szükség ahhoz, hogy feltartóztasson. Nem, biztosan csak véletlen egybeesés, gondoltam; valami rajzos kedvű sunnybanki, aki a halból, sült krumpliból álló vacsorája után hazafelé menet megpillantotta a szép, tiszta kerítésemet, és utálat fogta el makulátlansága láttán.

A hétvégén majd lecsiszolom, és lemosható lakkal lefestem. Különben is ráfér a festés, és mint minden tanár tudja, egyik falfirka vonzza a másikat. De miközben a St. Oswald felé igyekeztem, akaratlanul is úgy éreztem, hogy az elmúlt hetek kellemetlenségei – a Fallow-ügy, az Examiner kampánya, a tegnap esti behatolás, Anderton-Pullitt nevetséges mogyorója, de még az igazgató ma reggeli kimért levele is – megmagyarázhatatlanul, megfejhetetlenül, irracionálisan, szántszándékkal kapcsolatban állnak.

Az iskolák, akárcsak a hajók, jó táptalajt nyújtanak a babonáknak, és a St. Oswaldban a szokottnál is több a babona. Talán a kísértetek miatt, vagy a szertartások és a hagyományok okán, amik előreviszik az öreg vitorlást, de ebben a trimeszterben kezdettől fogva csak balszerencse kísért minket. Egy szerencsétlenséget hozó alak van a fedélzeten. Csak tudnám, ki.

Amikor ma reggel beléptem a tanáriba, gyanús volt a csend. Bizonyára híre ment a figyelmeztetésemnek, mert napközben elhallgatott mindenki, valahányszor beléptem egy terembe, és Savanyúszőlő szemének csillogása sem sok jót ígért.

A Népszövetség került, Grachvogel alattomos képpel járt-kelt, Scoones távolságtartó pózt vett fel, és még Pearman sem a szokott vidámságával üdvözölt. Kitty is furcsamód szórakozottnak tűnt: alig fogadta a köszönésemet, amikor beléptem, és ez nagyon felkavart. Kittyvel mindig is jó barátok voltunk, és reméltem, semmi sem történt, ami ezen változtatna. Szerintem nem is történt – végtére is a múlt hét kisebb izgalmai őt nem érintették –, de amikor felnézett, és meglátott, határozottan volt valami az arckifejezésében. Leültem mellé a teámmal – az eltűnt jubileumi bögrét egy otthonról hozott egyszerű, barna bögrével váltottam fel –, de ő annyira belemerült az előtte tornyosuló könyvekbe, hogy alig szólt hozzám.

Az ebéd gyászos volt: főtt zöldség, a bosszúálló Bevansnek köszönhetően, majd egy bögre cukor nélküli tea. A teát magammal vittem az 59-es terembe, bár a legtöbb fiú kint volt a szabadban, csak Anderton-Pullitt ült bent, és boldogan mélyedt bele a repüléstani könyvébe, valamint Waters, Pink és Lemon kártyázott az egyik sarokban.

Tíz perce osztályozhattam, amikor hirtelen felnéztem, és a nyúlszerű Meeket pillantottam meg, aki egy rózsaszín cetlivel állt az íróasztalom mellett. Sápadt, szakállas arcán gyűlölet és tisztelet elegye látszott.

– Ezt a cetlit ma reggel kaptam, uram – mondta, és felém nyújtotta a papírt. Sosem bocsátotta meg, hogy beleavatkoztam az órájába, és megaláztam a fiúk előtt. Ezért szólít „uramnak”, mint egy diák, és a hangja kifejezéstelen, színtelen, akárcsak a Knighté.

– Miről van szó?

– Óraértékelés, uram.

– Jaj, istenem. El is felejtettem. – Hát persze, ránk hárul az újak minősítése; isten ments, hogy a decemberi hivatalos ellenőrzés előtt ne fejezzük be a szükséges papírmunkát! Mindjárt gondoltam, hogy rám is kiosztottak egyet; az új igazgató mindig is nagy csodálója volt a belső értékeléseknek, ahogy Bob Strange bevezette ezeket; Bob még szakmai továbbképzést, évenkénti igazgatási tanfolyamokat és teljesítményarányos bérezést is szeretne. Nem látom be, miért: az eredményeink végül is pontosan olyan jók, mint a fiúk, akiket tanítunk. Ám ez távol tartja Bobot a tanteremtől, és ez a lényeg.

Az értékelés általános alapelve igen egyszerű: a tanszemélyzet minden alacsonyabb beosztású tagjánál egy-egy magasabb beosztású tanár, a szakvezetőknél az évfolyamvezető, az évfolyamvezetőknél az igazgatóhelyettes, azaz Pat Bishop vagy Bob Strange vesz részt óralátogatáson, majd erről értékelést ír. A másod- és a harmadigazgatóhoz maga az igazgató látogat el, bár Strange esetében olyan kevés időt tölt az osztályban, hogy kérdés, egyáltalán minek fárad vele. Az igazgató, aki egyébként földrajztanár, szinte egyáltalán nem tanít, de rengeteg időt tölt tanfolyamokon, és kisebbségi érzékenységre vagy a drogokkal kapcsolatos tájékozottságra tanítja az érettségire készülőket.

– Az áll rajta, hogy ma délután megnézi az órámat – mondta Meek. Ez láthatóan nem tette boldoggá. – A harmadikos számítógépes órámat.

– Köszönöm, Mr. Meek. – Kíváncsi voltam, melyik tréfamester tett a számítógépesekhez. Mintha nem tudnám! És a tetejében Meekhez. Jól van hát, gondoltam, ennyit a lyukasórámról.

A pedagógusi pályán vannak olyan napok, amikor minden rosszul sül el. Tudnom illik, én is láttam pár napot, amikor egyetlen okos dolgot tehettem volna: hazamegyek, és visszafekszem az ágyba. Ma is ilyen napom volt: kellemetlenségek és bosszúságok abszurd parádéja, szemét és elveszett könyvek, apróbb dulakodások, kedvetlenül végzett adminisztrációs feladatok, különmunkák, kétes megjegyzések a folyosókon.

Sutcliff rosszalkodása miatt összetűzés Scoonesszal, a naplóm (még most sem került elő, ami miatt szorulok Marlene-nél), szél (mindig alkalmatlan), szivárgás a fiúvécében, majd ennek következtében áradás a középső folyosón, Knight (rejtélyesen önelégült), dr. Devine (hasonlóképpen), az áradás miatt számos teremváltozás, amit az összes tanszemélyzeti számítógépre e-maileztek (ó, istenek!), aminek következtében elkéstem a délelőtti helyettesítésről, ezúttal a távol levő Roach angolórájáról.

A magas beosztású tanári pozíciónak számos előnye van. Először is, ha az ember őrmester hírében áll, ritkán kell kierőszakolnia a fegyelmet. A diákok továbbadják egymásnak – ne húzz ujjat Straitleyvel –, és mindenki számára beköszönt a békés élet. Ma másképp történt, ami persze időnként előfordul, és ha bármely más nap történt volna, talán másként reagáltam volna, mint most tettem. De nagy csoportom volt, egy alsós harmadikos osztály, harmincöt fiú, akik között egyetlen latinos sem akadt. Csak a híremet ismerték, és kétlem, hogy a helyi sajtóban nemrégiben megjelent cikk javított volna a helyzeten.

Tíz percet késtem, és az osztály már zajongott, amikor beléptem. Nem kaptak munkát, és amikor benyitottam, azt hittem, csendben felállnak, de nem így volt: rám pillantottak, és folytatták, amit addig csináltak – kártyáztak, beszélgettek, hátul felrúgott székek mellett lármás vita folyt, és a levegőben erős rágógumiszag érződött.

Nem lett volna szabad felbosszantania. Egy jó tanár tudja, hogy van megjátszott és valódi harag; a megjátszott tisztes játék a tanári blöff eszköztárának része, de az igazi haragot mindenáron el kell rejteni, nehogy a fiúk – ezek a mesteri manipulátorok – megértsék, hogy fölénk kerekedtek.

De fáradt voltam. A nap rosszul kezdődött, ezek a fiúk nem ismertek, és még mindig mérges voltam a kertemben az este történtek miatt. Azok a fiatal hangok – basszus, dehogy tud, túl vén – olyan ismerősen, hihetően csengtek, hogy nem legyinthettem csak úgy rájuk. Az egyik fiú felnézett, aztán a padtársához fordult. Mintha a hirtelen felcsattanó kellemetlen nevetés közben hallottam volna az egy túrót, uram! mondatot.

Ezért aztán bedőltem, mint egy kezdő, egy gyakorló tanár, a legócskább trükknek. Kijöttem a sodromból.

– Csendet, uraim.

Ez általában beválik. Ezúttal azonban nem vezetett célra: hátul egy csoport nyíltan nevetett kopott taláromon, amit a délelőtti szüneti felügyelet után nem vettem le. Egy túrót, uram! – hallottam, vagy hallani véltem, és ha lehet, még nőtt a zsivaj.

– Azt mondtam: csendet! – ordítottam. A hangom általában félelemkeltő, de elfeledkeztem Bevansről meg a figyelmeztetéséről, hogy ne izgassam fel magam, és a láthatatlan ujj a bömbölés közepén megbökött a szegycsontomnál. A hátul ülő fiúk kuncogtak, és irracionálisan átfutott rajtam a gondolat, nem voltak-e ott tegnap este. Azt hiszed, el tudsz kapni, kövér disznó?

Ilyen helyzetben elkerülhetetlen a véráldozat. Ebédidőben nyolcan kaptak elzárást, ami bevallom, egy cseppet talán túlzás, de Strange-nek akkor sem volt oka közbelépni. Ő azonban így tett: rossz pillanatban ment el a terem mellett, meghallotta a hangomat, és éppen akkor nézett be a kis üvegablakon, amikor a blézere ujjánál fogva megperdítettem az egyik gúnyosan kacagó fiút.

– Mr. Straitley! – Manapság persze már senki sem nyúl a diákokhoz.

Csend támadt; a fiú ruhaujja tőből kiszakadt.

– Ön is látta, uram! Megütött!

Tudták, hogy nem. Még Strange is tisztában volt vele, bár az arca kifejezéstelen maradt. A láthatatlan ujj ismét megbökött. A fiú, akit Pooleynak hívtak, feltartotta szakadt blézerét, hogy szemügyre vehessük.

– Vadonatúj volt!

Bárki tanúsíthatta, hogy hazudik. Az anyag fényesre kopott, az ujj is rövid volt. Tavalyi blézer, amire ráfért volna, hogy lecseréljék. De messzire mentem, ez most már világos volt, mint a nap.

– Talán mesélje el a részleteket Mr. Strange-nek – javasoltam, és a most már lecsendesült osztály felé fordultam.

A harmadigazgató rám szegezte hüllőtekintetét.

– És ha végzett Mr. Pooleyval, kérem, küldje vissza. Szeretnék az elzárásáról gondoskodni.

Strange-nek nem maradt más választása, mint a távozás Pooleyval együtt. Gondolom, nem volt ínyére, hogy egy kollégája kiküldi, de nem kellett volna közbeavatkoznia, ugye? Mégis az volt az érzésem, hogy nem hagyja ennyiben a dolgot. Ennél jobb alkalmat keresve sem találhatott volna, és némileg késve eszméltem rá, hogy az ifjú Pooley dr. B. D. Pooley, a szülői választmány elnökének legidősebb fia. Dr. Pooley nevével a hivatalos írásos figyelmeztetésen találkoztam nem is olyan régen.

Ezek után olyan zaklatott voltam, hogy rossz terembe mentem Meek értékelésére, és húsz percet késtem az órájáról. Az osztály Meek kivételével egy emberként fordult felém, amikor beléptem; Meek fakó arca merev volt a felháborodástól.

Hátul ültem le; valaki odakészített egy széket, amin a rózsaszín értékelési papír feküdt. Végigfutottam. A szokásos kipipálási nyomtatvány volt: tervezés, előadás, ösztönzés, lelkesedés, fegyelmezés. Ötös skálán kellett osztályoznom, és a végén még a megjegyzésnek is maradt hely, mint egy szállodai kérdőíven.

Kíváncsi voltam, milyen véleményt várnak el tőlem, ugyanakkor igaz, hogy az osztály – néhány hátul könyökkel lökdösődőt kivéve – csendben volt, Meek hangja áthatóan recsegett, a számítógépek képernyői rendesen viselkedtek, és migrént előidéző mintákat mutattak, amelyek láthatóan a gyakorlat tárgyát képezték. Mindent összevetve, azt hiszem, kielégítő képet mutatott, így bátorítóan a szerencsétlen Meekre mosolyogtam, és hamar távoztam abban a reményben, hogy a következő óra előtt még gyorsan felhörpinthetek egy teát. A rózsaszín lapot a harmadigazgató fachjába dugtam.

Ekkor pillantottam meg valamit a földön. A lábam előtt hevert egy piros zsebnotesz. Amikor felcsaptam a fedelét, láttam, hogy félig megtöltik a szálkás betűk, és az előlapon még a nevet is megtaláltam: C. KEANE.

Á, szóval Keane! Körülnéztem a tanáriban, de az új angol-irodalomtanárt nem láttam. Ezért zsebre vágtam a noteszt, hogy majd később visszaadom Keane-nek. Mint utóbb kiderült, nagy hiba volt. De tudják, hogy szól a mondás arról, aki az ajtónál hallgatózik.

Minden tanárnak van ilyen notesze: feljegyzések a fiúkról, listák és kötelezettségek, kisebb-nagyobb pikkelések. A notesz legalább annyit elárul egy kollégáról, mint a bögréje: a Grachvogelé csinos, színkódos, rendmániás, a Kittyé a célnak megfelelő zsebnotesz, a Devine-é egy termetes, fekete kötet, amiben alig van valami. Scoones 1961 óta ugyanabba a zöld határidőnaplóba ír, a Népszövetség a keresztény segélyszervezettől kapott jótékonysági ütemterv-készítőbe, Pearman egy halom össze nem illő papírra, cetlikre és használt borítékokra firkál.

Most, hogy kinyitottam, képtelen voltam ellenállni a kísértésnek, hogy egy pillantást vessek a fiatal Keane noteszébe, és mire rájöttem, hogy nem kéne elolvasnom, már menthetetlenül be is kaptam a horgot.

Persze tudtam, hogy író, ez le is rí a külsejéről: a fesztelen megfigyelő halvány önelégültsége látszik rajta, aki megelégszik a látvánnyal, mert tudja, hogy nem marad itt sokáig. Azt viszont nem is sejtettem, hogy már ennyit megfigyelt: az összezördüléseket, a vetélkedéseket, a tanári dinamikájának apróbb titkait. Meglátásai több oldalt töltöttek meg: apró betűs írását, szorosan rótt sorait alig lehetett kisilabizálni; jellemzések, vázlatok, kihallgatott megjegyzések, pletykák, történelem, hírek.

Végigfutottam az oldalakat, és szememet erőltetve próbáltam meg kiböngészni az írását. Megemlítette a Fallow- és a mogyoróügyet, a kedvenceket. Kitért kicsit iskolánk történetére is: láttam Snyde, Pinchbeck és Mitchell neve mellett egy összehajtogatott újságcikkben azt a szomorú, régi történetet, majd közvetlen mellette egy töredékes fénymásolatot a St. Oswald hivatalos iskolai fényképéről, valamint egy iskolai sportnap színes fotóját, ahogy a fiúk és a lányok törökülésben ülnek a füvön, és egy nagyon rossz képet John Snyde-ról, aki bűnözőnek látszik, mint mindenki, aki egy újság címlapjára kerül.

Több oldalon át rajzok, főként karikatúrák sorjáztak. Láttam az igazgatót, ahogy mereven és hidegen áll, Bishop Sanchója mellett igazi Don Quijoteként. Bob Strange-et egy számítógéphez kötött félig ember, félig robot androidnak ábrázolta. Az én Anderton-Pullittomat régimódi, kerek, repülős szemüvegben és sisakban rajzolta le, és kíméletlenül tárta fel Knight rajongását egy új tanár iránt. Miss Dare szemüveges, harisnyás tanárnő volt, mellette Scoones állt, mint acsargó rottweiler. Még én is szerepeltem: púposan, fekete köpenyben lengtem egy kötélen a harangtorony oldalán, a karomban Kitty Teague-gel, mint kissé duci Esmeraldával.

Ezen el is mosolyodtam, bár kissé feszélyezett a rajz. Gondolom, mindig is kedveltem Kittyt, és ez az érzés abszolút tisztességes, bár sosem sejtettem, hogy ennyire nyilvánvaló. Kíváncsi voltam, vajon Kitty látta-e.

A fenébe is Keane-nel! Hát nem megmondtam az első percben, hogy felkapaszkodott? Mégis kedveltem, és az igazat megvallva, továbbra is rokonszenvesnek találtam.

R. Straitley: latin. Öregfiú, a St. Oswald odaadó híve. Hatvanas, dohányos, túlsúlyos, maga vágja a haját. Mindennap ugyanazt a könyökfoltos tweedzakót hordja (ez azért túlzás, okostojás! Ünnepi alkalmakra és temetésekre kék öltönyt veszek), hobbija az igazgatók piszkálása, és a franciatanárnővel flörtöl. A fiúk meglepő módon szeretik (Colin Knightról megfeledkezett), B. Strange szemében szálka, ártalmatlan.

Ez tetszik. Ártalmatlan – csakugyan!

De rosszabb is lehetett volna; Penny Nation neve alatt ezt olvastam: veszedelmes jótét lélek, Isabelle Tapinál: francia ká. Keane tagadhatatlanul érdekes fordulatokat használ. Tovább is olvastam volna, de abban a pillanatban becsöngettek, és kissé vonakodva az íróasztalfiókomba tettem a noteszt, mert azt reméltem, hogy később majd kényelmesen kicsemegézem.

De erre sosem került sor. Amikor a tanítás végén visszamentem az asztalomhoz, a fiókot üresen találtam, a notesznek nyoma veszett. Akkor azt gondoltam, hogy Keane, akivel ugyanúgy megosztottam a termemet, mint Dianne-nel, megtalálta, és magához vette. Érthető okoknál fogva sosem kérdeztem meg tőle, és csak később, hogy egyik botrány a másikat követte, akkor jutott eszembe kapcsolatot keresni a kis piros notesz és a mindenütt jelenlevő Tégla között, aki oly jól ismerte az iskolát, és belelátott ártalmatlan kis dolgainkba.

9

Október 15-e, péntek

Újabb sikeres hetet tudhatok magaménak, nem utolsósorban a terhelő bizonyítékokkal teli notesz felfedezésének köszönhetően. Straitley talán beleolvasott, bár feltehetően tartózkodott tőle. Öreg szemével nehezen tudja kibetűzni ezt a szálkás írást; ha bármi felkeltette volna a gyanúját, különben is hamarabb észrevettem volna. Mégsem lett volna bölcs dolog megtartani a noteszt. Ezt belátom, és a kellemetlen adatot – nem kevés szívfájdalommal – elégettem, mielőtt ellenséges pillantás érhetné. A problémával talán még foglalkoznom kell, de nem ma. Ma más dolgom van.

Már nyakunkon az októberi szünet, és nagyon elfoglalt akarok lenni (nem csak emlegetem az osztályzást). A jövő héten szinte mindennap bent akarok lenni az iskolában. Megbeszéltem Pat Bishoppal, aki szintén nehezen tud távol maradni, és Mr. Bearddel, az informatikai szak vezetőjével, akivel nem hivatalos egyezséget kötöttem.

Az egész a legnagyobb mértékben ártatlan dolog; végtére is az informatika iránti érdeklődésemben nincs semmi új, és tapasztalatból tudom, hogy akkor rejtőzködöm a legjobban, amikor mások orra előtt vagyok. Bishop persze helyesli; valójában nem sokat tud a számítógépekről, de a maga atyáskodó módján felügyel, és időnként előbukkan az irodájából, hogy megnézze, nincs-e szükségem segítségre.

Nem vagyok zseniális tanítvány. Néhány elemi baklövésem alapján lelkes, bár nem különösebben tehetséges nebulónak tart, így Bishop felsőbbrendűnek érezheti magát, és ezáltal – ha valaha is szükségem volna rá, amit erősen kétlek – még jobban fedezhetne. Ha a jelenlétem felől bárki is érdeklődne, biztosra vehetem, Pat azt mondja majd, hogy nem volt meg bennem a kellő hozzáértés.

A St. Oswald dolgozói mind külön e-mail címmel rendelkeznek. Ez nevük első két-három betűjéből és az iskola nevéből tevődik össze. Elméletben naponta kétszer kellene ellenőrizniük, hogy van-e levelük, hátha Bob Strange valami sürgős emlékeztetőt küld szét, de a gyakorlatban némelyikük meg sem nézi a postáját. Köztük van Roy Straitley és Eric Scoones is, viszont sokkal többen vannak, akik használják a levelezőprogramot, de elmulasztották titkosítani az elektronikus postaládájukat, és a hozzáféréshez megtartották az alapértelmezett jelszót (PASSWORD). Még azok is, akik jártasabbnak képzelik magukat, mint például Bishop, meglehetősen kiszámíthatóak. Bishop a kedvenc sportolója nevét választotta, és még Strange is, akinek több esze lehetne, egy csomó könnyen kitalálható kódot használ (például a felesége lánykori nevét, a saját születési dátumát és így tovább).

Nem mintha sokat kellett volna törnöm a fejemet. Fallow, aki minden este használta a berendezéseket, a kapuslakban tartott egy noteszt, amibe beírta a felhasználóneveket, és egy dobozban diszkeket is őrzött (amelyeken az internetről letöltött anyagok voltak); ezeket senki sem ellenőrizte. Egy másik felhasználónév segítségével felderítettem, merre járt, és eléggé meggyőző nyomot hagytam. Ami ennél is jobb, hogy sikerült kis időre kiiktatnom az iskola számítógépes rendszerének tűzfalát, majd az egyik hotmail címemről egy gondosan előkészített fájlmellékletben elküldtem egy egyszerű vírust, ami meghúzódik a rendszerben, majd pár hét múlva katasztrofális eredménnyel támad fel.

Tudom, nem a legizgalmasabb előkészítés, de azért nagyon élveztem. Ma este úgy gondoltam, megengedek magamnak egy kis ünneplést, egy szabad estét, pár pohár italt a Szomjas Tudósban. De hibát követtem el: nem gondoltam, hogy ennyi kollégám és persze diák is jár ide. Még az első italom felénél tartottam csak, amikor észrevettem egy kis csoportot – köztük Jeff Lightot, Gerry Grachvogelt és Robbie Roachot, a hosszú hajú földrajztanárt – egy csomó tizenhét-tizennyolc évessel, akik feltehetően a St. Oswald hatodikosai voltak.

Nem is értem, miért lepődtem meg; nem titok, hogy Roach szeret a fiúkkal lógni. Light hasonlóképpen. Grachvogel ezzel szemben kissé óvatoskodónak tűnt, de ez sem újdonság, és neki legalább van annyi esze, hogy tudja (ahogy Straitley mondja), semmi jó nem származik abból, ha túlságosan összemelegszik a diákokkal.

Kedvem lett volna maradni. Semmi okom sem volt visszahúzódni, de határozottan kellemetlen érzéssel töltött el a gondolat, hogy elvegyüljek köztük, és ahogy a rémes Light mondogatja, felengedjek, és felhajtsak pár korsóval. Hála az égnek, az ajtó mellett ültem, és gyorsan, észrevétlenül kisurranhattam.

A kocsma melletti sikátorban felismertem Light kocsiját, egy fekete Probe-ot, és eljátszottam a gondolattal, hogy benyomom az oldalsó ablakát, de aztán arra gondoltam, hogy talán vannak biztonsági kamerák az utcában, és értelmetlen lenne egy ostoba szeszély miatt kockáztatni a leleplezést. Hazafelé inkább kerültem egyet (enyhe volt az este, és különben is megígértem magamnak, hogy megnézem Roy Straitley kerítését).

Már eltávolította a firkát. Nem lepett meg, mert bár nem látja a házából, tudtam, hogy ingerli a jelenléte, ahogy az a gondolat is, hogy a fiúk, akik behatoltak a kertjébe, esetleg visszatérhetnek. Talán teszek róla, hogy lássam az arckifejezését, de nem ma este.

Így aztán hazamentem a virágos vászonhuzatos szobámba, kinyitottam a második üveg pezsgőt – egy hatos rekesszel vettem, és karácsonyig mindből ki akarom inni a pezsgőt –, behoztam a levelezésbeli restanciámat, majd lementem az utcai telefonhoz, és gyorsan beszóltam a rendőrségnek, hogy láttam egy fekete LIT 3 rendszámú Probe-ot, ami a Szomjas Tudós közelében csalinkázott.

A pszichiáterem az utóbbi időben eltanácsol az effajta viselkedéstől. Túlságosan impulzív vagyok, legalábbis ő ezt állítja. Elhamarkodottan ítélkezem. Nem veszem mindig figyelembe mások érzéseit, ahogy illene. De számomra nem volt a dologban kockázat: nem adtam meg a nevemet, és Light különben is megérdemelte. Mr. Brayhez hasonlóan Light is egy kérkedő, kötözködő alak, született szabályszegő, olyan ember, aki őszintén hiszi, hogy egy pár korsótól csak jobban vezet. Kiszámítható. Mind nagyon kiszámíthatóak.

Ez a gyöngéjük. Az oswaldiak gyöngéje. Light természetesen öntelt bolond, de még Straitley is, aki nem az, osztozik ebben az ostoba önelégültségben: Ki merne megtámadni? Ki merne szembeszállni a St. Oswalddal?

Nos, uraim, hát én.

SAKK

1

Apám összeomlásának nyara emberemlékezet óta a legforróbb nyár volt. Eleinte felvidította, mintha gyermekkora legendás nyaraihoz térne vissza, amikor – ha hihettem neki – élete legboldogabb pillanatait élte. Ahogy a nap kíméletlenül tűzött továbbra is, és a St. Oswald füve sárgáról barnára száradt, apám megkeseredett, és háborogni kezdett.

A gyep természetesen a munkakörébe tartozott, és kötelessége volt, hogy ápolja. Locsoló berendezéseket állított fel, hogy öntözze a pázsitot, de túl nagy volt a terület, amit gondoznia kellett, így a locsolást a krikettpályára korlátozta, míg a gyep többi része kikopott a nap forró, merev tekintetétől. De apámat más is nyugtalanította: a falfirkás ismét működésbe lépett, ám ezúttal színes, szélesvásznú kivitelben: a testnevelési pavilon oldalát egy hatszor hatlábnyi freskó borította.

Apám két napig súrolta, míg sikerült eltávolítania, majd egy újabb héten át festette a pavilont, és megesküdött, ha még egyszer előfordul, úgy elveri a kis gézengúzt, hogy megemlegeti. A tettes azonban kicsúszott a kezéből, és még kétszer jelentek meg festékszóróval felvitt falfirkák a St. Oswaldban és környékén; nyersen színpompás, a maguk módján művészi festmények voltak, és a tanárokat karikírozták. Apám kezdte éjjel is figyelni az iskolát; a testnevelési pavilon mögött lesett egy hatos csomag sör társaságában, de a bűnösnek nyoma sem volt, bár hogy miként kerülte el a lebukást, az rejtély volt John Snyde előtt.

Aztán ott voltak az egerek. Minden nagy épületben vannak élősdiek – a St. Oswaldban több is, mint másutt –, de az egerek a nyári trimeszter vége óta szokatlanul nagy számban lepték el a folyosókat. Még én is felfigyeltem rájuk, különösen a harangtorony közelében, és tudtam, hogy tenni kellene valamit gyors szaporodásuk ellen; mérget kellene kiszórni, és a döglött egereket el kellene távolítani, mielőtt megkezdődik az új félév, és a szülőknek alkalmuk nyílna reklamálni.

Ez feldühítette apámat. Meggyőződése volt, hogy a fiúk ételt hagynak a szekrényükben, az iskolai takarítókat okolta, hogy nem elég gondosak, napokon át minden szekrényt kinyitott, és egyre dühösebben ellenőrizte őket, de mindez nem járt sikerrel.

Aztán ott voltak a kutyák. Nemcsak apámra, rájuk is hatással volt a hőség, amitől napközben letargikussá, este pedig agresszívvá váltak. Éjjel a gazdáik – akik a forróságban rendszerint kihagyták a kötelező sétát – szabadjára engedték őket a St. Oswald mögötti lakatlan területen, ahol ugatva, a földet felszaggatva, falkákban rohangáltak. Nem tisztelték a határokat, noha apám mindent elkövetett, hogy távol tartsa őket. Átnyomakodtak a kerítésen a St. Oswald sportpályáira, és telekakálták a frissen öntözött krikettpályát. Valami ördögi ösztönnel választották ki azt a helyet, ami legjobban ingerli majd apámat, aki reggelente végigvonszolta magát a hatalmas parkban, és kutyaürülék-szedővel gyűjtötte be a terméket, miközben hangosan vitatkozott magával, és olykor meghúzta a sörös dobozát.

Amennyire bele voltam bolondulva Leonba, időbe telt, mire megértettem, és még több időbe, mire feltámadt az aggodalmam, hogy John Snyde elméje kezd elborulni. Sosem álltam közel apámhoz, és különben sem igazodtam el rajta egykönnyen. Arca a rémült düh maszkjává merevedett. Valaha talán többet reméltem tőle, mégis ő volt az, aki karateórákkal akarta megoldani a beilleszkedési gondjaimat. Most, amikor ezzel az ezerszer kényesebb helyzettel szembesültem, ugyan mit várhattam tőle?

Egy Leon nevű fiúba vagyok szerelmes, apa.

Ugyan már.

Ennek ellenére próbálkoztam. Ő is volt fiatal, hajtogattam magamban. Volt szerelmes, fűtötte a vágy, vagy tudom is én. Sört vittem neki a hűtőből, teát főztem, órákig ültem a tévé előtt, és a kedvenc sorozatait néztem (Knight Rider, Hazzard megye lordjai), mert reménykedtem, hogy üres arckifejezésen kívül másban is lesz részem. De John Snyde állapota gyorsan romlott. A depresszió úgy borult rá, mint egy tébolyító takaró, a szemében már nem tükröződött más, mint a képernyő változó színei. A többiekhez hasonlóan alig vett észre, és most már nemcsak a St. Oswaldban, de otthon is láthatatlan ember voltam.

Két hét telt el ebből a rettenetes, forró vakációból, amikor két csapás is lesújtott rám. Az első az én hibám volt: a tetőre nyíló ablakok egyikének kinyitásakor beindítottam a riasztót, ami megszólalt. Apám szokatlan gyorsasággal reagált, és majdnem tetten ért. Sikerült visszajutnom a házba, és már éppen visszatettem volna a kulcsokat, amikor apám megjelent és észrevett.

Igyekeztem blöffel kibeszélni magamat: meghallottam a riasztót, és észrevettem, hogy itt felejtette a kulcsokat – éppen utána akartam indulni, hogy segítsek, mondtam. De apám nem hitt nekem. Ideges volt aznap, és már előbb is gyanította, hogy hiányoznak a kulcsok. Egy percig sem kételkedtem, hogy most rajtavesztek. A házból nem menekülhettem ki apám megkerülésével, és az arckifejezéséből tudtam, hogy nincs esélyem.

Természetesen nem először ütött meg. John Snyde a balegyenes mestere volt, ami tízből három esetben célba talált, és olyan érzés volt, mintha egy megkövesedett farönkkel találnák el az embert. Általában kitértem előle, és mire újra a szeme elé kerültem, már rendszerint kijózanodott, vagy elfelejtette, korábban mivel is dühítettem fel.

Most azonban nem így történt. Először is józan volt, másodszor megbocsáthatatlan bűnt követtem el: behatoltam a St. Oswald területére, és nyíltan szembeszegültem a főkapuőrrel. Egy pillanatra mindent láttam a szemében: csapdában vergődő dühét, csalódottságát – a kutyákat, a falfirkát, a gyep kiszáradt foltjait, a gyerekeket, akik mutogattak rá, és csúfolták, a majomképűt, az olyanok, mint a gazdasági főnök vagy az igazgató leplezetlen megvetését. Nem tudom, hányszor ütött meg, de a végén már vérzett az orrom, sebes volt a fejem, amit eltakartam a karommal, miközben egy sarokba kuporodtam, ő pedig széles ábrázatán kábult arckifejezéssel nézett le rám, és széttárta a karját, mint egy gyilkost játszó színész.

– Jaj, istenem, jaj, istenem, jaj, istenem...

Magában beszélt, engem viszont annyira lefoglalt a bevert orrom, hogy nem figyeltem oda, de végre le mertem engedni a karomat. Fájt a gyomrom, és úgy éreztem, mindjárt elhányom magamat, de sikerült valahogy úrrá lennem rajta.

Apám otthagyott, és leült az asztalhoz; tenyerébe temette az arcát.

– Jaj, istenem, sajnálom. Nagyon sajnálom – ismételgette, bár lehetetlen volt megállapítani, hogy ezt nekem mondja-e, vagy a Mindenhatónak. Amikor lassan felálltam, nem nézett rám. A tenyerébe motyogott, és bár nem mertem közelebb menni, hisz tudtam, mennyire hangulatember, megéreztem, hogy valami megpattant benne. – Sajnálom – mondta most már zokogástól rázkódva. – Nem bírom elviselni, kölyök, egyszerűen kibaszottul nem bírom elviselni! – Majd azon a nyomorúságos délutánon kibukott belőle az utolsó és a legszörnyűbb csapás, én pedig először meglepetten, majd egyre növekvő borzadállyal hallgattam, aztán rádöbbentem, hogy mégis hányni fogok, és kirohantam a napsütésbe, ahol a St. Oswald terpeszkedett rendíthetetlenül a kék láthatár előtt, és a nap meglékelte a homlokomat, és a kiégett fűnek Cinóber-illata volt, és az ostoba madarak egész idő alatt csak csicseregtek, csicseregtek, és azért sem hagyták abba.

2

Meg kellett volna sejtenem, hogy anyámról van szó. Három hónapja kezdett megint írogatni apámnak, eleinte csak homályosan célozgatva, majd mind részletesebben. Apám nem szólt a leveleiről, de érkezésük – visszatekintve – többé-kevésbé egybeeshetett a Leonnal való megismerkedésemmel és apám lecsúszásának kezdetével.

– Nem akartam szólni, kölyök. Gondolni sem akartam rá. Azt hittem, ha nem veszek róla tudomást, akkor elmúlik. Mindkettőnket békén hagy.

– Mit nem akartál elmondani?

– Bocsáss meg.

– Mit nem akartál elmondani?

Akkor aztán zokogva bevallott mindent, míg én a számat törölgettem, és az idióta madarakat hallgattam. Három hónapon át próbálta elrejteni előlem, és egyszerre megértettem a dühkitöréseit, újra kezdődő ivását, rosszkedvét, irracionális, gyilkos hangulatváltozásait. Most végre elmondott mindent, de továbbra is a tenyerébe temette arcát, mintha a feje szétnyílna az erőfeszítéstől. Én pedig mind nagyobb borzadállyal hallgattam, ahogy bukdácsolva előrébb haladt a meséjében.

Úgy tűnt, az élet kegyesebb volt Sharon Snyde-hoz, mint a család többi tagjához. Fiatalon ment férjhez, pár héttel a tizenhetedik születésnapja előtt hozott világra, és még csak huszonöt éves volt, amikor végleg elhagyott minket. Apámhoz hasonlóan ő is szerette a közhelyeket, és megtudtam, hogy a leveleiben sok kéztördelő pszichoblabla szerepelt; szüksége volt arra, mint mondta, hogy kiderítse, ki is valójában, elismerte, hogy mindkét részről követtek el hibákat, és érzelmileg rossz állapotban volt, majd még egypár hasonlóval mentegette magát, amiért elhagyott minket.

De megváltozott, írta. Végre felnőtt. Ez úgy hangzott, mintha játékok lettünk volna, amiket kinőtt, esetleg egy tricikli, amit régen szeretett, de most már nevetségesnek tűnik az életében. Kíváncsi voltam, vajon még mindig Cinóbert használ-e, vagy azt is kinőtte.

Mindenesetre ismét férjhez ment, méghozzá egy külföldi egyetemistához, akivel egy londoni bárban ismerkedett meg, és Párizsba költözött vele. Xavier csodálatos ember, írta, és mindketten kedvelnénk. Sharon szerette volna, ha megismerkedünk vele: angoltanár volt Marne-la-Vallée-ban, egy lycée-ben, szeretett sportolni, és imádta a gyerekeket.

Sharon itt jutott el a következő lényeges ponthoz: bár Xavier-val sokat próbálkoztak, soha nem lett gyerekük. És bár Sharonnak nem volt bátorsága, hogy egyenesen nekem írjon, a szíve csücskét, az ő Rágicsáját sosem felejtette el, és nem múlt el úgy nap, hogy ne gondolt volna rá.

Xavier-t végül sikerült meggyőznie. A lakásukban bőven elférünk hárman is, okos gyerek vagyok, és gond nélkül megtanulom majd a nyelvet, de a legjobb, hogy ismét lesz szerető családom és pénzem, amivel pótolhatom, amit ennyi éven át elmulasztottam.

Elszörnyedtem. Négy év telt el, és ezalatt az anyám utáni kétségbeesett vágyódás közönnyé, sőt még annál is rosszabbá változott. A gondolat, hogy viszontlátom, a kibékülés, amiről – úgy látszik – álmodozott, tompa és ijedt zavarral töltött el. Megváltozott szemszögemből most olyannak láttam Sharon Snyde-ot, mint egy új, olcsó lakkal bevont asszonyt, aki hosszú évek szenvedéséért cserébe új, olcsó, konfekciót nyújt. A gond csak az volt, hogy én nem akartam.

– Dehogynem, kölyök – bizonygatta apám. Erőszakos kirobbanását szenvelgő önsajnálat váltotta fel, ami legalább annyira bántott. De nem tett bolonddá: a véres öklére MAMA-t és PAPA-t tetováló huligán hétköznapi szentimentalizmusa volt ez, a verekedő felháborodása, ha a hírekben gyermekmolesztálóról hall, a zsarnok könnyei egy elütött kutya láttán. – Dehogynem. Esélyt kapsz, még egy esélyt, lásd be. Hogy én? Én holnap visszafogadnám, ha tehetném. Vagy még ma.

– Hát, én nem – mondtam. – Boldog vagyok itt.

– Aha. Boldog. Amikor mindazt megkaphatnád...

– Mit?

– Párizst meg azt. A pénzt. Egy életet.

– Van életem.

– És pénzt.

– Megtarthatja a pénzét. Van elég nekünk is.

– Na jó, rendben.

– De komolyan mondom, papa. Ne hagyd nyerni. Itt akarok maradni. Nem kényszeríthettek...

– Mondom, hogy rendben.

– Megígéred?

– Meg.

– Tényleg?

– Tényleg.

De észrevettem, hogy nem néz a szemembe, és amikor aznap este kivittem a szemetet, láttam, hogy a zsák tele van sorsjegyek – lottó, skandináv lottó és hasonlók húsz, de talán még több – ellenőrzőszelvényével, amelyek úgy csillogtak, mint a karácsonyi díszek a tealevelek és az üres sörösdobozok között.

3

A Sharon Snyde-problémában csúcsosodtak ki a csapások, amik azon a nyáron értek. A levelekből, amiket apám eldugott előlem, de amiket most egyre nagyobb elszörnyedéssel olvastam, kiderült, hogy anyám tervei igencsak előrehaladottak. Xavier elvben már beleegyezett az örökbefogadásba, Sharon iskolák között válogatott, még a gyámügyi hatóságunkkal is felvette a kapcsolatot, és megkapott minden felvilágosítást – az iskolalátogatásomról, a tanulmányi előmenetelemről és általában az élethez való hozzáállásomról –, ami apám elleni fellépését erősíthette.

Nem mintha erre különösebben szüksége lett volna: évek küszködése után John Snyde végre feladta. Ritkán mosakodott, ritkán járt el otthonról, legfeljebb a halas-sült krumplis boltba vagy a kínai vendéglőbe készételért, a pénzünk javát kaparós sorsjegyekre meg italra költötte, és a következő hetekben egyre visszahúzódóbb lett.

Máskor talán örömmel fogadtam volna a szabadságot, amit a depressziója teremtett. Mostanában olyan későn mehettem el otthonról, amilyen későn csak akartam, és senki sem kérdezte, hol vagyok. Moziba, kocsmába járhattam. Magammal vihettem a kulcsokat (végre volt egy kulcscsomóm, amit a St. Oswald kulcsairól másoltam katasztrofális lebukásom után), és akkor kóborolhattam az iskolában, amikor csak akartam. Nem mintha mostanában sokat mentem volna. Régi időtöltéseim a barátom híján elvesztették vonzerejüket, és hamarosan felhagytam velük, hogy Leonnal és Francescával lóghassak (már ha ezt annak lehetett nevezni).

Minden szerelmespárnak szüksége van egy strómanra, egy nem sok vizet zavaró harmadikra, aki őrködik, és időnként a gardedám szerepét játssza. Forgott tőle a gyomrom, de kellettem nekik, és abban a hitben babusgattam összetört szívemet, hogy most az egyszer – ha mégoly rövid időre is – Leonnak szüksége van rám.

Volt egy kunyhónk – amit Leon „klubháznak” nevezett – a St. Oswald pályáin túl, az erdőben. Az erdei úttól kicsit beljebb, egy rég elhagyott vityilló romjain építettük: csinos, jól álcázott kis fészek volt, félbevágott rönkökből, a tetejét vastag fenyőágakkal takartuk le. Oda jártunk; én őrt álltam, cigarettáztam, és próbáltam nem figyelni a hangokra, amik a hátam mögötti kis kunyhóból szűrődtek ki.

Leon otthon hűvösen viselkedett. Reggelente elmentem értük a biciklimen, Mrs. Mitchell összekészített nekünk egy piknikkosarat, aztán elindultunk az erdőbe. Ártatlan kirándulásnak látszott – a jelenlétem tette azzá és senki sem sejtette a fenyőágak baldachinja alatt lassan múló órákat, a kunyhóból kiszűrődő tompa kacagást, vagy amikor néha megpillantottam őket együtt, Leon meztelen, rozsbarna hátát, édesen gödröcskés fenekét.

Ezek voltak a jó napok, a rosszak pedig azok, amikor Leon és Francesca egyszerűen nevetve elfutott előlem az erdőbe, és otthagytak ostobán, hasznavehetetlenül. Sosem voltunk hármasban. Volt Leon és Francesca, egy egzotikus hibrid, amely hirtelen hangulatváltozásoknak, heves lelkesedésnek és döbbenetes kegyetlenségnek volt kitéve, és voltam én, az ostoba, az imádattal eltelt, az örökösen megbízható stróman.

Francescát nem tette boldoggá a jelenlétem. Idősebb volt nálam, talán tizenöt éves lehetett. Amennyire meg tudtam állapítani, nem szűz – ezt teszi az emberrel a katolikus iskola –, és máris bele volt habarodva Leonba. Leon ezt ki is használta: gyöngéden beszélt vele, megnevettette, de ez csak póz volt, Francesca semmit sem tudott róla. Sosem látta, ahogy Leon feldobja Peggy Johnsen tornacipőjét a sürgönydrótra, lemezeket lop egy városi üzletből, vagy tintabombát hajít egy sunnybanki tiszta ingére a falon át. De Francescának olyasmiket mondott, amiket nekem nem: zenéről beszélt és Nietzschéről, az asztronómia iránti szenvedélyéről, mialatt én láthatatlanul sétáltam mögöttük a piknikkosárral, gyűlöltem mindkettőjüket, de képtelen voltam elszakadni tőlük.

Természetesen Francescát gyűlöltem, bár erre nem adott okot. Elég udvariasan bánt velem; az igazi undokságot mindig Leontól kaptam. De gyűlöltem a sugdolódzásukat, az összedugott fejjel való nevetgélésüket, amiből kizártak, és ami meghittséggel vette körül őket.

És ott voltak még az érintések. Folyton megérintették egymást, nemcsak csókolództak, nemcsak szerelmeskedtek, de ezernyi apró érintésük volt: kéz a vállon, térd, ahogy térdhez ér, Francesca haja Leon arcán, mint egy öntapadón megragadt selyemfátyol. És éreztem őket, mindegyiküket, mint a sztatikus elektromosságot a levegőben, ahogy megcsíp, elektromossá, gyúlékonnyá tesz.

Ez a gyönyörűség minden kínzásnál rosszabb volt. Egy héten át elefántoskodtam mellettük, és már sikítani tudtam volna az unalomtól, a szívem mégis kétségbeesett ritmusra vert. Rettegtem a kirándulásainktól, de éjszakánként éberen feküdtem, és gyötrelmes aprólékossággal idéztem fel minden részletet. Olyan volt, mint egy betegség. Többet dohányoztam, mint szerettem volna, és addig rágtam a körmöm, míg vérezni kezdett. Nem ettem, az arcomon csúnya pörsenés támadt, és minden lépésnél úgy éreztem, mintha üvegen járnék.

A legrosszabb mégis az volt, hogy ezt Leon is látta. Nem kerülhette el a figyelmét: úgy játszott velem, olyan gondtalan kegyetlenséggel, mint a macska, amely a megfogott egérrel henceg.

Nézd! Nézd, mit fogtam! Figyelj rám!

– Mi a véleményed? – Egy pillanatra hallótávolságon kívül kerültünk; Francesca mögöttünk jött, virágot szedett vagy pisilt, már nem emlékszem.

– Miről?

– Hát Frankie-ről, ostoba. Mit gondolsz róla?

Az elején voltunk, még megdöbbentettek a fejlemények. Elpirultam.

– Kedves.

– Kedves – vigyorodott el Leon.

– Igen.

– Belekóstolnál, mi? Ha esélyed lenne rá. – Rosszindulatúan csillogott a szeme.

Megráztam a fejemet.

– Nem tudom – feleltem, és kerültem a tekintetét.

– Nem tudod?! Hát mi vagy te, Pinchbeck, buzi vagy mi?

– Szállj le rólam, Leon. – Még vörösebb lettem. Lesütöttem a szemem.

Leon még mindig vigyorogva nézett.

– Ugyan már, láttalak. Láttam, amikor minket néztél a klubházban. Sosem szólsz hozzá. Egy szót sem. De bámulod, mi? Bámulsz és tanulsz, mi?

Azt hiszi, Francescát kívánom, gondoltam döbbenten, azt képzeli, hogy magamnak akarom. Majdnem felnevettem. Mekkorát téved, mekkora kozmikus, röhejes tévedésben van!

– Nézd, nagyon helyes lány – feleltem. – De nem az én esetem.

– Nem a te eseted? – De a hangjából kiveszett az él, a nevetése rám is átragadt. – Hé, Frankie! – ordította. – Pinchbeck azt mondja, nem vagy az esete. – Aztán felém fordult, és csaknem meghitten, az ujja hegyével érintette meg az arcomat. – Még öt év, haver – mondta megjátszott komolysággal. – Ha addigra nem jön be, keress meg.

Azzal nekiiramodott, és a haja lobogott, a fű bolondosan verte csupasz bokáját, ahogy száguldott. Ezúttal nem azért, hogy elmeneküljön előlem, csak a puszta életöröm vitte előre, az, hogy tizennégy éves és féktelen. A lombkorona fényárnyékában csaknem testetlennek, félig széthullónak látszott, és levegőből meg napsütésből álló, halhatatlan, gyönyörű fiúnak. Nem tudtam utolérni, így csak távolról követtem, míg Francesca mögöttem tiltakozott, Leon pedig elöl futott, kiabált, és a fehér bürök-ködön át lehetetlenül nagyokat ugorva befutott a sötétségbe.

Nagyon világosan emlékszem arra a pillanatra. Vegytiszta öröm szilánkja, mint egy logikától vagy eseményektől független álom kis részlete. Abban a pillanatban elhittem, hogy örökké élünk. Semmi sem számított, sem az anyám, sem az apám, még Francesca sem. Ott, az erdőben megpillantottam valamit, és bár sosem remélhettem, hogy lépést tarthatok vele, tudtam, hogy életem végéig elkísér.

– Szeretlek, Leon – suttogtam, miközben átnyomakodtam a magasra nőtt gaztengeren. És ez a pillanat törtrészéig tökéletesen kielégített.

4

Tudtam, hogy nincs reményem. Leon sosem látna olyannak, amilyennek én látom, és nem érez irántam jóindulatú megvetésnél egyebet. A magam módján mégis boldog voltam, és beértem érzelmei morzsáival: egy haveri ütéssel a karomon, egy vigyorral, pár szóval – okés vagy, Pinchbeck –, és ezektől rögtön, néha órákra is jobb kedvre derültem. Nem voltam Francesca, de tudtam, hogy a lány hamarosan visszatér a zárdaiskolába, én pedig...

Hát ez volt a nagy kérdés, nem? Az apám közlését követő két hétben Sharon Snyde minden második este telefonált. Nem voltam hajlandó szóba állni vele, bezárkóztam a szobámba. A leveleire sem válaszoltam, az ajándékait sem köszöntem meg.

De a felnőttek világát nem lehet örökre kizárni. Bármilyen hangosra állítottam is a rádiómat, akárhány órát töltöttem is távol az otthonomtól, Sharon machinációitól nem szabadulhattam.

Apám, aki talán megmenthetett volna, már teljesen kiégett: sört ivott, pizzát zabált a tévé előtt, a munkáját elhanyagolta, nekem pedig fogyott a drága időm.

Kedves Rágicsa!

Tetszettek a ruhák, amiket küldtem? Nem nagyon tudtam, milyen méretűt vegyek, de apád azt mondta, hogy korodhoz képest kicsi vagy. Remélem, eltaláltam! Nem is hiszem, hogy nemsokára betöltöd a tizenhármat. Nem is sokára, ugye, kedves? Napokon belül megérkezik a repülőjegyed. Ugye, ugyanannyira várod már a látogatásodat, mint én? Xavier is izgatottan várja, hogy végre megismerjen, bár egy kicsit ideges is. Gondolom, attól fél, hogy kihagyjuk a beszélgetésünkből, miközben az elmúlt öt év lemaradását behozzuk!

Szerető anyád

Sharon

Képtelenség volt: anyám ugyanis hitt abban, őszintén hitt, hogy semmi sem változott, hogy ott folytathatja az életünket, ahol abbahagytuk, hogy az ő Rágicsája, drága öltöztetőbabája vagyok. És ami még rosszabb, apám is hitt benne. Ő is akarta, valami perverz módon bátorított rá, mintha az, hogy elenged, valahogy megváltoztathatná az életútját, akárcsak egy süllyedő hajóról kidobott ballaszt.

– Adj neki egy esélyt – mondta békítően, mint az engedékeny szülő az ellenszegülő gyereknek. Azóta, hogy megvert, még a hangját sem emelte fel. – Legalább próbáld meg. Lehet, hogy jól éreznéd magad.

– Nem megyek. Nem látogatom meg.

– Én mondom, tetszeni fog Párizs.

– Nem fog.

– Hozzászoksz.

– A francba is, nem! Különben is csak látogatóba megyek. Nem fogok ott lakni vagy ilyesmi.

Csend.

– Azt mondtam, csak látogatóba megyek.

Csend.

– Papa?

Jaj, próbáltam én bátorítani, de valami elszakadt benne. Az agresszió és az erőszak átváltott közönybe. Még testesebb lett, még kevésbé vigyázott a kulcsaira, a gyep egyre elhanyagoltabb lett, a napi locsolástól megfosztott krikettpálya füve megbarnult és kikopott. Letargiája – kudarca – mintha megfosztott volna minden választási lehetőségemtől, hogy döntsek az Angliában maradás és a nélkülem oly gondosan megtervezett új élet elfogadása között Sharon meg Xavier mellett.

Kettészakított a Leon iránti lojalitásom és a sürgető szükség, hogy fedezzem apámat. Éjjel locsolni kezdtem a krikettpályát, még a fűnyírással is megpróbálkoztam. De a Galád Gépnek önálló akarata volt, és annyit értem el csak, hogy megskalpoltam a füvet, amitől az egész még rémesebben festett, és a krikettpálya erőfeszítéseim ellenére sem akart kizöldülni.

Elkerülhetetlen volt, hogy előbb-utóbb feltűnjön valakinek. Egy vasárnap éppen az erdőből jöttem haza, és a nappalinkban találtam Pat Bishopot, aki kényelmetlenül feszengett az egyik jobb székünkön, vele szemben pedig apám ült a kanapén. Szinte éreztem a levegőben a sztatikus elektromosságot. Bishop megfordult, amikor beléptem, és már a nyelvem hegyén volt, hogy elnézést kérek, és kisurranok, de arckifejezése láttán földbe gyökerezett a lábam. Bűntudatot, szánalmat és haragot láttam rajta, de elsősorban mélységes megkönnyebbülést. Olyan ember arckifejezését, aki boldogan belekapaszkodik bármibe, ami eltereli a figyelmét erről a kellemetlen jelenetről, és bár amikor üdvözölt, ugyanolyan széles volt a mosolya és piros az arca, mint máskor, egy percig sem tudott bolonddá tenni.

Kíváncsi voltam, ki panaszolta be apámat. Egy szomszéd, egy járókelő, a tanári testület egyik tagja. Esetleg egy szülő, aki ki akarta követelni, ami a pénzéért járt. Az iskola mindig is magára vonta a figyelmet. Feddhetetlennek kellett lennie, ahogy az ott dolgozóknak is: elég ellenérzést tápláltak már a St. Oswalddal és a város többi részével szemben ahhoz, hogy ne adjunk további tápot a pletykának. Egy kapuőr tisztában van ezzel, és a St. Oswaldnak ezért vannak kapuőrei.

Apám felé fordultam. Nem nézett rám, de nem vette le a szemét Bishopról, aki már majdnem az ajtónál járt.

– Nem az én hibám – szabadkozott. – Én... meg a kölyök kicsit nehezebb időket éltünk át mostanában. Mondja meg nekik, uram. Magára hallgatnak.

Bishop mostanra már rosszkedvű mosolya fülig ért.

– Hát, nem is tudom, John. Ez az utolsó figyelmeztetés. A másik ügy után... hogy megütött egy gyereket...

Apám megpróbált felállni. Aggodalomtól ellágyult vonásain láttam, mekkora erőfeszítésébe kerül, és rettenetesen szégyelltem magam.

– Kérem, uram...

Bishop is látta. Nagy termete betöltötte az ajtónyílást. Egy másodpercig rajtam megpihenő szemében szánalmat láttam, de felismerést nem, bár biztosan több mint egy tucatszor is látott a St. Oswaldban. Az, hogy nem ismert fel, ha lehet, még rosszabb volt. Szerettem volna megszólalni: Nem ismer meg, uram? Én vagyok az, Pinchbeck. Egyszer két jó pontot adott, ugye, emlékszik, és azt is mondta, hogy jelentkezzem a terepfutó csapatba.

De nem tehettem meg. Túl jól álcáztam magam. Felsőbbrendűnek tartottam a St. Oswald tanárait, de itt állt előttem a kipirult, szégyenlős Bishop, aki pontosan úgy festett, mint Mr. Bray aznap, amikor lebuktattam. Ugyan miféle segítséget nyújthatott nekünk? Magunkra maradtunk, és ezt csak én láttam.

– Tartson ki, John. Megteszem, amit tudok.

– Köszönöm, uram. – Apám most már remegett. – Maga igazi jó barát.

Bishop apám vállára tette egyik lapáttenyerét. Jó ember volt, a hangja melegen és barátságosan csengett, és még most is mosolygott.

– Fel a fejjel, ember. Meg tudja csinálni. Egy kis szerencsével szeptemberre kiköszörüli a csorbát, és senkinek sem kell tudnia róla. De nincs több ostobaság, rendben? És John... – Barátságosan karon paskolta apámat, mint egy túlsúlyos labradort. – Nincs több ivás, megértette? Még egy lazaság, és én sem tudok magán segíteni.

Bishop bizonyos szempontból betartotta az ígéretét. A panaszt ejtették, vagy legalábbis egy időre félretették. Bishop két-három naponként benézett hozzánk, megkérdezte apámat, hogy van, és ennek hatására apám kicsit összeszedte magát. Ami még lényegesebb, hogy a gazdasági igazgató felvett egy ezermesterfélét, egy Jimmy Watt nevű, nehéz esetet, akinek át kellett volna vennie a kapuőr hálátlanabb feladatait, hogy John Snyde megbirkózhasson az igazi munkával.

Ez volt az utolsó reményünk. Tudtam, hogy a portási-kapusi munka nélkül képtelen szembeszállni Sharonnal és Xavier-val. De muszáj, hogy megtartson, gondoltam. És ezért olyannak kell lennem, amilyennek látni szeretne. Így aztán én is igyekeztem hatással lenni rá. Tévét néztem, újságpapírból ettem a sült krumplit meg a halat, megszabadultam a könyveimtől, és minden ház körüli munkára jelentkeztem. Apám eleinte gyanakvóan, majd mulatva, végül mogorva elismeréssel nézte erőfeszítéseimet. A fatalizmus, ami anyám helyzetének megismerésekor hatalmába kerítette, kicsit kopni kezdett, és keserű szarkazmussal kezdte emlegetni anyám párizsi életmódját, a nagyra tartott, főiskolát végzett férjét és azt az elképzelését, hogy bármilyen kedvére való feltétellel visszaléphet az életünkbe, amikor neki tetszik.

Bátorságra kapva kezdtem rávenni, hogy hiúsítsa meg anyám terveit, mutassa meg, ki az úr a házban; előbb tegyen úgy, mintha belemenne szánalmas elképzeléseibe, a végén viszont egy döntő mesterfogással döntse romba a vágyait. Ez a terv illett apám természetéhez, irányt adott az életének, hiszen mindig is macsó volt, aki keserű bizalmatlansággal viseltetett a nők mesterkedéseivel szemben.

– Mind ezt műveli – mondta egyszer, megfeledkezve arról, hogy ki vagyok, miközben gyakori fellengzős szónoklatába kezdett. – Dögök. Az egyik pillanatban csupa mosoly, a másikban konyhakéssel szúrják az embert hátba. És ráadásul még meg is ússzák; mindennap lehet olvasni róla az újságban. De mégis, mit lehet ellene tenni? Egy nagy, erős férfi és egy szegény, kicsi lány; logikus, hogy a férfi tett ellene valamit, nem? Házastársi bántalmazás történt vagy mi a franc, és a nő a következő pillanatban már ott áll a bíró előtt, a szempilláját rezegteti, és megszerzi a gyerekeket, a pénzt és isten tudja, még mit...

– Ezt a gyereket aztán nem – mondtam.

– Ugyan már – mondta John Snyde –, ezt te sem gondolhatod komolyan. Párizs, jó iskola, új élet...

– Mondtam már, hogy itt akarok maradni.

– De miért? – Olyan zavarodottan nézett rám, mint egy kutya, akinek azt mondják, nem mehet sétálni. – Bármit megkaphatsz, amit csak akarsz. Ruhát, lemezeket...

Megráztam a fejemet.

– Nem akarom egyiket sem. Nem jöhet vissza öt istenverte év elteltével, hogy megvásároljon annak a franciának a pénzén. – Apám most már figyelt rám, kék szeme között ráncba szaladt a homloka. – Hiszen te itt voltál mindvégig – bizonygattam. – Gondoskodtál rólam. Minden tőled telhetőt elkövettél. – Bólintott, de csak alig észrevehetően, és láttam, hogy issza a szavaimat. – Jól megvoltunk, nem? Mi szükségünk van rájuk, apa?

Csend támadt. A szavaim hatással voltak rá.

– Jól megvoltál – mondta, de nem tudtam, hogy ezt kérdésnek szánja-e vagy sem.

– Elleszünk – feleltem. – Mindig is elboldogultunk. Elsőnek üss és gyorsan. Soha ne add fel, igaz, apa? Soha ne hagyd, hogy a gazemberek bedaráljanak.

Újabb hallgatás következett; elég hosszú ahhoz, hogy belefulladjak. Aztán megdöbbentően felkacagott fiatalos, napsütötte hangon, ami hihetetlenül meglepett.

– Rendben, kölyök – mondta. – Megpróbálhatjuk.

Reménnyel eltelve léptünk be az augusztusba. Három hét múlva lett volna a születésnapom, a trimeszter négy hét múlva kezdődött volna. Elég idő maradt ahhoz, hogy apám szeptemberig eredeti tökéletességében állítsa helyre a gyepet, befejezze a karbantartási munkákat, csapdát tegyen ki az egereknek, és újrafesse a testnevelési pavilont. Visszatért az optimizmusom. Volt némi okom rá: apám nem felejtette el a nappaliban folytatott beszélgetésünket, és ezúttal tényleg megerőltette magát.

Felélesztette a reményeimet, de szégyelltem is, hogy régen miképp bántam vele. Voltak gondjaim John Snyde-dal, gondoltam, de legalább becsületes. Megtett minden tőle telhetőt. Nem hagyott magamra, hogy aztán megpróbáljon megvesztegetésekkel a maga oldalára állítani. Anyám tetteinek fényében most még a futballmeccsek és a karateórák is kevésbé tűntek nevetségesnek; a barátkozás esetlen, de őszinte próbálkozásait láttam bennük.

Így aztán erőmhöz mérten a segítségére voltam: takarítottam a kapuslakot, mostam a ruháját, még arra is rávettem, hogy borotválkozzon. Engedelmes, majdnem szeretetteljes voltam. Feltétlenül meg kellett tartania az állását: ez volt az egyetlen fegyverem Sharonnal szemben, a belépőm a St. Oswaldba és Leonhoz.

Leon. Furcsa, nem, ahogy egyik rögeszméből születik a másik? Eleinte a St. Oswald ébresztett bennem megszállottságot; élveztem a kihívást, a rejtekhely örömét, az igényt, hogy tartozzam valahova, és több legyek, mint csupán John és Sharon Snyde gyermeke. Most viszont csak Leon volt: Leonnal akartam lenni, meg akartam ismerni, és oly módon akartam birtokolni, amit még fel sem fogtam. Választásomat képtelen voltam egyetlen okkal alátámasztani. Igaz, vonzó volt. És a maga nemtörődöm módján kedves is: bevont, fegyvert adott a kezembe, hogy bosszút állhassak Brayn, a kínzómon. És magányos, sebezhető, kétségbeesett és gyönge voltam.

Tudtam azonban, hogy egyik sem tekinthető egyedüli oknak. Attól a pillanattól fogva, hogy szemébe hulló hajjal megláttam a középső folyosón, ahogy levágott nyakkendőjének vége szemtelen nyelvként ágaskodott, már tudtam. A világot már nem szűrőn át láttam. Az idő Leon előtti és Leon utáni periódusra vált szét, és már semmi sem lehetett ugyanaz.

A legtöbb felnőtt úgy véli, hogy a kamaszkor érzései valahogy nem is számítanak, és a harag, a gyűlölet, a szégyen, a borzalom és a reménytelen, meghunyászkodó szerelem perzselő érzéseiből ki lehet nőni, mert ez csak valami hormonális jelenség, az igazi előtti próbamenet. De ez nem az volt. Tizenhárom évesen minden számít: éles széle van mindennek, és mindegyikkel megsebezzük magunkat. Néhány drog újból felélesztheti azt az intenzív, erős érzést, de a felnőttkor eltompítja a széleket, megfakítja a színeket, és mindent észokokkal, racionalizálással vagy félelemmel szennyez be. Tizenhárom évesen semmire sem mentem velük. Tudtam, mit akarok, és a kamaszkor céltudatosságával készen álltam, hogy halálomig küzdjek érte. Nem megyek Párizsba. Bármibe kerül is, itt maradok.

5

St. Oswald Fiúgimnázium, október 25-e, hétfő

Mindent összevetve nyomorúságosan indult az új negyedév. Az október vészjósló lett: letépte a leveleket az aranylombos fákról, és gesztenyével szórta be a négyszögletű udvart. A szeles idő felizgatja a fiúkat, a szeles és esős idő azt jelenti, hogy a szünetben izgatott fiúk vannak a tantermekben, és azok után, ami legutóbb történt, amikor magukra maradtak, egyetlen pillanatra sem merem felügyelet nélkül hagyni őket. Straitley számára tehát nincs szünet, még egy bögre tea sincs; ennek következtében olyan ingerült voltam, hogy mindenkire ráförmedtem, még a Brodie fiúkra is, akik pedig a legrosszabb időszakokban is meg szoktak nevettetni.

Így aztán a fiúk – a szeles idő ellenére is – behúzták a nyakukat. Néhány negyedikest bezártam, mert nem adták le a házi feladatukat, de ezt leszámítva alig emeltem fel a hangomat. Talán megérezték valamit – villámcsapás előtti ózon került a levegőbe –, ami figyelmeztette őket, hogy most nincs itt az ideje a virágos jókedv kimutatásának.

Úgy tudom, a tanáriban nem is egy apróbb, keserű összetűzésre került sor. Értékelések miatti kellemetlenségek, az irodában bedöglött egy számítógép, Pearman és Scoones összeveszett az új francia tanterven. A negyedév vége előtt Roach elvesztette a hitelkártyáját, és most Jimmyt okolja, hogy a csendes terem ajtaját tanítás után sem zárja be; dr. Tidy kijelentette, hogy az eddig ingyen juttatott kávé és tea ettől a trimesztertől kezdve pénzbe, pontosabban heti három font hetvenötbe kerül, s egészségügyi és biztonsági képviselői minőségében dr. Devine hivatalosan is füstjelző felszerelését követelte (mert így reméli, hogy a könyvtárszobában levő dohányos hadállásomból kiűz).

Örömteli fordulatnak könyvelhetem el, hogy Strange részéről nem lett folytatása Pooleynak meg a szakadt blézernek. Bevallom, ez kissé meglep: mostanra már számítottam egy második figyelmeztetésre a fachomban, és csak arra gondolhatok, hogy Bob vagy teljesen megfeledkezett az esetről, vagy ejtette, mint negyedév végi bolondságot, és úgy döntött, nem csinál belőle nagy ügyet.

Egyébként is vannak más, nagyobb horderejű dolgok, mint egy fiú kabátjának szakadt bélése. A kellemetlen Lighttól – mint Kitty mesélte – elvették a jogosítványát a városban történt incidenst követően. Ennél persze többről is szó van, de a harangtoronyban voltam kénytelen tölteni a nap java részét, és ezért kimaradtam a tanári pletykaáradatából, így most a fiúktól kell beszereznem a hiányzó adatokat.

A hírharangok szokás szerint működésbe léptek. Az egyik forrás szerint Lightot rendőrségi bejelentés nyomán tartóztatták le. Egy másik szerint Light tízszeresen túllépte a megengedett alkoholszintet, és megint más azt mondta, hogy amikor megállították, a kocsijában St. Oswald-os fiúk is ültek, sőt egy diák vezette az autót.

Megvallom, eleinte egyik sem nyugtalanított különösebben. Időnként akadnak olyan tanárok, mint Light: arrogáns pojáca, akinek sikerült túljárnia a rendszer eszén, és olyan reményekkel lép a pályára, hogy könnyű álláshoz és hosszú szabadsághoz jut. Az ilyenek általában nem sokáig maradnak az iskolában. Ha nem valamelyik fiú, akkor valami más nyírja ki őket, és az élet nagyobb zökkenők nélkül folyik tovább.

Ahogy azonban telt a nap, kezdtem rájönni, hogy más is van a levegőben, mint Light közlekedési kihágása. Mellettem szokatlanul nagy volt a zsivaj Gerry Grachvogel osztályában, és a lyukas órám idején átkukkantottam hozzá; a 3S java, köztük Knight, Jackson, Anderton-Pullitt és a szokásos összeesküvők láthatóan összedugták a fejüket, míg Grachvogel olyan szórakozott elkeseredéssel bámult ki az ablakon, hogy elfojtottam azt a késztetésemet – hogy közbeavatkozzam –, és egyetlen szó nélkül visszatértem a termembe.

Ott Chris Keane várt rám.

– Ugye, nem hagytam itt egy noteszt a negyedév vége előtt? – kérdezte, amikor beléptem. – Kis, piros notesz. Minden gondolatomat abba jegyzem fel.

Úgy vettem észre, hogy eléggé nyugtalan, és felforgató megjegyzéseire gondolva beláttam, hogy erre jó oka van.

– A negyedév előtt találtam egy noteszt a tanáriban – mondtam Keane-nek. – Azt hittem, elvitte.

Keane a fejét rázta. Eltöprengtem, vajon megmondjam-e, hogy belenéztem, de óvatos arckifejezését látva úgy döntöttem, nem teszem.

– Óratervek? – kérdeztem ártatlanul.

– Nem egészen – felelte Keane.

– Kérdezze meg Miss Dare-t. Ő szokott még a termemben tanítani. Talán ő látta és eltette.

Úgy láttam, hogy Keane-t ez kissé aggasztja. A könyvecske terhelő tartalmát ismerve erre minden oka megvolt. Mindenesetre megőrizte hidegvérét, és csak ennyit mondott:

– Nem gond. Előbb-utóbb biztos előkerül.

Ha jól meggondolom, elég sok minden tűnt el az utóbbi hetekben. Például a tollak, Keane notesze, Roach hitelkártyája. Néha előfordul az ilyesmi, egy tárcát még meg is értenék, de nem látom be, miért akarna bárki is ellopni egy régi St. Oswaldos bögrét vagy az osztálynaplómat, ami mind a mai napig nem került elő, hacsak nem azért, hogy engem bosszantson, mert ha igen, akkor szép sikert könyvelhet el. Kíváncsi voltam, milyen más kicsi és jelentéktelen tárgyaknak kelt lábuk az elmúlt napokban, és vajon az eltűnéseknek van-e valami közük egymáshoz.

Meglátásomat meg is osztottam Keane-nel.

– Nos, végtére is ez egy iskola – mondta. – Ilyen helyeken eltűnik ez-az.

Meglehet, gondoltam, de nem a St. Oswaldban.

Láttam Keane gúnyos mosolyát, miközben kiment. Mintha csak hangosan beszéltem volna.

A tanítás végén visszamentem Grachvogel termébe, mert azt reméltem, hogy megtudom, mi járt a fejében. Gerry a maga módján rendes fickó, a tanteremben nem egy zseni, de igazi szakember, aki őszintén lelkesedik a tantárgyáért, és bántott, hogy ennyire elkeseredettnek látom. Amikor azonban négy órakor benéztem a termébe, nem találtam ott. Már ez is szokatlan volt, mert Gerry szeret bent maradni tanítás után: a számítógépekkel matat, vagy végtelen számú vizuális segédeszközét készíti elő, és mindenképp ez volt az első eset, hogy nem zárta be az ajtót.

Néhány fiú a padjában maradt, és a tábláról másoltak a füzetükbe. Nem csodálkoztam, hogy Anderton-Pullitt is köztük van, aki mindig nagyon szorgalmas, meg Knight, aki a munkájába mélyedt, de az ajkán játszó önelégült félmosolyból tudtam, hogy érzékeli a jelenlétemet.

– Jó napot, Knight – szólítottam meg. – Mr. Grachvogel nem említette, hogy visszajön-e még?

– Nem, uram – felelte színtelen hangon.

– Szerintem elment már, uram – szúrta közbe Anderton-Pullitt.

– Értem. A lehető leggyorsabban szedjék össze a holmijukat, fiúk. Nem akarom, hogy lekéssék a buszt.

– Nem busszal megyek – szólalt meg ismét Knight. – Anyám vesz fel. Túl sok mostanában a perverz.

Igyekszem igazságos maradni. Valóban így van. Büszke vagyok erre a képességemre: az igazságosságomra, a jó ítélőképességemre. Lehet, hogy nyersen, de mindig igazságosan bánok a fiúkkal: soha nem fenyegetőzöm olyasmivel, amit nem akarok vagy nem tudok keresztülvinni, nem ígérek olyasmit, amit nem tartok be. A fiúk ezt jól tudják, és a többségük tiszteli is: az ember tudja, hogy áll az öreg Quazzal, aki nem hagyja, hogy az érzelmei beleszóljanak a munkájába. Legalábbis remélem, hogy így van: ahogy idősödöm, egyre szentimentálisabb leszek, de hiszek benne, hogy ez sosem zavar a kötelességteljesítésben.

Minden tanári pályán vannak azonban olyan időszakok, amikor képtelenség objektívnak maradni. Amikor Knightra néztem, aki még mindig lehajtotta a fejét, a szeme pedig idegesen rebbent ide-oda, eszembe jutott az objektivitás megőrzésének kudarca. Nem bízom Knightban: az igazság az, hogy van benne valami, amit mindig is utáltam. Tudom, hogy nem lenne szabad így éreznem, de a tanár is csak ember. Vannak, akiket jobban kedvel. Ez természetes is; az igazságtalanságot azonban mindenáron el kell kerülnünk. És én igyekszem, de tisztában vagyok vele, hogy kis csoportomban Knight az, aki kilóg a sorból, ő a Júdás, a Jónás, aki mindenképp túl messzire megy, a humort összetéveszti a szemtelenséggel, a rosszalkodást a rosszakarattal. Morcos, elkényeztetett, savóképű kis figura, aki alkalmatlanságáért mindenkit okol, csak saját magát nem. Mégis úgy bánok vele, mint mindenki mással, sőt gyengeségemet ismerve még elnézőbb is vagyok irányában.

De ma volt valami a modorában, ami szorongást ébresztett bennem. Mintha tudna valamiről, egy egészségtelen titokról, ami egyszerre szerez neki élvezetet és kavarja fel a gyomrát. Önelégültsége ellenére is határozottan beteges a színe, halvány bőrén új pattanások keletkeztek, és sima, barna haja zsírosan fénylik. Bizonyára a tesztoszteron teszi. Ennek ellenére nem tudom leküzdeni magamban az érzést, hogy a fiú tud valamiről. Sutcliff vagy Allen-Jones esetében csak kérdeznem kellene, és máris megtudom, mi az, akármi legyen is. De Knightnál...

– Valami gond volt ma Mr. Grachvogel osztályával?

– Uram? – Knight arckifejezése óvatos szenvtelenségről árulkodott.

– Kiabálást hallottam.

– Nem én voltam, uram – erősködött Knight.

– Nem, persze hogy nem.

Nem vezetett célra. Knight sosem árulná el. Vállat vontam, és elhagytam a harangtornyot. A nyelvszakra mentem, ahol az új negyedév első tanszaki értekezletére került sor. Grachvogel biztos jelen lesz, talán még beszélhetek is vele, mielőtt elmegy. Knight várhat, mondtam magamban. Holnapig mindenesetre.

Gerrynek nyomát sem lehetett látni az értekezleten. Mindenki más ott volt, ami még inkább megerősített abban a hitemben, hogy a kollégám beteg. Gerry sosem mulaszt el egyetlen értekezletet sem, szereti a szakmai továbbképzést, energikusan énekel a gyűléseken, és mindig felkészül az óráira. Ma nem volt jelen, és amikor távollétéről említést tettem dr. Devine-nak, a válasz oly dermesztő volt, hogy azt kívántam, bár ne szóltam volna. Gondolom, még mindig sértődött a régi iroda miatt, bár a modora a szokásos helytelenítésen kívül mást is sugallt, így az értekezlet alatt visszafogottan viselkedtem; magamban végiggondoltam, mit követhettem el akaratlanul is, amivel az öreg idiótát provokálhattam. Senki sem gondolná, de valójában – az öltöny meg a többi ellenére – kedvelem: a változó világban a kevés állandó dolog egyike, pedig meglehetősen kevés ilyen van.

Folyt tehát az értekezlet: Pearman és Scoones a különböző vizsgabizottságok érdemein vitatkozott, dr. Devine fagyosan és méltóságteljesen viselkedett, Kitty szokatlanul színtelen volt, Isabelle a körmét reszelte, Geoff és Penny Nation figyelmesen hegyezte a fülét, mint a Bobbsey ikrek, Dianne Dare pedig úgy figyelt, mintha a tanszaki értekezletek a világ legizgalmasabb előadásai volnának.

Besötétedett, mire vége lett. Az iskola kihalt volt. Már a takarítók is elmentek. Csak Jimmy maradt: lassan és lelkiismeretesen tologatta a padlócsiszolót az alsó folyosó parkettján.

– Jó éjt, főnök – mondta, amikor elmentem mellette. – Ez is megvolt, ugye?

– Nehéz munka vár magára – feleltem. Fallow felfüggesztése óta Jimmy végezte a kapuőri feladatokat, és ez megterhelő volt. – Mikor kezd az új ember?

– Két hét múlva. – Jimmy holdvilágképén széles mosoly terült el. – Shuttleworthnek hívják. És az Evertonnak drukkol. De azért jól ki fogunk jönni egymással.

Elmosolyodtam.

– Magának nem lett volna kedve ehhez a munkához?

– Á, dehogy, főnök – rázta a fejét. – Sok vele a macera.

Amikor kiértem az iskola parkolójába, már zuhogott az eső. A Népszövetség kocsija már kiállt a számukra kijelölt parkolóhelyről. Ericnek nincs autója, annyira rossz a látása, és különben is csaknem az iskola szomszédságában lakik. Pearman és Kitty még az irodában volt, dolgozatokat néztek át; a felesége betegsége óta Pearman egyre jobban igénybe veszi Kitty segítségét. Isabelle Tapi még a sminkjét igazgatta indulás előtt – isten tudja, meddig bíbelődik vele –, és tudtam, hogy nem számíthatok dr. Devine ajánlkozására.

– Nem tudom, megkérhetném-e. Miss Dare...

– Hát persze. Ugorjon csak be.

Köszönetet mondtam, és beültem kis Corsája anyósülésére. Megfigyeltem, hogy egy autó – az íróasztalhoz hasonlóan – a tulajdonosa gondolkodását tükrözi. A Pearmané feltűnően rendetlen. A Népszövetség hátsó lökhárítóján egy matricán ez áll: NE ENGEM KÖVESS, HANEM JÉZUST. Isabelle kocsijában játék maci van a műszerfalon.

Ezzel szemben Dianne kocsija tiszta, rendes, funkcionális. Sehol egy plüssállat vagy mulatságos szlogen. Ez tetszik: rendezett gondolkodásra vall. Ha kocsim volna, valószínűleg úgy nézne ki, mint az 59-es terem: csupa tölgyfa burkolat és poros növények.

Ezt el is mondtam Miss Dare-nek, aki nevetett.

– Még sose gondoltam erre – mondta, és ráfordult a főútvonalra. – Mint a kutyák és a gazdáik.

– Vagy a tanárok és a bögréik.

– Komolyan? – Miss Dare nyilvánvalóan még nem figyelt fel erre az összefüggésre. Egyébként kék szegélyes, sima, fehér bögrét használ, amit a konyháról kapott. Ilyen fiatal teremtés létére bámulatosan mentes a bogaraktól (megvallom, hogy az összehasonlításhoz nem rendelkezem elég széles ismeretségi körrel), de azt hiszem, ez fokozza a báját. Eszembe jutott, hogy esetleg összemelegedhetne a fiatal Keane-nel, aki újonnan érkezett létére szintén nagyon hidegvérű, de amikor rákérdeztem, hogy jön ki a többi új tanárral, csak vállat vont.

– Túl elfoglalt? – kérdeztem óvatosan.

– Egyik sem az én esetem. Ittasan vezetni, miközben diákok ülnek a kocsiban. Micsoda ostobaság.

Ámen erre a bölcs mondásra: az idióta Light valóban szégyenfoltot szerzett a városban a nevetséges bohóckodásával. Easy egy másik eldobható Öltönyös, Meek egy küszöbönálló lemondás.

– És mi a helyzet Keane-nel?

– Nem nagyon beszélgettem még vele.

– Pedig jól tenné. Helybeli fiú. Valami azt súgja, ő a maga esete.

Mondtam, hogy kezdek szentimentális lenni. Aligha vagyok alkalmas rá, mégis van Miss Dare-ben valami, ami kiváltja belőlem. Amennyire meg tudom ítélni, Miss Dare egy gyakorló Sárkány, bár szebb, mint az eddig megismertek többsége. Úgy vélem, nem is olyan nehéz elképzelnem, ahogy harminc-negyven év múltán Margaret Rutherfordra hasonlít Az életem legboldogabb napjaiból, bár kicsit karcsúbb, de ugyanaz a humorra való hajlam jellemzi.

Tudják, könnyű az embert becsapni: a St. Oswald-beliekre más törvények vonatkoznak, mint a kintiekre. Az egyik ilyen az idő, ami sokkal gyorsabban telik, mint másutt. Elég rám nézni: közeledem a százam felé, és mégis, amikor a tükörbe nézek, ugyanazt a kisfiút látom, aki mindig is voltam, bár most már ősz a haja, és nagyobb a táska a szeme alatt; az osztály régi bohócának jellegzetes, kissé kicsapongó külseje jellemzi.

Sikertelenül próbáltam ebből valamit átadni Miss Dare-nek, de már a házam felé közeledtünk, az eső elállt. Megkértem, hogy a Dog Lane sarkán tegyen ki, és elmagyaráztam, hogy szeretném ellenőrizni a kerítést. Meg akarok bizonyosodni, hogy a falfirkás eset nem ismétlődik meg.

– Magával tartok – mondta, és a járda mellé állt.

– Szükségtelen – feleltem, de ragaszkodott hozzá, és rájöttem, hogy vicces módon aggódik értem; kedves, bár kijózanító gondolat volt ez. És talán nem minden alap nélküli, mert amint elindultunk a sikátorban, azonnal megláttuk – lehetetlen lett volna nem észrevenni –, hogy nem is falfirka, hanem sokszínű festékkel felvitt, életnagyságúnál nagyobb, freskószerű portré, amin bajusszal, horogkereszttel önmagamat láttam viszont.

Fél percig csak álltunk és bámultuk. A festék szinte még meg sem száradt. Aztán iszonyatos harag fogott el, az a páratlan, szavakat elfojtó düh, amit egész pályafutásom alatt talán ha háromszor-négyszer éreztem csak. Tömören engedtem szabadjára, és a tiszta angolszász kedvéért még a Lingua Latina kifinomultságáról is megfeledkeztem. Mert ismertem a tettest, és ezúttal kétség sem fért hozzá, hogy ki az.

A stílusát ismertem meg, és aligha az a vékony tárgy segített a felismerésében, amit a kerítés lábánál az árnyékba ékelődve pillantottam meg. A stílus hasonlított annak a karikatúrának a stílusához, amit a 3S faliújságáról vettem le, a rajzhoz, amiről régen gyanítottam, hogy Colin Knighttól származik.

– Knight? – visszhangozta Miss Dare. – De hisz az olyan kisegér!

Kisegér vagy sem, biztosan tudtam. A fiú különben is bosszút forral ellenem, utál, maga mögött tudja az anyja, az igazgató, az újságok támogatását, és isten tudja, még hány zúgolódó tölti el alattomos bátorsággal. Felvettem a kerítés mellől a vékony tárgyat. A láthatatlan ujj ismét megbökött, éreztem, ahogy a vér dobol a fülemben, a harag halálos szerként keringett az ereimben, és kifehérítette körülöttem a világot.

– Mr. Straitley? – Dianne-en most őszinte aggodalom látszott. – Jól van?

– Tökéletesen. – Magamhoz tértem, és bár még remegtem, az agyam kitisztult, és sikerült megfékeznem a bennem rejtőző vadat. – Nézze csak ezt.

– Egy toll, uram – mondta Dianne.

– Nem akármilyen toll.

Tudnom illett, hiszen elég sokáig kerestem, mielőtt meglett a kapuslak titkos raktárában. Úgy éljek, hogy Colin Knight bár micvó-tolla volt, ami az anyja szerint ötszáz fontnál is többe került, és a biztonság kedvéért még a kezdőbetűi – CNK – is díszítették.

6

Október 26-a, kedd

Ügyes húzás volt az a toll: egy Mont Blanc, az olcsóbb fajtából, de még így is más jövedelmi kategóriába esett. Nem mintha rólam ezt ma meg lehetne állapítani: a műszálas fénynek nyoma sincs, és a kifinomultság síkos, áthatolhatatlan máza került a helyére. Nietzsche és a citromos vodka iránti vonzalmamon túl még ezt vettem át Leontól. Leon egyébként mindig is szerette a freskóimat; belőle hiányzott a rajztehetség, és meglepte, hogy ilyen élethű portrékat tudok rajzolni.

Természetesen több lehetőségem volt a régi mestereket tanulmányozni, vázlatokkal teli noteszeim voltak, mi több, bármilyen aláírást hamisítani tudtam, amit csak Leon odaadott, minek következtében mindketten büntetlenül húztunk hasznot egy csomó felmentésből és szülői igazolásból.

Örömmel tapasztalom, hogy a tehetségem mit sem fakult. A délutáni lyukasórám alatt lopakodtam ki az iskolából, hogy befejezzem – és ez nem is olyan kockázatos, mint gondolnák, hiszen a sunnybankieken kívül szinte senki sem jár a Dog Lane-en –, és a nyolcadik órára vissza is tértem. Minden úgy ment, mint a karikacsapás; senki sem látott, csak az a féleszű Jimmy, aki az iskolakaput festette, és hülyén rám vigyorgott, amikor behajtottam.

Abban a pillanatban merült fel bennem, hogy meg kéne szabadulnom Jimmytől. Nem arról van szó, hogy felismerne vagy ilyesmi, de az elvarratlan szálak mégis csak elvarratlanok, és ez túl sokáig maradt az. Különben is szálka a szememben. Fallow kövér volt és lusta, de Jimmy a nedves szájával és a hízelgő mosolyával valahogy sokkal rosszabb. Kíváncsi lennék, hogy maradt meg ilyen sokáig. Kíváncsi vagyok, hogy a hírnevére oly büszke St. Oswald egyáltalán hogyan tűri meg. Ha jól emlékszem, közösségi gondozásra szorul, olcsó és eldobható, mint egy negyvenwattos körte. A kulcsszó az eldobható.

Aznap ebédidőben három apróbb, észrevétlen lopást hajtottam végre: egy diák (Straitley osztályából egy Niu nevű japán gyerek) harsonája mellől elloptam egy tubus szelepolajozót, Jimmy szekrényéből egy csavarhúzót és természetesen Colin Knight híres tollát. Senki sem látott meg, és senki sem vette észre, mihez kezdtem velük, amikor elérkezett az idő.

Az időzítés – az időzítés – a legfontosabb tényező. Tudtam, hogy Straitley és a többi nyelvész tegnap este értekezleten ül (kivéve Grachvogelt, aki az igazgatónál lefolytatott kellemetlen kis kihallgatása után migrént kapott). A végére már mindenki hazament, kivéve Pat Bishopot, aki rendszerint nyolcig-kilencig az iskolában marad. Tőle azonban nem tartottam: az alsó folyosón van az irodája, két lépcsőfordulóval lejjebb, túl messze a nyelvi szaktól ahhoz, hogy bármit is halljon.

Egy pillanatra visszacsöppentem a cukorkaboltba, és a bőség zavarával küszködtem. Nyilvánvalóan Jimmy a legfőbb célpont, de ha ez bejön, a nyelvi szakról bárkit választhatok ráadásnak. A kérdés csak az, hogy kit? Természetesen nem Straitleyt – még nem. Straitleyvel megvannak a terveim, és szépen beérnek. De akkor kit? Scoonest? Devine-t? Teague-et?

Földrajzilag olyasvalakire volt szükségem, akinek a terme a harangtoronyban van, akit nem keresnének, és elsősorban olyasvalakire, aki sebezhető: egy lesántult, a csordától elmaradozó gazellára, aki védtelen – esetleg egy nőre? –, akinek a szerencsétlensége nagy botrányt kavarna.

Csak egy lehetőség kínálkozott. Isabelle Tapi a magas sarkú cipőjében és a feszes ruháiban, Isabelle, aki menzesz előtt rendszeresen szabadnapot vesz ki, és ötven alatt jóformán az összes tanárral randevúzott már (kivéve Gerry Grachvogelt, akinek más preferenciái vannak).

A harangtoronyban van a szobája, a Straitleyé fölött eggyel. Különös, szokatlan formájú kis helyiség, nyáron nagyon meleg, télen nagyon hideg, mind a négy oldalán ablak nyílik, és az ajtótól tizenkét keskeny lépcsőfok vezet a szobába. Nem valami praktikus megoldás; apám idejében raktár volt, és aligha van benne elég hely, hogy egy egész osztály leülhessen. A mobiltelefon ott már nem működik, így telefonálni sem lehet, ha az ember élete veszélybe kerül, Jimmy utál oda felmenni, a takarítók is elkerülik – szinte lehetetlen felcipelni a porszívót azon az apró lépcsőn –, és a személyzet többsége nem is tud a létezéséről, azokat kivéve, akik már tanítottak a harangtoronyban.

Eszményien megfelelt a céljaimnak. Kivártam, míg vége lett a tanításnak. Tudtam, hogy Isabelle csak azután megy el a szaki értekezletre, ha előbb ivott egy kávét, és fecsegett azzal a förtelmes Lighttal, ami öt-tíz percet jelent. Éppen elég.

Előbb bementem a terembe, ami üres volt. Aztán elővettem a csavarhúzót, és a kilinccsel szemmagasságban leültem a lépcsőre. A kilincs elég egyszerű szerkezet: a lényege egy négyszögletű csap, amely a kilincset a zárnyelvvel köti össze. Amikor lenyomjuk a kilincset, a csap elfordul, és a zárnyelv visszahúzódik. Mi sem egyszerűbb. Ha azonban kiveszem a csapot, bármennyire húzom vagy nyomom a kilincset, az ajtó zárva marad.

Gyorsan lecsavaroztam a kilincset, az ajtót résnyire nyitottam, és kivettem a csapot. Aztán a lábamat az ajtórésbe tettem, nehogy becsapódjon, és visszacsavaroztam a kilincset úgy, ahogy előbb volt. Tessék! Kívülről az ajtó rendesen nyílik, de ha egyszer bejut valaki...

Az ember persze sosem mehet egészen biztosra. Lehet, hogy Isabelle nem jön vissza a szobájába. Vagy a takarítók ez egyszer nagyon alapos munkát végeznek, esetleg Jimmy úgy dönt, hogy bekukkant. Szeretem azt hinni, hogy másoknál jobban ismerem a St. Oswaldot, és elég időm volt kitapasztalni kis szokásait. Ez a cseppnyi bizonytalanság azonban növeli az élvezetet, és ha nem sikerül, gondoltam, reggel még mindig újrakezdhetem.

7

St. Oswald Fiúgimnázium, október 27-e, szerda

Rosszul aludtam az éjjel: talán a szél, talán Knight álnok viselkedésének az emléke tette, vagy a pergőtűzként közvetlen éjfél után hirtelen megeredő eső, vagy az álmaim, amelyek élénkebbek és nyugtalanítóbbak voltak, mint az elmúlt években bármikor.

Lefekvés előtt persze felhajtottam néhány pohárka vörösbort – Bevans bizonyára nem helyeselte volna se ezt, se a borhoz járuló konzervhússal töltött tésztát –, így fél négykor pokoli szomjúságra riadtam. Fájt a fejem, és az a homályos előérzet gyötört, hogy a java még hátravan.

Korán indultam az iskolába, hogy kicsit kiszellőztessem a fejemet, és átgondolhassam a Knighttal kapcsolatos stratégiámat. Még mindig szakadt az eső, és mire a St. Oswald főkapujához értem, a kabátom és a kalapom csuromvizes lett.

Még csak háromnegyed nyolc volt, és a személyzeti parkolóban egy-két kocsi árválkodott: az igazgatóé, Pat Bishopé és Isabelle Tapi égkék kis Mazdája. Éppen ezen törtem a fejemet (Isabelle ritkán ér be fél kilenc előtt, inkább csak kilenc felé jön be), amikor éles csikorgást hallottam a hátam mögött. Amikor megfordultam, Pearman piszkos, öreg Volvóját pillantottam meg, amint meg-megcsúszva farol a félig üres parkolóban, és a nyomában égett, reszketeg gumicsíkok maradnak a nedves aszfalton. Kitty Teague ült az anyósülésen. Mindketten feszültnek tűntek: Kitty egy összehajtott újsággal védte magát az esőtől, Pearman pedig megszaporázta a lépteit, miközben felém közeledtek.

Hirtelen belém hasított, hogy talán valami baj történt Pearman feleségével, Sallyvel. Csak egyszer találkoztam vele a kezelése óta, de aszottnak, sárgának látszott széles, bátor mosolya ellenére is, és gyanítottam, hogy barna haja paróka.

Ám amikor Pearman a sarkában Kittyvel belépett, tudtam, hogy még rosszabb történt. Pearman arca nyúzott volt. Nem fogadta a köszönésemet, sőt szinte észre se vett, amikor benyomta az ajtót. A mögötte jövő Kitty elkapta a tekintetemet, és rögtön sírva fakadt, ami rettenetesen meglepett, és mire annyira magamhoz tértem, hogy megkérdezzem, mi történt, Pearman már el is tűnt a középső folyosón, és a nyomában nem maradt más, csak nedves lábnyomok a fényes parkettán.

– Az isten szerelmére, mi történt? – kérdeztem.

Kitty a tenyerébe temette az arcát.

– Sally – nyögte ki. – Levelet kapott. Ma reggel. A reggelinél nyitotta ki.

– Levelet? – Tudtam, hogy Sally és Kitty közel áll egymáshoz, de ez a kétségbeesés akkor is indokolatlannak tűnt. – Miféle levelet?

Kitty egy pillanatig képtelen volt válaszolni. Aztán arcfestéke romjai mögül rám nézett, és halkan csak ennyit mondott:

– Névtelen levelet. Chrisről és rólam.

– Komolyan? – Kis időbe telt, míg megértettem, mire céloz. Kitty és Pearman? Pearman és Miss Teague?

Tényleg öregszem, gondoltam; egy percig sem gyanítottam! Tudtam, hogy barátok, hogy Kitty Pearman támasza, sokszor a kötelesség határain túl is. De most folyt belőle a szó; mindent elmondott, bár igyekeztem elhallgattatni: hogy titkolták Sally elől, aki beteg, hogy abban reménykedtek, egy nap majd összeházasodhatnak, és most... most...

A tanáriba kísértem Kittyt, teát főztem, tíz percig vártam vele a női mosdó előtt. Kitty végül kijött, a friss, testszínű smink alatt kisírt szemű és nyúlszerű volt, s amikor meglátta a teát, ismét keserves zokogásra fakadt.

Ezt sosem hittem volna Kitty Teague-ről. Nyolc éve dolgozott a St. Oswaldban, és egyszer sem láttam ehhez hasonló állapotban. Felajánlottam a zsebkendőmet, és felé nyújtottam a teát. Zavarban voltam, és azt kívántam – bűntudatosan –, bárcsak egy vigasztalásban jártasabb személy, mondjuk Miss Dare venné át tőlem.

– Jobban vagy? – A jó szándékú férfi beszélgetésindító, esetlen kérdése.

Kitty megrázta a fejét. Hát persze, hogy nem volt jobban, ennyit én is tudtam, de a Tweedzakóst nem az ellenkező nemmel kapcsolatos okos gyakorlatiasságáról ismerik, és valamit csak mondom kellett.

– Hívjak ide valakit?

Gondolom, Pearman járt az eszemben; tanszékvezetőként ez az egész az ő felelőssége. Vagy Bishop: általában ő szokta a tanári kar érzelmi válságait megoldani. Vagy Marlene – igen! – hirtelen megkönnyebbüléssel és szeretettel gondoltam a titkárnőre, aki összeesésem napján is olyan hatásosan lépett fel, és akihez a fiúk is mindig nyugodtan fordulhatnak. Az ügyes Marlene, aki soha nem omlott össze, és elviselte a válást meg a gyászt. Ő biztosan tudja majd, mit kell tenni, és még ha nem tudja is, legalább a kódot ismeri, ami nélkül egy férfi sem remélheti, hogy egy síró nőt megnyugtathat.

Éppen akkor jött ki Bishop irodájából, amikor az íróasztalához értem. Gondolom, a többiekhez hasonlóan én is biztosra vettem, hogy a bajban számíthatok rá.

– Nem tudom, segítene-e, Marlene...

Ügyesen színlelt szigorúsággal nézett rám.

– Mr. Straitley. – Mindig így hív, bár a tanárok évek óta csak Marlene-nek szólítják. – Gondolom, még nem találta meg a naplót.

– Sajna, nem.

– Hm. Mindjárt gondoltam. Mi szél hozta ide?

Elmagyaráztam Kitty dolgát, de nem mélyedtem el a részletekben.

Marlene arcára kiült az aggodalom.

– Mindig esőstől jön az áldás – mondta fáradtan. – Tudja, néha igazán nem értem, miért bajlódom ezzel a hellyel. Pat agyonhajtja magát, mindenki ideges az iskolai ellenőrzés miatt, és most még ez is...

Egy pillanatig olyan űzöttnek látszott, hogy elfogott a bűntudat, amiért hozzá fordultam.

– Minden rendben – nyugtatott meg, amikor látta az arckifejezésemet. – Bízza csak rám. Azt hiszem, a szakjának enélkül is van mit a levesbe aprítania.

Ebben igaza volt: a tanszak rám, Miss Dare-re és a Népszövetségre korlátozódott. Dr. Devine adminisztrációs okokból kihagyta az óráit, Grachvogel ismét távol maradt, és aznap délelőtt a lyukasóráimban helyettesítettem Tapi elsős franciaóráján és Pearman harmadikosainál, plusz egy rutinértékelést is lebonyolítottam az újoncoknál, ezúttal a feddhetetlen Easynél.

Knight hiányzott, ezért nem szembesíthettem a kerítésemen talált falfirkával vagy a tollal, amit a helyszínen fedeztem fel. Ehelyett részletes beszámolót írtam a történtekről, egy példányt Bishopnak adtam, egy másikat Mr. Beardnek, aki a számítógépes szak vezetése mellett még a harmadikosok osztályfőnöke is. Kivárom, gondoltam; most már bizonyítékom is van Knight tevékenységére, és örömmel vártam, hogy majd a nekem alkalmas időpontban leszámoljak vele. Hogy úgy mondjam, késleltetett élvezetről volt szó.

A nagyszünetben helyettesítettem Pearmant a folyosói felügyeletben, ebéd után pedig vigyáztam a csoportjára, a Tapiéra, a Grachvogelére és a sajátomra a nagyteremben, míg kint szünet nélkül szakadt az eső, és a folyosó másik felén a hosszú délután alatt egyfolytában emberek adták egymásnak a kilincset az igazgatói irodában.

Öt perccel a tanítás vége előtt Marlene Pathez hívott. Az irodában már ott volt Pearman: feszültnek látszott. Miss Dare az íróasztal mellett ült, és amikor beléptem, szánakozó pillantást vetett rám; rögtön éreztem, hogy baj van.

– Felteszem, a Knight fiúról van szó. – Valójában meglepett, hogy nem látom Pat irodája előtt ácsorogni; talán Pat már beszélt vele, gondoltam aztán, bár előírás szerint egyetlen fiút sem hallgathatnak ki, mielőtt nem beszéltem a másodigazgatóval.

Pat egy pillanatig üres tekintettel meredt rám.

– Ugyan, dehogy – csóválta meg aztán a fejét. – Azt majd Tony Beard elintézi. Ő az évfolyam osztályfőnöke, ugyebár? Nem, most arról az esetről van szó, ami tegnap este történt. Az értekezlet után. – Pat lenézett a kezére, ami mindig annak a jele, hogy nem érez biztos talajt a lába alatt. A körme szörnyű állapotban volt: láttam, hogy szinte tövig lerágta.

– Miféle esetről? – kérdeztem.

Nem nézett rögtön a szemembe.

– Az értekezlet hat után ért véget – mondta.

– Úgy van – erősítettem meg. – Miss Dare vitt haza.

– Tudom – mondta Pat. – Mindenki körülbelül egy időben távozott, kivéve Miss Teague-et és Mr. Pearmant, akik még húsz percig maradtak.

Vállat vontam. Nem tudtam, mire akar kilyukadni, és miért viselkedik ilyen hivatalosan. Pearmanre néztem, de az arckifejezésétől nem lettem okosabb.

– Miss Dare azt állította, hogy találkoztál Jimmyvel az alsó folyosón, amikor elmentél – folytatta. – A padlót fényezte, és várta, hogy bezárhasson.

– Így van – feleltem. – Miért? Mi történt?

Ez megmagyarázza Pat modorát, gondoltam. Fallow-hoz hasonlóan Jimmyt is Pat nevezte ki, és akkoriban elég sok kritika érte emiatt. Jimmy azonban tisztességesen dolgozott. Nem volt nagy lumen, de lojális volt, és a St. Oswaldban igazából ez számít.

– Jimmy Wattot elbocsátottuk a tegnap esti ügy után.

Nem hittem a fülemnek.

– Miféle ügy után?

Miss Dare rám nézett.

– Úgy látszik, Jimmy nem ellenőrizte az összes tantermet, mielőtt bezárt, és Isabelle-re valahogy rácsukódott az ajtó. Isabelle pánikba esett, lecsúszott a lépcsőn, és eltörte a bokáját. Csak hajnali hatkor jutott ki.

– Jól van?

– Jól van-e ő valaha is?

Nevetnem kellett. Ez jellemző a St. Oswald-i bohózatra, és a másodigazgató gyászos képétől csak még mulatságosabb lett az egész.

– Nevess csak – csattant fel éles hangon Pat. – De hivatalos panasszal éltek. Az egészséget és a biztonságot is érinti. – Vagyis Devine-t. – Valaki kiöntött valamit a lépcsőn; Isabelle szerint olajat.

– Ó! – Már nem is olyan mulatságos. – De beszélhetnél vele...

– Hidd el, megtettem – sóhajtott fel Pat. – Miss Tapi úgy véli, többről van szó, mint Jimmy hibájáról. Úgy gondolja, hogy valaki szándékosan, rosszakarattól vezérelve tette. És nekem elhiheted, hogy ismeri a jogait.

Hát hogyne ismerné! Az ilyenek, mint ő, mindig ismerik. Dr. Devine a szakszervezeti képviselője, és sejtettem, hogy már felvilágosította, milyen kompenzációt kérhet. Ott van először a sérülési kárigény, a rokkantsági kárigény (senki sem várhatja el, hogy törött bokával munkába járjon), a hanyagság miatti követelés, a lelki megrázkódtatás miatti és minden egyéb, ami csak eszébe jut: trauma, hátfájás, krónikus fáradtság és ami még kell. A következő tizenkét hónapban én helyettesíthetem Tapit.

Ami pedig a hírverést illeti: az Examiner örömünnepet ül egy ilyen esettel. Felejtsük el Knightot. A hosszú lábú és mártíromságot szenvedett Isabelle egészen más fajsúlyú dolog.

– Mintha nem lett volna elég bajunk az ellenőrzés előtt – kesergett Pat. – Mondd csak, Roy, vannak még olyan, helyre kis kirobbanófélben levő botrányok, amikről tudnom kellene?

8

Október 29-e, péntek

A jó öreg Bishop; furcsa, hogy rákérdezett! Ami azt illeti, kettőről is tudok: az egyik most kezdett kirobbanni egy árhullám lassú elkerülhetetlenségével, és a másik is szépen alakult.

Mint tapasztaltam, az irodalom tele van vigasztaló halandzsákkal a haldoklókról. A türelmüket, a megértésüket hangsúlyozzák. Én azonban azt tapasztaltam, hogy a haldoklók rosszindulatúak és engesztelhetetlenek is tudnak lenni, akárcsak azok, akiket e földön hagynak. Sally Pearman is ezek közé tartozik. Egyetlen levél alapján – amiről állítom, hogy az egyik legjobb művem – mozgásba hozta az összes közhelyet: kicseréltette a zárakat, felhívta az ügyvédjét, a gyerekeket elküldte a nagymamához, a férje ruháit kihányta a kertbe. Pearman természetesen képtelen hazudni; úgy viselkedik, mintha le akart volna bukni. Az elkeseredés és a megkönnyebbülés keveréke munkál benne. Nagyon katolikus érzés. De őt megnyugtatja.

Kitty Teague más lapra tartozik. Őt most nincs, aki vigasztalná. A mazochista bűntudata alatt félig összeroskadt Pearman alig szól hozzá, sosem néz rá. Titkon Kittyt hibáztatja – végtére is nő! –, és ahogy Sally a lelkifurdalástól megédesedve a nosztalgia ködébe vész, Kitty tudja, hogy sosem lesz képes versenyre kelni vele.

Ma nem is jött be tanítani. Nyilván a stressz miatt. Pearman vette át az óráit, de Pearman szórakozottnak látszik, és Kitty segítsége nélkül rettenetesen szétszórt. Következésképpen hibát hibára halmoz: nem megy el Easy értékelésére, elfelejti az ebédidőben rá háruló feladatokat, a nagyszünetben egy halom hatodikos irodalomdolgozatot keres, amiket elhányt (valójában Kitty szekrényében vannak a csendes teremben; tudom, mert én tettem őket oda).

Ne ítéljenek el. Tulajdonképpen semmi bajom Pearmannel. De nem állhatok le. És eredményesebben léphetek fel egy-egy szakon belül, mintha iskolaszerte szétforgácsolnám az erőmet.

Ami a többi ügyemet illeti: Tapi kalandja nem került be a mai lapba. Ez jó jel: az Examiner biztosan a hétvégére tette félre. A hírcsatorna szerint Tapi nagyon letört, megpróbáltatásaiért nagy általánosságban az iskolát hibáztatja, közelebbről pedig Pat Bishopot, aki a kritikus pillanatban talán nem mutatott elég együttérzést; elvárja, hogy a szakszervezet teljes mellszélességgel kiálljon mellette, és akár peren belül, akár azon kívül, de bőkezű kártérítést kapjon.

Grachvogel ismét nem jött be. Hallom, hogy szegény hajlamos a migrénre, de távolmaradásának szerintem több köze van a nyugtalanító telefonhívásokhoz, amiket újabban kap. A Lighttal és a fiúkkal töltött estéje óta már nem olyan hetyke. Természetesen az egyenjogúság korában élünk – szó sem lehet faji, vallási vagy nemi (haha!) alapon bármilyen diszkriminációról –, ám Grachvogel nagyon is jól tudja, hogy egy fiúiskolában a homoszexualitás igen sebezhetővé teszi az embert, és most azon töri a fejét, hogyan és ki előtt árulhatta el magát.

Rendes körülmények között Pearmanhez fordulna segítségért, de Pearmannek is megvan a maga baja, és dr. Devine, aki gyakorlatilag a főnöke és egyben a tanszékvezető, sosem értené meg. Tulajdonképpen az egész Grachvogel hibája. Lehetett volna annyi esze, hogy nem csapódik Jeff Lighthoz. Mégis, mire gondolt? Light sokkal kevesebbet kockáztat. Csak úgy árasztja a tesztoszteront. Ezt Tapi is megérezte, bár szeretném látni az arcát, amikor a történet a maga teljességében kitudódik. Light eddig támogatta a szorult helyzetben levő Tapit; igazi szakszervezetisként élvezettel veti bele magát minden helyzetbe, amivel provokálhatja a rendszert. Helyes. De ki tudja, talán ez is visszaüt. Mármint egy kis segítséggel.

És Jimmy Watt? Jimmy örökre letűnt a színpadról, és a városból szerződtetett takarítóbrigád vette át a munkáját. Ez senkit sem izgat különösebben, kivéve a gazdasági igazgatót (a szerződéses takarítók többe kerülnek, azonkívül szabályok szerint dolgoznak, és ismerik a jogaikat is) és talán Bishopot, akinek mindig megesik a szíve a reménytelen eseteken (például az apámon is), és szívesen adott volna Jimmynek még egy esélyt. Nem úgy az igazgató, akinek sikerült hihetetlen (és nem teljesen legális) gyorsasággal eltávolítania az iskola területéről a féleszűt (mindez érdekes anyagot szolgáltat a Téglának, ha majd Tapi esete kifújt), és aki az elmúlt két napban bezárkózott az irodájába, a kihangosítón és Bob Strange-en keresztül tartja a világgal a kapcsolatot, aki a felső vezetés egyetlen másik olyan tagja, akit maximálisan hidegen hagynak ezek a kisstílű felzúdulások.

Ami Roy Straitleyt illeti, azt ne higgyék, hogy megfeledkeztem róla! Elsősorban ő az, aki mindig itt bujkál a gondolataimban. De a sok különmunka lefoglalja, és most erre is van szükségem, amíg bele nem fogok a rombolásra szőtt tervem második szakaszába. De azért szépen rotyog: ebéd után a számítógépes teremben voltam éppen, amikor a folyosóról meghallottam a hangját, és kihallgattam egy érdekes beszélgetését Bearddel egyrészt Knightról, másrészt Adrian Meekről, az új számítógépes tanárról.

– De én nem írtam róla rossz jelentést! – fakadt ki tiltakozva Straitley. – Végigültem az óráját, kitöltöttem a nyomtatványt, és kiegyensúlyozott véleményt alkottam róla. Ennyi.

– „Helytelen fegyelmezés” – olvasta Beard az értékelési nyomtatványról. – „Rossz óravezetés.” „A személyes vonzerő hiánya.” Mennyiben kiegyensúlyozott ez a vélemény?

Csend volt, míg Straitley a nyomtatványt olvasta.

– Ezt nem én írtam – mondta végül.

– Mindenesetre a maga írásának tűnik.

Ezúttal hosszabb hallgatás következett. Éppen azt fontolgattam, kilépjek-e a számítógépes teremből, hogy lássam Straitley arckifejezését, de aztán úgy döntöttem, mégsem teszem. Nem akartam magamra vonni a figyelmet, kivált nem azon a helyen, ami nemsokára egy bűncselekmény helyszíne lesz.

– Nem én írtam – ismételte meg Straitley.

– Hát akkor ki?

– Nem tudom. Egy tréfacsináló.

– Roy... – Beard hangjából kicsengett, hogy kezdi kényelmetlenül érezni magát. Hallottam már máskor is ezt az ideges, félig-meddig békítő hangot, amivel egy veszélyesnek tartott őrültet próbálnak lecsillapítani. – Nézze, Roy, a tisztességes kritika meg a többi... tudom, hogy az ifjú Meek nem a legkiválóbb koponya, aki valaha betette ide a lábát...

– Valóban nem az – hagyta helyben Straitley –, de akkor sem írtam róla lesújtó véleményt. Nem iktathatja ezt a véleményt, ha egyszer nem én írtam.

– Hát persze, Roy, de...

– De micsoda? – Straitley hangja most már ingerült volt. Sosem szeretett öltönyösökkel beszélgetni, és éreztem, hogy ez már kezdi bosszantani.

– Nos, egészen biztos, hogy nem csupán elfelejtette, amit írt?

– Hogy érti azt, hogy elfelejtettem?

Beard kis szünetet tartott.

– Nos, úgy, hogy talán sietett vagy...

Hangtalanul a tenyerembe nevettem. Beard nem az első a tanári karban, aki arra utal, hogy Bishop kifejezésével élve Straitley kezd lelassulni. Már jó pár fülben elültettem ezt a bogarat, és a több ízben is előforduló irracionális viselkedés, a krónikus feledékenység és a kisebb, elveszett tárgyak még hihetővé is teszik a dolgot. Straitleynek ez természetesen meg sem fordult a fejében.

– Lehet, hogy közeledem a százamhoz, Mr. Beard, de még nem vagyok szenilis. És ha most végre egy valóban fontos dologra rátérhetnénk... – Kíváncsi vagyok, mit szól majd Meek, amikor elmesélem neki, hogy Straitley az értékelését jelentéktelen ügynek titulálta – ...és ha ön a sok elfoglaltsága mellett talált arra időt, hogy elolvassa a jelentésemet Colin Knightról...

Elmosolyodtam a gépem előtt.

– Á, Knight – nyögte elhalón Beard.

Á, Knight!

Mint említettem, könnyen tudok azonosulni egy olyan fiúval, mint Knight. Valójában nem emlékeztet rám – én sokkal keményebb, gonoszabb és dörzsöltebb voltam –, de több pénz és jobb szülők mellett könnyen válhattam volna olyanná, mint ő. Knightnál a neheztelések olyan tömege csapódott le, amit felhasználhatok, és morcossága miatt nem valószínű, hogy bárkit is a bizalmába avatna, amíg el nem jut arra a pontra, ahonnan már nincs visszaút. Ha a kívánság ló volna, hogy a gyerekkori mondásunkat idézzem, az öreg Straitleyt már rég halálra taposták volna. Én tehát csak oktatom Knightot (tanításon kívül természetesen), és ebben, ha másban nem is, tehetséges tanítványnak bizonyul.

Nem kellett komoly erőfeszítést tennem. Eleinte nem mondtam semmi olyat, amit vissza lehetett volna vezetni hozzám: egy szó itt, egy lökés ott.

– Képzelje azt, hogy az osztályában tanítok – mondtam, miközben kiskutyaként követett, amikor felügyeltem. – Ha gondja van, és nem tudja Mr. Straitleyvel megbeszélni, forduljon hozzám.

Így is tett. Három héten át kitett szánalmas panaszainak, apró sérelmeinek. Senki sem kedveli, a tanárai pikkelnek rá, a társai „görénynek” és „lúzernek” nevezik. Folyton rosszkedvű, kivéve akkor, amikor egy másik diák balszerencséjének örül. Tulajdonképpen nagy segítségemre volt egy sor kisebb hír terjesztésében, köztük néhány szegény Mr. Grachvogelre vonatkozott, akinek távolléte kezd szemet szúrni, és ezt érdeklődve vitatják is. Amikor majd visszatér – már ha egyáltalán visszatér –, valószínűleg azzal kell szembesülnie, hogy magánélete részleteit élénk színekkel ecsetelik iskolaszerte a padok fedelén és a vécék falán, kiegészítve mindazokkal a díszítőelemekkel, amikkel a fiúk közben felruházták.

Knight többnyire mégis panaszkodni szeret. Én pedig megértően hallgatom, és bár mostanra már tökéletesen megértem, hogy Straitley miért utálja ezt a rémes porontyot, bevallom, örömömre szolgál a diákom fejlődése. Knight ösztönös tehetség az alattomosság, a rosszkedv és a puszta, kimondatlan rosszindulat terén.

9

St. Oswald Fiúgimnázium, október 29-e, péntek

Az a seggfej Beard, az az ostoba seggfej! Ki volt az a félnótás, aki azt hitte, hogy éppen őt lehet évfolyamvezetőnek megtenni? Gyakorlatilag azzal indított, hogy szenilisnek nevezett Meek hülye értékelése miatt, aztán volt képe Colin Knighttal kapcsolatban megkérdőjelezni az ítélőképességemet. Ha hiszik, ha nem, újabb bizonyítékokat követelt! Azt kérdezte, hogy beszéltem-e a fiúval.

Hogy beszéltem-e? Hát persze hogy beszéltem, és ilyen hazugot még életemben nem láttam... A szeméről meg lehet állapítani, ahogy folyton a bal sarokba rebben, mintha volna ott valami, mondjuk vécépapír a cipőmön vagy egy nagy tócsa, amit ki kell kerülnie. Az engedelmes külsejében rejlik, a túlzott reagálásban, a „komolyan, uram” és az „esküszöm, uram” ismételgetésében, és emögött a tudás lapító önelégültsége rejlik.

Természetesen tudtam, hogy mindez abbamarad, amint előveszem a tollat. Hagytam beszélni, esküdözni az anyja sírjára is, de aztán elővettem a tollát, Knight tollát Knight kezdőbetűivel, amit a bűncselekmény helyszínén találtam.

Leesett az álla. Elképedt. Magunkban voltunk a harangtoronyban, ebédidőben. Csípősen hideg, verőfényes nap volt, a fiúk az udvaron az őszt kergették. Hallottam távoli sirályrikoltásaikat, amiket felénk sodort a szél. Knight is hallotta, és vágyakozva fordult félig az ablak felé.

– Nos? – Igyekeztem elfojtani nagy elégedettségemet, hiszen csupán egy kisfiúval álltam szemben. – A maga tolla, nem, Knight?

Csend. Knight zsebre vágott kézzel álldogált, és a szemem láttára zsugorodott össze. Tudta, hogy komoly dologról van szó, ami akár kicsapáshoz is vezethet. Láttam az arcán: folt az önéletrajzán, az anyja csalódottsága, az apja haragja, a kilátásait ért csapás.

– Ugye, a magáé, Knight?

Szótlanul bólintott.

Az évfolyamvezetőhöz küldtem, de sosem ért oda. Brasenose késő délután látta a buszmegállóban, de nem tulajdonított neki nagy jelentőséget. Talán fogorvoshoz igyekszik, gondolta, vagy gyorsan, engedély nélkül elugrik a lemezboltba vagy a kávézóba. Senki sem emlékezett, hogy látta volna a St. Oswald egyenruháját viselő, egyenes hajú fiút, a fekete nejlon hátizsákkal, aki úgy festett, mintha a világ minden szerencsétlensége a vállára nehezedne.

– Jaj, hát persze, hogy beszéltem vele. De azután, hogy elővettem a tollat, nem mondott sokat.

Beard nyugtalan képet vágott.

– Értem. És maga mit is mondott pontosan a fiúnak?

– Megértettem vele a viselkedése helytelen mivoltát.

– Volt ott más is?

Hát ebből elegem lett. Természetesen senki sem volt jelen, mert ugyan ki lett volna ott a szeles ebédidőben, amikor ezer fiú játszik odakint?

– Mi folyik itt, Beard? – szegeztem neki a kérdést. – Panaszt tettek a szülők? Erről van szó? Már megint bántom a fiúkat? Vagy nagyon is jól tudják, hogy a fiuk hazudik, és csakis a St. Oswald miatt nem jelentettem eddig az ügyet a rendőrségen?

Beard mély lélegzetet vett.

– Azt hiszem, ezt másutt kellene megvitatnunk – mondta kínosan feszengve (reggel nyolc volt, és az alsó folyosón álltunk, ami ilyenkor még szinte kihalt). – Szerettem volna, ha Pat Bishop is itt van, de nincs az irodájában, és telefonon sem tudtam elérni. Jaj, istenem – kezdte tépkedni vékonyka szakállát –, komolyan úgy vélem, hogy ennek a további taglalásával meg kellene várnunk, míg a megfelelő hatóságok...

Maró gúnnyal már éppen meg akartam jegyezni, hogy mi a véleményem az évfolyamvezetőkről és a megfelelő hatóságokról, amikor belépett Meek. Gyilkos pillantást vetett rám, majd Beardhez fordult.

– Gond van a laborban – mondta színtelen hangján. – Jó lenne, ha megnézné.

Beardnek láthatóan nagy kő esett le a szívéről. A számítógépes problémákban otthon van: nincs kellemetlen emberi kontaktus, se következetlenség, se hazugság, semmi, csak beprogramozható és dekódolható gépek. Tudtam, hogy egész héten szüntelenül probléma volt a gépekkel – azt mondják, valami vírus –, aminek a következtében legnagyobb örömömre teljesen felfüggesztették az e-mailezést, és napokra a könyvtárba száműzték a számítógépes órákat.

– Elnézést, Mr. Straitley. – Ismét az a pillantás, azé az emberé, akivel az utolsó pillanatban közlik, hogy nem hajtják végre a halálos ítéletet. – De szólít a kötelesség.

Az ebédszünet végén a fachomban megtaláltam Bishop kézzel írt levelét. Sajnos, nem előbb, bár Marlene azt állítja, hogy névsorolvasáskor tette oda. De délelőtt is bolondokháza volt: Grachvogel nem volt bent, Kitty depresszióba zuhant, Pearman úgy tett, mintha nem volna semmi baj, de gyűrött és sápadt volt, a szeme karikás. Marlene-től hallottam (aki mindig mindent tud), hogy Pearman éjjel az iskolában aludt, és kedd óta, amikor is a névtelen levél révén fény derült régóta folytatott viszonyára, láthatóan nem is járt otthon. Marlene azt mondja, hogy Kitty saját magát hibáztatja; úgy érzi, cserbenhagyta Pearmant, és azon tépelődik, nem az ő hibája-e, hogy a rejtélyes informátor megtudta az igazságot.

Pearman szerint nem, de továbbra is távolságtartó marad. Férfi módra viselkedik, mondja erre Marlene: túlságosan lekötik a saját problémái, hogy észrevegye, szegény Kitty milyen zaklatott.

Több eszem van annál, semhogy véleményt fűzzek ehhez. Nem állok senkinek a pártjára. Remélem, hogy Pearman és Kitty ezek után is együtt tud dolgozni. Egyiküket sem szeretném elveszíteni, kivált az idén, amikor már annyi más ment tönkre.

Van egy apró vigaszom: Eric Scoones a hirtelen meggyengült világban bámulatosan erős oszlop. A jobb napokon nehéz ember a legnagyobb válságban magára talál; zokszó nélkül (és némi élvezettel) átvette Pearman feladatait. Természetesen szívesebben lett volna tanszakvezető. És talán egész jól csinálta volna, bár hiányzik belőle Pearman bája, viszont pedánsan végez minden adminisztratív teendőt. De a kor megkeserítette, és csak az efféle válsághelyzetekben látom azt a valódi Scoonest, akit harminc éve ismertem meg: a lelkiismeretes, energikus fiatalembert, a tanterem démonát, a fáradhatatlan szervezőt, a reményteli komisz kölyköt.

A St. Oswaldnak szokása felfalni az ilyeneket: az energiát, a becsvágyat, az álmokat. Erre gondoltam, amikor az ebédszünet vége előtt öt perccel a csendes teremben üldögéltem, egyik kezemben a régi, barna bögrével, a másikban egy emésztésserkentő száraz keksszel (a csendes terem összedobott pénzéből: ilyenkor úgy érzem, valahogy mégis megkapom a befizetésem ellenértékét). Ilyenkor mindig zsúfolt a terem, mint egy vasúti végállomás, amely ontja a különböző úti célok felé utazó embereket. A szokásos gyanúsítottakat láttam: Roachot, Lightot (szokatlanul csendesen), Easyt, akik mindhárman kihasítottak maguknak öt percet a Daily Mirrorra a délutáni tanítás előtt. Monument aludt. Penny Nation Kittyvel ült a lányok sarkában. Miss Dare könyvet olvasott, a fiatal Keane az ebédszüneti felügyelet után beugrott egy ötpercnyi szusszanásra.

– Jaj, uram – kiáltott fel, amikor meglátott. – Mr. Bishop keresi. Azt hiszem, küldött önnek egy üzenetet.

Üzenetet? Bizonyára e-mailt. Az az ember sosem tanul.

Bishopot az irodájában találtam, a képernyőt nézte összehúzott szemmel az olvasószemüvege mögül. Azonnal levette (hiú, és nagyon fontosnak tartja a külsejét; az erős, kerek lencsék jobban illenének egy idős tudóshoz, mint egy volt rögbijátékoshoz).

– A fenébe is, nem kapkodtad el, mi?

– Bocs – szabadkoztam szelíden. – Biztos nem vettem észre az üzenetedet.

– Marhaság – legyintett Bishop. – Sosem ellenőrződ a postádat. Elegem van ebből, Straitley, elegem van abból, hogy ide kell rendeljelek, mint egy ötödikest, aki sosem adja be a házi feladatát.

Nem tudtam elfojtani a mosolyomat. Tudják, kedvelem. Nem Öltönyös – bár isten a megmondhatója, nagyon igyekszik úgy festeni –, és ha mérges, olyan becsületesség lengi körül, amilyen az igazgatónál sosem fordul elő.

– Vere dicis? – kérdeztem udvariasan.

– Ezt mindjárt abbahagyhatod – förmedt rám. – Nagy szarban vagyunk, és ez most a te hibád.

Ránéztem, és láttam, hogy nem viccel.

– Mi a gond? Újabb panasz? – Azt hiszem, talán Pooley blézerére gondoltam, de Bob Strange ezt biztos maga akarja elintézni.

– Rosszabb – felelte Pat. – Colin Knight. Meglógott.

– Micsoda?

Pat dühösen rám meredt.

– Tegnap, az ebédidőben történt kis összetűzésetek után. Fogta a táskáját, elment, és senki, ismétlem, senki, se a szülei, se a barátai, egyetlen lélek sem látta azóta.

FUTÓ

1

Október 31-e, vasárnap

Mindenszentek előestéje. Mindig is szerettem. Inkább ezt, mint Guy Fawkes éjszakáját és a csicsás ünnepséget (különben is ízléstelennek tartom, hogy a gyerekek egy olyan ember hátborzongató halálát ünneplik, aki nem követett el többet, mint azt, hogy társadalmi rangján fölülinek képzelte magát).

Igaz! Mindig is kedveltem Guy Fawkest. Talán azért, mert magam is hasonló helyzetben vagyok: magányos összeesküvő, aki csak éles eszével védekezik hatalmas ellenfelével szemben. De Fawkest elárulták. Nekem nincsenek szövetségeseim, senkim sincs, akivel megbeszélhetném lőporos terveimet, és ha elárulnak, azt inkább köszönhetem majd saját óvatlanságomnak vagy butaságomnak, mint valaki másénak.

A tudat felvidít, mivel magányosan dolgozom, és gyakran sóvárgok valaki után, akivel megoszthatnám diadalaimat, napi lázadásaim szorongásait. De ez a hét hadjáratom új szakaszának végét jelzi: vége a pikador szerepének, és ideje, hogy színre lépjen a matador.

Knighttal kezdtem.

Bizonyos fokig nagy kár: ebben a trimeszterben nagy segítségemre volt, és természetesen személy szerint semmi bajom vele, de előbb-utóbb mennie kell, és egyébként is túl sokat tudott (akár tudatában volt ennek, akár sem), hogy futni hagyjam.

Persze számítottam a krízisre. Mint minden művész, én is szeretek provokálni, és Straitley reagálása a hátsó kerítésen látható kis önkifejezésemre túlszárnyalta a várakozásaimat. Tudtam, hogy a tollat is megtalálja, és levonja majd a logikus következtetést.

Mint már említettem, ezek a St. Oswald-os tanárok felettébb kiszámíthatóak. Elég megnyomni a gombot, feltolni a kart, és nézni az előadást. Knight készen állt, Straitley beindult. Néhány csomag Camelért a sunnybankiek készek voltak egy öregember üldözési mániáját táplálni, én meg ugyanezt tettem Knighttal. Minden a helyén volt, a főhősök harcra készen álltak egymással szemben. Nem maradt más hátra, mint a végső leszámolás.

Természetesen tudtam, hogy felkeres. Képzelje azt, hogy az osztályában tanítok, mondtam korábban, és ő így is tett; szegény fiú, csütörtökön ebéd után könnyes szemmel futott hozzám, és mindent elmondott.

– Nyugodjon meg. Colin – mondtam, és betereltem a középső folyosó egyik ritkán használt irodájába. – Pontosan mivel is vádolta Mr. Straitley?

Nagy szipogással és önsajnálattal körítve elmondta.

– Értem.

Gyorsabban kezdett verni a szívem: hát elkezdődött! Most már semmi sem állítja meg. Bejött az átverésem; most már nem kellett mást tennem, mint figyelni, ahogy a St. Oswald széttépi önmagát.

– Mit tegyek? – Most már csaknem hisztérikus volt, beesett arca az aggodalomtól olyan lett, mint egy összeaszott szőlőszem. – Megmondja anyámnak, hívja a rendőrséget, még talán ki is rúgnak... – Á, a kicsapás! A végső becstelenség. A szörnyű következmények hierarchiájában ez még a szülőket és a rendőrséget is megelőzi.

– Nem fogják kizárni – jelentettem ki határozottan.

– Ezt nem tudhatja!

– Colin. Nézzen rám. – Szünet. Knight hisztérikusan rázta a fejét. – Nézzen rám!

Még mindig a fejét rázva rám nézett, és a hisztéria kezdett alábbhagyni.

– Hallgasson rám, Colin – mondtam. Rövid mondatok, szemkontaktus és meggyőző erő. A tanárok szokták ezt a módszert használni, ahogy az orvosok, a papok és más illuzionisták is. – Figyeljen jól rám. Nem fogják kizárni. Tegye, amit mondok, jöjjön velem, és minden rendben lesz.

Ahogy meghagytam, a buszmegállóban várt, a tanári parkoló mellett. Négy előtt tíz perccel volt, és már sötétedett. Most az egyszer tíz perccel előbb hagytam abba a tanítást; az utcán egy lélek se. Knight beszállt az anyósülésre, arca holtsápadt volt a rémülettől és a reménytől.

– Minden rendben, Colin – mondtam gyöngéden. – Hazaviszem.

Nem egészen így terveztem. Esküszöm. Ha úgy tetszik, nevezzenek meggondolatlannak, de amikor kifordultam a St. Oswald parkolójából aznap délután, és elindultam a szemerkélő októberi esőtől már homályos utcán, még mindig nem döntöttem el, mihez kezdjek Colin Knighttal. Személy szerint perfekcionista vagyok. Szeretek minden eshetőségre felkészülni. Néha mégis jobb, ha az ösztöneinkre hallgatunk. Tudják, erre Leon tanított, és bevallom, mindig a megtervezetlenek voltak a legjobb húzásaim: a zseniális, impulzív ötletek.

Colin Knighttal kapcsolatban is ez történt: hirtelen ihletként szállt meg, amikor elmentem a városi park mellett.

Mondtam már, hogy szeretem a mindenszentek előtti éjszakát. Gyerekkoromban is jobban szerettem, mint a lőporos összeesküvés éjszakáját, amelynek vattacukros üzleti szellemével, a nagy hússütés előtti dalos vidámságával szemben homályos bizalmatlanságot tápláltam. Mindennél jobban ódzkodtam az örömtűztől a helyi parkban, amire tömegestül odacsődült mindenki, hogy részt vegyen az ijesztő nagyságú tűzgyújtáson és a közepes tűzijátékon. Többnyire vidámpark is csatlakozik a népünnepélyhez: cinikus „vándorok”, akik éles szemmel lesik a nagy lehetőséget, hot-dog árus, „lökd meg a kecskét!”, céllövölde molyos játék mackókkal, amelyek nyakuknál fogva lógnak, mint a trófeák, egy karamelles alma árus (az alma lottyadt és megbarnult az üvegként megpattanó élénkvörös cukormáz alatt), meg egy csomó zsebtolvaj, akik ravaszul cikáznak a vidám tömegben.

Mindig is gyűlöltem ezt az ingyencirkuszt. Taszított a zsivaj, a veríték, a söpredék, a meleg és a bármikor elszabadulni kész erőszak. Ha hiszik, ha nem, megvetem az erőszakot. Azt hiszem, elsősorban azért, mert hiányzik belőle az elegancia. Utálom vaskos és nyers butaságát. Apám ugyanazért szerette az örömtüzet, amiért én utálom, és olyankor volt a legboldogabb: egyik kezében sört szorongatott, arca kivörösödött a tűztől, földönkívüliek csápjai ingadoztak a fején (bár lehet, hogy ördögszarvak voltak), és a nyakát nyújtogatta, hogy lássa a tűzijáték rakétáit, ahogy recsegve-ropogva robbannak szét a füstös égen.

De az ő emlékének köszönhetem az ötletet, ami olyan édesen elegáns, hogy meg is mosolyogtatott. Leon büszke lett volna rám: egy csapással intéztem el a kivégzés és a testtől való megszabadulás problémáját.

Bekapcsoltam az irányjelzőt, és a park felé kanyarodtam. A nagykapu nyitva volt – az évnek ez az egyetlen időszaka, amikor járművel be lehet hajtani –, és lassan elindultam a főúton.

– Mit keresünk itt? – kérdezte Knight a szorongásáról megfeledkezve. Csokoládét evett, amit az iskolai büfében vett, és számítógépes játékot játszott a legfrissebb gyártású mobiltelefonján. Fél füléből lazán lógott egy fülhallgató.

– Valamit ki kell tennem itt – mondtam. – Valamit, amit el kell égetnem.

Amennyire tudom, ez az örömtűz egyetlen előnye. Mindenki, aki meg akar szabadulni a felesleges szeméttől, itt megteheti. Mindig örömmel fogadják a fát, az ágybetétet, a magazinokat és a kartongöngyöleget, de minden mást is, ami gyúlékony, szívesen látnak. Gumiabroncsok, régi díványok, matracok, összekötött újságpapírhalmok – mindennek megvan a helye, és az állampolgárokat arra buzdítják, hogy hordják is oda a szemetet.

Mostanra már természetesen gondosan és tudományos alapossággal megrakták a tüzet. Ez tízméteres piramis, ami egészen lenyűgözően fest: rétegesen egymásra halmozott bútorok, játékok, papír, ruhanemű, szemeteszsákok, rekeszek és a több száz éves hagyományhoz híven szalmabábok. Több tucat szalmabáb, némelyik táblával a nyakában, az egyik kezdetleges, a másik élethűen emberi; állnak, ülnek, különböző pozícióban jobbra-balra dőlnek a még meg nem gyújtott máglyán. Mintegy ötvenméternyi körben kordont vonnak a máglya körül, és amikor meggyújtják, olyan hatalmas hő fejlődik, hogy aki ennél közelebb merészkedik, azt kockáztatja, hogy szénné ég.

– Izgalmas, nem? – kérdeztem, amikor a kordonnal lezárt helyhez a lehető legközelebb megálltam. Kiskocsikban mindenféle szemét zárta el a továbbjutást, de úgy gondoltam, elég közel vagyunk.

– De igen – felelte Knight. – Mit hozott?

– Nézze csak meg – biztattam a kocsiból kiszállva. – Egyébként segíthetne is, Colin. Túl terjedelmes, hogy egyedül boldoguljak vele.

Knight kiszállt, de nem vette a fáradságot, hogy kivegye a füléből a fülhallgató dugóját. Egy pillanatig azt hittem, nyavalyogni fog, de követett, és míg kinyitottam a csomagtartót, különösebb kíváncsiság nélkül a meg nem gyújtott máglyára pillantott.

– Szép telefon – jegyeztem meg.

– Aha – felelte.

– Szeretem a pazarul égő máglyát, maga nem?

– De.

– Remélem, nem ered el az eső. Nincs rosszabb, mint egy máglya, ha nem gyullad meg. Bár bizonyosan felhasználnak valamit, gondolom, benzint, hogy beindítsák. Mindig nagyon gyorsan lobban lángra...

Beszéd közben Knight és a kocsi közé álltam, de azt hiszem, kár volt fáradnom: Knight nem volt egy észkombájn. Ami azt illeti, feltehetően szívességet tettem a genetikai állománynak.

– Jöjjön csak, Colin.

Knight egy lépést tett felém.

– Jó fiú. – Gyöngéd lökés a derekánál. Átvillant az agyamon gyermekkorom vidámparki szerkezete, a „lökd meg a kecskét!”: elképzeltem, hogy magasra emelem a kalapácsot, az orromban pattogatott kukorica, füst, főtt virsli és sült hagyma illata keveredett, láttam, ahogy apám fején a földönkívüliek antennájával vigyorog, láttam Leont, ahogy tintás ujjai közt szorongatja a Camelt, és bátorítóan mosolyog...

Aztán teljes erőmből lecsaptam a csomagtartó fedelét, és hallottam a leírhatatlan, bár megnyugtatóan ismerős reccsenést, amiből megtudtam, hogy ismét én győztem.

2

Elég sok vér volt.

Számítottam ugyan rá, és fel is készültem, de még így is ki kell tisztíttatnom a ruhámat.

Ne higgyék, hogy élveztem, mi több, undorítónak találok mindenfajta erőszakot, és sokkal jobban szerettem volna, ha Knight a magasból leesve leli halálát, vagy megfullad egy mogyorón, egyszóval bármit jobbnak találtam volna, mint ezt a kezdetleges és mocskos megoldást. Tagadhatatlan ugyanakkor, hogy ez is egy megoldás, ráadásul nagyon kézenfekvő. Knight egyszer kijelentette, hogy őt úgysem hagyhatják élni, és egyébként is szükségem van rá a következő szakaszhoz.

Ha úgy tetszik, csalinak.

Egy-két pillanatra kölcsönvettem a telefonját. A nedves füvön töröltem tisztára, aztán kikapcsoltam, és a zsebembe süllyesztettem. Knight fejére húztam egy fekete szemeteszsákot (minden eshetőségre mindig van a kocsiban néhány), és befőttesgumival rögzítettem. Ugyanígy takartam el a kezét. Egy törött fotelbe ültettem a máglya szélén, és spárgával összekötött újságköteggel horgonyoztam le. Mire végeztem, pontosan úgy festett, mint a többi szalmabáb, amik a meggyújtatlan máglyán vártak, csak talán kevésbé tűnt élethűnek.

Kutyát sétáltató öregember ment el mellettem, míg dolgoztam. Üdvözölt, a kutyája ugatott, majd mindketten továbbmentek. Egyikük sem vette észre a füvön a vért, ami pedig a holttestet illeti – nos, rájöttem, ha az ember nem viselkedik úgy, mint egy gyilkos, akkor senki sem fogja annak nézni, még az ellenkezőjét bizonyító tények ellenére sem. Ha valaha rablásra vetemednék (és egy nap ez könnyen megeshet; szeretném azt hinni, hogy képes vagyok több vasat is a tűzben tartani), álarcot viselnék, csíkos mezt és egy zsákot SZAJRÉ felirattal. Mindenki, aki látna, azt hinné, hogy álarcosbálba megyek, és fütyülne az egészre. Úgy találom, hogy az emberek nagyon figyelmetlenek, és elsősorban azt nem veszik észre, ami az orruk előtt folyik.

Azon a hétvégén tűzzel ünnepeltem. Végtére is a hagyományok jegyében tettem.

A dohosság ellenére jól égett a kapuslak. Csak azt sajnáltam, hogy még nem költözött be az új kapuőr – azt hiszem, Shuttleworth a neve –, de alkalmasabb időpontot nem választhattam volna, hiszen most üres a ház, és Jimmyt is felfüggesztették.

A St. Oswald területét bizonyos fokig bekamerázták, bár a legtöbb kamera a főkaput és a tekintélyes bejáratot figyeli. Mindenesetre hajlandó voltam azt a kockázatot vállalni, hogy a kapuslaknál is van biztonsági kamera. Erre számítva kapucnis felsőt húztam, ami csak annyira volt bő, hogy jól álcázzon. A kamera ez esetben csak egy kapucnis alakot mutatna, aki két felirat nélküli kannát cipel, a vállán iskolatáskát, és a park határát jelző kerítés mellett a kapuslak felé fut.

Könnyen bejutottam, de a falakból előszivárgó emlékekkel már meggyűlt a bajom: apám illata, az a savanykás szag, a Cinóber fantombűze. A bútorzat java a St. Oswald tulajdonát képezte. Még megvolt a komód, az óra, a nagy és nehéz ebédlőasztal meg a székek, amiket sosem használtunk. A nappali falán egy téglalap alakú, halvány folt váratlanul a szívembe markolt; apám oda akasztott egy szentimentális képet egy kiskutyával lefényképezett kislányról.

Abszurd, de hirtelen eszembe jutott Roy Straitley háza, a fényképek sokasága, amelyeken megfakult egyenruhában feszítő fiúk mosolyognak a hetyke, ifjú halottak merev, várakozásteljes arckifejezésével. Borzalmas volt. Vagy ami még rosszabb: közönséges. Úgy számítottam, hogy szép komótosan, örömteli léptekkel haladva szétlocsolom a benzint a régi szőnyegeken és bútorokon. Ehelyett lopva, sietve tettem, amit kellett, majd elfutottam, mint egy besurranó tolvaj, egy birtokháborító, holott azóta nem éreztem így magam, amióta először pillantottam meg a St. Oswald csodálatos épületét, ahogy az ablakok csillogtak a napsütésben, és először szerettem volna, ha ez az egész enyém lenne.

Leon ezt sosem értette meg. Ő soha nem látta igaz mivoltában a St. Oswaldot: nem látta a kecsességét, a történelmét, arrogáns helyénvalóságát. Az ő szemében csak egy iskola volt padokkal, amikbe vésni lehet, falakkal, amiket tele lehet firkálni, tanárokkal, akiket kigúnyolhat, és akikkel dacosan szembeszállhat. Mekkorát tévedtél, Leon. Milyen gyermetegen, végzetesen nagyot tévedtél.

Így azután felgyújtottam a kapuslakot, és a feldobottság helyett, amire számítottam, csak alattomos lelkifurdalást – az érzelmek közül a leggyöngébbet és a leghasznavehetetlenebbet – éreztem, miközben a víg lángok táncoltak és bömböltek.

Mire kijött a rendőrség, már magamhoz tértem. Bő felsőmet valami alkalomhoz illőbbre cseréltem, és csak annyi ideig maradtam, míg elmondtam, amit hallani akartak (hogy egy kapucnis fiatal menekült el a helyszínről), és amíg megtalálták az eldobott kannákat meg az iskolatáskát. Mire a tűzoltók is kijöttek, én már félreálltam, hadd tegyék a dolgukat. Nem mintha sok tennivaló maradt volna.

Az Examiner diákcsínynek nevezi majd: mindenszentek előestéjén végrehajtott tréfának, ami túl jól sikerült. A pezsgőm kicsit állott volt, de azért felhajtottam, majd néhány rutinhívást bonyolítottam le Knight telefonján, hallgattam a tűzijáték durrogását és a fiatal mulatozók, boszorkányok, vámpírok és hullarablók hangját, akik az alattam húzódó sikátorban szaladgáltak.

Ha egy bizonyos helyre ülök az ablakomban, éppen rálátok a Dog Lane-re. Kíváncsi vagyok, vajon Straitley is az ablakánál ül-e a félhomályos szobában, behúzott függönyök mögött. Az egyszer biztos, hogy bajra számít. Knighttól vagy valaki mástól – sunnybankiektől, vagy rejtélyes szellemektől ki tudja? Straitley hisz a szellemekben – úgy is kell –, és ma éjjel nagy számban áramlanak ki, mint az élőkre rászabadított gyötrő emlékek.

Hadd gyötörjék. A halottaknak kevés szórakoznivalójuk akad. Én megtettem a magamét: kis villáskulcsomat az iskola régi védművébe ejtettem. Ha úgy tetszik, nevezzék áldozatnak. Véráldozatnak. Ha ez nem elégíti ki őket, akkor semmi sem fogja.

3

St. Oswald Fiúgimnázium, november 1-je, hétfő

Micsoda pusztulás, micsoda rettenetes pusztulás! Éjjel persze láttam a tüzet, de azt hittem, hogy a lőporos összeesküvés emlékére gyújtott tűz, ami kicsit korábban és a szokott helytől pár fokkal arrébb lobbant fel. Aztán hallottam a tűzoltók szirénáját, és rögtön úgy éreztem, hogy oda kell mennem. Annyira emlékeztetett arra a másik esetre: egy szempillantás alatt felidézte a szirénát a sötétben, Pat Bishopot, aki úgy hadonászott azzal az átkozott szócsővel, mint egy őrült filmrendező...

Dermesztően hideg volt, amikor kiléptem. Örültem, hogy kabátot vettem, és a nyakamra szorosan kockás sálat tekertem – valamelyik fiú karácsonyi ajándéka volt ez azokból az időkből, amikor a fiúk még ilyesmire adták a fejüket. A levegőnek kellemes füst-, köd- és puskaporszaga volt, és bár későre járt, egy csapat gyerek szaladt az utcán egy szatyor édességgel. Az egyik kis kísértet futás közben elejtett egy sztaniolpapírt – talán Snickers-papírt –, én pedig gépiesen lehajoltam, és felvettem.

– Hé, fiam! – kiáltottam utána harangtoronyhangomon.

A nyolc-kilenc éves forma kis kísértet megtorpant.

– Elejtettél valamit – mondtam, és átnyújtottam a papírt.

– Mi van? – A kísértet úgy nézett rám, mintha elment volna az eszem.

– Elejtettél valamit – magyaráztam türelmesen. – Ott egy szemetes – mutattam egy pár méterre álló kukára. – Menj oda, és dobd bele.

– Mi van? – ismételte meg. Mögötte vigyorgás és lökdösődés kezdődött. Egy olcsó műanyag maszk mögött valamelyik gúnyosan vihogni kezdett. Sunnybankiek, gondoltam hangtalan, lemondó sóhaj kíséretében, vagy az Abbey Road-i lakótelepről egy csomó leendő útonálló. Ugyan ki más engedné ki fél tizenkettőkor a nyolc-kilencéves gyerekeit felnőtt kísérő nélkül az utcára?

– A kukába tedd, légy szíves – ismételtem meg. – Biztos nem arra neveltek, hogy szemetelj az utcán. – Elmosolyodtam, és egy pillanatig csodálkozó kis arcok fordultak felém. Volt köztük egy farkas, három, lepelbe burkolódzott kísértet, egy piszkos, taknyos orrú vámpír és egy meghatározhatatlan lény, aki lehetett akár vámpír, akár kobold, akár egy felnőtteknek szóló hollywoodi horrorfilm névtelen teremtménye.

A kis kísértet előbb rám, aztán a papírra nézett.

– Jól van – dicsértem meg, amikor elindult a kuka felé.

Erre megfordult, és rám vigyorgott; kivillanó foga úgy elszíneződött, mint egy láncdohányosé.

– Menjen a picsába – közölte keresetlenül, és végigrohant a sikátoron; útközben elejtette a csokoládépapírt. A többiek az ellenkező irányba rohantak, és közben szétszórták a sztaniolpapírokat. Még hallottam a csúfolódásukat és sértéseiket, ahogy eltűntek a dermesztő ködben.

Nem kellett volna, hogy bántson. Tanárként mindenféle a látókörömbe kerül, még a St. Oswaldban is, ami végtére is kiváltságos intézmény. Azok a sunnybankiek más fajhoz tartoznak, a lakótelepeken általános az alkoholizmus, a drogozás, a szegénység és az erőszak. Úgy káromkodnak, úgy szemetelnek, mintha ez volna a világ legtermészetesebb dolga. Nincs is benne igazán rosszaság. Mégis nyugtalanított ez az eset, talán a kelleténél is jobban. Aznap este háromdoboznyi édességet osztottam szét a házba becsöngető gyerekek között; többek között kis Snickerseket is.

Felvettem a papírt, és betettem a kukába; váratlan lehangoltság vett erőt rajtam. Egyszerűen öregszem, gondoltam. A fiatalságtól és általában az emberektől való elvárásaim elavultak. Bár gyanítottam, sőt a szívem mélyén talán tudtam, hogy a látott tűznek a St. Oswaldhoz van köze, erre egyáltalán nem számítottam; lehetetlen optimizmusom, ami természetemnek mindig is a legjobb és a legrosszabb vonása volt, megakadályoz abban, hogy komoran szemléljem a világot. Részben ezért is lepődtem meg, amikor az iskolához érve megpillantottam a tűzoltókat a lángtengernél, és rájöttem, hogy a kapuslak gyulladt fel.

Rosszabb is lehetett volna. Felgyulladhatott volna, mondjuk, a könyvtár is. Ott is volt egyszer tűz – 1845-ben, még az én időm előtt –, amiben több mint ezer könyv, köztük sok ritkaság vált a lángok martalékává. Egy figyelmetlenül meggyújtott, majd esetleg felügyelet nélkül hagyott gyertya; az iskoláról szóló feljegyzésekben semmi sem utal arra, hogy szándékosan tették.

Itt azonban más volt a helyzet. A tűzoltóparancsnok jelentése szerint benzint locsoltak szét, egy tanú egy kapucnis fiút látott elfutni. És a legterhelőbb bizonyíték: Knight helyszínen elejtett hátizsákja, kicsit megpörkölődve, de felismerhetően, benne a nevével és az osztályával gondosan felcímkézett könyvei.

Persze Bishop is ott volt. Olyan energikusan segített a tűzoltóknak, hogy egy pillanatig azt hittem, közéjük tartozik. Aztán kivörösödött szemmel, égnek álló hajjal, a pillanat és a tűz hevétől gutaütésesen kipirulva tartott felém a füstön át.

– Senki sincs bent – közölte, és csak most láttam, hogy egy nagy órát cipel a hóna alatt. Úgy futott vele, mint egy kapura törő csatár. – Gondoltam, kimentem, amit tudok. – Azzal már el is tűnt. Tagbaszakadt termete valahogy szánalmasan festett a lángok előterében. Utánakiáltottam, de a hangomat elnyelte a dübörgés, és pár perccel később megpillantottam, ahogy egy tölgyfa tálalót próbált kivonszolni az égő bejárati ajtón.

Ahogy már mondtam: micsoda pusztulás!

Ma reggel a tűz környékét lezárták. A romok még élénkvörösen parázslanak, füst száll fel, így az egész iskolát az ünnepi éjszaka szaga lengi be. Az osztályban másról sem esik szó: Knight eltűnése és most ez elég tápot ad a képzelet vad csapongásaival terhes híreszteléseknek; az igazgatónak nem maradt más választása, mint soron kívül összehívni a tanári értekezletet, hogy megvitassuk a lehetőségeinket.

Ő mindig is a hihető tagadás mellett voksolt. Ahogy annak idején John Snyde ügyében is. Még a Fallowgate-ügyet is hevesen cáfolta; őfelsége most a Knightsbridge-et is tagadni akarja (ahogy Allen-Jones nevezi), kiváltképp, miután az Examiner a legszemtelenebb kérdéseket tette fel, hogy valami új botrányt pattintson ki.

Holnapra természetesen már híre megy a városban. Néhány diáknak eljár a szája, ahogy szokott, és lábra kap a szóbeszéd. Egy diák eltűnik. Ezt követi egy bosszúból elkövetett támadás az iskola ellen, amit – ki tudja? – talán a kötözködés és a megaláztatás váltott ki. A fiú nem hagyott búcsúlevelet. Valahol elbújt. De hol? És miért?

Feltételeztem, ahogy más is, hogy Knight miatt szállt ki ma reggel a rendőrség. Fél kilenckor jelentek meg: öt rendőrtiszt, három polgári ruhás, négy férfi, egy nő. Az összekötő tisztünk (egy Ellis őrmester nevű veterán, akinek nagy tapasztalatai vannak a píár és a férfias tête-à-tête terén) nem tartott velük, és abban a pillanatban gyanút foghattam volna, de túlságosan lekötöttek a magam ügyei, semhogy nagyobb figyelmet szenteltem volna neki.

Mindenkinek máson járt az esze. Jó okkal: a fél tanszak hiányzott, a számítógépek egy halálos vírus miatt munkaképtelenek voltak, a fiúk között elharapódzott a lázadás és a spekuláció, a tanári kar feszült és koncentrációra képtelen volt. Előző este óta nem láttam Bishopot; Marlene azt mesélte, hogy füstmérgezéssel kezelték a kórházban, de nem volt hajlandó bent maradni, mi több, az éjszaka hátralevő részét az iskolában töltötte, felmérte a kárt, és feljelentést tett a rendőrségen.

Természetesen általánosságban, bár nem hivatalosan (legalábbis vezetőségi körökben), elfogadott az a nézet, hogy én vagyok az oka. Marlene ennyit elárult, miközben fél szemmel egy Bob Strange diktálta levélvázlatra pillantott, amit a titkárnője gépelt le, és ami most Bishop jóváhagyására várt. Nem volt lehetőségem belenézni, de vannak ötleteim mind a stílusát, mind a tartalmát illetően. Bob Strange a vértelen kegyelemdöfések mestere, miután pályája során már vagy egy tucat hasonló levelet fogalmazott meg. A nemrégiben történtek fényében... sajnálatos, de elkerülhetetlen... már lehetetlen elsiklani felette... teljes fizetés mellett kivett tanulmányi szabadság, amíg csak...

Utal majd az egyenetlen teljesítményemre, növekvő feledékenységemre és az Anderton-Pullitt-tal kapcsolatos furcsa esetre, nem is beszélve Meek elszúrt értékeléséről, Pooley blézeréről és számtalan kisebb szabályszegésről, amelyek egy tanári pályán elkerülhetetlenek, de amelyeket Strange mind feljegyez, megszámoz és félretesz, hogy az ehhez hasonló helyzetekben elővehesse őket.

Azután következik a nagyvonalúság, a harminchárom év hűséges és odaadó szolgálat kelletlen elismerése... az összeszorított szájjal kinyilvánított személyes tisztelet. A sorok között pedig mindig ugyanaz: szégyent hozol az iskolára. Röviden: Strange a méregpoharat készítette elő.

Nem állíthatom, hogy ez nagyon meglepett. De annyi éven át oly sokat adtam a St. Oswaldnak, hogy azt hiszem, abba a hitbe ringattam magam, hogy én majd valamiféle kivétel leszek. De erről szó sincs: a St. Oswald lényegét képező gépezet éppen olyan szívtelen és megbocsátást nem ismerő, mint Strange számítógépei. Nincs ebben semmi személyes rosszindulat, egyszerűen csak egy egyenletről van szó. Öreg és drága vagyok, nem elég hatékony, egy idejétmúlt szerkezet régi fogaskereke, aminek már semmi haszna. Ha már elkerülhetetlen a botrány, akkor kire a legjobb az egészet rákenni? Strange tudja, hogy nem fogok ribilliót csapni. Méltatlan lenne, és különben sem szaporítanám a St. Oswaldot érő csapások számát. A nyugdíjamon felül bőkezű kárpótlás, szép, hangzatos beszéd Pat Bishoptól a csendes teremben, hivatkozás megromlott egészségemre és a küszöbön álló nyugdíjazás révén megnyíló új lehetőségekre; babérkoszorú és az egyéb cicomák közé rejtett méregpohár.

Vigye el az ördög. Majdnem elhittem, hogy kezdettől így tervezte. Az irodám elfoglalása, az ismertetőből kihagyott nevem, a közbeavatkozása. Mostanáig tartogatta a levelet, mert Bishopot nem tudta meggyőzni. Szüksége volt arra, hogy Bishop melléje álljon. És biztos maga mellé tudja állítani: kedvelem Patet, de nem táplálok illúziókat a lojalitása tekintetében. Nála a St. Oswald van az első helyen. És az igazgató? Tudtam, hogy nagyon is boldog volna, ha tálalhatná az ügyet a szülői választmánynak. Utána aztán dr. Pooley elkövethetne minden tőle telhető rosszat. És ugyan kit izgatna? És mi lesz a százammal? Onnan, ahol most álltam, fényévekre volt.

Ebédidőben kaptam egy emlékeztetőt dr. Devine-tól, amit most az egyszer kézzel írt (gondolom, a számítógépek még nem javultak meg); egy ötödikes fiúval küldte.

R. S. Jöjjön azonnal az irodámba. M. R. D.

Kíváncsi voltam, vajon ő is benne van-e. El tudtam képzelni róla. Ezért aztán szépen megvárakoztattam; kijavítottam pár könyvet, elfecsegtem a fiúkkal, teát ittam. Tíz perccel később Devine úgy rontott be, mint egy dervis: amikor az arcára pillantottam, egy kézmozdulattal azonnal kiküldtem a fiúkat, és csakis rá figyeltem.

Azt gondolhatják, hogy valamiféle viszályban állok a jó öreg Savanyúszőlővel, de semmi sem állhat messzebb az igazságtól; többnyire inkább élvezem kis civódásainkat, bár az iskola szellemét, az egyenruhát, az egészséget és a biztonságot, a tisztaságot vagy a viselkedést illetően nem mindig osztjuk egymás véleményét.

Tudom azonban, hol a határ, és amint megláttam az arcát, nyoma veszett minden vágyamnak, hogy cukkoljam az öreg idiótát. Devine betegnek tűnt. Nem egyszerűen csak sápadt volt, ami nála természetes, de sárga és meggyötört volt az arca. Öregnek látszott. Nyakkendője félrecsúszott, általában szépen fésült haja úgy meredezett, mintha nagy szélben járt volna. Még rendszerint fürge és gépies lépteiben is zavar állt be: úgy botladozott be a termembe, mint egy felhúzható játék, és lezöttyent a legközelebbi padra.

– Mi történt?

A hangomból most már hiányzott az évődés. Először arra gondoltam, hogy meghalt valaki. A felesége, egy diák, egy közeli kolléga. Csak valami rettenetes tragédia hathatott így dr. Devine-ra.

Őszinte megrendülésének a jele volt, hogy nem rótt meg, amiért nem reagáltam a hívására. Néhány percig még elüldögélt a padon, keskeny mellkasával kidudorodó térde fölé görnyedt.

Kivettem egy szál Gauloise-t, meggyújtottam és felé nyújtottam.

Devine évek óta nem dohányzott, de most szó nélkül elfogadta.

Vártam. Nem mindig jellemző rám az okos gyakorlatiasság, de értek a zaklatott fiúk megnyugtatásához, és Devine most pontosan ilyen volt a szememben: egy ősz hajú, nagyon nyugtalan fiú, akinek arcára kiül a szorongás, és aki a térdét kétségbeesett, védekező mozdulattal húzza fel a mellkasához.

– A rendőrség. – Úgy mondta, mintha meg akarna fulladni.

– Mi van a rendőrséggel? – kérdeztem.

– Letartóztatták Pat Bishopot.

Időbe telt, mire megismertem a teljes történetet. Devine nem sokat tudott. Úgy vélte, az egésznek a számítógépekhez van köze, bár a részletek tisztázatlanok voltak. Knightot is említették, a Bishop óráira járó fiúkat kihallgatták, bár senki sem tudta, mi a vád Bishop ellen.

Azt azonban beláttam, miért esett Devine pánikba. Mindig is igyekezett a vezetőség kegyeibe férkőzni, és természetes módon megrémült, hogy ő is belekeveredik ebbe az új, közelebbről meg nem határozott botrányba. Nyilvánvaló volt, hogy az iskolába ellátogató rendőrök hosszasan kikérdezték Savanyúszőlőt, nagyon érdekelte őket, hogy Pat Bishop többször is vendégül látta Mr. és Mrs. Savanyúszőlőt, és most átkutatják az irodáját további bizonyítékokra vadászva.

– Bizonyítékok! – rikácsolta Devine, és elnyomta a Gauloise-t. – Mégis, mire számítanak, hogy mit találnak? Bárcsak tudnám...

Fél órával később távozott két rendőr, és magukkal vitték Bishop számítógépét. Amikor Marlene megkérdezte, miért, nem kapott választ. A másik három rendőr az iskolában maradt, hogy további nyomozást folytassanak, elsősorban a számítógépes teremben, amelyet most teljesen lezártak. Az egyik rendőr – a nő – a nyolcadik órán bejött a tantermembe, és megkérdezte, mikor használtam utoljára az ott levő gépet. Kurtán közöltem vele, hogy sosem használom a számítógépeket, mivel nem érdekelnek az elektronikus játékok. Úgy távozott, mint egy iskolai felügyelő, aki barátságtalan hangvételű jelentést készül írni.

Látogatása után az osztály fegyelmezhetetlenné vált, ezért latinul akasztófást játszottunk az óra utolsó tíz percében; gondolataim közben vadul kergették egymást, és a láthatatlan ujj – ami soha nincs messze – egyre kitartóbban böködte a mellcsontomat.

Az óra végén elmentem megkeresni Mr. Beardet, de kitérő válaszokat adott: az iskola számítógépes rendszerét, a gépeket, valamint a jelszavak védelmét és az internetes letöltéseket megtámadó vírusról beszélt – ezek a témák pontosan annyira kötnek le, mint őt Tacitus.

Következésképpen most semmivel sem tudok többet az egészről, mint ebédszünetben, és csalódottan, rettenetes nyugtalanságtól kínozva távoztam az iskolából (miután értelmetlenül egy órát vártam, hogy Bob Strange kijöjjön az irodájából, de mindhiába). Bármi is ez, még nincs vége. Lehet, hogy novembert írunk, de olyan érzésem van, hogy március idusa még csak most kezdődött.

4

November 2-a, kedd

Tanítványom ismét bekerült az újságokba. Büszkén jelentem, hogy ezúttal az országos lapokba (ezt persze a Tégla is elősegítette, de előbb-utóbb magától is bekerült volna).

A Daily Mail a szülőket hibáztatja, a Guardian áldozatot lát benne, a Telegraph egy vezércikket is közölt a vandalizmusról és arról, hogyan lehetne megbirkózni vele. Mind nagy örömet okozott; Knight anyja könnyes szemmel a tévé nyilvánossága előtt fordult Colinhoz, hogy megnyugtassa, nincs bajban, és könyörgött, hogy jöjjön haza.

Bishopot a további nyomozás idejére felfüggesztették. Nem lep meg: nagy segítségükre lehetett, amit a számítógépén találtak. Mostanra már biztosan Gerry Grachvogelt is letartóztatták, és hamarosan mások is sorra kerülnek. Ezek a hírek bombaként robbantak az iskolában; ugyanaz az időzített bomba robbant, mint amit a negyedév során helyeztem el.

Egy vírus, amely megbénítja a rendszer védelmét. Internetes hivatkozások gondosan telepített egysége. Hozzáférhető e-mailek, amelyeket Knight személyi számítógépéről küldtek egy, az iskolából elérhető hotmail címre, és Knight onnan válaszokat is kapott. Képek, jobbára állóképek, de néhány érdekes webkamerás klip is, amiket több tanári címre küldtek el, és jelszóval védett fájlokba töltöttek le.

Természetesen ebből semmi sem derült volna ki, ha a rendőrség nem nézte volna át Colin Knight e-mailezését. De az internetes csetelő szobák és virtuális ragadozók korában nem árt mindennek utánanézni.

Knightra jól illett az áldozat szerepe: magányos kamasz, aki népszerűtlen az iskolában. Tudtam, hogy előbb-utóbb felmerül bennük a gondolat. Ezúttal inkább előbb, mint utóbb. Mr. Beard is sokat mozdított elő ezen, mert a rendszer összeomlása után végignézett mindent, és ezek után már csak a szálat kellett követni.

A többi nagyon egyszerű. A St. Oswald-belieknek ezt a tanulságot még le kell vonniuk, ahogy én is levontam több mint tíz évvel ezelőtt. Ezek az emberek önelégültek, arrogánsak és naivak. Meg kell érteniük, amit én is megértettem a nagy TILOS AZ ÁTJÁRÁS tábla előtt: hogy a világ szabályait és törvényeit a blöff és az önteltség ugyanazon bizonytalan hálója tartja fenn, hogy minden szabályt át lehet hágni, hogy a tilosban járás, akárcsak bármilyen más bűn büntetlen marad, ha senki sem látja. Egy gyerek nevelésében fontos okulás ez, és mint apám mondogatta, a nevelés, az oktatás a legfontosabb a világon.

De miért? – hallom a kérdésüket. Néha még én is felteszem magamnak ezt a kérdést. Miért csinálom ezt az egészet? Ennyi év elteltével miért ez a konokság?

Egyszerűen csak bosszúról lenne szó? Bárcsak ennyi volna az egész! De mind tudjuk, hogy ennél mélyebbre kell ásni. Bevallom, a bosszú is belejátszik. Talán Julian Pinchbeckért, azért a nyafogó, talpnyaló gyerekért, aki egykor voltam, aki mindig az árnyékba húzódott, és kétségbeesetten vágyott arra, hogy valaki más legyen.

De magamért? Mostanában jól megvagyok a bőrömben. Rendíthetetlen állampolgár vagyok. Van állásom, amelyben váratlanul tehetségesnek mutatkoztam. Lehet, hogy ami a St. Oswaldot illeti, még mindig láthatatlan ember vagyok, de az egyszerű csalón túl tovább finomítottam a szerepemen. Most először merül fel bennem, hogy esetleg tovább maradhatnék.

Nagy a kísértés. Ígéretes kezdet, és mint a forradalmak idején, a törzstiszteket talán most is gyorsan előléptetik. Ilyen törzstiszt lehetnék én is. Minden az enyém lehetne: minden, amit a St. Oswald kínál – tégla, fegyver és dicsőség.

Elfogadjam? – ötlik fel bennem.

Pinchbeck két kézzel kapott volna az ajánlaton. De persze Pinchbeck elégedett, sőt boldog volt, ha láthatatlan maradhatott. De én nem ő vagyok.

Akkor hát mit akarok?

Mit akartam mindig is?

Ha csupán bosszúról lenne szó, akkor egyszerűen felgyújtottam volna a főépületet, és nem értem volna be a kapuslakkal, hanem kifüstöltem volna az egész darázsfészket. Arzént tehettem volna a személyzeti teakancsóba vagy kokaint a krikettcsapat narancslevébe. De ez nem lett volna jó szórakozás, ugye? Ilyesmire bárki képes. Arra azonban senki sem, amire én, soha senki nem tett még olyasmit, amit most én csinálok. Ám valami hiányzik a dicsőségtábláról. A saját arcom. A statiszták tömegében a művész arca. És ahogy múlik az idő, ez a kis hiány egyre fájóbb lesz.

Elismerés. Ami tiszteletet és csodálatot jelent. Mindig is ezt akartam: hogy lássanak, hogy több legyek futó pillantásnál, az urak és a játékosok e játékában a tartaléknál. Még a láthatatlan ember is árnyékot vet, de az én évek során hosszúra nőtt árnyékom elvész a St. Oswald folyosóinak sötétjében.

Elég. Már megkezdődött. Snyde nevét már említettük. A Pinchbeckét is, s mielőtt vége az egésznek, és a St. Oswaldot lehúzza az örvény elkerülhetetlen végzetébe, ígérem, hogy látni fognak.

De addig is megelégszem – egyelőre – a nevelő szerepével. Az én tárgyamnál nem kell vizsgákat letenni. Az egyetlen próbatétel a túlélés. Ebben komoly tapasztalattal rendelkezem – a Sunnybank Park valamire azért megtanított –, de szeretem azt hinni, hogy a többi az istenadta tehetség dolga. A St. Oswald diákjaként ezt a képességet kilúgozták volna belőlem, hogy latinnal, Shakespeare-rel és a nagyon kiváltságos világ kényelmes bizonyosságaival helyettesítsék. A St. Oswald elsősorban behódolást tanít: csapatszellemet, hogy részt vegyünk a játékban. Abban, amiben Pat Bishop kiválik a többiek közül, ami még jobban alátámasztja, hogy éppen ő legyen az első komoly véráldozat.

Mint már említettem, a St. Oswaldnak nem a fejére, hanem a szívére kell mérni a csapást, hogy tönkretegyük. És Bishop az iskola szíve: jó szándékú, becsületes, a diákok és a tanárok által tisztelt és szeretett ember. Olyan barát, akire a bajban is lehet számítani, a gyöngének erős támasz, sportoló, úriember, aki sosem adja tovább a munkát, hanem fáradhatatlanul és örömmel dolgozik, töri magát a St. Oswald javáért. Sosem nősült meg, hogy is tehette volna? Straitleyhez hasonlóan az iskola iránti odaadása számára is lehetetlenné teszi a normális családi életet. Alantas gondolkodású emberek más preferenciát sejtenének nála. Kivált a mostani közhangulatban, amikor pusztán az, hogy valaki gyerekekkel dolgozik, törvényes ok a gyanúra. De hogy Bishop? Bishop?

Senki sem hiszi el, és mégis: a tanári szoba máris furcsamód megosztottá vált. Néhányan merész felháborodással szapulják az elképzelhetetlen vádat (köztük van Straitley is), vannak, akik fojtott hangon beszélgetnek (Bob Strange, a Népszövetség, Jeff Light, Paddy McDonaugh). Kihallgatott közhelyek és feltevések: Nem zörög a haraszt, ha nem fújja a szél; mindig is úgy gondoltam, túl szép ahhoz, hogy igaz legyen; túl nyájas a fiúkkal, ha értitek, mire gondolok. Ezek füstjelzésként lebegtek a tanáriban.

Meglepő, milyen könnyen elfordulnak az embertől a barátai, ha egyszer a bajtársiasság mázát lemossa a félelem vagy az önérdek. Én már jól ismerem ezt, és mostanra bizonyára ő is kezdi belátni.

Egy ilyen vádra a reakciónak három stádiuma ismert: az első a tagadás, a második a harag, a harmadik a kapituláció. Apám természetesen első pillanattól fogva bűntudatosan viselkedett. Nem tudott értelmesen beszélni, dühös volt és zavart. Pat Bishop biztosan jobb előadást tartott. A St. Oswald másodigazgatóját nem lehet könnyen megfélemlíteni. De ott voltak a bizonyítékok, amiket lehetetlen volt tagadni. A St. Oswald-beli jelszóval védett számítógépéről tanítás után folytatott csetelések naplói. A tűz estéjén sms-ek Knight mobiljáról Bishop mobiljára. A számítógépe memóriájában tárolt képek. Sok kép, mind fiúkról, amelyek olyan dolgokat mutatnak, amikről Pat a maga ártatlanságában még csak nem is hallott.

Természetesen tagadta. Eleinte rendíthetetlen derűvel, majd döbbenten, felháborodottan, dühösen, végül könnyes zavarral, amivel jobban elásta magát, mint bármivel, amit a rendőrség talált.

Feltúrták a házát. Sok fényképet vittek el bizonyítékként. Iskolai fényképeket, rögbicsapatokról készült képeket: Bishopnak a hosszú évek során tanított fiait, akik a falakról mosolyogtak le, és sejtelmük sem volt, hogy egy nap bizonyítékként fogják felhasználni őket. Aztán ott voltak az albumok. Több tucat, bennük is fiúkról készült fényképek: iskolai kirándulásokon, idegenben játszott meccseken, a trimeszterek utolsó napjaiban, egy walesi folyón evezve, meztelen felsőtesttel napsütésben egy tengerparti kiránduláson, sima lábbal, karral, felsorakozva, kócos hajjal, fiatalon a fényképezőgépbe vigyorogva.

Hány, de hány fiú, mondták. Nem szokatlan ez egy kicsit?

Bishop természetesen tiltakozott. Hiszen tanár, és minden tanár őriz ilyen emlékeket. Straitley is igazolhatja: évről évre senkit sem felejtenek el, bizonyos arcok váratlanul megragadnak az emlékezetben. A fiúk úgy követik egymást, mint az évszakok. Természetes egyfajta nosztalgia, még természetesebb, hogy amikor az embernek nincs családja, szeretet ébred benne a fiúk iránt, akiket tanít, szeretet és...

De miféle szeretet? És itt volt a mocsok. Bishop tiltakozása ellenére is megérezték, és rátámadtak, mint a hiénák. Bishop undorral tagadta. De szelíden bántak vele: stresszt emlegettek, összeomlást, segítséget ajánlottak.

A számítógépét jelszó védte. Természetesen megtudhatta más is a jelszót. Más is használhatta a számítógépét. Más is rátehette a képeket. De a hitelkártya, amivel kifizették, az övé. A bank is igazolta, és Bishop képtelen volt megmagyarázni, hogyan használta fel bárki is a hitelkártyáját, hogy több száz képet letöltsön az irodai komputere memóriájába.

Hadd segítsünk, Mr. Bishop.

Hah! Ismerem ezt a típust. És most megtalálták a gyenge pontját: nem az érzékiséget, ahogy gyanították, hanem valami sokkal veszélyesebbet: a helyeslés utáni vágyát. Azt a fatális vágyát, hogy mások kedvében járjon.

Meséljen nekünk a fiúkról, Pat.

A többség ezt eleinte meg sem látja benne. Látják a termetét, erejét, hatalmas odaadását. Mögötte azonban szánalmas figura: szorongó, bizonytalan, rója a végtelen köröket attól a soha nem szűnő reménytől hajtva, hogy előrejut. De a St. Oswald követelődző gazda, és nem felejt. Még az olyan pályán is akadnak kudarcok, téves döntések, mint amilyen a Bishopé. Ezt Bishop is tudja, én is, de a fiúk a biztosítékai. Boldog arcuk arra emlékezteti, hogy sikeres ember. A fiatalságuk ösztönzi...

Trágár nevetés a kulisszák mögül.

Nem erre utalt!

Akkor mégis mire? Úgy veszik most már körül, mint kutyák a medvét. Mint a kisfiúk apámat, miközben átkozódott, fenyegetődzött, nagy medvehátsója lelógott a Galád Gép üléséről, a fiúk pedig visítottak és ugráltak.

Meséljen nekünk a fiúkról, Pat.

Meséljen Knightról.

– Micsoda sültbolond – mondta a tanáriban Roach. – Hogy lehet ilyen hülyeséget elkövetni, hogy a saját nevét, hitelkártyáját használja?

Bár Roachnak sejtelme sincs róla, az ő lelepleződése is csak idő kérdése. Máris több szál vezet hozzá, és Jeff Lighthoz, valamint Gerry Grachvogelhez fűződő meghitt barátsága is gondosan dokumentált ügy. Úgy hallom, hogy szegény Gerryt máris bevonták a nyomozásba, bár rendkívül rossz idegállapota miatt nem tekinthető megbízható tanúnak. Az ő számítógépén is találtak internetes pornográf anyagot, amit a hitelkártyájával fizetett ki.

– Mindig is tudtam, hogy fura kis homokos – jelentette ki Light. – Túlzottan haverkodik a fiúkkal, ha érted, mire gondolok.

Roach bólintott.

– Ebből is kitűnik – mondta –, hogy manapság az ember senkiben sem lehet biztos.

Milyen igaz! Távolról, gúnyos derűvel hallgattam a beszélgetésüket. A St. Oswald úriembereiben végtelen a bizalom: a kulcsukat a székre vetett zakójuk zsebében hagyják, tárcájukat az íróasztalfiókban, az irodájukat nem zárják be. Egy hitelkártyát seperc alatt el lehet lopni, különösebben ügyesnek sem kell lenni hozzá, és mielőtt még az illető rájönne, hogy eltűnt, vissza is lehet csempészni.

Roach kártyája az egyetlen, amit nem vittem vissza – bejelentette, hogy eltűnt, mielőtt még bármit tehettem volna de Bishop, Light és Grachvogel erre nem hivatkozhatott. Egyetlen bánatom, hogy Straitleyt nem sikerült fülön csípnem – milyen elegáns lett volna, ha egy füst alatt küldöm őket a pokolra –, de a ravasz, öreg rókának nincs hitelkártyája, és különben sem gondolja róla senki, hogy akár a gép bekapcsolásához is értene.

De ezen még lehet változtatni. Még csak most kezdődik a tánc, és olyan régen tervezem ezt a játékot, hogy nem akarom a gyors végjátékot. Straitleyt így is egy lépés választja el az elbocsátástól, és csakis a másodigazgató távollétében maradhat, mivel a tanszékén dolgozók létszámának megfogyatkozása miatt a válság idejére nélkülözhetetlenné vált.

Pénteken lesz a születésnapja. A lőporos összeesküvés évfordulóján. Képzelem, hogy retteg tőle: az öregekre ez nagyon jellemző. Ajándékot kellene küldenem neki, valami szépet, ami eltereli a figyelmét a hét kellemetlen történéseiről. Eddig még semmi sem jutott az eszembe, de ez érthető, hisz épp elég dolgom volt.

Időre van szükségem.

5

Sosem szerettem a születésnapokat. A játék, a torta, a papírcsákó és a zsúrra hívott barátok éppoly elérhetetlenek voltak, mint a St. Oswald irigylésre méltó patinája, tiszteletreméltósága. Leon a születésnapján étterembe ment, ahol bort ihatott, és ahova nyakkendőt vett. Én tizenhárom éves koromig nem jártam étteremben. Kidobott pénz, motyogta John Snyde. Születésnapjaim anyám távozása előtt is szedett-vedett események voltak: boltban vett torta, gyertyák, amiket utána eltett egy régi dobozba (a pasztellszínű csonkokra rátapadt az előző évi torta cukormáza), hogy legközelebb is felhasználhassa őket. Az ajándékaimat Woolworth szatyorban kaptam meg (még a címke is rajtuk volt), néha elénekeltük, hogy „boldog születésnapot!”, de a munkásosztály konok, tartózkodó zavarával.

Amikor aztán elment, ez is megszűnt. Ha apámnak eszébe jutott is, legfeljebb pénzt adott a születésnapomra azzal, hogy vegyél magadnak valamit, amit nagyon akarsz, de nem voltak barátok, se üdvözlőlap, se zsúr. Pepsi egyszer kitett magáért, és pizzára gyertyákat tett, meg csokoládétorta is volt, aminek besüppedt az egyik oldala. Próbáltam hálás lenni, de tudtam, hogy becsaptak: Pepsi naiv próbálkozása bizonyos értelemben a semminél is rosszabb volt. Ha semmi sincs, legalább elfelejtem, milyen nap van.

Abban az évben azonban másként történt. Abban az augusztusban – még ma is egyes álmok természetfölötti élességével emlékszem rá – forróság volt, édes, csípős, füstös, mézgás, füves illat. Mámoros, rettenetes, színes időszak: két hét volt hátra a tizenharmadik születésnapomig, és apám valami meglepetést tervezett.

Ezt persze egy szóval sem említette, de megéreztem. Izgatott volt, ideges, titkolódzó. A legapróbb cselekedetem feletti ingerültség egyik végletéből a könnyes nosztalgia kitöréseinek másik szélsőségébe sodródott: megjegyezte, hogy megnőttem, sörrel kínált, remélte, hogy amikor majd egy nap elköltözöm otthonról, nem felejtem el szegény, öreg apámat, aki mindig mindent elkövetett értem.

És ami a legmeglepőbb: pénzt költött. John Snyde, aki világ életében olyan szűkmarkú volt, hogy még a használt csikkeket is feldolgozta, és a belőlük nyert dohányt „pénteki potyának” nevezett vékony cigarettákká sodorta, végre felfedezte a vásárlási terápia örömét. Egy új öltöny a vizsgákra, mondta. Medál aranyláncon. Egy egész rekesz Stella Artois – pedig ő megvetette a külföldi söröket –, hat üveg maláta-whisky, amit a kapuslak mögötti fészerben tartott, régi, kötött ágytakaróval letakarva.

És több tucat kaparós sorsjegy, egy új dívány, ruhák nekem (valóban sokat nőttem), fehérnemű, pólók, lemezek, cipők.

És telefonhívásokat is folytatott. Késő éjjel, amikor azt hitte, már lefeküdtem, de hallottam, ahogy halkan beszél. Nekem úgy tűnt, órákig. Egy darabig abban a hitben voltam, hogy egy szexvonalat hív, vagy megpróbálja magát visszakönyörögni Pepsihez: a suttogásában ugyanazt az óvatosságot éreztem. Egyszer a lépcsőfordulóból ki is hallgattam, de csak pár szót csíptem el, amelyek azonban nyugtalanítóan megragadtak az emlékezetemben.

Akkor hát mennyi? Szünet. Rendben van. Így jobb lesz. A gyereknek szüksége van anyára.

Anyára?

Anyám addig naponta írt. Öt évig semmit sem tudtam róla, most viszont nem lehetett megállítani: képeslapok, levelek, csomagok árasztottak el minket. Többségük az ágyam alatt feküdt, bontatlanul. A szeptemberre lefoglalt repülőjegy Párizsba még a leragasztott borítékban volt, és azt hittem, apám végre belátta, hogy semmit sem akarok Sharon Snyde-tól. Semmit, ami a St. Oswald előtti életemre emlékeztet.

Aztán hirtelen abbamaradtak a levelek. Ha úgy vesszük, ennek még jobban kellett volna nyugtalanítania, mert úgy látszott, mintha anyám tervezne valamit, amit el akar előlem titkolni.

De teltek-múltak a napok, és semmi sem történt. Megszűntek a telefonok – vagy talán apám lett óvatosabb? –, mindenesetre nem hallottam semmit, és a gondolataim, akár az iránytű, visszatértek északomhoz.

Leon, Leon, Leon: mindig körülötte forogtak a gondolataim. Francesca távozása után zárkózott és visszahúzódó lett. Mindent elkövettem, hogy magamra vonjam a figyelmét, de semmi sem érdekelte: lenézte régi játékainkat, az eszelős boldogság állapotából a mogorvaság és az együttműködés teljes hiányának állapotába zuhant, s ami még ennél is rosszabb, kezdett neheztelni rám, hogy megzavarom a magányában, szarkasztikusan kérdezgette, hogy rajta kívül nincs-e más barátom, és folyton azért gúnyolt, mert fiatalabb és tapasztalatlanabb vagyok nála.

Bárcsak tudta volna! Ami azt illeti, fényévekkel jártam előtte, hiszen legyőztem Mr. Brayt, és hamarosan újabb győzelmeket aratok majd. De Leon mellett zavart gyermek voltam, s szívfájdító lelkesedéssel igyekeztem a kedvét keresni. Leon megérezte, és kegyetlen lett velem. Abban a korban volt, amikor minden éles, új és nyilvánvaló, amikor a felnőttek mérhetetlenül ostobák, amikor az ego törvénye minden mást megelőz, és a hormonok halálos koktélja lidérces intenzitással erősít fel minden érzést.

A legszörnyűbbnek az tűnt, hogy Leon szerelmes. Körömrágósan, nyomorúságosan, könyörtelenül szerelmes volt Francesca Tynanbe, aki visszament cheshire-i iskolájába, és akivel mindennap beszélt telefonon, amiért is őrült magas lett a telefonszámlája, amit – túl későn – a negyedév végén fedeztek fel.

– Semmi sem ér fel vele – mondta már nem először. Éppen a mániákus szakaszában volt, amiből nemsokára aláhullott a szarkazmusba és a leplezetlen megvetésbe. – Akárcsak a többiek, beszélhetsz róla, de nem tudod, milyen. Én azonban megtettem! Valóban megtettem! Te meg maximum megtapizhatsz egy alsóst az öltözőben.

Fintort vágtam, persze csak finoman; úgy tettem, mintha vicc volna, pedig nem az volt. Volt benne valami gonosz, csaknem állatias ilyenkor: haja a szemébe hullott, arca sápadt volt, testéből szúrós szag áradt, és a szája körül friss pattanások sárgállottak.

– Lefogadom, hogy élveznéd, buzi gyerek, kisköcsög, bármibe lefogadom. – Rám nézett, és halálos megértést olvastam ki szürke szeméből. – Köcsög – ismételte undok gúnnyal, majd változott a szél, előbújt a nap, és megint Leont láttam, aki egy koncertről beszélt, amire el akart menni, Francesca hajáról, ahogy megcsillan rajta a fény, egy lemezről, amit nemrég vásárolt, Francesca lábáról, hogy milyen hosszú, az új Bond-filmről. Egy pillanatig azt képzeltem, hogy valóban csak tréfált, de aztán eszembe jutott a szemében látott dermesztő értelem, és feszengve azon töprengtem, mivel árultam el magam.

Akkor és ott abba kellett volna hagynom. Tudtam, hogy nem lesz jobb. De tehetetlen voltam, irracionális, darabokra hulltam. Egy hang még azt mondta, hogy megváltoztathatom, és minden olyan lesz, mint azelőtt. Hinnem kellett ebben: ez volt egyébként sötét láthatáromon az egyetlen reménysugár. És Leonnak különben is szüksége volt rám. Legalább karácsonyig nem találkozott Francescával. Vagyis öt hónapom volt. Öt hónap, hogy kigyógyítsam a rögeszméjéből, hogy kiszívjam a mérget, ami kellemes bajtársiasságunkat megfertőzte.

Ó, jaj, tűrnöm kellett a szeszélyeit, többet is, mint amennyi használt neki. De nincs rosszindulatúbb a szerelmesnél, hacsak a halálos beteget ide nem számítjuk, akivel sok tekintetben megegyeznek. Mindkettő önző, visszahúzódó, manipulatív, labilis, minden kedvességét a szeretett személynek (vagy saját magának) tartja fenn, és veszett kutyaként ront a barátainak. Leon is ilyen volt, mégis nagyobb becsben tartottam, mint valaha, mert most ugyanúgy szenvedett, mint én.

Egy heg piszkálása perverz kielégülést okoz. A szerelmesek is mindig ezt teszik: a fájdalom legerősebb forrásait keresik, és dagonyáznak benne, a költők által tévesen önzetlenségnek hitt makacs ostobasággal áldozzák fel magukat a szerelem oltárán. Leon esetében e forrás a Francescáról való szónoklás volt. Az én esetemben az, hogy Leont hallgattam. Kis idő múlva elviselhetetlenné vált: a szerelem, akárcsak a rák, teljesen eluralkodik a beteg életén, amíg oda nem jut, hogy már képtelen bármi másról beszélgetni (ami mérhetetlenül unalmas a hallgatóság számára), én pedig egyre kétségbeesetten próbáltam meg áttörni Leon megszállottságának falát.

– Gyerünk – mondtam a lemezbolt előtt. – Lássuk, mered-e. Van-e még annyi merszed.

Meglepetten rám nézett, aztán a fejem fölött bebámult az üzletbe. Valami átsuhant az arcán, talán a régvolt örömök árnyéka. Aztán elvigyorodott, és azt hittem, a régi, gondtalan, szerelem nélküli Leon halvány tükörképét látom szürke szemében.

– Hozzám beszélsz? – kérdezte.

Így játszottunk. Ez volt az egyetlen játék, amit ez az új Leon még hajlandó volt játszani. És a játékkal elkezdődött a „kezelés”: kellemetlen, sőt néha állatias, de feltétlen szükséges, amiként az agresszív kemoterápiát használják a rák ellen. Bőven volt mindkettőnkben agresszió; pusztán arról volt szó, hogy ne be-, hanem kifelé irányítsuk.

Lopással kezdtük. Eleinte apróságokat loptunk: lemezeket, könyveket, ruhákat, amiket a St. Oswald mögötti kis búvóhelyünkön raktunk le. A kezelés keményebben folytatódott. Falakat festettünk össze, buszmegállókat vertünk szét. Kövekkel hajigáltuk az elhaladó autókat, sírköveket borogattunk fel a temetőben, trágárságokat kiabáltunk az idős kutyasétáltatóknak, akik betévedtek a területünkre. Abban a két hétben a teljes levertség és a kitörő öröm között ingadoztam: ismét együtt voltunk – Butch és Sundance, és néha percekre is megfeledkezett Francescáról. Az erősebb, veszélyesebb őrjöngés elhomályosította az iránta táplált érzéseit.

De soha nem tartott sokáig. Kezelésemmel a tüneteket mulasztottam csak el, nem magát a betegséget, és csalódottan fedeztem fel: páciensemnek egyre nagyobb izgalmi dózisokra van szüksége, hogy egyáltalán valamilyen reakciót váltsak ki belőle. Mind gyakrabban kellett új dolgokat kitalálnom, és folyton azon törtem a fejemet, hogy egyre felháborítóbb kalandokat ötöljek ki.

– Lemezbolt?

– Nem.

– Temető?

– Közönséges.

– Zenepavilon?

– Már kész. – Igaza volt: előző éjjel betörtünk a városi parkba, és a zenepavilon összes székét összetörtük, még a körülöttük emelt kis korlátot is. Emlékszem, milyen rossz érzés volt: nem felejtettem el, hogy kiskoromban anyámmal jártam ide; eszembe jutott a frissen nyírt fű, a hot dog és a vattacukor nyárillata, a bányászzenekar játéka. Eszembe jutott, hogy Sharon Snyde leült az egyik kék műanyag székre, cigarettázott, míg én előtte jártam fel s alá, és képzeletbeli dobomon doboltam; egy pillanatra nagyon elveszettnek éreztem magam. Ilyen voltam hatévesen, ez voltam, amikor még volt anyám, akinek cigaretta- és Cinóber-illata volt, és semmi sem volt pompásabb és csodálatosabb, mint nyáron egy városi fúvószenekar, és csak a rossz emberek vertek szét dolgokat.

– Mi van, Pinchbeck? – Későre járt, és Leon arca a holdfényben sima, sötét és megértő volt. – Máris eleged van?

Elegem volt. Nagyon is. De ezt nem árulhattam el Leonnak, hisz végtére is én kezeltem őt.

– Ugyan már – noszogatott. – Gondolj arra, hogy jó ízlésre nevellek.

Arra nevelt, és a visszavágásom gyors volt: Leon rám parancsolt, hogy verjem szét a zenepavilont, én pedig ezt azzal viszonoztam, hogy kössön a rendőrőrs előtt parkoló összes kocsi kipufogójára konzervdobozt. Egyre nagyobb tétben játszottunk, gaztetteink mind komplikáltabbak, sőt szürreálisak lettek (egy csomó döglött galambot kötöttünk a közpark korlátjára, színes freskókat festettünk a metodista templom oldalára), falakat rongáltunk meg, ablakokat törtünk be, a város egyik végétől a másikig kisgyerekeket rémítettünk meg. Már csak egy hely maradt.

– A St. Oswald.

– Szó sem lehet róla. – Eddig elkerültük az iskola területét, csak a művészi önkifejezés egy kis példáját hagytuk a testnevelési pavilon falán. Tizenharmadik születésnapomtól már csak napok választottak el, és egyre közelebb kerültem rejtélyes és régen várt meglepetésemhez. Apám megőrizte a hidegvérét, de láttam, hogy nagyon igyekszik. Nem ivott, újrakezdte az izomerősítő gyakorlatokat, a ház makulátlanul tiszta volt, és az ajkán kemény, fanyar mosoly játszott, ami semmit sem árult el arról, ami benne zajlott. Olyan volt, mint Clint Eastwood a Fennsíkok csavargójában, illetve inkább egy kövér Eastwood, aki azért ugyanúgy összehúzta a szemét, miközben a végső, apokaliptikus leszámolásra összpontosított. Helyeseltem, mert elszántságot mutatott, és nem akartam valami hülye mutatvánnyal elrontani a dolgot.

– Gyere, Pinchbeck. Fac ut vivas. Élj egy kicsit.

– Ugyan minek? – Nem vonakodhattam túlságosan: Leon még azt hihette volna, hogy nem merem megtenni. – A St. Oswald ezerszer volt már.

– De ez még nem. – Csillogott a szeme. – Kíváncsi vagyok... kíváncsi vagyok, fel mersz-e mászni a kápolna tetejére! – Azzal rám mosolygott, és ekkor megláttam benne a férfit, aki lehetett volna: a romboló sármot, az elfojthatatlan humort. Az iránta érzett szerelem gyomron vágott, mint egy ököl; ez volt bonyolult, szurtos kamaszkorom egyetlen tiszta érzelme. Eszembe jutott, ha arra kérne, hogy ugorjak le a kápolna tetejéről, valószínűleg azt is megtenném.

– A tetőre?

Bólintott.

Majdnem felnevettem.

– Mi az, hogy! – kiáltottam. – És hozok neked valami emléket.

– Nem kell – felelte. – Majd hozok én magamnak. Mit gondoltál? – kérdezte meglepetésemet látva. – Csak nem képzeled, hogy hagylak egyedül felmenni?

6

St. Oswald Fiúgimnázium, november 3-a, szerda

Öt nap telt el, és még mindig semmi hír se Knightról, se Bishopról, bár őt a minap láttam a Tescóban: kábultan tolt egy macskaeledellel megrakott bevásárlókocsit (azt sem tudtam, hogy macskája van). Beszéltem hozzá, de nem válaszolt. Úgy festett, mintha erősen benyugtatózott volna, és bevallom, nem mertem erőltetni a beszélgetést.

Tudom azonban, hogy Marlene mindennap hívja, hogy jól van-e; annak az asszonynak jó szíve van, ami nem mondható el az igazgatóról, aki megtiltotta, hogy a tanári karból bárki is beszéljen Bishoppal, amíg nem tisztázzák ezt az ügyet.

A rendőrök megint itt töltötték az egész napot: az iskolai felügyelők gépiességével hallgatják ki a személyzetet, a titkárnőket meg mindenki mást. Van egy új segélyhívószám, és a fiúkat arra buzdítják, hogy névtelenül igazolják, amit már megállapítottak. Sokan betelefonáltak, a többség azért, hogy elmondja, Mr. Bishop nem követhetett el semmi rosszat. Másokat órák alatt és szünetekben hallgatnak ki.

A fiúkat emiatt lehetetlen tanítani. Az osztályom másról sem akar beszélni, de mivel egyértelműen értésemre adták, hogy az ügy kiteregetése árthat Patnek, ragaszkodnom kell ahhoz, hogy ne beszéljenek róla. Sok fiút mélyen felkavartak a történtek: Brasenose-t egyik nap óra alatt a középső folyosó vécéjében találtam sírva, és Allen-Jones meg McNair, akik mindenben csak a nevetségest látják, most fásultak és tartózkodóak. Miként a többiek; még Anderton-Pullitt is furcsábban viselkedik, mint szokott, és egyéb különcségei mellé felvett egy új, furcsán bicegő járást.

A hírcsatornán az a pletyka érkezett, hogy Gerry Grachvogelt is kikérdezték, és lehet, hogy vád alá helyezik. Más, felháborító hírek is keringenek, így például az, hogy minden távollevő tanár gyanúsítottá vált.

Devine neve is felmerült, és ma valóban nem jött be, bár ez önmagában még semmit sem jelent. Képtelenség, de tegnap reggel megjelent az Examinerben, hogy „az iskolán belüli források” (valószínűleg a fiúk) szerint hosszú ideje működő és rendkívül veszélyes pedofil hálózatot lepleztek le a drága öreg hely „megszentelt kapuin” [sic!] belül.

Mint mondtam, ez képtelenség. Harminchárom éve vagyok tanár a St. Oswaldban, és tudom, mit beszélek. Ilyesmi soha nem fordulhatott itt elő, és nem azért, mert azt hisszük, jobb itt, mint bárhol másutt (bármit gondol is az Examiner), hanem egyszerűen azért, mert egy olyan helyen, mint amilyen a St. Oswald, semmit sem lehet sokáig titokban tartani. Bob Strange elől esetleg el lehet titkolni, aki bezárkózik az irodájába, és órarendeket gyárt, vagy az Öltönyösök elől, akik semmit sem vesznek észre, csak ha e-mail-mellékletként kapják kézhez. De tőlem? Vagy a fiúktól? Soha!

Ó, láttam én bőven fura kollégákat. Ott volt dr. Jehu (oxfordi fokozattal), akiről később kiderült, hogy csak egy közönséges Mr. Jehu a Durhami Egyetemről, és mint később megtudtuk, „híre” van. Évekkel ezelőtt történt, amikor az ilyesmiből még nem lett újsághír; szép csendben távozott, botrány nélkül, ahogy a többség, és semmi kárt nem okozott. Vagy Mr. Tythe-Weaver, a művészettörténet-tanár, aki az életet au naturel modellkedéssel szemléltette. Vagy Mr. Groper, aki szerencsétlenségére beleszeretett a negyven évvel fiatalabb tanítványába. Vagy a mi Grachvogelünk, akiről az összes fiú tudja, hogy homoszexuális – és ártalmatlan –, de aki rettenetesen félti az állását, mert mi lesz, ha a szülői választmány rájön erre? Attól tartok, hogy ezzel kicsit elkésett, de semmiképp sem perverz, ahogy az Examiner ujjongva állítja. Lehet, hogy Light faragatlan tökfej, de ő sem perverzebb Grachvogelnél. Devine? Na, ne nevettessenek! És Bishop, nos, őt jól ismerem. És ami még fontosabb, a fiúk is: ismerik, szeretik, és higgyék el, ha egy szemernyi furaság volna benne, először ők szimatolták volna ki. A fiúknak fantasztikus ösztönük van az ilyesmihez, és egy olyan iskolában, mint amilyen a St. Oswald, a szóbeszéd járványszerűen terjed. Egyet értsenek meg: harminchárom éve tanítok Pat Bishoppal együtt, és ha lett volna bármi igazság ezekben a vádakban, én tudnék róla. A fiúk elmondták volna.

A tanáriban azonban továbbra is nagy a megosztottság. Sok kolléga egyáltalán nem említi a dolgot, mert fél, hogy belekeveredik a botrányba. Néhányan – bár nem sokan – nyíltan semmibe veszik a vádakat. Mások élnek az alkalommal, és csendben tisztességes rágalmakat terjesztenek.

Penny Nation is közéjük tartozik. Emlékszem, mit írt róla Keane a noteszében: veszedelmes jótét lélek, és nem értem, miképpen dolgozhattam ilyen sokáig mellette úgy, hogy alapvető rosszakaratára fel sem figyeltem.

– A másodigazgatónak olyannak kell lennie, mint a miniszterelnöknek – mondta ebédidőben a tanáriban. – Boldog házasságban kell élnie, mint nekem és Geoffnak. – Gyors mosoly a Capitaine-re, aki ma tengerészkék, hajszálcsíkos öltönyben van, ami tökéletesen harmonizál Penny szoknya-szvetter összeállításával. Geoff hajtókáján még egy kis ezüsthal is csillogott. – Így aztán nem lehet semmi ok a gyanúra, ugye? – folytatta Penny. – Egyébként, ha az ember gyerekekkel foglalkozik... – A „gyerekek” szót olyan szirupos, Walt Disney-s stílusban ejti ki, mintha már a gyerekek puszta gondolatára elolvadna. – ...saját gyerekének is lennie kellene, nem?

És ismét az a mosoly. Vajon a nem is oly távoli jövőben Pat helyén látja a férjét? Geoff elég becsvágyó: istenfélő, templomba járó, családszerető ember, úri játékos, számtalan tanfolyam veteránja.

De nem csak neki vannak elképzelései. Eric Scoones is keményen lépett fel, ami meglepett, mert a kinevezéseknél elszenvedett háttérbe szorítása ellenére is elfogulatlan embernek tartottam. De úgy tűnik, tévedtem; amikor ma délután a tanáriban hallgattam a beszélgetést, döbbenten hallottam, hogy a Népszövetség mellé áll Hillary Monumenttel szemben, aki mindig is Pat-párti volt, és akinek – a pályája végén – nincs mit veszítenie azzal, ha kimondja a véleményét.

– Tíz az egyhez, hogy valami rémes hibát találnak – erősködött Monument. – Ezek a számítógépek... ugyan ki bízik bennük? Mindig lerobbannak. És az a... hogyishívják? Spam. Ez az. Tíz az egyhez, hogy Pat spamet kapott a gépére, és fogalma sem volt, mi az. Ami Grachvogelt illeti, még csak le sem tartóztatták. Csak kikérdezték. Segít a rendőrségnek a nyomozásban.

Eric elutasítóan felmordult.

– Majd meglátja – mondta (ő éppúgy soha nem használ számítógépet, mint én). – Az a baj magukkal, hogy túlságosan bíznak másokban. Mindig ezt mondják, nem, amikor egy pasi felmászik az országút feletti hídra, és lemészárol tíz embert. „Pedig milyen rendes ember volt!” Vagy egy cserkészvezető, aki évek óta kisfiúkat molesztál: „Jaj, de a gyerekek annyira szerették, soha nem gondoltuk volna.” Hát ez a baj! Senki sem gondolja. Nem hisszük, hogy nálunk is megtörténhet. Mellesleg mit tudunk Pat Bishopról? Persze, egyenes úton jár, de miért is ne tenné? Igazából mit tudunk róla? Vagy ami azt illeti, a többi kollégánkról?

Akkor ez az utolsó megjegyzése ütött szeget a fejembe, és azóta sem hagy nyugtot. Ericnek évek óta voltak összezördülései Pattel, de mindig úgy gondoltam, hogy a magam dr. Devine-nal folytatott perpatvaraihoz hasonlóan nincs bennük semmi személyes jelleg. Hát persze, hogy keserű, ezt tudom. Jó tanár, még ha kicsit régimódi is, és kiváló évfolyamvezető lett volna belőle, ha némi erőfeszítést tesz a vezetés irányába. De a szíve mélyén lojális ember. A kollégáim közül legkevésbé tőle vártam, hogy hátba döfi szegény Bishopot. Amikor ma elnéztem, már nem voltam ebben olyan biztos: olyan kifejezést láttam a szemében a tanáriban, ami többet árult el Eric Scoonesról, mint amennyit szerettem volna megtudni. Persze mindig is pletykás volt, de ennyi évnek kellett eltelnie, hogy régi barátom szemében megpillantsam az ujjongó kárörömöt.

Sajnálom. De egyben igaza volt: mit tudunk valójában a kollégáinkról? Harminchárom év után mit tudunk? A kellemetlen ráébredés nem Pat Bishop volt, hanem a többiek. Scoones. A Népszövetség. Roach, aki attól retteg, hogy a Lighthoz és Grachvogelhez fűződő barátsága rossz színben tünteti fel a rendőrség előtt. Beard, aki a számítógépes szak elleni személyes támadásnak tekinti az egész ügyet. Meek, aki pusztán azt ismétli, amit Beard mond. Easy, aki a többség után megy. McDonaugh, aki a nagyszünetben bejelentette, hogy tanári állásba különben is csak egy perverz nevezhette ki a homokos Grachvogelt.

A legrosszabb az egészben, hogy senki sem száll velük vitába, még Kitty sem, aki eddig jó barátságban volt Grachvogellel, és többször is vacsorázni hívta Bishopot, most viszont ebédidőben csak a kávésbögréjébe bámul enyhe undorral, és kerüli a tekintetemet. Tudom, hogy más gondjai vannak. De ezt a pillanatot szívesen kihagytam volna. Talán észrevették, hogy kedvelem Kitty Teague-et.

Megkönnyebbüléssel tapasztaltam, hogy egy-két esetet leszámítva mégis a józanság uralkodik rajtunk. Chris Keane és Dianne Dare a kevesek közé tartozik, akiket nem fertőzött meg az őrület. Az ablaknál álltak, amikor a teámért mentem, és még mindig azokat a kollégákat szidták, akik tárgyalás nélkül ítélték el Bishopot.

– Azt hiszem, mindenkinek joga van a pártatlan tárgyaláshoz – jelentette ki Keane, miután kissé bővebben is megszellőztettem a véleményemet. – Természetesen nem ismerem Mr. Bishopot, de valahogy nem teszi rám azt a benyomást, hogy ilyen típus volna.

– Egyetértek – mondta Dianne. – És a fiúk őszintén kedvelik.

– Valóban – mondtam hangosan, és dacos pillantást vetettem az erkölcsöt diktáló többségre. – Tévedtek.

– Vagy tőrbe csalták – mondta elgondolkodva Keane.

– Tőrbe csalták?

– Miért is ne? – vonta meg a vállát. – Valakinek a bögyében van. Egy elégedetlen munkatársnak. Egy végzett diáknak. Bárkinek. Csak az iskolába kell bejutnia, és kicsit értenie a számítógéphez...

Számítógépek! Tudtam, hogy jobb volna nélkülük. De Keane szavai érzékeny pontomra tapintottak, és hirtelen felmerült bennem, miért is nem gondoltam erre jómagam? Semmi sem okoz akkora kárt egy iskolának, mint egy molesztálási botrány. Nem ilyesmi történt egyszer a Sunnybank Parkban? Nem tapasztaltam már ilyet a régi igazgató idején?

Shakeshafte persze nem a fiúkhoz, hanem a titkárnőkhöz és a fiatal munkatársnőkhöz vonzódott. Az ilyen viszonyok rendszerint nem mennek túl a pletykálkodáson, két felnőtt között maradnak, és ritkán jutnak túl az iskola kapuján.

De itt most másról volt szó. Az újságok szabadon tüzelhetnek a tanárokra. A bulvársajtóban rengeteg a pedofil történet. Egy hét sem múlik el újabb vádaskodás nélkül. Osztályfőnök, cserkészvezető, rendőrtiszt, pap. Mind szabad préda.

– Meglehet – mondta Meek, aki fülelt a beszélgetésünkre. Tőle aztán nem vártam, hogy véleményt nyilvánít, hisz eddig nemigen tett mást, mint lelkesen bólogatott, valahányszor Beard szólásra nyitotta a száját. – Gondolom, sokan vannak, akik neheztelnek a St. Oswaldra – folytatta Meek azon a gyönge hangján. – Például Fallow. Vagy Knight.

– Knight? – Csend támadt. A komolyabb botrány sodrásában majdnem elfeledkeztem kiskorú szökevényemről. – Knight nem okozhatta ezt.

– Miért nem? – kérdezte Keane. – Ilyen típus.

Ez igaz. Láttam, ahogy Eric Scoones arca elsötétül; hallgatta a beszélgetésünket, és a kollégáim közönyös arckifejezéséből megállapítottam, hogy ők is.

– Nem nehéz hozzájutni a munkatársak jelszavához – folytatta Meek. – Ha bárki hozzáférhet a névjegyzékhez...

– Képtelenség! – füstölgött Mr. Beard. – Azok a jelszavak maximálisan titkosak!

– A magáé AMANDA – mosolyodott el Keane. – A lánya neve. Mr. Bishopé GO-JONNY-GO. Ehhez egy ilyen lelkes rögbirajongónál nem kell nagy képzelőerő. A Gerryé valószínűleg valami az X-aktákból, mondjuk MULDER vagy SCULLY...

Miss Dare nagyot nevetett.

– Mondd csak, hivatásos kém vagy, vagy ez csupán hobbi?

– Csak odafigyelek – mondta Keane.

De Scoonest nem tudta meggyőzni.

– Egyetlen diákunk sem tenne ilyet – jegyezte meg. – Főként nem az a kis vakarcs.

– Miért nem? – kérdezte Keane.

– Mert nem – felelte megvetéssel Scoones. – Bátorság kell ahhoz, hogy valaki szembeszálljon a St. Oswalddal.

– Vagy ész – jelentette ki Keane. – Azt állítja, hogy ilyesmi még soha nem fordult elő?

7

November 4-e, csütörtök

Milyen kellemetlen. És éppen akkor, amikor el akartam bánni Bishoppal. Hogy javítsak a hangulatomon, bementem a városban egy internetes kávézóba, beléptem Knight hotmail címére (a rendőrség most már biztosan figyeli), és szétküldtem a St. Oswald néhány kiválasztott munkatársának a gyalázkodó e-maileket. Bosszúságomat ezzel némileg le is vezettem, és bízom benne, fenntartottam a látszatot, hogy Knight még életben van.

Utána a lakásomra mentem, ahonnan e-mailen elküldtem a legújabb cikkemet a Tégla nevében az Examinernek. Knight mobiljáról sms-t küldtem Devine-nak, majd elváltoztatott akcentussal és hangon felhívtam Bishopot. Addigra már kifejezetten remekül érezem magam – furcsa, hogy egy unalmas ügy is mennyire jó kedvre derítheti az embert majd egy kis kezdeti lihegést követően elmondtam ártó üzenetemet.

Bishop hangja kásásabb volt a szokottnál, gondolom, valami gyógyszert szed. Akkorra már majdnem éjfél volt, és biztosan álmából ébresztettem. Nekem nincs sok alvásra szükségem – rendszerint három-négy óra elég –, és ritkán álmodom. Mindig meglep, hogy az emberek mennyire összeomlanak, ha nincs meg a nyolc-tíz óra alvásuk, és a többség átálmodja a fél éjszakát; haszontalan, zavaros álmokkal, amiket másnap meg akarnak osztani másokkal. Gondolom, Bishop sokat alszik, színeseket álmodik, és freudi analíziseket végez. De ma éjjel nem így lesz. Ma éjjel nekem köszönhetően más foglalkoztatja majd.

Egy órával később ismét felhívtam. Bishop hangja ezúttal olyan kásás volt, mint apámé egy átmulatott éjszaka után.

– Mit akar? – üvöltötte sebzett bikaként a telefonba. A vonal eltorzította a hangját.

– Tudod, mit akarunk. – Ismét többes számot használtam. Mindig segít, ha az ember el akarja mélyíteni az üldözési mániát. – Igazságot. Hogy megkapd, ami jár, te perverz disznó.

Már le kellett volna tennie a kagylót. De Bishopnak sosem vágott gyorsan az esze. Inkább hősködött, dühöngött, megpróbált vitatkozni.

– Névtelen telefonok? Csak ennyi telik magától? Hadd mondjak valamit...

– Nem, Bishop. Én mondok valamit. – A telefonbeli hangom vékonyan, póklábszerűen kúszott át a sztatikus recsegésen. – Tudjuk, miben sántikáltál. Tudjuk, hol laksz. Elkapunk. Csak idő kérdése.

Klikk.

Semmi komplikált. De Grachvogelnél máris remekül bevált: állandóan melléteszi a kagylót. Ma este elmentem a lakásához, hogy megbizonyosodjam felőle. Meg mertem volna esküdni rá, hogy egyszer valaki kikukucskált a nappali függönyének résén, de kesztyűben, kapucniban voltam, és tudtam, hogy sosem merne kilépni a házból.

Később harmadszor is felhívtam Bishopot.

– Közelebb vagyunk – jelentettem be pókos hangomon.

– Ki maga? – kérdezte. Ezúttal sokkal éberebb volt, a hangja szokatlanul éles. – Az isten szerelmére, mit akar?

Klikk.

Hazamentem, ágyba bújtam a következő négy órára.

És most álmodtam is.

8

– Mi baj, Pinchbeck?

Augusztus huszonharmadika volt, tizenharmadik születésnapom előestéje. Az iskola csapórácsa, a tizenkilencedik századi hatásvadász kis hozzáépítés előtt álltunk, ami a könyvtár és a kápolna kapujához jelzi a belépést. Egyik kedvenc épületrészem volt: mintha egyenesen egy Walter Scott-regényből került volna ide, rajta az iskola jelmondata felett a St. Oswald vörös-arany címerpajzsa (friss hozzátoldás, de egy-két latin szó komolyan esik latba a tandíjat fizető szülőknél). Audere, agere, auferre.

Leon rám vigyorgott, haja ádázul a szemébe lógott.

– Ismerd be, köcsög – mondta gúnyosan. – Innen sokkal magasabbnak látszik, mi?

Vállat vontam. Ugratása e percben még ártalmatlannak tűnt, de a jelek beszédesek voltak: ha gyengének mutatkozom, ha csak egy szemernyit is bosszant az ostoba becenév, akkor szarkazmusa és megvetése teljes erejével sújt le rám.

– Hosszú az út felfelé – jegyeztem meg nemtörődöm hangon. – De jártam már fent. Könnyű, ha az ember tudja, hogyan jusson fel.

– Tényleg? – Láttam, hogy nem hisz nekem. – Akkor mutasd meg.

Nem fűlött hozzá a fogam. Apám tolvajkulcsai olyan titkot jelentettek, amit soha senkinek nem akartam elárulni, még – vagy elsősorban – Leonnak sem. De ott éreztem őket a farmerom zsebében, ahogy azt suttogták, hogy legyen bátorságom bevallani, megosztani őket, s átlépni azt a végső, tiltott határvonalat.

Leon úgy figyelt, mint egy macska, aki nem tudja eldönteni, hogy játsszon-e az egérrel, vagy széttépje. Hirtelen lebírt az emlékkép, ahogy a kertben ült Francescával: egyik kezével gondtalanul a lány kezét fogta, akinek bőre barnászöld az árnyékfoltos napsütésben. Nem csoda, hogy Leon szereti, gondoltam. Hogyan is versenyezhetnék vele? Ő megosztott Leonnal valamit, egy titkot, valami hatalmat, amit sosem utánozhatok.

Vagy talán most mégis.

– Tyűha! – kerekedett el Leon szeme, amikor meglátta a kulcsokat. – Hogy jutottál hozzájuk?

– Elcsórtam – feleltem. – Nagy John asztaláról. A félév végén. – Akaratom ellenére is elvigyorodtam barátom arckifejezése láttán. – Ebédidőben lemásoltattam őket a kulcsosnál, aztán visszatettem pontosan oda, ahol találtam. – Nagyjából igaz is volt: közvetlen az utolsó lebukásom után tettem, míg apám leverten és tökrészegen feküdt a hálószobájában. – A lusta gazember észre sem vette.

Leon most egészen más tekintettel nézett. Csodálat csillogott a szemében, ami kicsit feszélyezett is.

– Nocsak, nocsak – mondta végül. – És én még azt hittem, hogy csak egy üresfejű, nyálas kis alsós kölyök vagy. És senkinek sem mondtad el?

Megráztam a fejemet.

– Helyes – suttogta Leon, és az arcán a leggyöngédebb, legelbűvölőbb mosoly suhant át. – Akkor ez a mi titkunk.

Van valami végtelenül varázslatos a közös titkokban. Ez akkor legyintett meg, amikor Leont körbevezettem a birodalmamban. Még a fájdalmas kis megbánás sem rontott rajta. Az átjárók és a benyílók, a rejtett tetők és a titkos pincék már nemcsak az enyémek voltak, hanem a Leonéi is.

A felső folyosó egyik ablakán másztunk ki. Ezen a szakaszon már kikapcsoltam a riasztót, mielőtt gondosan bezártam magam mögött az ajtót. Későre járt, legalább tizenegy óra volt, és apám már rég befejezte ellenőrző körútját. Ilyenkor már senki sem jött erre. Senki sem sejtette, hogy ott vagyunk.

Az ablak a könyvtár tetejére nyílt. Gyakorlott könnyedséggel, vigyorogva másztam ki, Leon pedig követett. Vastag, mohos kőlapok enyhe lejtője emelkedett előttünk, amelynek alsó szakasza mély, ólommal bélelt ereszcsatornában ért véget. A csatorna körül palló futott, hogy a kapuőr körbejárhassa, és kisöpörhesse belőle a felgyűlt leveleket meg üledéket, bár apám annyira félt a magasban, hogy sosem próbálkozott ezzel. Amennyire meg tudtam állapítani, még csak az ólombetétet sem ellenőrizte, így a csatorna tele volt iszappal és törmelékkel.

Felnéztem. A hold már csaknem kitelt, és varázslatosan ült a bíborbarnás égen. Időről időre kis felhőfoltok úsztak el előtte, de még elég világos volt, hogy indigókék tintaszínben kirajzolódjon minden kémény, csatorna és tetőcserép. Leon lassan, remegve beszívta mögöttem a levegőt, aztán így szólt:

– Hűha!

Lenéztem: odalent, a mélyben láttam a kapuslakot, ami világított, mint egy karácsonyi lámpás. Biztos ott az apám, tévét néz, vagy a tükör előtt fekvőtámaszokat végez. Nem érdekelte, hogy éjjel nem vagyok otthon: hónapok óta nem kérdezte, hova megyek és kivel.

– Hűha! – ismételte meg Leon.

Elvigyorodtam, és lehetetlenül büszke voltam, mintha az egészet én építettem volna. Megragadtam egy mászáshoz használt kötelet, amit hónapokkal korábban rögzítettem, és felhúzódzkodtam a gerincre. A kémények úgy tornyosultak fölöttem, mint a királyok, súlyos koronájuk feketén rajzolódott az égre. És fölöttük ott ragyogtak a csillagok.

– Gyere!

Kitárt karral, a magasban imbolyogva öleltem magamhoz az éjszakát. Egy pillanatig úgy éreztem, hogy felröppenhetek a csillagokkal teleszórt égre, és repülhetek.

– Gyere már!

Leon lassan követett. A holdfény kísértetet varázsolt mindkettőnkből. Sápadt és kifejezéstelen volt az arca: gyermeki csodálkozása ült ki rá.

– Hűha!

– És ez még nem minden.

Sikeremen felbuzdulva kivezettem a pallóra, az árnyékokkal szabdalt széles ösvényre. Fogtam a kezét, Leon pedig nem tiltakozott, hanem engedelmesen követett, és másik kezét a kifeszített kötél fölé tartotta. Kétszer is figyelmeztettem, egyszer egy meglazult kőre, másodszor egy sérült létrára.

– Mióta jársz ide?

– Egy ideje.

– Jézusom!

– Tetszik?

– De mennyire!

Fél óra mászás és botorkálás után megpihentünk a kápolna teteje fölötti lapos, széles mellvéden. A súlyos kőlapok magukba szívták a napsütést, és még melegek voltak. Feküdtünk a kövön, a lábunknál vízköpők. Leon elővett egy csomag cigarettát, és megosztoztunk egy szálon, miközben a várost néztük, amely fénytakaróként terült el előttünk.

– Bámulatos. Nem hiszem el, hogy egyszer sem említetted.

– Most szóltam, nem?

– Hm.

Mellettem feküdt, kezét a feje alá tette. Könyöke hozzám ért, éreztem a kis nyomást, mintha valami tüzes hegy érintene.

– Képzeld el itt a szexet – szólalt meg. – Ha akarsz, egész éjjel itt maradhatsz, és senki sem tudja meg. – A hangjából enyhe szemrehányást hallottam ki; a tetőkirályok árnyékában szerelmes éjszakákat képzelt a bájos Francescával.

– Gondolom...

Nem akartam erre gondolni, rájuk gondolni. A tudat hangtalan expresszvonatként suhant el közöttünk. Elviselhetetlen volt a közelsége: úgy viszkettem tőle, mintha csalán csípett volna meg. Éreztem izzadsága szagát és a cigarettafüstöt, hosszúra nőtt haja olajos pézsmaillatát. Felnézett az égre, szeme tele volt a csillagokkal.

Óvatosan kinyújtottam a kezemet, ujjhegyeim átforrósodtak válla érintésétől. Leon nem reagált. Lassan széttártam az ujjaimat, a kezem tilosban járt a ruhaujján, a karján, a mellkasán. Nem gondolkodtam, a kezem önálló életre kelt.

– Hiányzik? – kérdeztem. – Mármint Francesca. – Remegett a hangom, és akaratlan sikkantással fejeztem be a kérdést.

Leon elvigyorodott. Az ő hangja hónapokkal korábban kezdett mutálni, és szeretett ugratni az éretlenségemmel.

– Jaj, Pinchbeck, olyan gyerek vagy!

– Csak kérdeztem.

– Kisbaba vagy.

– Fogd be a szád, Leon.

– Azt hitted, komoly ügy volt? Holdfény, hülyék, szerelem és románc? Jesszusom, Pinchbeck, hogy lehetsz ilyen közönséges?

– Pofa be, Leon. – Égett az arcom, csillagfényre, télre, jégre gondoltam.

– Bocs, hogy kiábrándítottalak, köcsög – nevetett.

– Hogy érted ezt?

– Na, de hogy szerelem, az isten szerelmére! Csak egy dugás volt.

Megrázott, amit mondott.

– Az nem lehet. – Francescára gondoltam: hosszú hajára, élveteg tagjaira. Leonra gondoltam, és mindarra, amit feláldoztam érte, a románcra, a szenvedélyében való megmártózás gyötrelmére és mámorára. – Te is tudod, hogy nem az volt. És ne szólíts köcsögnek.

– És ha mégis? – Csillogó szemmel ült fel.

– Ugyan már, Leon, ne vacakolj.

– Azt hitted, ő volt az első, mi? – Elvigyorodott. – Jaj, Pinchbeck, nőj már fel! Kezdesz úgy beszélni, mint ő, de komolyan, figyelj már oda, egészen felhergelted magad, a sebzett szívemet akarod gyógyítani, mintha valaha is annyira izgathatna egy lány...

– De azt mondtad...

– Csak felhúztalak, te hülye. Nem vetted észre?

Meglepetten ráztam a fejemet.

Leon szeretetteljesen a karomba bokszolt.

– Kis köcsög. Olyan romantikus vagy. És Francesca édes volt, még ha lány is. De nem ő volt az első. És őszintén megvallva, még csak nem is a legjobb. És határozottan nem az utolsó.

– Nem hiszek neked – mondtam.

– Nem? Ide figyelj, kölyök. – Most már nevetett, tele energiával, karján a holdfény megfeketedett ezüstbe vonta a finom szőrszálakat. – Mondtam már, miért vágtak ki az előző iskolámból?

– Nem. Miért?

– Mert megdugtam egy tanárt, köcsög. Mr. Weekset, a politechnika-tanárt. Tanítás után, a műhelyben. Iszonyú felfordulás volt...

– Nem! – A puszta felháborodástól most már én is nevetni kezdtem.

– Azt mondta, hogy szeret. Hülye buzi. Leveleket is írt.

– Nem lehet! – kerekedett el a szemem. – Na, ne!

– Nem engem hibáztattak. Megrontás, azt mondták. Befolyásolható gyerek, a veszedelmes perverz prédája. Neveket nem közöltek, hogy védjék az ártatlant. Akkoriban tele voltak vele az újságok.

– Hűha! – Egy percig sem kételkedtem, hogy igazat mond. Sokat megmagyarázott: a közönyét, a szexuális koraérettségét, a merészségét. Istenem, milyen vakmerő volt! – Mi történt?

Leon vállat vont.

– Pactum factum. A buzi eltűnt a színről. Hét évre. Tulajdonképpen kicsit sajnáltam. – Elnézően mosolygott. – Rendes tag volt. Klubokba vitt meg minden. De ronda volt. Nagy, dagadt hasa volt. És öreg is volt, képzeld csak, harminc...

– Szent ég, Leon!

– Hát, igen. De az embernek nem kell odanézni. És sok mindent kaptam tőle: pénzt, cédéket, ezt az órát, ami legalább ötszáz font volt...

– Nahát!

– De az anyám teljesen kiakadt. Muszáj volt pszichiáterhez járnom meg minden. Anya szerint maradandó következményei is lehettek volna. Esetleg soha nem épülök fel belőle.

– És milyen... – Forgott velem a világ az éjszakától meg a döbbenetes kijelentéseitől. Kiszáradt a torkom. Nagyot nyeltem. – Milyen...

– Hogy milyen volt? – fordult felém vigyorogva, és magához vont. – Úgy érted, szeretnéd tudni, milyen volt?

Meglódult az idő. Lelkes kalandregényfalóként sokat olvastam arról, milyen, ha megáll az idő; például: „egy pillanatra megállt az idő, amikor a kannibálok a tehetetlen fiúk felé kúsztak”. Most azonban kifejezetten úgy éreztem, hogy előrelódul az idő, mint amikor egy tehervonat sietősen elhagyja az állomást. Ismét önálló életre keltek a tagjaim, a kezem madárként rebbent és csapott le, Leon szája az enyémen, keze az enyémen, majd éreztem, hogy elragadó elszántsággal vetkőztet.

Még most is nevetett. Fényből és sötétségből szőtt fiú volt, kísértet, én pedig éreztem magam alatt a kőlapok érdes fiúmelegét, az anyag és a bőr élvezetes súrlódását. Közel álltam ahhoz, hogy mindenről megfeledkezzem, izgatott és rémült voltam, az esztelen öröm felizgatott és örömittassá tett. Veszélyérzetem tovaszállt, nem voltam más, csak bőr, az érzékelés milliónyi pontja. Kósza gondolatok suhantak át rajtam, mint a szentjánosbogarak.

Sosem szerette azt a lányt.

A szerelem közönséges.

Sosem szeretett ennyire egyetlen lányt sem.

Jaj, Leon, Leon!

Levette az ingét, a nadrágom cipzárjával bajlódott, én egyszerre sírtam és nevettem, ő pedig egyfolytában beszélt és nevetett, alig értettem a szavakat szívem földindulásszerű dobogásától.

Aztán megállt az idő.

Csak úgy. Kimerevített keretben meztelen-félmeztelen testünk, én oszlopában az árnyéknak, ami a magas kéménysor mellett futott, ő a holdfényben, mint egy jégszobor. Jin és jang, az arcom megvilágítva, az övé meglepetéstől, döbbenettől, haragtól sötét.

– Leon...

– Jézusom!

– Leon, nagyon sajnálom...

– Jesszusom! – hőkölt hátra, s a kezét úgy nyújtotta ki, mintha védekezne. – Jesszusom, Pinchbeck...

Idő. Meglódult idő. Leon gyűlölettől és undortól forradásos arca. A sötétbe taszító keze.

Szavak tolakodtak bennem, mint kelleténél kisebb üvegedényben a békaporontyok. De semmi sem jött ki. Elvesztettem az egyensúlyomat, és szótlanul, könnyek nélkül, még csak nem is dühösen dőltem neki a kéménysornak. A harag később jött.

– Te kis perverz! – Leon hangja. Remegő, hitetlenkedő. – Te rohadt... kis... perverz!

Az abban a hangban feszülő megvetés és gyűlölet mindent elárult, amit tudnom kellett. Hangosan feljajdultam, a keserűség és a veszteség hosszú, kétségbeesett jajszava szakadt ki belőlem, aztán futni kezdtem, a tornacipőm hangtalanul és gyorsan dobogott a mohos tetőcserepeken, a mellvéden át, végig a pallón.

Leon átkozódva, dühtől elvakulva követett. De nem ismerte a tetőt. Messze magam mögött hallottam, ahogy botladozva, meg-megcsúszva kerget a kőlapokon. Nyomában palák zuhantak az udvarra, és úgy robbantak lent a kövezeten, mint egy-egy akna. Amikor a kápolna oldaláról átvágtunk, megcsúszott és elesett, csak egy kémény fogta fel estében, és az esésbe beleremegtek az ereszcsatornák, minden tégla és cső. Megragadtam egy bodzafát, amelynek póklábszerű ágai egy régóta elzáródott lefolyórácsból bújtak elő, és még feljebb kapaszkodtam. Leon a nyomomban csúszkált, és trágárságokat nyögött.

Ösztönösen menekültem. Nem lett volna értelme észérvekkel hozakodnom elő. Apám haragja is ilyen volt, én pedig lélekben ismét kilencéves voltam, és ökle halálos íve elől próbáltam elhajolni. Talán később megpróbálom elmagyarázni Leonnak, gondoltam. Később, ha már volt ideje átgondolni. E pillanatban csak el akartam menekülni.

Nem vesztegettem azzal az időt, hogy visszamenjek a könyvtár ablakához. Közelebb volt a harangtorony a zuzmótól és madárürüléktől félig elrohadt kis erkélyeivel. A harangtorony is a St. Oswald felvágásai közé tartozott: ívelt, dobozszerű építmény volt, amiben tudomásom szerint sosem lógott harang. Egyik oldalán egy meredeken lejtő ólomcsatorna futott, ami egy mély és galambtól büdös kútba esővizet köpő túlfolyóhoz vezetett. A másik oldalon iszonyatos volt a mélység, a tilosban járó és a mintegy hetven méterrel lejjebb elterülő északi udvar között csak egy keskeny párkány húzódott.

Óvatosan lenéztem.

A holdbéli tetővidéken tett kalandozásaim során felfedeztem, hogy Straitley szobája közvetlenül alattam van, és a düledező erkélyre nyíló ablakot könnyen fel lehet feszíteni. Végigimbolyogtam a pallón, és megpróbáltam felmérni a távolságot, majd könnyedén a mellvédre, onnan pedig a kis erkély védelmébe ugrottam.

Mint reméltem, az ablakot könnyen ki tudtam nyitni. Átnyomakodtam a nyíláson, nem törődtem az ablakzárral, ami a hátamba fúródott, és abban a pillanatban megszólalt a riasztó; éles, elviselhetetlenül visító hang volt, ami megsüketített, és összezavarta az irányérzékemet.

Pánikba esve másztam vissza oda, ahonnan jöttem. Lent, az udvaron bekapcsoltak a biztonsági reflektorok, én pedig tehetetlenül átkozódva lekushadtam, hogy elkerüljem a vakító világosságot.

Minden rosszul sült el. Kikapcsoltam a könyvtárszárnyban levő riasztót, de páni félelmemben és zavaromban elfelejtettem, hogy a harangtorony riasztóját bekapcsolva hagytam, és most úgy visított a sziréna, mint a veszett: apám biztos meghallja, gondoltam, és Leon is fent van még valahol, Leon csapdába szorul...

Az erkélyen álltam, aztán átugrottam a pallóra, és közben lenéztem a megvilágított udvarra. Két alak állt lent, akik felnéztek rám; óriási árnyékuk úgy terült szét, mint kézben tartott kártyalapok. Bebújtam a harangtorony mögé, aztán előrekúsztam, és ismét lenéztem.

Pat Bishop figyelt az udvarról, és apám állt mellette.

9

– Ott, ott fent! – Hangszóró a távolban. Persze azonnal visszabújtam, de Bishop felfigyelt a mozgásra, a világító égen kirajzolódó kerek, sötét fejre. – Fiúk a tetőn.

Fiúk. Természetesen ezt feltételezte.

– Hány fiú? – kérdezte a sokkal fiatalabb, feszült, fitt, csak kicsit vörös képű Bishop.

– Nem tudom, uram. Legalább kettő.

Még egyszer megkockáztattam egy pillantást. Apám még mindig figyelt, fehér arca vakon felfelé fordult. Bishop máris elindult. Nehéz volt, csupa izom. Apám lassabban követte, hatalmas árnyéka a reflektoroktól megkettőződött, megháromszorozódott. Nem fáradtam azzal, hogy tovább figyeljem őket. Már tudtam, hova igyekeznek.

Apám kikapcsolta a riasztót. A hangszóró Bishop ötlete volt: sportnapokon és tűzriadók alkalmával használta; hangja lehetetlenül nazálissá és áthatóvá vált tőle.

– Fiúk! – kiabálta. – Maradjanak ott, ahol vannak! Ne próbáljanak lemászni! Úton a segítség!

Válságos pillanatokban Bishop mindig így beszélt, mint valami amerikai akciófilm szereplője; láttam rajta, mennyire élvezi a szerepét, mint újonnan kinevezett másodigazgató, a tettek embere, a problémamegoldó, a világ tanácsadója.

Az elmúlt tizenöt évben alig változott; az efféle becsületes arrogancia ritkán szokott. Már akkor is azt hitte, hogy egy hangszóróval meg pár ügyes szóval mindent helyrehozhat.

Fél kettő volt, a hold lement, az ég, ami ebben az évszakban soha nem teljesen sötét, áttetszően ragyogott. Leon valahol fölöttem várt, a kápolna tetején; hidegvérűen, fegyelmezetten leste a megfelelő pillanatot. Valaki kihívta a tűzoltókat, és már hallottam is a távolból a szirénát, ahogy felénk szállt a hangja. Hamarosan lerohannak minket.

– Jelezzék a helyzetüket! – lengette cirkalmasan a tölcsért Bishop. – Ismétlem, jelezzék a helyzetüket!

Leontól még mindig semmi. Vajon magától megtalálta a könyvtár ablakát, és most kelepcébe esett, vagy hangtalanul fut a folyosókon, hogy megkeresse a kiutat?

Felettem valahol megzörrent egy lap. Sikkanó hang, ahogy Leon tornacipőjének talpa az ólombéléshez ért. És most már láttam is: a feje felbukkant egy pillanatra a kápolna mellvédje felett. Figyeltem, ahogy elindul – olyan lassan, hogy szinte észrevehetetlen volt – a harangtoronyhoz vezető palló felé.

Okos döntés, gondoltam. Biztos tudja, hogy a könyvtárablakot lehetetlen elérni, a kápolna épülete mellett futó alacsony, meredek tetőn azonnal észrevennék. A harangtorony magasabb, de biztonságosabb, idefent el tudna rejtőzni. Én azonban a másik felén voltam: ha onnan, ahol álltam, csatlakozom hozzá, lentről azonnal észrevették volna. Úgy döntöttem, hogy körbemegyek, az obszervatórium tetején át a hosszabb utat választom, és csatlakozom hozzá az árnyékban, ahol elrejtőzhetünk.

– Figyeljenek, fiúk. – Bishop hangja volt, amit annyira felhangosított a hangszóró, hogy a fülemre kellett szorítanom a tenyeremet. – Nincsenek bajban! – Elfordítottam a fejemet, hogy elrejtsem ideges vigyoromat; olyan meggyőző volt, hogy majdnem meggyőzte önmagát. – Maradjanak ott, ahol vannak! Ismétlem: maradjanak ott, ahol vannak!

Leont természetesen nem ejtette át. Tudtuk, hogy a rendszer nem ilyen közhelyek szerint működik.

– Nincsenek bajban! – Elképzeltem, hogy az örökzöld hazugság hallatán Leon hogy mosolyog, és belenyilallt a szívembe a fájdalom, hogy nem lehetek mellette, és nem osztozhatom a mulatságában. Milyen jó lett volna, gondoltam, ha Butch és Sundance a tetőn kelepcébe esik; két lázadó, akik szembeszállnak a St. Oswald és a törvény egyesített erőivel.

De most... Hirtelen ráébredtem, több okom is van, hogy azt kívánjam, nehogy Leont elkapják. A saját helyzetem távolról sem volt biztos: egy szó, egy pillantás, és máris lelepleznek. Nem volt kibúvó: ezután Pinchbecknek el kell tűnnie. És ezt könnyen meg is teheti. Csak Leonnak van valami sejtelme, hogy Pinchbeck más, mint kísértet, hamisítvány, rongyokból és kócból összefércelt baba.

Abban a pillanatban mégsem magamat féltettem. Bárki másnál jobban ismertem a tetőt, és amíg el tudtam bújni, elkerülhettem a lelepleződést. De ha Leon beszél apámmal, ha egyikük is rájön az összefüggésre...

Nem a csalás vált majd ki felháborodást, hanem a provokáció. A St. Oswaldnak, a rendszernek meg a többinek szóló. Most már beláttam, mi vár rám: a kihallgatás, az esti lapok, az országos sajtóban megjelenő kipellengérezés.

A büntetést túléltem volna – hiszen, az isten szerelmére, még csak tizenhárom éves voltam, ugyan mit tehettek volna velem? –, de tartottam a nevetségessé válástól. És a megvetéstől, a tudattól, hogy végül megint csak a St. Oswald győzött.

Láttam lenn az apámat, ahogy homorítva áll, és felnéz a tetőre. Éreztem a félelmét: nemcsak a St. Oswald elleni támadástól, de a kötelességteljesítéstől is, ami most rá várt. John Snyde sosem volt gyors, de a maga módján alapos, és nem kételkedtem benne egy percig sem, hogy mire szánja el magát.

– Utánuk kell mennem. – Hangja halk volt, de tisztán kivehető, ahogy az udvarról felhallatszott hozzám.

– Hogyan? – Bishop, a tettek embere, nagy lelkesedésében teljesen elsiklott a legegyszerűbb megoldás fölött. Még nem jöttek meg a tűzoltók, a folyton agyondolgoztatott rendőrség oda se szagolt.

– Fel kell mennem. Ez a dolgom. – Apám hangja erősebb lett; a St. Oswald kapuőrének erősnek kellett lennie. Emlékeztem Bishop szónoklataiból: Számítunk magára, John. A St. Oswald számít arra, hogy maga teljesíti a kötelességét.

Bishop egy szempillantás alatt felmérte a távolságot. Láttam, ahogy kiszámítja, beméri a szögeket. Fiúk a tetőn, ember a földön, a főkapuőr a kettő között. Ő akart feljönni – hogyne akart volna! –, de ha elhagyja az őrhelyét, ki lengeti a hangszórót? Ki utasítja a tűzoltókat? Ki irányít?

– Ne ijessze meg őket. Ne menjen túl közel. Vigyázzon, rendben? Őrizze a tűzlétrát. Menjen fel a tetőre. Majd én rábeszélem őket, hogy jöjjenek le.

Újabb Bishop-fordulat: rábeszélem őket, hogy jöjjenek le. Akcióhős-felhangokkal. Ő, aki mást sem akart, mint felmászni a kápolna tetejére, esetleg egy ájult fiúval a karjában leereszkedni, elképzelni sem tudta, micsoda döbbenetes erőfeszítésre van apámnak szüksége ahhoz, hogy ezt megtegye.

Sosem használtam a tűzlétrát. Sokkal szokatlanabb útvonalakat választottam: a könyvtár ablakát, a harangtornyot, az üvegfalú műtermet, amiről egy keskeny fémrúdra lehetett kijutni, ami összekötötte a művészeti épületszárnyat az obszervatóriummal.

John Snyde semmit sem tudott ezekről, de ha tud róluk, akkor sem használta volna őket. Koromhoz képest kicsi voltam, de már kezdtem nehezebb lenni, semhogy üvegen tudtam volna egyensúlyozni, vagy a repkényen fel tudtam volna kúszni a legkeskenyebb párkányokra. Tudtam, hogy a St. Oswald kapusaként itt töltött évek alatt apám sosem merészkedett el a tűzlétráig, ami a középső folyosónál volt, nemhogy felment volna az ereszcsatornák s azokon túl a pallók veszélyes együttesére. Bármiben fogadtam volna, hogy most sem teszi meg, vagy ha megteszi, nem jut messzire.

A tetőrengeteg túloldalán a középső folyosót kerestem a tekintetemmel. Meg is találtam a tűzlétrát: a mélység fölé kifeszített dinoszaurusz-csontvázat. Rossz állapotban volt – a vastag festéket áttörték a rozsda buborékjai –, de elég erősnek tűnt, hogy elbírja egy ember súlyát. Fel mer jönni? – tettem fel magamban a kérdést. Ha igen, mit tegyek?

Arra gondoltam, megpróbálok visszamászni a könyvtárablakhoz, de nagy volt a kockázat: lentről megláttak volna. Ehelyett egy másik irányt választottam, a műterem két nagy tetőablaka közti fémrúdon imbolyogtam végig, mielőtt átmásztam az obszervatórium tetejére, majd a fő víznyelő aknán át visszajutottam a kápolnához. Számos menekülési útvonalat tudtam, nálam voltak a kulcsok, és minden szekrényt, átjárót és hátsó ajtót ismertem. Nem kell, hogy elkapjanak minket. Akaratom ellenére is izgatott lettem: szinte láttam, hogy új erőre kap a barátságunk, az izgalmasabb kaland fényében elfelejtjük ostoba veszekedésünket...

Mostanra a tűzlétra már biztonságos távolságra volt, bár tudtam, hogy egy-két percig látnak majd az udvarról. De kicsi volt a kockázat: a holdvilágtól mentes égen kirajzolódó alakomat aligha ismeri fel bárki is lentről.

Futásnak indultam hát, a tornacipőm jól tapadt a mohos lejtőhöz. Hallottam lentről Bishop hangját a hangszóróból – Maradjanak ott, ahol vannak! Úton a segítség! –, de tudtam, hogy nem látott meg. Most értem el a dinoszaurusz gerincét, a tető legmagasabb pontját, ami a főépületet uralta. Megtorpantam, és lábamat átvetve egy pillanatra megpihentem rajta. Leont nem láttam. Arra gondoltam, hogy biztosan a harangtorony túlsó végén rejtőzködik, ahol a legjobban el lehet bújni, és ahol, ha behúzza a nyakát, lentről senki sem látja.

Négykézláb, mint egy majom, végigkúsztam a gerincen. Amikor elhaladtam a harangtorony árnyékában, visszanéztem, de nem láttam az apámat, sem a tűzlétrán, sem a kezelőhídon. És Leonnak sem volt nyoma. Végre elértem a harangtornyot, átugrottam a harangtorony és a kápolna tetejének ismerős kútja fölött, majd a megnyugtató árnyékból szemügyre vettem tetőbirodalmamat. Megkockáztattam egy halk kiáltást.

– Leon!

Nem jött válasz. Fakó hangom végigkígyózott a párás éjszakán.

– Leon!

Ekkor pillantottam meg: előttem úgy hétméternyire a mellvédhez lapult, a feje, akár egy vízköpőé, kinyúlt a lenti jelenet fölé.

– Leon.

Meghallotta a hangomat, de nem mozdult. Nyakamat behúzva mászni kezdtem felé. Még most is sikerülne, gondoltam: megmutatnám az ablakot, elvezetném oda, ahol elrejtőzhet, aztán anélkül, hogy bárki meglátná vagy gyanakodna rá, kivezetném, amikor tiszta a levegő. Szerettem volna ezt elmondani neki, de nem tudtam, hogy meghallgatna-e.

Még közelebb másztam; lentről a hangszóró fülsiketítő ásítása hallatszott. Aztán hirtelen vörös-kék fények boronálták végig a tetőt, egy pillanatra kiemelték Leon árnyékát a tető fölött, majd Leon ismét lekushadt, és káromkodott egyet. Megérkeztek a tűzoltók.

– Leon.

Még mindig semmi. Leont mintha ráragasztották volna a mellvédre. A hangszóróból felharsanó hang magánhangzók bömbölő katyvasza volt, amely hatalmas kőként gurult át fölöttünk.

– Hé, ott! Ne mozogjanak! Maradjanak ott, ahol vannak!

Leszegtem a fejemet a mellvéd mögött; tudtam, hogy csak sötét kitüremkedésnek látnak. Magaslesemből láttam Pat Bishop szögletes alakját, a tűzoltókocsi lámpájának hosszú fényét, a körülötte tevékenykedő férfiak sötét, lepkeárnyékú alakját.

Leon arca kifejezéstelen volt a sötétben; mint gomba az árnyékban.

– Te kis szarzsák.

– Ugyan már, öregem – kérleltem. – Még van idő.

– Mire? Egy gyors dugásra?

– Kérlek, Leon. Nem arról van szó, amire gondolsz.

– Komolyan? – Fölnevetett.

– Kérlek, Leon! Ismerem a kivezető utat. De sietnünk kell. Az apám már errefelé tart...

Csend, néma, mint a sír.

Alattunk a hangok, amelyek elmosódtak, mint a máglya füstje. Fölöttünk a harangtorony a felénk néző erkéllyel. Előttünk a harangtornyot és a kápolna tetejét elválasztó kút, a bűzös, szifon alakú bemélyedés, amit csurgók és galambfészkek kereteztek, és ami az épületek közti keskeny vízmosás felé lejtett.

– Az apád? – visszhangozta Leon.

Ekkor hallottuk meg a zajt a hátunk mögött. Megfordultam, és egy férfit láttam a pallón, aki elállta az utunkat. Tizenöt méternyi tető terült el közöttünk; bár a palló széles volt, a férfi remegett és botladozott, mintha kötéltáncos volna, a kezét ökölbe szorította, az arca merev volt, annyira koncentrált, miközben felénk araszolt, hogy elvágja előlünk a menekülés útját.

– Maradjanak ott – parancsolta. – Magukért megyek.

John Snyde volt.

Nem láthatta az arcunkat. Mindketten árnyékban voltunk. Két kísértet fent, a tetőn; tudtam, hogy sikerülhet. A kápolnát a harangtoronytól elválasztó kút mély volt, de a torka keskeny, a legszélesebb ponton is csak másfél méter. Nem is emlékszem, hányszor ugrottam át, és még a sötétben is tudtam, hogy csekély a kockázat. Apám sosem merne oda is követni minket. Szépen felkapaszkodhatnánk a tető meredek lejtőjén, végigegyensúlyozhatnánk a harangtorony peremén, és leugorhatnánk az erkélyre, ahogy az előbb is tettem. Tudtam, hogy száz hely is van, ahol elrejtőzhetnénk.

Másra nem gondoltam. Lélekben ismét Butch és Sundance voltunk, akiket kimerevít a pillanat; örök hősök. Már csak ugranunk kellett.

Szeretem azt hinni, hogy tétováztam. Hogy cselekedetemet bizonyos fokig a gondolat határozta meg, és nem egy menekülő állat vak ösztöne. De utána minden egyfajta légüres térbe került. Talán ez volt az a pillanat, amikor megszűntek az álmaim, talán abban a pillanatban éltem át az összes álomidőt, amire az életben valószínűleg szükség van; életem hátralevő részére vége az álmoknak.

Akkor azonban úgy éreztem, mintha felébrednék. Sok év álmodás után végre teljesen felébrednék. Úgy suhantak át az agyamon a gondolatok, mint meteorok a nyári égen.

Leon nevet, szája a hajamhoz ér.

Leon és én a fűnyíró gépen.

Leon és Francesca, akit sosem szeretett.

A St. Oswald, és hogy milyen közel, milyen nagyon közel kerültem ahhoz, hogy megnyerjem a játszmát.

Megállt az idő. Úgy függtem az űrben, mint egy csillagkereszt: az egyik oldalon Leon, a másikon az apám. Mint mondtam: szeretem azt hinni, hogy tétováztam.

Aztán Leonra néztem.

Leon visszanézett.

És leugrottunk.

VEZÉR

1

St. Oswald Fiúgimnázium

Emlékezz, emlékezz november 5-ére,

Puskaporra, árulásra, összeesküvésre.

És itt volt végre a maga gyilkos dicsőségében. Az anarchia úgy terjedt el a St. Oswaldban, mint a pestis: fiúk hiányoztak, órák szakadtak félbe, több kollégám is hiányzott. Devine-t a további nyomozás időtartamára felfüggesztették (ami azt jelenti, hogy visszakerültem a régi irodámba, bár győzelem még sosem hozott számomra ily kevés örömöt). Grachvogelt és Lightot is felfüggesztették. A többieket kihallgatják, köztük Robbie Roachot is, aki széltében-hosszában mindenkit megvádolt abban a reményben, hogy a gyanút sikerül másra terelnie.

Bob Strange világosan tudtomra adta, hogy csak addig maradok, amíg ebben a vészhelyzetben szükség van rám. Allen-Jones szerint, akinek az anyja bent van a szülői választmányban, a legutóbbi ülésen hosszan vitatták a jövőmet; dr. Pooley, akinek a fiát „megtámadtam”, azonnali felfüggesztésemet követelte. A nemrégiben történtek – és elsősorban Bishop távollétének – fényében senki sem állt ki mellettem, és Bob arra is utalt, hogy csak a kivételes körülményeink odázzák el ezt a tökéletesen törvényes és követendő eljárást.

Titoktartásra köteleztem Allen-Jonest, ami azt jelenti, hogy a középső tagozatosok már biztosan mindenről tudnak.

És pár hete még az iskolai ellenőrzés miatt aggódtunk! Ma már válsággal küszködünk. A rendőrség még most is itt van, és semmi jelét nem mutatja, hogy valaha is távozni akarna. Elszigetelten tanítunk. Senki sem veszi fel a telefont. A szemetesedényeket nem ürítik, a padlót nem seperik fel. Az új kapus, Shuttleworth nem hajlandó dolgozni, csak ha a korábbival egyenértékű lakást kap. Bishop, aki ebben az ügyben eljárhatott volna, már nincs abban a helyzetben, hogy intézkedhessen.

A fiúk is érzik a küszöbönálló összeomlást. Sutcliff ma teletömte a zsebét petárdákkal, úgy jött be névsorolvasásra, és akkora káoszt okozott, amilyet elképzelni sem lehet. A külvilág nem bízik abban, hogy képesek leszünk ezt a válságot átvészelni. Egy iskola mindig csak annyira jó, amennyire a legutóbbi eredményei, és hacsak nem változtatunk ezen a katasztrofális negyedéven, nem sok reményt fűzök a kitűnő eredményekhez vagy a jó érettségikhez.

Az ötödikes latinosok a tavaly befejezett tanmenetnek köszönhetően valószínűleg elboldogulnak, de a németeseket komoly csapás érte az idén, és a franciások, akiknél két tanár is hiányzik – Tapi, aki nem hajlandó addig tanítani, míg az ügyét nem rendezik, és Pearman, aki még mindig családi problémákra hivatkozva van szabadságon –, aligha hozzák be a lemaradásukat. A többi szak is hasonló gondokkal küzd: egyes tárgyaknál teljes tananyagokat nem adtak még le, és senki sem veszi kézbe az irányítást. Az igazgató többnyire bezárkózik az irodájába. Bob Strange átvette Bishop feladatkörét, de csekély sikerrel.

Marlene szerencsére még megvan, és viszi az ügyeket. Kevésbé elragadó, ezzel szemben sokkal hivatalosabb a külseje: szögletes arcából kifésüli a haját, és szigorú kontyba köti. Mostanában nincs ideje pletykálkodni: a nap javát azzal tölti, hogy fogadja a szülői panaszokat és a sajtó kérdéseit, amelyek a rendőrségi nyomozás státusára vonatkoznak.

Marlene szokás szerint jól kezeli a dolgot; természetesen szívósabb másoknál. Semmi sem rendíti meg. Amikor meghalt a fia, és ez olyan törést okozott a családjában, ami sosem jött helyre, állást és hivatást adtunk Marlene-nek, ő pedig azóta rendületlen hűséggel szolgálja a St. Oswaldot.

Ez részben Bishopnak köszönhető. Megmagyarázza Marlene Bishop iránti odaadását és azt is, hogy éppen itt helyezkedett el. Nem lehetett könnyű, de Marlene sosem adta jelét ennek. Tizenöt év alatt egyszer sem hiányzott. Pat kedvéért, aki átsegítette ezen a szörnyűségen.

Marlene mesélte, hogy Bishop most kórházban van; éjjel valami rohama volt, amit valószínűleg a stressz okozott. Még sikerült kocsival bemennie a sürgősségire, de a várószobában összeesett, és a szívosztályra vitték át megfigyelésre.

– Mindenesetre jó kezekben van – nyugtatott meg Marlene. – Bárcsak látta volna az éjjel... – Kis szünetet tartott, és szigorúan a távolba meredt, én pedig aggodalmasan konstatáltam, hogy a könnyeivel küszködik. – Ott kellett volna maradnom, de nem engedte.

– Hát, igen. Hm. – Zavartan elfordultam. Természetesen évek óta nyílt titok, hogy Patet a hivatalosnál mélyebb kapcsolat fűzi a titkárnőjéhez. A többséget ez nem nagyon izgatja. Marlene azonban mindig gondosan őrizte a látszatot, valószínűleg azért, mert úgy hiszi, a botrány rosszat tenne Patnek. Az, hogy ha burkoltan is, de utalt rá, mindennél jobban bizonyította, milyen messzire jutottunk.

A St. Oswaldhoz hasonló iskolákban semmi sem elhanyagolható, és hirtelen nagy bánatot éreztem azok miatt, akik itt maradtak: a régi gárda miatt, amely hősiesen kapaszkodik az állásába, miközben a jövő feltartóztathatatlanul masírozik el fölötte.

– Ha Pat elmegy, én sem maradok – jelentette ki végül Marlene, és a középső ujján körbe-körbe forgatta a smaragd gyűrűjét. – Elhelyezkedem egy ügyvédi irodában vagy valami hasonló helyen. Ha nem találok megfelelő állást, nyugdíjba vonulok, hisz jövőre már hatvanéves leszek... – Számomra ez is újság volt. Amióta ismertem, Marlene negyvenegy éves volt.

– Én is mérlegelem a nyugdíj lehetőségét – vallottam be. – Az év végére elérem a százat, hacsak az öreg Strange keresztül nem húzza a számításaimat...

– Micsoda? Quasimodo elhagyja a harangtornyot?

– Átvillant az agyamon. – Az elmúlt néhány hét során ennél azért több történt. – Ma van a születésnapom – mondtam. – Ha hiszi, ha nem, ma hatvanöt éves vagyok. – Kicsit szomorkásan elmosolyodott. Drága Marlene! – Hová lett az a sok év?

Pat helyett Bob Strange vette át a ma reggeli iskolagyűlést. Nem tanácsoltam volna, de mivel a felső vezetés több tagja is hiányzott vagy nem volt elérhető. Bob úgy döntött, ő lesz az, aki hajónkat nyugodtabb vizekre kormányozza. A döntés pillanatában ezt hibának tartottam, de van, akinek hiába beszélünk.

Természetesen mind tudjuk, nem Bob tehet róla, hogy Patet felmentették. Ezért senki sem hibáztatja, de a fiúk utálják azt a keresetlen könnyedséget, amellyel Bishop helyére állt. Bishop irodája, ami mindig nyitva állt mindenki előtt, akinek szüksége volt rá, most zárva van. A Devine ajtaján levő távnyitóhoz hasonlót szereltek rá. Ebből az adminisztrációs központból vértelenül és eredményesen osztják a bezárásokat meg az egyéb büntetéseket, de az emberség és szívélyesség, ami Pat Bishopot olyan elfogadhatóvá tette, láthatóan hiányzik Strange-ből.

Ezt a fiúk is érzik, és neheztelnek érte, következésképpen még leleményesebben igyekeznek leleplezni Bob gyarlóságait a nyilvánosság előtt. Pattól eltérően Bob nem a tettek embere. A gyűlés alatt a nagyterem dobogója alá dobott petárdák is jól mutatták ezt; a középsősök ezért aztán némán ülték végig a teremben a fél délelőttöt, miközben Bob arra várt, hogy valaki vallomást tegyen.

Pat Bishopnál a vétkes öt perc múlva beismerte volna a bűnét; igaz, a fiúk többsége igyekszik Pat Bishop kedvében járni. Bob Strange a hideg modorával és az átlátszó náci taktikájával könnyű célpont.

– Mikor jön vissza Mr. Bishop, uram?

– Azt mondtam: „egyetlen hang nélkül”, Sutcliff, különben megy az igazgató úr irodája elé, és ott vár.

– Miért, uram? Az igazgató úr tudja?

Bob Strange, aki több mint egy évtizede nem tanított középsősöket, nem tudja, mit tegyen frontális támadás esetén. Fogalma sincs, hogy határozott stílusa mennyire elárulja bizonytalanságát, vagy hogy a kiabálás csak ront a helyzeten. Akármilyen kiváló vezető, a lelki gondozás terén elképesztően tapasztalatlan.

– Büntetésben van, Sutcliff.

– Igen, uram.

Én biztosan nem bíztam volna Sutcliff vigyorában, de Strange nem ismerte, és még mélyebbre ásta magát.

– Mi több, ha az a fiú, aki a petárdákat eldobta, nem áll fel azonnal, az egész középső tagozat egy hónapig be lesz zárva.

Egy hónapig? Micsoda lehetetlen fenyegetés! Úgy telepedett az összegyűlt fiúkra, mint egy délibáb, és halk, vontatott hang hullámzott végig a társaságon.

– Tízig számolok – jelentette ki Strange. – Egy. Kettő.

Újabb hullám, miközben Strange a matematikai képességeit csillogtatta.

Sutcliff és Allen-Jones egymásra nézett.

– Három. Négy.

A fiúk felálltak.

Egy pillanatnyi csend.

Az egész osztályom követte a példájukat.

Strange egy pillanatig a szemét meresztette. Csodálatos volt: a 3S szoros kis falanxként állt vigyázban: Sutcliff, Tayler, Allen-Jones, Adamczyk, McNair, Brasenose, Pink, Jackson, Almond, Niu, Anderton-Pullitt. Mind az én fiaim (kivéve persze Knightot).

Aztán a 3M (Monument osztálya) ugyanezt tette.

További harminc fiú állt kihúzott derékkal, szemét előre szegezve, katonásan. Egyetlen szót sem szóltak. Aztán felállt a 3P (Pearman osztálya). A 3KT (Kitty Teague osztálya). Végül a 3R (Roach osztálya).

Most már a középsősök mindegyike állt. Senki sem szólt. Senki sem mozdult. Minden tekintet a dobogón álló kis emberre szegeződött.

Strange egy percig még farkasszemet nézett velük, aztán sarkon fordult, és kiment.

Ezek után nem sok értelme volt bármit is tanítani. A fiúknak beszélgetésre volt szükségük, hát hagytam, hadd beszéljenek. Időnként kiugrottam egy pillanatra, hogy lecsillapítsam Grachvogel osztályát a szomszédban, ahol egy Mrs. Cant nevű helyettesítő tanár bajlódott a rendteremtés hálátlan feladatával. A beszélgetés természetesen Bishopról szólt. Itt nem oszlottak meg a vélemények: semmi kétségük sem volt Pat ártatlansága felől. Mind egyetértettek abban, hogy a vád nevetséges, hogy már bíróságig sem juthat el, és az egész egy szörnyű félreértés. A hallottak felvidítottak: bárcsak a kollégáim némelyike volna ilyen biztos Patben, mint ezek a fiúk, gondoltam.

Ebédidőben a szobámban maradtam egy szendvics és néhány javításra váró dolgozat társaságában; elkerültem a zsúfolt tanárit, a tea és a Times szokott vigaszát. Tény, hogy a héten az újságok tele voltak a St. Oswald botrányával, és a kapun belépőknek mostanában el kell viselniük a sajtó és a fotósok kereszttüzét.

A többség persze nem ereszkedik le oda, hogy szóba álljon velük, de azt hiszem, Eric Scoones szerdán beszélt a Mirror újságírójával; az iskoláról közölt rövid cikknek olyan scoonesos csengése volt: a nemtörődöm vezetést ecsetelte, és a felsőbb rétegek nepotizmusára tett burkolt célzásokat. Ennek ellenére képtelen vagyok elhinni, hogy régi barátom a címeres Tégla, akinek komédiából, pletykából és rágalmazásból mixelt elegye az elmúlt hetekben úgy lekötötte az Examiner olvasóit. Szavai mégis halvány déjà vut ébresztettek bennem: mintha a szerző olyasvalaki volna, akit ismerek, akinek felforgató humorát értem és... osztom.

Gondolataim ismét az ifjú Keane körül forogtak. Kiváló megfigyelő, és úgy vélem, tehetséges író. Lehet, hogy ő a Tégla. Nem örülnék neki. A fenébe is, őszintén megkedveltem, és úgy érzem, a tanáriban a minap tett megjegyzései intelligenciára és bátorságra vallanak. Nem Keane az, szögeztem le magamban. De ha nem ő, akkor kicsoda?

Ez a gondolat kínzott egész délután. Pocsékul tanítottam, hagytam, hogy egy csomó koncentrálni képtelen negyedikes kihozzon a sodromból, egy hatodikost bezárásra ítéltem, pedig később magamnak is beismertem: egyetlen vétke az volt, hogy felhívta a figyelmemet, egy prózafordításban helytelenül használtam a konjunktívuszt. A nyolcadik órára döntésre jutottam. Egyszerűen, nyíltan és becsületesen felteszem Keane-nek a kérdést. Szeretem azt hinni, hogy jól ítélem meg mások jellemét: ha tehát ő a Tégla, akkor biztosan meg kell tudnom.

Amikor azonban rátaláltam, a tanáriban volt, és Miss Dare-rel beszélgetett. Miss Dare rám mosolygott, amikor beléptem, Keane pedig elvigyorodott.

– Úgy halljuk, születésnapja van, Mr. Straitley – mondta Keane. – Tortát hoztunk.

Egy csészealjon csokoládés muffin hevert; mindkettő az iskolai büféből származott. Valaki sárga gyertyát tett a tetejére, kívül meg vidám girlanddal díszítette fel. A csészealjra tett cetlin ez állt: „Boldog 65. születésnapot, Mr. Straitley!”

Tudtam, hogy a Téglát egyelőre nem hozhatom szóba.

Miss Dare meggyújtotta a gyertyát. Aki a késői óra ellenére a tanáriban maradt – Monument, McDonaugh és néhány új hús –, megtapsolt. Zaklatottságomra jellemző, hogy ettől majdnem sírva fakadtam.

– A fenébe – morogtam. – Titokban akartam tartani.

– De miért? – kérdezte Miss Dare. – Figyeljen ide. Chrisszel elmegyünk ma este inni valamit. Tartson velünk! Megnézzük a parkban az örömtüzet, karamellás almát eszünk, csillagszórót gyújtunk... – Nevetett, és átfutott az agyamon, milyen csinos a fekete hajával meg a rózsás hollandi babaarcával. A Téglát illető korábbi gyanúm ellenére, ami e pillanatban szóba sem jöhető lehetőségnek tűnt, örültem, hogy jól kijönnek Keane-nel. Nagyon is jól tudom, mennyire vonzza az embert a St. Oswald, hogy az ember mindig azt hiszi, még rengeteg ideje van, hogy megismerkedjék egy lánnyal, megállapodjon, ha a lány is akarja, esetleg gyerekei legyenek, aztán hirtelen ráébred, hogy mindez már túllépett rajta, nem egy évvel, de egy évtizeddel vagy kettővel, s már nem ifjú titán, hanem Tweedzakós, akit a hűségesküje menthetetlenül a St. Oswaldhoz, ehhez a rozsdás, vén csatahajóhoz köt, amely valahogy magához láncolta a szívét.

– Kösz a meghívást – mondtam. – De azt hiszem, inkább otthon maradok. Azt megtehetem.

– Akkor legalább kívánjon valamit – gyújtotta meg Miss Dare a gyertyát.

2

Drága, öreg Straitley! Az elmúlt hetekben majdnem megszerettem gyógyíthatatlan optimizmusáért és ostoba húzásaiért. Furcsa, mennyire ragadós ez az optimizmus: úgy érzem, talán el lehet felejteni a múltat (ahogy Bishop is elfelejtette), félre lehet tenni a keserűséget, és a kötelesség – már persze az iskola iránt! – legalább olyan erősen motivál, mint a szerelem, a gyűlölet és a bosszú.

Ma este, tanítás után elküldtem az utolsó e-mailjeimet. A Roachét Grachvogelnek, amivel mindkettőjüket bemártottam. A Bishopét Devine-nak. A Lightét Devine-nak a növekvő pánik hangján. A Knightét mindenkinek: fenyegetődzve, sírva. Végül a coup de grâce; Bishop mobiljára és számítógépére (a rendőrség már biztosan figyeli): Colin Knighttól egy könyörgő, könnyes sms-t, amit a saját mobiljáról küldött, amely majd idővel megerősíti a legszörnyűbb sejtéseket.

Mindent összevetve jó munka volt, és nem kellett mást tennem. A tanári kar öt tagját tettem tönkre egyetlen elegáns csapással. Bishop természetesen bármikor megtörhet. Kap egy agyvérzést vagy egy derekas szívinfarktust, amit a stressz és az a bizonyosság vált ki, hogy bármi legyen is a nyomozás eredménye, a karrierje a St. Oswaldban véget ért.

A kérdés csak az, hogy eleget tettem-e? Azt mondják, a sok rágalom hagy egy kis foltot; ezen a pályán ez ezerszeresen igaz. A rendőrség bizonyos szempontból már felesleges. Egy karrier tönkretételéhez elég egy halvány célzás a szexuális vétekre. A többit nyugodtan a közvéleményre hagyhatom, amelyet gyanakvással, irigységgel és az Examinerrel táplálnak. Máris elindítottam a lavinát, és cseppet sem volnék meglepődve, ha a következő néhány hét során valaki más venné át a stafétabotot. Például a sunnybankiek, az Abbey Road-i lakótelep keményfejű népe. Lesznek majd gyújtogatások, esetleg magányos kollégák elleni támadások, a városközpont kocsmáiban és klubjaiban botrányos bizonyossággal terjesztett szóbeszédek. Az a legszebb az egészben, hogy ha úgy vesszük, nekem már a kisujjamat sem kell mozdítanom. Még egy kis lökés, és a dominók maguktól eldőlnek.

Amíg csak tudok, persze maradok. Már öröm az is, hogy az egészet csak végignézem, bár minden eshetőségre felkészülök. A pusztító folyamat azonban visszafordíthatatlan. A tanszak romokban hever, egyre többen sározódnak be, a másodigazgató menthetetlenül elveszett. Egyre több diák iratkozik ki – a héten tizenketten hagyták itt az iskolát –, de a vékonyan csörgedező patak nemsokára áradássá duzzad. A tanítást elhanyagolják, a higiénia meg a biztonság felháborító, és küszöbön áll az ellenőrzés, ami bizonyosan az iskola bezárásához vezet.

Úgy hallom, hogy az iskolai választmány az elmúlt héten minden este válságtanácskozásokat tartott. Az igazgató, aki nem ért a tárgyaláshoz, félti az állását, dr. Tidy az események pénzügyi kihatásai miatt aggódik. Bob Strange titkon mindent a maga javára fordít, amit az igazgató mond, miközben fenntartja a lojalitás és a korrektség látszatát.

Néhány fegyelmezési faux pas-t leszámítva eddig egész szépen átvette Bishop pozícióját. A következő lépés esetleg az igazgatói állás megszerzése. Miért is ne? Okos ember (elég okos, hogy ne tűnjön túl okosnak az iskolai választmány előtt), kompetens, ügyesen beszél, és elég sótlan, hogy átjusson a St. Oswald munkatársaira alkalmazott szigorú személyiségi teszteken.

Mindent összevetve szép kis antiszociális machináció, én mondom (mert más nem mondhatja); mindenesetre elégedett vagyok azzal, ahogy az események alakultak. Mindössze egy apróbb befejezetlen ügyem maradt, amit ma este hozok tető alá a közösségi örömtűznél. Utána már megengedhetem magamnak az ünneplést: így is teszek majd! Van egy üveg pezsgőm Straitley nevével; ma este ezt nyitom ki.

E percben azonban tétlenségre vagyok kárhoztatva. Az efféle folyamatokban ez a legrosszabb: a várakozás feszültséggel teli, hosszú pillanatai. A máglyát este fél nyolckor gyújtják meg, nyolckor a tűz már messzire világít, több ezren gyűlnek össze a parkban, a hangszórókból zene bömböl, a kis vidámpark felől sikítozás hallatszik, aztán fél kilenckor megkezdődik a tűzijáték, és minden csupa füst és hullócsillag lesz.

Egy csendes gyilkossághoz éppen megfelelő helyszín, nem gondolják? Sötétség, tömeg, zűrzavar. Olyan könnyű erre alkalmazni Poe törvényét – a tárgy, amit az emberek szeme előtt rejtenek el, a legtovább marad láthatatlan –, majd egyszerűen továbbsétálni, és hagyni, hogy a holttestet egy szegény, elképedt bolond találja meg, vagy még az is lehet, hogy én fedezem fel egy rémült kiáltás kíséretében, és bízom benne, hogy az összecsődülő tömeg eltakar.

Még egy gyilkosság. Ennyivel tartozom magamnak. Vagy talán kettő...

Még megvan Leon fényképe, amit az Examinerből vágtam ki, de most már megbarnult, mint egy falevél; az évek során pettyes lett. Iskolai fénykép, ami azon a nyáron készült; rossz minőségű pontok szemcsés, zavaros tömegévé nagyították a címlap számára, de akkor is az ő arca, hetyke mosolya, hosszúra hagyott haja és levágott nyakkendője. A kép mellett a szalagcím:

HELYBELI ISKOLÁS FIÚ HALÁLOS ZUHANÁSA

KIKÉRDEZIK A KAPUST

Legalábbis ez volt a hivatalos verzió. Leugrottunk, ő lezuhant. Amint a lábam a kémény másik oldalán földet ért, hallottam, ahogy zuhan: törött kőlapok zörgése az ereszcsatornában és gumitalp sikkanása.

Egy percbe telt, míg átláttam, mi történt. Megcsúszott a lába; egy pillanatnyi tétovázás vagy egy lentről felhangzó kiáltás törte meg ugrása ívét. Láttam, ahelyett hogy mellettem ért volna földet, a térde a víznyelő széléhez ütődött, majd a lába mind lejjebb csúszott a síkos kürtőn, visszapattant, és most csapdába esett a meredély szájánál; egyik kezének ujjhegyeivel az ereszcsatorna szélébe kapaszkodott, lábát akrobatikusan a kémény túlsó vége felé nyújtotta, hogy megtámassza, a másik keze ernyedten lógott a semmi felett.

– Leon!

Hasra vetettem magam, de nem értem el; a kémény másik oldalán voltam. Nem mertem visszaugrani, mert attól féltem, hogy ugrásom nyomán elszabadul egy fedőlap. Tudtam, milyen törékeny az ereszcsatorna, milyen csipkés és cakkos a széle.

– Kapaszkodj! – kiáltottam, Leon pedig felnézett rám, arcát elhomályosította a félelem.

– Maradj ott, fiam. Megfoglak.

Felemeltem a fejemet. John Snyde alig tízméternyire, a mellvéden állt. Arcát mintha egy tömbből faragták volna, a szeme helyén üreg, és egész testében remegett. Merev mozdulatokkal, mint egy felhúzós játék, előrébb araszolt, a félelem bűzként áradt a testéből. Ha mégoly lassan is, de haladt, centiről centire közelebb kúszott – a szemét is összehúzta a rettegéstől –, de hamarosan észrevesz, gondoltam, és el akartam menekülni, menekülnöm kellett volna, de Leon még mindig lent volt, még mindig kelepcében volt...

Halk reccsenést hallottam magam alatt. Az ereszcsatorna kezdett elengedni: letört egy darab, és az épületek közti mélységbe zuhant. Gumi sikkant, ahogy Leon tornacipőjének a talpa pár centivel lejjebb csúszott az iszamós falon.

Ahogy apám közeledett, úgy igyekeztem behátrálni a harangtorony árnyékába. Lent, a tűzoltókocsikon lüktetett a fény; nemsokára emberek lepik el a tetőt, gondoltam.

– Kapaszkodj, Leon – suttogtam.

Aztán a tarkómon megéreztem azt a sajátságos érzést, hogy figyel valaki. Hátranéztem és megláttam...

Roy Straitley a kopott tweedzakójában az ablakában állt, nem egészen négy méterrel fölöttem. Arcát tarkára festették a fények, tekintetében meglepetés tükröződött, szája tragikomikus maszkká torzult.

– Pinchbeck? – kérdezte.

Abban a másodpercben zaj hallatszott alattunk: tompa, kattanó hang, mint amikor a porszívó csövébe beszorul egy pénzérme...

Aztán – reccs.

Csend.

Az ereszcsatorna megadta magát.

3

Futottam, egy pillanatra sem álltam meg, Leon zuhanásának a hangja úgy csaholt a nyomomban, mint egy fekete kutya. Meghitt ismeretségemet a tetővel itt végre kamatoztathattam: úgy szökkentem tovább, mint egy majom, a mellvédről a tűzlétrára pattantam, a nyitott vészkijáraton visszajutottam a középső folyosóra, és onnan a szabadba.

Persze ösztönösen menekültem, minden függőben maradt, kivéve a túlélési ösztönt. Odakint, a kápolna udvarán parkoló tűzoltókocsikon még mindig misztikus kék-vörös fényben lüktettek a fények.

Senki sem látott meg, amikor elhagytam az épületet. Kimásztam a csávából. Körülöttem mindenütt rendőrök és tűzoltók voltak, akik lezárták a felhajtón összegyűlt bámészkodók elől a helyszínt. Minden rendben, gondoltam. Nem látott meg senki. Kivéve Straitleyt.

Most már óvatosabban igyekeztem a kapuslak felé; elkerültem a vörös-kék fények koronázta tűzoltókocsit és a hosszú felhajtón reményteli szirénázással közeledő mentőkocsit. Az ösztön hajtott. Hazafelé rohantam. Ott biztonságban leszek. Takaróba csavarva lefekszem az ágyam alá, ahogy régen szombat esténként szoktam a bezárt ajtó mögött, számba veszem a hüvelykujjamat, és várom, hogy apám hazajöjjön. Sötét lesz az ágy alatt, biztonság.

A kapuslak ajtaja tárva-nyitva volt. Fény áradt ki a konyhaablakon, a nappali ablakán elhúzták a függönyt, de ott is fényt láttam, és alakok álltak a fényben. Ott volt Mr. Bishop a hangszórójával. Két rendőr állt a rendőrkocsi mellett, amely elzárta a felhajtót.

És most már valaki mást is észrevettem, egy asszonyt, aki szőrmegalléros kabátot viselt, és akinek az arca futólag nagyon ismerősnek tetszett...

Megfordult, és szemtől szemben álltunk. Az ajka meglepett, rúzsos O betűt formázott.

– Jaj, édesem! Drágaságom!

Az asszony tűsarkú cipőben szaladt felém.

Bishop a hangszóróval a kezében megfordult, de kiáltás harsant az épület túlsó végén álló tűzoltóktól:

– Mr. Bishop! Uram! Ide!

A röpködő hajú, könnyes szemű asszony a karjába kapott. Úgy éreztem, összetöpörödöm, a szőrme csiklandozta a számat, aztán hirtelen eleredtek a könnyeim, ahogy az emlék és a bánat hatalmas hullámával minden visszatért. Leon, Straitley, az apám, mindent elfelejtettem, messze magam mögött hagytam, ahogy az az asszony felkapott, és bevitt a házba, a biztonságba.

– Nem így kellett volna történnie, drágám – remegett a hangja. – Meglepetésnek szántuk.

Egy másodperc alatt átláttam: a ki sem nyitott repülőjegy. A telefonon elsuttogott szavak. Mennyi? Szünet. Rendben. Így lesz a legjobb.

Mennyi, de miért? Hogy apám lemondjon rólam? És hány kaparós sorsjegyet, hány hatos sörös kartont és házhoz szállított pizzát ígértek neki, amíg lemondott rólam?

Újra sírva fakadtam, de ezúttal a közös árulásuk feletti dühömben. Anyám valami drága és ismeretlen illatban ölelt magához.

– Édesem! Mi történt?

– Jaj, mama – zokogtam, és arcomat a szőrmébe temettem.

Éreztem, ahogy ajkát a hajamra szorítja, éreztem a cigarettaszagot és anyám száraz, pézsmás illatát, miközben a mellkasomban valami kicsi és okos illető a szívemre csúsztatta a kezét, és megszorította.

4

Annak ellenére, hogy Mrs. Mitchell váltig állította: Leon sosem ment volna fel egyedül a tetőre, a fia legjobb barátját – akit az asszony Julian Pinchbecknek nevezett – sosem kerítették elő. Végigkutatták az iskolai névjegyzékeket, a környéken minden házba becsengettek, kérdezősködtek, de mindez nem vezetett eredményre. Még ezt sem tették volna, ha Mr. Straitley erősködik, hogy valóban látta Pinchbecket a kápolna tetején, bár a fiú sajnos elmenekült.

A rendőrök mélységesen együtt éreztek az anyával, aki tébolyult volt a bánattól, de titkon azt gondolták, hogy szegény Mrs. Mitchellnek kissé elment az esze, amikor nem létező fiúkról beszél, és nem hajlandó beletörődni abba, hogy a fia halála tragikus baleset volt.

Mindez megváltozott volna, ha még egyszer lát, de erre nem került sor. Három héttel később anyámmal és Xavier-val a párizsi otthonukba költöztem, és a következő hét évben ott éltem.

Addigra már visszafordíthatatlan volt az átalakulásom. A rút kiskacsa kezdett megváltozni, és anyám segítségével ez a változás felgyorsult. Nem ellenkeztem. Leon halálával Pinchbeck nem remélhette és nem is kívánta, hogy életben maradjon. Gyorsan megszabadultam a St. Oswald-egyenruhámtól, és anyámtól reméltem a többit.

Még egy esély, ahogy anyám fogalmazott; most tehát kibontottam az összes levelet, a szép csomagolásban az ágyam alatt várakozó csomagokat, és használtam, amit bennük találtam.

Soha többé nem láttam viszont az apámat. A viselkedését kutató vizsgálat csak formális volt, de a modorát furcsállották, és ezzel felkeltette a rendőrség gyanúját. Nemigen volt kézzelfogható ok arra, hogy bűntettre gyanakodjanak, de a kihallgatás alatt apám agresszíven viselkedett, a szondázás során kiderült, hogy sokat ivott, a kérdéses estéről adott beszámolója bizonytalan és ellentmondásos volt, mintha már alig bírná felidézni, mi történik körülötte. Roy Straitley, aki megerősítette, hogy apám ott volt a tragédia helyszínén, azt mondta, hogy apám azt kiáltotta az egyik fiúnak: „megfoglak!” A rendőrség később ezt alaposan felfújta, és bár Straitley folyvást azt hajtogatta, hogy John Snyde a leesett fiúnak akart segíteni, el kellett ismernie, hogy a kapus háttal állt neki a tragédia pillanatában, így nem tudhatta biztosan, hogy Snyde segíteni próbált-e vagy sem. Snyde előélete nem volt szeplőtelen: éppen azon a nyáron részesült hivatalos feddésben, amiért megtámadott egy diákot a St. Oswald területén, otromba viselkedése, heves természete pedig iskolaszerte ismert volt. Ezt dr. Tidy is megerősítette, és Jimmy kiszínezte a saját cirkalmaival.

Pat Bishop, aki a segítségére lehetett volna, furcsamód vonakodott kiállni apám mellett. Ez részben az új igazgató hibája volt, aki egyértelműen Pat tudomására hozta, hogy elsősorban a St. Oswald iránt köteles lojalitást tanúsítani, és minél előbb lezárják a Snyde-ügyet, annál hamarabb tudják elhatárolni magukat az egész sajnálatos eseménytől. Bishop egyébként is kezdte magát kínosan érezni. Ez az ügy fenyegette új kinevezését és a Marlene Mitchellhez fűződő, egyre bensőségesebb kapcsolatát. Végtére is ő, Bishop barátkozott össze Snyde-dal. Másodigazgatóként ő bátorította, hitt benne, megvédte, noha tudta, hogy John verte anyámat és engem is, és legalább egyszer igazoltan bántalmazta a St. Oswald egyik diákját; mindez hihetőbbé tette, hogy a kiborulásig ingerelt férfi elvesztette a fejét, és a tetőn a halálba kergette Leon Mitchellt.

Ezt az állítást soha nem tudták bizonyítékkal alátámasztani. Roy Straitley semmiképp sem volt hajlandó erre; hisz Snyde félt a magasban, nem? De az újságok belekapaszkodtak. Névtelen levelek, telefonhívások áradata, a szokásos közfelháborodás vette kezdetét, ami az ilyen ügyek körül keletkezik. Nem mintha valaha is lett volna ügy. John Snyde-ot hivatalosan sosem helyezték vád alá. Ennek ellenére felakasztotta magát egy városi panzióban, három nappal azelőtt, hogy Párizsba utaztunk.

Még én is tudtam, ki felelős a történtekért. Nem Bishop, bár ő részben okolható volt. Nem is Straitley vagy az újságok, vagy akár az igazgató. A St. Oswald ölte meg apámat, ahogy Leont is. Bürokráciájával, elvakultságával, feltételezéseivel a St. Oswald volt a gyilkos. Gondolkodás nélkül végzett velük, megemésztette őket, mint egy planktonokat beszippantó bálna.

Tizenöt év telt el, és senki sem emlékszik rájuk. Puszta nevek lettek a St. Oswald túlélte válságok listáján.

De ezt nem éli túl. Ezzel az utolsóval megfizet mindenért.

5

November 5-e, péntek este fél hét

Tanítás után benéztem a kórházba, virágot és könyvet vittem Pat Bishopnak. Nem mintha sokat olvasna, bár talán nem ártana, és egyébként sem kellene mellre szívnia, amint meg is említettem neki.

De távolról sem így viselkedett: amikor megjelentem, éppen heves vitát folytatott ugyanazzal a rózsaszín hajú ápolónővel, aki nemrégiben az én problémámmal is foglalkozott.

– Jézusom, már megint egy! – kiáltott fel a nővér, amikor meglátott. – Mondja, a St. Oswald tanárai mind ilyen lehetetlen figurák, vagy csak nekem van ekkora szerencsém?

– Mondom, hogy jól vagyok. – Bishopon ez nem látszott. Kékes árnyalatú volt a bőre, és mintha összement volna a sok futástól. Pillantása a kezemben tartott virágra esett. – Az isten szerelmére, még nem haltam meg.

– Add oda Marlene-nek – javasoltam. – Ráfér, hogy felvidítsd.

– Lehet, hogy igazad van. – Rám mosolygott, és egy pillanatra láttam a régi Bishopot. – Kísérd haza, Roy, ugye, megteszed? Nem megy haza, pedig kimerült. Azt hiszi, valami bajom történik, ha egyszer kialussza magát.

Mint megtudtam, Marlene egy csésze teáért ment a kórházi büfébe. Ott értem utol, miután sikerült kipréselnem Bishopból az ígéretet, hogy távollétemben nem próbál meg kiszökni a kórházból.

Marlene meglepődött, amikor meglátott. Egyik kezében összegyűrt zsebkendőt láttam, szokatlanul sminkmentes arca rózsaszín volt és sírástól foltos.

– Mr. Straitley! Nem gondoltam...

– Marlene Mitchell – szólaltam meg szigorúan. – Azt hiszem, tizenöt év után ideje, hogy tegeződjünk.

Egy egész különlegesen halízű tea mellett beszélgettünk. Furcsa, hogy a kollégáink, akik nem igazán a barátaink, akik legközelebbi rokonainknál is közelebbi ismerőseink, akik benépesítik az életünket, alapvetően mennyire rejtettek maradnak előttünk. Ha rájuk gondolunk, nem embereknek látjuk őket, akiknek családjuk, magánéletük van, hanem olyanoknak, ahogy mindennap találkozunk velük: munkához öltözöttnek, hivatalos modorúnak (vagy nem), hatékonynak (vagy nem); valamennyien ugyanannak a lassú mozgású holdnak a kísérői vagyunk.

Egy farmert viselő kolléga különös mód illetlennek tűnik, egy könnyező kolléga már kifejezetten erkölcstelen. A St. Oswaldon kívüli magánélet töredékei szinte valószerűtlenek, akár az álom.

A valóság a kőszikla, a hagyomány, a St. Oswald állandósága. A munkatársak jönnek, mennek. Néha meghalnak. Néha még fiúk is meghalnak, de a St. Oswald fennmarad, és ahogy gyarapodtak az éveim, úgy találtam ebben egyre több vigaszt.

Úgy érzem, Marlene más. Talán azért, mert nő: úgy vettem észre, ezek a dolgok nem jelentenek olyan sokat a nőknek.

Talán azért, mert Marlene látja, mit tett a St. Oswald Pattel. Vagy talán a fia miatt, aki még mindig kísért.

– Nem kellene itt lenned – törölgette a szemét. – Az igazgató úr mindenkinek meghagyta...

– A fenébe az igazgatóval. Tanítás után vagyunk, azt tehetem, amihez kedvem van – feleltem életemben először úgy, mintha Robbie Roach lennék. Ezzel megnevettettem; ez is volt a célom. – Így már jobb – dicsértem meg, és kihűlt italom üledékét szemrevételeztem. – Mondd csak, Marlene, miért van mindig halíze a kórházi teának?

Elmosolyodott. Fiatalabbnak látszott, amikor mosolygott – de az is lehet, hogy a smink hiánya miatt tűnt annak –, fiatalabbnak és nem annyira wagnerinek.

– Milyen jó, hogy eljöttél, Roy. Senki más nem látogatta meg: sem az igazgató, sem Bob Strange. A barátai közül senki. Persze nagyon tapintatosan. Nagyon St. Oswald-ian. Biztos a szenátus is ilyen tapintatosan nyújtotta át Caesarnak a méregpoharat.

Gondolom, Szókratészra célzott, de nem igazítottam helyre.

– Megmarad – hazudtam. – Patet kemény fából faragták, és mindenki tisztában van vele, hogy képtelenség a vád. Meglátod, év végén a szülői választmány könyörögni fog, hogy jöjjön vissza.

– Remélem. – Ivott egy kortyot a kihűlt teából. – Nem hagyom, hogy eltemessék, ahogy Leont eltemették.

Tizenöt év óta először említette a fiát a jelenlétemben. Újabb fal omlott le, ám erre most számítottam: az elmúlt hetekben szokatlanul sokszor gondoltam arra a régi ügyre, és azt hiszem, ő is így volt vele.

Természetesen voltak párhuzamok: kórházak, egy botrány, egy eltűnt fiú. A fia nem halt meg rögtön, amikor lezuhant, bár többé nem tért magához. De ott volt a hosszú várakozás a fiú betegágya mellett, a remény rettenetes, sóvár gyötrelme, a bizakodók és a jóakarók – fiúk, család, barátnő, tanárok, pap – menete az elkerülhetetlen végig.

Sosem találtuk meg azt a másik fiút, és Marlene kitartó bizonykodását, hogy a fiú láthatott valamit, mindig egy hisztérikus anya kétségbeesett próbálkozásának tekintették, aki megpróbál magyarázatot találni a tragédiára. Csak Bishop próbált segíteni: ellenőrizte az iskolai iratokat, és a fényképeket vizsgálta, míg valaki – alighanem az igazgató – fel nem hívta a figyelmét, hogy az ügy összezavarásával árt az iskolának. Nem mintha ez végül is sokat számított volna, de Patet sosem tette boldoggá a végeredmény.

– Pinchbeck. Így hívták. – Mintha valaha is el tudtam volna felejteni. Még sosem voltam biztosabb benne, hogy hamis név. De minden név megragad az emlékezetemben, és az övére emlékeztem arról a napról, amikor a folyosón találkoztunk, és az irodám közelében láttam settenkedni valami nehezen hihető ürüggyel. Azt hiszem, Leon is ott volt akkor. És a fiú azt mondta, hogy Pinchbecknek hívják.

– Igen. Julian Pinchbeck. – Marlene elmosolyodott, de rosszkedvűen. – Senki sem hitt a létezésében. Csak Pat. És persze te, amikor láttad ott...

Vajon valóban láttam? Egy fiút sem felejtek el, harminchárom év alatt egy sem hullott ki az emlékezet rostáján. Az időbe merevedett fiatal arcok, akik közül mindnek szilárd meggyőződése, hogy az idő kizárólag vele tesz kivételt, hogy csak ő marad tizennégy éves...

– Láttam – mondtam Marlene-nek. – Vagy legalábbis azt hiszem, hogy láttam. – Füst és tükör, egy kísértetfiú, aki úgy oszlott el, mint a hajnali ködpára, amikor feljön a nap. – De olyan bizonyos voltam benne...

– Valamennyien azok voltunk – bólintott Marlene. – De az iskolai névjegyzékekben nem szerepelt Pinchbeck, sem a fotóarchívumban, de még a jelentkezők között sem. Egyébként addigra már vége volt. Senkit sem érdekelt. A fiam meghalt. Az iskolát vezetni kellett.

– Sajnálom.

– Nem a te hibád volt – mondta. – Különben is... – Fürgén pattant fel, amolyan iskolatitkárra jellemzően. – A sajnálkozás nem hozza vissza Leont, ugye? És most Patnek van szüksége a segítségemre.

– Szerencsés ember – mondtam, és komolyan is gondoltam. – Mit gondolsz, lenne valami kifogása az ellen, ha elhívnálak valahova? Persze csak egy italra... – siettem megnyugtatni. – Ma van a születésnapom, és úgy festesz, mint akinek jólesne valami erősebb is, mint a tea.

Szeretem azt hinni, hogy nem tompultam még el. Egy órában maradtunk – nem többen –, és meghagytuk Patnek, hogy feküdjön le, és olvassa a könyvét. Talán egy mérföldet gyalogoltunk a házamig; addigra besötétedett, és az éjszakának lőporszaga volt. Az Abbey Road-i lakótelepen néhány petárda robbant, a levegő párás és meglepően enyhe volt. Otthon gyömbéres sütemény várt és édes, forralt bor; begyújtottam a nappaliban a kandallóba, és kerestem két egyforma poharat. Meghitt, kellemes volt a hangulat, a tűz fényénél régi karosszékeim a szokottnál kevésbé kopottnak, a szőnyeg kevésbé elnyűttnek tűnt, és a falakon elveszett fiaim az örök fiatalság optimizmusával vigyorogtak le ránk.

– Hány, de hány fiú – mondta halkan Marlene.

– A kísértetgalériám – mondtam, aztán Marlene arckifejezését látva hozzátettem: – Bocsáss meg, Marlene. Ez tapintatlanság volt.

– Ne izgasd magad – nyugtatott meg mosolyogva. – Nem vagyok olyan érzékeny, mint régen. Tudod, ezért is fogadtam el ezt az állást. Akkoriban persze biztos voltam abban, hogy összeesküvést szőttek, mert el akarják fedni az igazságot, és egy nap valóban megpillantom, ahogy a tornazsákjával végigsétál a folyosón, kis szemüvege lecsúszik az orrán... De nem így történt. Hagytam, hadd menjen. És ha Mr. Keane ennyi év után nem hánytorgatta volna újra fel...

– Mr. Keane?

– Igen. Megbeszéltük az akkori eseményeket. Tudod, nagyon érdekli az iskola története. Azt hiszem, könyvet akar írni...

Bólintottam.

– Tudtam, hogy érdekli. Feljegyzései, fényképei voltak...

– Mint ez? – Marlene a tárcájából elővett egy kis fényképet, amit láthatóan egy osztályfényképből vágott ki. Azonnal ráismertem: Keane noteszében egy rossz, alig látható reprodukció szerepelt, amelyen Keane piros zsírkrétával karikázott be egy arcot.

De most felismertem a fiút is: a sápadt kis arcot, amit bagolyszerűvé tett a szemüveg, a mosómedveszerű fizimiskát, a lelógó fürtökbe nyomott sapkát.

– Ez Pinchbeck?

Bólintott.

– Nem a legjobb kép róla, de bárhol ráismernék. Egyébként vagy ezerszer néztem végig ezt a fényképet, az arcokhoz megkerestem a neveket. Mindenkivel elszámoltam, csak vele nem. Akárki volt is, Roy, nem tartozott a mieink közé. De ott volt. Miért?

Ismét az a déjà vu-érzés: hogy valami, ha nem is könnyen, de a helyére csúszik. Csakhogy halvány volt. Homályos. És a kis, kialakulatlan arcban volt valami, ami nyugtalanított. Valami ismerős.

– Akkoriban miért nem mutattad meg a rendőröknek a fotót? – kérdeztem.

– Túl késő volt – vonta meg a vállát Marlene. – John Snyde már meghalt.

– De a fiú tanú volt.

– Végeznem kellett a munkámat, Roy. És Patre is tekintettel kellett lennem. Vége volt.

Vége? Talán. De abban a nyomorúságos ügyben mindig maradt valami befejezetlen. Nem tudom, honnan támadt a kapcsolat – honnan jutott eszembe annyi év után –, de most itt volt, és nem hagyott nyugtot.

– Pinchbeck. – A szótárban az áll mellette, hogy „talmi, olcsó, utánzott, hamis (ékszer)”. – Kitalált név, ebben biztos vagyok.

Bólintott.

– Tudom. Még most is furcsa érzéssel tölt el, ha arra gondolok, hogy a St. Oswald egyenruhájában járt-kelt a többi fiúval, beszélgetett velük, és az isten szerelmére, még le is fényképeztette magát! Nem hiszem el, hogy senkinek sem tűnt fel...

Én elhittem: miért is tűnt volna fel? Ezer fiú, mind egyenruhában; ki gyanakodott volna, hogy nem odavaló? Egyébként is képtelenség volt az egész. Miért kísérelne meg valaki egy ilyen csalást?

– A kihívás miatt – szólaltam meg. – Mert felvillanyozza. Szeretné látni, hogy meg lehet-e csinálni.

Ma persze már tizenöt évvel idősebb lenne. Huszonnyolc, egy-két év ide vagy oda. És persze megnőtt. Magas lett, jó felépítésű. Bizonyára kontaktlencsét visel. De lehetséges, nem? Nem lehetséges?

Tehetetlenül csóváltam a fejemet. Mostanáig nem is fogtam fel, mennyi reményt fűztem ahhoz, hogy Knight és csakis Knight a felelős ezért az egész kavarodásért, ami megkeseríti az életünket. Knight a tettes, az e-mailek küldője, a rosszindulatú internetes szörföző (ha így hívják az ilyeneket). Knight vádolta meg Bishopot és a többieket, Knight gyújtotta fel a kapuslakot, félig-meddig még arról is meggyőztem magam, hogy Knightot kell keresni a Tégla név alatt írt cikkek mögött.

Most valódi megvilágításban láttam a veszélyes illúziókat. A St. Oswald elleni bűntettek jóval túllépték az egyszerű rosszakaratot. Egyetlen fiú sem követ el ilyesmit. Ez a bennfentes – akárki volt is – készen állt a legvégsőkig elmenni ebben a játékban.

Grachvogelre gondoltam, aki titkolódzott.

Tapira, akit bezártak a harangtoronyba.

Jimmyre, aki – akárcsak Snyde – elvitte a balhét.

Fallow-ra, akinek leleplezték a titkát.

Pearmanre és Kittyre, akikkel ugyanez történt.

Knightra, Anderton-Pullittra, a falfirkára, a kapuslakra, a lopásokra, a Mont Blanc tollra, a lokalizált felfordulás kisebb cselekedeteire és a végső csokorra: Bishopra, Devine-ra, Lightra, Grachvogelre és Roachra, akik egymás után reppentek fel az égre, mint a petárdák...

És ismét eszembe villant Chris Keane okos arca és homlokába hulló, sötét haja, valamint Julian Pinchbeck, a sápadt fiú, aki tizenkét-tizenhárom évesen már megpróbálkozott egy olyan pimasz szélhámossággal, amiről tizenöt éven át senki sem hitte el, hogy lehetséges.

Lehet-e Keane Pinchbeck? Éppen Keane?

A logikátlanság vagy az intuíció bámulatos ugrása volt, mégis átláttam, hogyan tehette meg. A St. Oswaldnak egyéni jelentkezési eljárásmódja van, ami inkább a személyes benyomáson, mint az ajánlásokon alapul. Könnyen elképzelhető, hogy valaki – aki elég okos – átcsúszik az ellenőrzések hálóján, amivel kiszűrik a nemkívánatosakat (a magánszektorban természetesen nem írják elő a rendőrségi ellenőrzést). Különben sem fordulna meg a fejünkben egy ilyen szélhámosság. Olyanok vagyunk, mint egy barátságos helyőrségben az őrök: operettuniformis és ostoba téblábolás, tucatjával esünk áldozatul a mesterlövészek fegyverének. Nem számítunk támadásra. Ez a hibánk. És most valaki úgy csap le bennünket, mint a legyeket.

– Keane? – kérdezte Marlene úgy, ahogy fordított helyzetben én tettem volna. – Az a kedves fiatalember?

Néhány szóval felvilágosítottam a kedves fiatalemberről. A noteszről. A számítógépes jelszavakról. És mindemögött a felsőbbséges arroganciájáról, gúnyolódásáról, mintha a tanítás csak szórakoztató játék volna.

– És mi a helyzet Knighttal? – kérdezte Marlene.

Ezen már én is törtem a fejemet. A Bishop elleni támadást Knightra alapozták, a Knight telefonjáról neki küldött sms-ekre, amelyek fenntartották az illúziót, hogy Knight – talán a további molesztálástól való félelmében – elmenekült...

De ha nem Knight a tettes, akkor hol van?

Ezt is végiggondoltam. Ha nem nézzük a Knight telefonjáról indított hívásokat, a kapuslaknál történt incidenst és az e-mail címéről küldött üzeneteket, ugyan mit feltételeztünk volna, mitől féltünk volna?

– Attól tartok, hogy Knight meghalt – mondtam a homlokomat ráncolva. – Ez az egyetlen logikus következtetés.

– De miért kellene Knightot megölni?

– Hogy emelje a tétet – feleltem elgondolkodva. – Gondoskodni akart arról, hogy Pat és a többiek alaposan és ténylegesen belekeveredjenek egy bűncselekménybe.

Marlene holtsápadtan bámult rám.

– Keane nem lehet – mondta. – Olyan elbűvölő ember. Még tortát is vett neked...

Istenem!

Az a torta. Eddig a percig meg is feledkeztem róla. Ahogy Dianne meghívásáról is, hogy nézzem meg a tűzijátékot, igyak velük egy kortyot, ünnepeljek...

Valami felkeltette Keane gyanúját Dianne-nel szemben? Dianne talán elolvasta a noteszát? Kicsúszott valami meggondolatlanság a száján? A szemére gondoltam, ami élvezettől csillogott élénk, fiatal arcában. Eszembe jutott, ahogy ugratva így szól: mondd csak, hivatásos kém vagy, vagy ez csupán hobby?

Túl sietve szökkentem talpra, és a láthatatlan ujj állhatatosan bökdösni kezdett, mintha figyelmeztetni akarna, hogy üljek csak vissza. Nem vettem róla tudomást.

– Marlene. Mennünk kell – mondtam. – Gyorsan. A parkba.

– Miért éppen oda? – kérdezte.

– Mert most ott van – feleltem. Felkaptam a kabátomat, és a vállamra vetettem. – Dianne Dare-rel.

6

November 5-e péntek, este fél nyolc

Randevúm van, hát nem izgalmas? Ami azt illeti, évek óta ez az első: anyám nagy reményei és a pszichiáterem optimizmusa ellenére sem érdeklődtem különösebben a másik nem iránt. Még ma is, amikor rájuk gondolok. Leont látom, ahogy azt kiabálja: „te kis perverz”, és azt a hangot hallom, amikor lecsúszott a kéményen.

Ezt persze nekik nem mondom el. Inkább apámról szóló történetekkel szórakoztatom őket; elmesélem, hogyan vert, milyen kegyetlen volt. Ez elégedetté teszi a pszichiáteremet, és ma már félig én is elhiszem, és elfelejtem Leont, ahogy átugrott a víznyelőn; arcát megnyugtató szépiabarnára dermeszti-homályosítja a távolba vesző múlt.

Nem a te hibád. A történteket követő napokban hányszor hallottam ezeket a szavakat. Belül hideg voltam, éjszakai rettegés rázott, dermedt voltam a bánattól és a felfedezéstől való félelemtől. Azt hiszem, kis időre tényleg elment az eszem, és kétségbeesett elánnal vetettem bele magam az átalakulásomba; szüntelenül azon dolgoztam (anyám segítségével), hogy minden nyomát eltöröljem a valaha volt Pinchbecknek.

Most már mindez a múlté. A bűntudat, ahogy a pszichiáterem nevezi, az igazi áldozat természetes reakciója. Keményen dolgoztam, hogy kiirtsam ezt az érzést, és azt hiszem, eddig egészen jól sikerült. Működik a terápia. Természetesen eszemben sincs elmondani, miben is áll ez a terápia, de az a gyanúm, egyetértene velem, hogy a bűntudatkomplexusom már csaknem elmúlt.

Még egy feladatot kell végrehajtanom a végső katarzis előtt.

Még egy utolsó pillantás a tükörbe, mielőtt az örömtűznél randevúznék.

Jól nézel ki, Snyde. Nagyon jól.

7

November 5-e, péntek, este negyed kilenc

A házamtól általában tizenöt perc alatt a közparkba lehet érni. Most öt perc alatt ott voltunk; a láthatatlan ujj hajszolt előre. A ködpára leszállt, a holdnak tágas udvara volt, és az időről időre felszálló és szétrobbanó petárdák utcai lámpaként világították meg az eget.

– Hány óra?

– Fél nyolc. Most már bármelyik percben meggyújthatják az örömtüzet. – Továbbsiettem. Megkerültem egy csomó kisgyereket, akik kordén húztak egy szalmabábot.

– Egy font a szalmabábért, mester?

Az én időmben csak pár pennyt kértünk. Szaporán továbbmentünk Marlene-nel, az esti levegő sűrű volt a füsttől, és csillagszórók világították meg. Varázslatos éjszaka, ragyogó, mint gyermekkorom éjszakái; őszi levelek homálya illatosította.

– Szerintem nem kéne ezt tennünk. – Marlene szokás szerint józanul ítélte meg a helyzetet. – Nem a rendőrség dolga lenne ezt elintézni?

– Mit gondolsz, hallgatnának ránk?

– Talán nem. De akkor is az a véleményem...

– Nézd, Marlene, csak találkozni szeretnék vele. Hogy beszéljünk. Ha igazam van, és Keane csakugyan Pinchbeck...

– Nem hiszem.

– De ha mégis ő az, akkor Miss Dare veszélyben van.

– Ha ő az, te vén bolond, akkor te is veszélyben vagy.

– Hm! – Ez tényleg nem jutott az eszembe.

– A kapunál biztos lesznek rendőrök – mondta okosan Marlene. – Szép csendben pár szót váltok a vezetőjükkel, te pedig addig próbáld meg előkeríteni Miss Dare-t. – Elmosolyodott. – És ha nincs igazad... mert szerintem nincs... akkor mind együtt ünnepelhetjük a lőporos összeesküvés éjszakáját. Rendben?

Továbbsiettünk.

Előbb láttuk meg az útról a tűz ragyogását, mielőtt a park kapujához értünk volna. Már összegyűlt a tömeg, a bejáratokhoz állított alkalmazottak jegyeket osztottak, a kapukon túl még többen – több ezren – voltak; fejek és arcok borzas sörénye.

Mögöttük már meggyújtották a tüzet, és hamarosan tűzoszlop tör majd az égre. A máglya felénél egy szalmabáb egy ócska fotelból úgy uralta a színhelyet, mint a vigasságok tréfacsináló mestere.

– Sosem találod itt meg őket – csóválta a fejét Marlene a tömeget látva. – Túl sötét van, és nézd csak, hányan vannak...

Valóban többen voltak, mint gondoltam. Főként családok: férfiak nyakukban ülő kisgyerekkel, jelmezes tinédzserek, földönkívüliek csápjaival flangáló fiatalok, akik neonbotokat lengettek és vattacukrot ettek. A máglyán túl volt a vidámpark: pénzbedobós videojátékok, körhinták és céllövöldék, horgászok és kísértetkastélyok, ringlispílek és halálkerekek.

– Megtalálom őket – ígértem. – Te csak tedd a dolgodat.

A tisztás másik oldalán, az alacsonyan szálló köd fölött már a tűzijátékhoz készülődtek. Gyerekkordon vette körül, a lábam alatt a füvet már sárrá taposták. Körülöttem zaj koktélja, mindenféle vidámparki zene egyvelege, a hátunkban a tűz pokoli lármája, ahogy a lángok magasra csaptak, és az egymásra halmozott matracok a hőtől egymás után fellobbantak.

És akkor megkezdődött. A szétszórtan felcsattanó tapsot a tömeg hangos húúúú! kiáltása követte, amikor egy dupla maroknyi rakéta virága robbant szét, és vörös-kék vakuként világította meg a ködöt. Egyre mélyebbre hatoltam a tömegbe, és a neonszínekben fürdő arcokat fürkésztem, miközben a lábam kényelmetlenül csúszkált a sárban, a torkomat lőporfüst marta, és összeszorult az izgatott várakozástól. Szürreális pillanat volt: az ég lángokban állt, a tűztől megvilágított arcok szarvasagancsos reneszánsz démonoknak látszottak.

Arra gondoltam, hogy valahol Keane is köztük van, de még ez a bizonyosság is halványulni kezdett, és a szokásos önmarcangoló kétség lépett a helyére. Eszembe jutott, ahogy a sunnybankieket üldöztem, s öreg lábam kicsúszott alólam, miközben a fiúk átmásztak a kerítésen; Pooley és a barátai, ájulásom az alsó folyosón, az igazgatói iroda előtt. Pat Bishopra gondoltam, amikor azt mondta, hogy lassulok, a fiatal Bevansre – aki gondolom, valójában már nem is olyan fiatal –, a láthatatlan ujj kicsi, de kitartó böködésére. Meddig lehet hatvanöt évesen fenntartani a látszatot? – kérdeztem magamban. A százam még sosem látszott ilyen elérhetetlennek, és azon túl nem láttam mást, csak sötétséget.

Tíz perc keresgélés után teljesen reménytelennek éreztem a helyzetet. Mintha kanállal meregetném ki a vizet egy fürdőkádból, olyan volt bárkit is megtalálni ebben a felfordulásban. A szemem sarkából még láttam Marlene-t, aki vagy száz méternyire egy űzött arcú fiatal rendőrt próbált komolyan győzködni.

Az örömtűz nehéz időszak a helyi rendőrség számára. Számtalan verekedés, baleset, apróbb tolvajlás fordul elő. A sötétség és az ünneplők nyüzsgésének leple alatt bármi lehetséges. Marlene mégis igyekezett minden tőle telhetőt elkövetni. Miközben őket figyeltem, csak azt láttam, hogy az űzött fiatalember egy adóvevőbe beszél, de aztán egy csomó ember eltakarta őket a szemem elől.

Addigra már kezdtem nagyon furcsán érezni magamat. Talán a tűz tette, vagy a forralt bor megkésett hatása. Mindenesetre örültem, hogy kicsit eltávolodhattam a forróságtól. A fák közelében hűvösebb és sötétebb volt, kisebb volt a zaj, és a láthatatlan ujj is hajlandó volt kicsit arrébb mozdulni, amitől a kifulladást leszámítva mindjárt jobban éreztem magam.

Lejjebb szállt a köd, amit a tűzijáték kísértetiesen sugárzóvá tett, mintha egy kínai lampion belsejében volnék. Ebben a megvilágításban már minden fiatalembert Keane-nek néztem, bár alaposabb szemügyre vétel után kiderült, hogy mást látok, akinek ugyanolyan éles vonású az arca, és homlokába hulló, sötét haja van, s aki furcsállva viszonozta pillantásomat, mielőtt visszafordult a feleségéhez (barátnőjéhez, gyerekéhez). Mégis biztosra vettem, hogy ott van. Talán egy olyan ember ösztöne munkált bennem, aki élete elmúlt harminchárom évében ajtók fölé erősített lisztbombákat és íróasztalba vésett firkákat keresgélt. Éreztem, hogy ott van.

Harminc perc telt el, és már majdnem véget ért a tűzijáték. Szokás szerint a végére tartogatták a legjobbat: rakéták, görögtüzek és forgó kerekek sorozatát, amitől a csillagfényes éjszakában sűrű köd keletkezett. Ragyogó fényfüggöny hullott alá, és kis időre úgy elvakított, hogy csak tapogatództam előre a tömegben. Fájt a jobb lábam, és végignyilallt ugyanaz az oldalam, mintha valami kezdene felfesleni, és mögüle lassan előtüremkedne a tömés, ahogy egy nagyon öreg játékmackón.

Aztán abban az apokaliptikus fényben hirtelen megláttam Miss Dare-t: egyedül állt, kis távolságra a tömegtől. Először azt hittem, tévedek, de aztán felém fordult, a piros micisapka félig eltakarta az arcát, amit még kék-zöld fénybe vontak a csiricsáré villanások.

A látvány egy pillanatra felébresztett bennem valami makacs emléket, egy rettenetes veszély szorító érzését; futni kezdtem felé, a lábam meg-megcsúszott a síkos sárban.

– Miss Dare! Hol van Keane?

A sapkájához illő csinos, piros kábatot viselt, fekete haját a füle mögé simította. Kihívóan elmosolyodott, amikor lihegve mellé értem.

– Keane? – kérdezte. – Mennie kellett.

8

November 5-e, péntek, este háromnegyed kilenc

Bevallom, teljesen tanácstalan voltam. Biztosra vettem, hogy Keane vele lesz, ezért csak értetlenül bámultam rá; egy szót sem bírtam kinyögni, csak néztem sápadt arcán a színesen villódzó fényeket-árnyékokat, és hallgattam öreg szívem hatalmas dobbanásait a sötétben.

– Valami baj van?

– Nincs – feleltem. – Csak egy öreg, bolond detektívesdit játszik. Ennyi az egész.

Elmosolyodott.

Fölöttem és körülöttem felvillantak az utolsó rakéták. Ezúttal esőerdőzölden, ami szemnek tetsző szín, bár a figyelmesen felfelé forduló arcok marslakóknak tűntek. A kék kicsit elbizonytalanított, mint a mentőautó kék fénye, a vörös pedig...

Még egyszer a felszín felé törekedett egy nem halvány emlék, aztán újból lemerült. Volt valami a fényekben, a színekben, ahogy valaha egy arcon tükröződtek...

– Nem fest valami jól, Mr. Straitley – mondta Miss Dare gyöngéden.

Igaz, hogy voltam már jobban, de csak a tűz füstje és forrósága okozta a rosszullétemet. Sokkal fontosabb volt a mellettem álló fiatal nő, akivel kapcsolatban az ösztöneim még mindig azt súgták, hogy veszélyben lehet.

– Nézze, Dianne, van valami, amiről tudnia kell – fogtam karon.

Azzal belekezdtem. A notesszel indítottam, aztán megemlítettem a Téglát, Pinchbecket, Leon Mitchell és John Snyde halálát. Ha egyenként szemügyre vettem, mind közvetett bizonyíték volt, de minél többet gondolkodtam és beszéltem róla, annál tisztább lett előttem a kép.

Ő maga említette, hogy a Sunnybankbe járt. Képzeljék csak el, milyen lehetett az egy olyan embernek, mint Keane, aki okos, szeret olvasni és kicsit még lázadni is. A tanárok biztosan legalább annyira utálták, mint a gyerekek. Olyannak képzeltem el, amilyen akkor volt: magányos, rosszkedvű gyerek, aki gyűlöli az iskoláját, a társait, és egy fantáziavilágban keres menedéket.

Talán segélykiáltásként indult. Vagy tréfaként, a magániskola elleni zendülésként, és mindaz ellen, amit képviselt. Ha egyszer volt benne annyi bátorság, hogy megtegye az első lépést, bizonyára könnyűnek találta. Amint felvette az egyenruhát, attól fogva bizonyára úgy bántak vele, mint a mi fiainkkal. Elképzeltem, milyen izgalmas lehetett láthatatlanul végigmenni a fennkölt, régi folyosókon, benézni a tantermekbe, elvegyülni a fiúk között. Magányos izgalom volt ez, ami mégis magával ragadta, és hamarosan rögeszmévé sötétült.

Dianne szótlanul hallgatta, ahogy kibontottam a történetet. Az egész csak találgatás volt, de igaznak hangzott, és ahogy egyre tovább jutottam, úgy formálódott lelki szemem előtt a gyermek Keane; éreztem, amit ő érezhetett, és megértettem mindannak borzalmát, amivé lett.

Vajon Leon Mitchell tudta-e az igazságot? Mindenesetre Julian Pinchbeck Marlene-t teljesen lóvá tudta tenni, ahogy engem is.

Fiatal kora ellenére Pinchbeck nagyon hidegvérű volt. Még a tetőn sem vesztette el a fejét: úgy menekült el, mint egy macska, mielőtt útját tudtam volna állni. Eltűnt a sötétben, és hagyta, hogy Snyde-ot vádolják, ahelyett hogy elismerte volna az ügyben játszott szerepét.

– Talán csak durva tréfálkozás volt. Tudja, milyenek a fiúk. Ostoba, meggondolatlan játék, ami túl messzire ment. Leon leesett, Pinchbeck elfutott. Hagyta, hadd terelődjön a gyanú a kapuőrre, és tizenöt éve hordozza magában a bűntudatot.

Gondoljunk csak bele, mit tehet ez egy gyerekkel. Eltűnődtem Keane-en, és próbáltam felfedezni az álarc mögött a keserűséget. Nem ment. Éreztem némi tiszteletlenséget – a feltörekvés enyhe szagát –, árnyalatnyi kis gúnyt abban, ahogy beszélt. De rosszindulatot, tényleges gonoszságot? Nehezen tudtam elhinni. De ha nem Keane, akkor kicsoda?

– Játszott velünk – mondtam Miss Dare-nek. – Ilyen a stílusa. A humora. Ugyanaz az alapjáték, mint korábban, csak most végigviszi. Már nem elégszik meg azzal, hogy elbújjon az árnyékban. Ott akar csapást mérni a St. Oswaldra, ahol a legnagyobb kárt okozhatja.

– De miért? – kérdezte Dianne.

Felsóhajtottam. Hirtelen rám tört a fáradtság.

– Kedveltem – mondtam a tárgyhoz nem illően. – Még most is kedvelem.

Hosszan hallgattunk.

– Hívta már a rendőrséget?

Bólintottam.

– Marlene hívta.

– Akkor majd megtalálják – nyugtatott meg. – Egyet se féljen, Mr. Straitley. Mégiscsak sort kerítünk arra a születésnapi pohárkára.

9

Mondanom sem kell, hogy a születésnapom szomorú esemény lett. Azt azonban beláttam, hogy szükséges lépcsőfok, és fogcsikorgató elszántsággal nyitottam ki az ágyam alá csúsztatott, cifra csomagolópapírba burkolt ajándékokat. Levelek is voltak köztük, amiket korábban semmibe vettem, de most minden szót megszállott figyelemmel olvastam, és a badarságok közt keresgéltem azokat az értékes apróságokat, amik teljessé tehetik metamorfózisomat.

Kedves Rágicsa!

Remélem, megkaptad a ruhákat, amiket küldtem. És remélem, mind jól állnak! A gyerekek valahogy gyorsabban nőnek itt, Párizsban, és úgy szeretném, ha csinos lennél a látogatásod alkalmával. Gondolom, már nagyra nőttél. Alig tudom elhinni, hogy nemsokára harmincéves leszek. Az orvos szerint nem lehet több gyerekem. Hála az égnek, hogy Te megvagy, drágám. Olyan ez, mintha még egy esélyt kaptam volna Istentől.

A csomagokban több ruha volt, mint ahányat egész életem során a magaménak mondhattam. Kis együttesek a Printempsből és a Lafayette áruházból, marcipánszínű pulóverek, két kabát – egy piros télre, egy zöld tavaszra – és számtalan kis felső, póló, sort.

A rendőrök kesztyűs kézzel bántak velem. Bánhattak is, hiszen rettenetes megrázkódtatás ért. Küldtek egy kedves rendőrnőt, aki feltett néhány kérdést, én pedig illő nyíltsággal válaszoltam, s olykor elmorzsoltam egy-egy könnycseppet. Többször is elmondták, hogy nagyon bátran viselkedtem. Anyám büszke volt rám, a kedves rendőrnő is; hamarosan vége lesz, nem kell hát mást tennem, mint elmondani az igazat, és nincs mitől félnem.

Fura, hogy milyen könnyű a legrosszabbat feltételezni. Egyszerű volt a történetem (úgy találtam, hogy a hazugságokat körítés nélkül a legjobb tálalni), és a rendőrnő figyelmesen hallgatta; nem szakított félbe, nem látszott rajta hitetlenkedés sem.

Az iskola tragikus balesetnek minősítette az esetet. Apám halála megnyugtatóan lezárta az ügyet, sőt halála után a helyi sajtó még szánalmat is tanúsított iránta. Öngyilkosságát a felügyelete alatt álló területre behatoló ifjú birtokháborító halála miatti lelkifurdalásnak tulajdonították, a többi részletet – köztük a rejtélyes fiú jelenlétét – gyorsan félresöpörték.

Mrs. Mitchell, aki gondot jelenthetett volna, jelentős kártérítést kapott, és persze új állást is, mint Bishop titkárnője (a Leon halálát követő hetekben kerültek közel egymáshoz). Az igazgató figyelmeztette Bishopot, akit nemrégiben neveztek ki, hogy a szerencsétlen eset további feszegetése rossz hatással lenne a St. Oswald hírnevére, és úgy tekintenék, hogy elhanyagolja másodigazgatói kötelességeit.

Maradt tehát Straitley. Nem sokban különbözött attól, amilyen most: korán megőszült tanár, aki az abszurditásban leli örömét, kicsit soványabb, mint manapság, de ettől még esetlen mozgású, csoszogó albatrosz a krétaporos talárjában és a bőrpapucsában. Leon sosem tisztelte annyira, mint én; ártalmatlan pojácát látott benne, aki szeretetre méltó, okos is a maga módján, de alapjában véve nem jelent fenyegetést. Mégis Straitley volt az, aki legközelebb járt az igazsághoz, és csakis az arroganciája – a St. Oswald gőgje – akadályozta meg abban, hogy lássa is, ami kiszúrta a szemét.

Gondolom, hálásnak kellett volna lennem. De az enyémhez hasonló tehetség elismerésre vágyik, és a St. Oswald ellenem intézett könnyed sértései közül az övére emlékszem a legtisztábban. A meglepetésére és – igen – a leereszkedő magatartására, ahogy másodszor is rám nézett, és elbocsátott.

Természetesen nem gondolkodtam tiszta fejjel. Elvakított a bűntudat, a zavar, a félelem, és még nem ismertem fel az élet egyik legmegrázóbb és legjobban őrzött titkát, hogy minden máshoz hasonlóan a lelkifurdalás is véges. Aznap talán azt szerettem volna, ha elkapnak, és bebizonyítom magamnak is, hogy még mindig a rend az úr, hogy romlatlanul őrizhetem a szívemben a St. Oswald mítoszát, és főként, hogy öt év árnyéklét után végre elfoglalom helyemet a reflektorfényben.

És Straitley? A St. Oswald elleni hosszú játszmámban soha nem az igazgató, hanem Straitley játszotta a király szerepét. A király lassan halad, de erős ellenfél. Egy jól léptetett paraszttal mégis le lehet ütni. Nem mintha ezt kívántam volna. Bármily abszurd is, nem a pusztulását kívántam, hanem a tiszteletét, a helyeslését. Túlságosan hosszú ideig voltam láthatatlan ember, a St. Oswald recsegő szerkezetében a kísértet. Most végre azt akartam, hogy rám nézzen – lásson –, és engedjen, ha nem is győzni, de legalább döntetlent kiharcolni.

A konyhában voltam, amikor végre eljött hozzánk. A születésnapomon történt, éppen vacsorázni készültünk, és anyámmal a nap felét bevásárlással töltöttük, a másik felét pedig tervezgetéssel, a jövömről beszélgetve.

Kopogtattak; rögtön sejtettem, ki az. Jól ismertem – ha messziről is –, és már vártam, hogy meglátogat. Tudtam, hogy mind közül ő lesz az, aki nem fogadja el a könnyű megoldást, csak az igazat. Roy Straitley kemény, de igazságos ember, akiben megvan az a természetes hajlandóság, hogy mindenkiről a legjobbat tételezze fel. John rossz híre nem hatott rá, ahogy az új igazgató burkolt fenyegetései vagy az aznapi Examiner spekulációi sem. Még a St. Oswaldnak okozott esetleges kár is háttérbe szorult. Straitley tanította Leont, és Straitley szemében a fiúk mindennél fontosabbak.

Anyám eleinte nem engedte be. Elmondta, hogy Straitley már kétszer járt nálunk, egyszer, amikor ágyban feküdtem, majd akkor, amikor éppen átöltöztem, és kidobtam a Pinchbeck-öltözékem, hogy szeretetcsomagjai egyikéből felvegyem valamelyik párizsi holmimat.

– Ha egy pillanatra beengedne, Mrs. Snyde...

Anyám hangja, frissen kerekített magánhangzói, ahogy még ismeretlenül szűrődnek át a konyhaajtón.

– Mondtam már, Mr. Straitley, hogy nagyon nehéz huszonnégy óra áll mögöttünk, és igazán nem gondolom, hogy...

Még én is megéreztem, mennyire feszélyezik a nők. A konyhaajtó résén kikukucskálva láttam, ahogy lehorgasztott fejjel áll, kezét kopott tweedzakója zsebébe süllyeszti, és alakját keretbe foglalja az este.

Anyám párizsi kosztümjében, gyöngysorával állt előtte, konfrontációra készen. Ez a női temperamentum mélységesen felzaklatta Straitleyt. Szívesebben beszélt volna apámmal: lényegre törően, egyszótagos szavakkal.

– Ha megengedné, hogy egy szót váltsak a gyerekkel.

Megnéztem magam a teáskanna oldalán. Anyám értő irányítása mellett most már kellemes benyomást keltettem. A hajam csinos volt, frissen fodrászolt, az arcom tiszta, és az egyik helyes kis ruhámat viseltem. Levettem a szemüvegemet. Tudtam, hogy kiállom a próbát, és különben is szerettem volna látni; látni és talán látszani.

– Higgye el, Mr. Straitley, semmit sem...

Kinyitottam a konyhaajtót. Straitley felkapta a fejét. Először néztem rá önmagam alakjában. Anyám szorosan mellém állt, hogy a feldúltság első jelére elragadjon a közeléből. Roy Straitley egy lépést tett felém; megcsapott a krétapor és a Gauloise, valamint a naftalin enyhe, megnyugtató illata. Kíváncsi lettem volna, mit szól, ha latinul üdvözlöm; a kísértés egy percig majdnem túl nagy volt, de aztán eszembe jutott, hogy szerepet játszom. Vajon megismer-e ebben az új szerepben?

Egy másodpercig úgy látszott, hogy igen. Tekintete a vesémig hatolt; farmerkék, kicsit véreres szemét összehúzta, miközben méregetett. Kezet nyújtottam; vastag ujjaival megfogta hús kezemet. Arra gondoltam, hányszor figyeltem a harangtoronyban, mennyi mindent tanított meg nekem akaratlanul is. Vajon most észrevesz? Igen?

Láttam, ahogy végigsiklik rajtam a tekintete, mérlegeli tiszta arcomat, pasztellszínű szvetteremet, bokafixes zoknimat, fényes cipőmet. Nem egészen azt látta, amire számított; nehezen rejtettem el a mosolyomat. Anyám azonban észrevette, és teljesítménye fölötti büszkeségében elmosolyodott. Büszke is lehetett: átalakulásomat egyedül neki köszönhettem.

– Jó estét – mondta Straitley. – Nem akarlak zavarni. Mr. Straitley a nevem. Leon Mitchell tanára vagyok.

– Örvendek, uram – válaszoltam. – Julia Snyde-nak hívnak.

10

Nevetnem kellett: olyan régen nem gondoltam magamra Juliaként, csak Snyde-ként. A Juliát különben sem szerettem soha, ahogy apám sem szerette Juliát, és az, hogy rá emlékeztettek, hogy ő voltam, különös és elgondolkoztató volt. Úgy véltem, hogy kinőttem már Juliát, ahogy Sharont is. De anyám újból feltalálta magát, akkor miért ne találhatnám fel magamat én is?

Straitley ezt persze nem vette észre. Más fajhoz tartozónak tartja a nőket, akiket biztos távolságból csodálhat (vagy talán félhet tőlük). Más a modora, amikor a fiúkkal beszél; könnyedsége eltűnt, amikor Juliához szólt: joviális énje elővigyázatos paródia lett.

– Nem akarlak felkavarni.

Bólintottam.

– Ismersz véletlenül egy Julian Pinchbeck nevű fiút?

Bevallom, hogy megkönnyebbülésemen sokat rontott a csalódottságom. Valahogy többet vártam Straitleytől, a St. Oswaldtól. Végtére is szinte tálcán kínáltam az igazságot. És mégsem látta! Gőgjében, abban a sajátságos férfigőgben, ami a St. Oswald lényegét adja, azt sem vette észre, ami az orra előtt volt.

Julian Pinchbeck.

Julia Snyde.

– Pinchbeck? – kérdeztem. – Nem, uram.

– Veled egykorú lehet, többé-kevésbé. Sötét haj, vékony testalkat. Drótkeretes szemüveget visel. Lehet, hogy a Sunnybank Parkba jár. Talán láttad a St. Oswald körül.

– Sajnos, nem, uram – ráztam a fejemet.

– Ugye, tudod, miért kérdezem, Julia?

– Igen, uram. Azt tetszik gondolni, hogy esetleg itt járt az éjjel.

– Itt is járt – csattant fel Straitley, aztán megköszörülte a torkát, és lágyabban fűzte hozzá: – Azt gondoltam, talán te is láttad.

– Nem, uram. – Még egyszer megráztam a fejemet. Szörnyen mulatságos, gondoltam magamban, ugyanakkor eltűnődtem, vajon miért nem lát belém. Talán mert lány vagyok? Vagy azért, mert egy tetű, egy szemét, egy kapcarongy, egy proli vagyok? Olyan nehéz Julia Snyde-ról ilyesmit feltételezni?

– Biztos? – nézett rám élesen. – Mert az a fiú tanú. Ott volt. Látta, mi történt.

Lenéztem a cipőm fényes orrára. Abban a pillanatban szívesen elárultam volna neki, csak hogy lássam, ahogy leesik az álla. De akkor Leonra is kíváncsi lett volna, és tudtam, hogy róla nem beszélhetek. Érte már túl sokat áldoztam fel. És ezért hajlandó voltam a büszkeségemet is zsebre vágni.

Felnéztem rá, és hagytam, hadd fussák el a szememet a könnyek. Az adott körülmények között ez nem is volt nehéz. Leonra gondoltam, apámra, magamra, és feltörtek a könnyeim.

– Sajnálom – mondtam. – Nem láttam. – Az öreg Straitley zavarba jött, hümmögött-hammogott, mint legutóbb, amikor Kitty Teague kiborult a tanáriban.

– Ejnye, no – motyogta, és előhúzott egy nagy, bár kicsit koszos zsebkendőt.

Anyám dühösen meredt rá.

– Remélem, most már boldog! – mondta, és védelmezőn átkarolt. – Azután, amin ez a szegény gyerek átment...

– Mrs. Snyde, én nem...

– Ideje távoznia.

– Kérlek, Julia, ha bármiről tudsz...

– Szeretném, ha távozna, Mr. Straitley.

Vonakodva ment el, mérgelődés és szorongás, bocsánatkérés és gyanakvás között hánykolódva.

Mert hogy gyanakodott, az biztos: láttam a szemén. Persze nyomában sem járt az igazságnak, de sokévnyi tanítással a háta mögött a diákokat illetően olyan távolba látásra, valamiféle radarra tett szert, amit valahogy beindítottam.

Zsebre vágott kézzel indulni készült.

– Julian Pinchbeck. Biztos vagy benne, hogy sosem hallottál róla?

Némán megráztam a fejemet, és magamban vigyorogtam.

Meggörnyedt a háta. Aztán, amikor anyám ajtót nyitott neki, még hirtelen megfordult, és rám szegezte a tekintetét; tizenöt évig ez volt az utolsó pillantása.

– Nem akartalak felzaklatni – mondta. – Mind aggódunk apád miatt. De Leon tanára vagyok. És felelősséggel tartozom a fiaimért...

Újból bólintottam.

– Vale, magister. – Suttogásnál alig volt hangosabb, de esküszöm, hogy meghallotta.

– Mit mondtál?

– Jó éjt, uram.

11

Utána Párizsba költöztünk, új élet kezdődött, ahogy anyám ígérte; új kezdet a kislányának. De nem volt olyan könnyű. Nem szerettem Párizst. Hiányzott az otthonom, az erdők, a frissen nyírt fű dombok felől áradó, vigasztaló illata. Anyám helytelenítette fiús allűrjeimet, amikért persze apámat hibáztatta. Apám sosem akart lányt, mondta. Anyám rövidre nyírt hajam, sovány mellkasom, heges térdem miatt siránkozott. Johnnak köszönhetően inkább egy koszos kisfiúnak látszom, mondta, mint egy – álmaiban élő – bájos kislánynak. De ezen majd változtatunk, jelentette ki. Csak időre van szükségem, hogy kivirágozzam.

Isten a megmondhatója, hogy megpróbáltam. Végtelen bevásárló körutak, ruhapróbák, kozmetikushoz járás következett. Minden lány álma, hogy így kézbe vegyék, hogy Gigi, Eliza lehessen, a rút kiskacsából pompás hattyú formálódjon. Anyámnak mindenesetre ez volt az álma. És most anyait-apait beleadott, s boldogan gügyögött élő babája mellett.

Mára nem sok nyoma maradt anyám erőfeszítéseinek. Az én munkám gyümölcse kifinomultabb és határozottan kevésbé látványos. A Párizsban töltött négy évnek köszönhetően folyékonyan beszélek franciául, és bár ami anyámat illeti, sosem ütöttem meg a kellő mércét, szeretem azt hinni, hogy egyéni stílust alakítottam ki. Ezenkívül szokatlanul, vagy ahogy a pszichiáterem mondja, betegesen nagy az önbecsülésem. Lehet, hogy így van, de szülők hiányában hol kereshetne egy gyerek jóváhagyást?

Mire betöltöttem a tizennégyet, anyám rájött, hogy sosem leszek szépség. Nem voltam az a típus. Ahogy a kozmetikus – az a ribanc! – ismételten rámutatott: un style très anglais. A francia lányokon oly jól mutató kis szoknyák és pulóver kardigán együttesek nevetségesen festettek rajtam, ezért hamarosan megváltam tőlük, és visszatértem korábbi farmer-tréningfelső-tornacipő öltözékeimhez. Nem voltam hajlandó festeni magam, és rövidre vágattam a hajamat. Fiúnak ugyan nem látszottam, de egyértelmű volt, hogy Audrey Hepburn sem leszek soha.

Anyám nem volt olyan csalódott, mint illett volna. Nagy reményei ellenére sem melegedtünk össze. Kevés közös vonásunk volt, és láttam, hogy belefáradt az állandó igyekezetbe. Ám ennél is fontosabb, hogy Xavier-val végre sikerült megvalósítaniuk, amit addig lehetetlennek tartottak: a csodababát, aki a következő év augusztusában született.

Ez aztán mindent eldöntött. Egyik napról a másikra szégyenfolttá váltam. A csodababa – akit Adeline-nek neveztek el – gyakorlatilag versenyképtelenné tett, és sem anyám, sem Xavier – akinek kevés szava volt otthon – nem mutatott nagy érdeklődést a félszeg kamasz iránt. Igyekezetem ellenére ismét láthatatlanná váltam.

Nem mintha nagyon érdekelt volna. Ez a része legalábbis nem. Nem volt semmi kifogásom Adeline ellen, akit nem láttam másnak, mint egy lármás kis rózsaszín gittlabdacsnak. Én inkább az ígéret miatt nehezteltem: ígértek valamit, de alighogy felajánlották, már el is vették tőlem. Az, hogy nem vágytam rá, mellékes volt. Anyám hálátlansága felháborított. Végtére is sokat áldoztam érte: miatta hagytam ott a St. Oswaldot. És az iskola most ezerszer inkább úgy hívogatott, mint egy elveszett Paradicsom. Elfelejtettem, mennyire gyűlöltem, hogy éveken át harcoltam ellene, hogy egyszerre nyelte el a barátomat, az apámat, a gyerekkoromat. Folyton a St. Oswaldra gondoltam, és úgy éreztem, mintha csak ott éltem volna igazán. Ott még álmodtam, örömöt, gyűlöletet, vágyat éreztem. Hős voltam, lázadó. Most azonban csak egy morcos tinédzser voltam a sok közül, akinek mostohaapja van, és az anyja letagad pár évet a korából.

Most már tudom, hogy szenvedélybeteg voltam, és a St. Oswald volt a drogom. Éjjel-nappal utána vágyakoztam, és ahol tudtam, a sovány vigasszal is beértem. De hamar ráuntam mindenre: a lycée-m egyhangú hely volt, a legmerészebb zendülőnek is csak serdülőkori rosszalkodásra futotta az erejéből: egy kis szexre, egy kis iskolakerülésre és pár alapvetően érdektelen drogra. Leonnal jóval izgalmasabb utat tettünk meg már évekkel korábban. Többet akartam, zűrzavart akartam, mindent akartam.

Akkoriban nem voltam tudatában, hogy viselkedésem már kezdi magára vonni mások figyelmét. Fiatal, dühös, mámoros voltam. Úgy is mondhatjuk, hogy a St. Oswald elkényeztetett: olyan voltam, mint egy egyetemista, akit egy évre visszaküldték az óvodába, és játékokat tör össze, asztalokat borogat fel. Élvezettel mutattam a rossz példát. Iskolát kerültem, gúnyoltam a tanáraimat, ittam, dohányoztam, kapkodva és számomra örömtelenül feküdtem le több fiúval a rivális iskolából.

Elképesztően hétköznapi módon buktam le. Anyám és Xavier – akikről azt hittem, annyira csak a csodagyerekükkel foglalkoznak, hogy észre sem veszik a valóságosat – egy ideje már nagyobb érdeklődéssel figyelt, mint gondoltam. A szobám átkutatása a kezükbe adta az ürügyet, amit kerestek: öt gramm marihuánát, egy csomag óvszert és egy összecsavart papírban négy Extasyt találtak.

Gyerekes holmi volt. Minden normális szülő másnapra megfeledkezett volna róla, de Sharon csak motyogott valamit a korábbi viselt dolgaimról, kivett az iskolából és – végső megszégyenítésként – gyerekpszichológushoz kezdett járatni, aki – mint ígérte – majd nemsokára helyrehoz.

Szerintem nem vagyok különösebben bosszúálló fajta. Mindig csak akkor ütöttem oda, amikor elviselhetetlenül provokáltak. De ezt senki sem tűrte volna el. Nem vesztegettem arra az időt, hogy az ártatlanságomat hangoztassam. Anyám legnagyobb meglepetésére igyekeztem együttműködni. A gyerekpszichológus – akit Martine-nak hívtak, és ezüst kismacskákkal díszített, hosszú fülönfüggőket viselt – arról számolt be, hogy szépen gyógyulok, és naponta addig etettem, míg a végére teljesen megszelídült.

Mondhatnak bármit a konvencióktól eltérő iskolázásomról, de széles körű az általános műveltségem. Köszönhetően a St. Oswald könyvtárának vagy Leonnak, esetleg a filmeknek, amiket néztem, mindenesetre tudtam annyit a lelki nyavalyákról, hogy bolonddá tegyek egy kismacskát szerető gyerekpszichológust. Szinte már sajnáltam, olyan könnyen ment; arra gondoltam, bárcsak komolyabb megmérettetésnek volnék kitéve.

Pszichológusok! Mind egyformák. Beszélhet az ember annyit, amennyit csak akar, a végén mindig a szexre lyukadnak ki. Némi húzódozás és a freudi álmok lenyűgöző műsora után vallomást tettem: lefeküdtem az apámmal. Nem Johnnal, hanem az új apámmal, így nincs benne semmi kivetnivaló, legalábbis szerinte, bár engem nem tudott teljesen meggyőzni.

Ne értsenek félre: nem volt semmi kifogásom – amúgy – Xavier ellen; anyám árult el, neki akartam fájdalmat okozni. De Xavier kéznél volt, engedelmes eszköznek bizonyult, és az, amit mondtam, majdnem úgy hangzott, mintha kölcsönös megegyezésen alapult volna, hogy könnyebb – esetleg felfüggesztett – börtönbüntetéssel ússza meg.

Rendben is volt minden, talán túlságosan is; addigra már kidolgoztam egy rendszert, az alaptételt különféle cirkalmakkal láttam el. Elsősorban még több álommal – mint mondtam, egyáltalán nem álmodom, de igen élénk a képzeletem modoros gesztikulációval, egyfajta csapongással machináltam, amit egy érzékenyebb osztálytársnőmtől lestem el.

Az orvosi vizsgálat bizonyítékkal is szolgált. Xavier-t annak rendje és módja szerint elűzték a családi fészekből, bőkezű kárpótlást ígértek az elvált feleségnek, én pedig – részben zseniális előadásomnak köszönhetően – szerető anyám és a macskákat viselő Martine közbenjárására a következő három évre egy intézetbe kerültem, mert egyiküket sem tudtam meggyőzni, hogy többé nem jelentek veszélyt magamra nézve.

Így jár az, aki túl jól végzi a dolgát.

MATT

1

November 5-e, péntek, a lőporos összeesküvés ünnepe, este negyed tíz

– Nos hát, ennyi volna – mondta.

Véget ért a tűzijáték, lassan hazafelé szállingóztak az emberek; apró léptekkel a kijáratok felé csoszogtak. A kordonnal lezárt terület már majdnem kiürült, csak a lőporfüst szaga maradt.

– Meg kéne keresnünk Marlene-t. Nem hagyhatjuk, hogy egyedül várjon.

Drága, öreg Straitley! Az utolsó leheletéig úriember. És olyan közel járt megint az igazsághoz, közelebb, mint anyám vagy a pszichiáterem, vagy bármelyik szakember, aki megpróbálta megérteni tinédzser elmémet. Nem elég közel – még nem –, de majdnem célba jutott, most már tényleg a végjátékhoz értünk, és ettől a gondolattól gyorsabban kezdett verni a szívem. Régen gyalogként álltam vele szemben, és veszítettem. Most végre királynőként verekedhettem meg vele. Odafordultam, elmosolyodtam, és így szóltam:

– Vale, magister.

– Mit mondott?

Megfordult, hogy elinduljon: a zsarátnokok vörös ragyogásában, vörös sapkájában nagyon fiatalnak látszott. Tekintetét a táncoló lángokra szegezte.

– Hallotta – válaszolta. – És akkor is hallott, nem?

Akkor? A láthatatlan ujj ismét gyöngéden, szinte szánakozva bökött meg. Hirtelen elfogott a vágy, hogy leüljek, de ellenálltam neki.

– Idővel eszébe jut majd – mosolygott Miss Dare. – Hiszen maga az, aki nem felejt el egyetlen arcot sem.

Néztem, ahogy végiggondolja. Sűrűbb lett a köd, most már legfeljebb csak a bennünket körülvevő fákig lehetett ellátni. Mögöttünk a tűzből csak zsarátnok maradt; hacsak nem esik, a halom még két-három napig parázslik majd. Straitley a homlokát ráncolva állt, a halvány fényben olyan volt, mint egy ráncos totem. Eltelt egy perc, majd kettő. Kezdtem aggódni. Túl öreg lenne? Elfelejtette volna? Mihez kezdek, ha most cserben hagy?

– Ju... Julie, ugye? – kérdezte végre.

Majdnem, öregem. Fellélegeztem.

– Julia, uram. Julia Snyde.

Julia Snyde.

Milyen régóta nem hallottam ezt a nevet. Milyen régen még csak nem is gondoltam rá. És most mégis itt volt újra, és pontosan úgy festett, mint Dianne Dare, aki szeretettel – és némi humorral – figyelt ragyogó, barna szemével.

– Megváltoztatta a nevét? – kérdeztem nagy sokára. Elmosolyodott.

– A körülmények miatt igen.

Megértettem. Franciaországba ment...

– Párizsba, ugye? Gondolom, ott tanult meg franciául?

– Tehetséges tanítvány voltam.

Most már eszembe jutott az az este a kapuslakban. Sötét haja, amit akkor rövidebbre vágott, mint most, a csinos, kislányos öltözék, a rakott szoknya, a pasztellszínű szvetter. Ahogy félénken rám mosolygott, a szemében mégis tudás csillogott. Már akkor tisztában voltam vele, hogy tud valamit...

A rejtelmes megvilágításban ránéztem, és eltöprengtem, miért nem vettem észre előbb. Vajon mit keres most itt? Hogy változott át a kapuőr lányából azzá a magabiztos, fiatal nővé, aki most itt áll előttem? És főként az izgatott, hogy mennyit tudhatott, és miért titkolta el előlem most is meg annyi évvel ezelőtt is.

– Ugye, ismerte Pinchbecket? – kérdeztem.

Némán bólintott.

– De akkor mi a helyzet Keane-nel?

Elmosolyodott.

– Mint mondtam, mennie kellett.

Úgy kell neki, a kis besúgónak. Ő meg a noteszei! Első pillantásra gyanút kellett volna fognom, a sorok, a rajzok, a hóbortos kis megjegyzések a St. Oswald jellegéről és történetéről. Emlékszem, rögtön feltettem magamban a kérdést, hogy nem kellene-e máris végeznem vele, de ezer más dolog foglalkoztatott, és különben sem volt sok – a fényképen kívül –, ami rám terelte volna a gyanút.

Egy kezdő íróról az ember azt feltételezné, annyira leköti a múzsája, hogy nem ártja bele magát ilyen régi eseményekbe. Mégis ez történt, ráadásul még a Sunnybank Parkba is járt, igaz, három-négy évvel fölöttem, és nem jött volna rá rögtön az összefüggésre.

Egy ideig én sem jöttem rá, de volt egy pillanat, amikor felismertem. Láttam az arcát, mielőtt a Sunnybank Parkba kezdtem járni; eszembe jutott, hogy végignéztem, ahogy tanítás után egy fiúbanda sarokba szorította, emlékeztem csinos, tiszta ruhájára – már ez is gyanús volt egy sunnybankinél –, de legfőképp a hóna alatt szorongatott kölcsönkönyvekre, amik céltáblává tették. Azonnal tudtam, hogy engem is elkaphattak volna.

Sokat tanultam abból, ami azzal a fiúval történt. Légy láthatatlan, figyelmeztettem magam. Ne légy túl okos. Ne legyenek nálad könyvek. És ha nem vagy biztos a dolgodban, rohanj, mint akinek az eszét vették. Keane nem futott el. Mindig is ez volt a legnagyobb hibája.

Bizonyos szempontból még sajnálom is. De a notesz után már tudtam, hogy nem hagyhatom életben. Megtalálta a St. Oswaldos képet, beszélgetett Marlene-nel, és ott volt a fénykép, amit isten tudja, melyik sportnapon a Sunnybank Parkban készítettek, rajta pedig valahol a háttérben az önök tiszteletteljes híve (szerencsére a Vihargatya nem látszik!). Amint rájön erre az összefüggésre (és előbb-utóbb rájött volna), már csak át kellett volna néznie a Sunnybank Park-i fényképarchívumot, amíg meg nem találja, amit keres.

Néhány hónapja egy katonai felszereléseket árusító boltban huszonnégy font kilencvenkilencért vettem a kést, és nagyon elégedett vagyok vele: éles, karcsú, kétélű és halálos. Mint én. Kár, hogy ott kellett hagynom – hiszen Straitleynek szántam –, de sok vérrel járt volna, ha kihúzom, és mégsem akartam egy gyilkos fegyverrel járkálni a közparkban. A nyelén nem maradtak ujjlenyomatok. Kesztyűt viseltem.

Követtem a kordonnal elzárt területig, amikor megkezdődött a tűzijáték. Itt több volt a fa, és az árnyékukban meggyűlt a sötétség. Persze itt is akadtak nézelődők, de mind az eget leste, és a rakéták hamis fényében senki sem figyelt fel a fák alatt gyorsan lejátszódó kis drámára.

Meglepő ügyesség kell ahhoz, hogy valakit leszúrjunk. A bordaközi izmokkal van a legtöbb gond, mert összehúzódnak, és ha véletlenül nem éri a döfés a bordát, akkor is át kell hatolni a megfeszített izomrétegen, hogy komoly kárt okozzunk. A szívet is kétesélyes célba venni, mert ott meg a mellcsont állja az ember útját. Az ideális módszer az, ha a harmadik és a negyedik gerinccsigolya között szúrunk be, de azt árulja el valaki, hogy lehet ezt a sötétben kikeresni, miközben az illető egy nagy, vastag katonai dzsekiben van?

Elvághattam volna a torkát is, de az, aki már próbálkozott ilyesmivel, és nem csak a moziban nézte, tudja, hogy nem is olyan egyszerű. Ezért maradtam a rekeszizomnál, közvetlen a törőcsontnál egy felfelé irányuló döféssel, aztán a fák alatt hagytam, ahol ha véletlenül észreveszik, majd azt hiszik, hogy részeg, és szépen békén hagyják. Nem vagyok biológiatanár, ezért csak találgathatok, hogy a halál oka a vérveszteség lesz-e vagy az átszúrt tüdő, de annyit mondhatok, hogy nagyon meglepett képet vágott.

– Megölte?

– Meg, uram. De nem haragból.

Átfutott az agyamon, hogy talán valóban beteg vagyok, és ez az egész csak hallucináció, ami többet árul el a tudatalattimról, mint amennyit tudni szeretnék. Egyébként voltam már jobban is. Egy váratlan nyilallás fájdalmasan beledöfött a bal hónaljamba. A láthatatlan ujj most egy teljes kéz volt: a mellcsontomra nehezedő határozott, szüntelen nyomásától elakadt a lélegzetem.

– Mr. Straitley? – Miss Dare hangjából aggodalom csendült ki.

– Csak egy nyilallás – mondtam, és hirtelen letottyantam. A sáros földet, bár puha volt, meglepően hidegnek éreztem: a hideg úgy lüktetett a fű alól, mint egy haldokló szívverése. – Megölte? – ismételtem meg a kérdést.

– Elvarratlan szál volt, uram. Mint mondtam, mennie kellett.

– És Knight?

Kis szünet.

– Knightnak is – mondta Miss Dare.

Egy pillanatra, egy rettenetes pillanatra elakadt a lélegzetem. Nem kedveltem Knightot, de az én fiam volt, és mindennek ellenére azt gondoltam, azt reméltem...

– Kérem, Mr. Straitley. Nem hagyhatom így magára. Jöjjön, álljon fel... – Vállára vetette a karomat, erősebb volt, mint hittem, és talpra segített.

– Knight meghalt? – kérdeztem kábultan.

– Ne izgassa magát, uram. Gyors halála volt. – Csípőjét az oldalamnak támasztotta, és félig húzva-vonva megtartott. – De szükségem volt egy áldozatra, és nem csupán egy holttestre. Egy sztori kellett. Egy meggyilkolt iskolásfiú a lapok címoldalára kerül... a hírszegény napokon... de egy eltűnt fiú örökzöld téma marad. Kutatás, spekulációk, a kétségbeesett anya könnyes felhívásai, a barátokkal készített interjúk, aztán ahogy csökken a remény, a helyi tavak és víztározók átkutatása, egy ruhadarab előkerülése, a környéken lakó és nyilvántartott pedofilok elkerülhetetlen DNS-azonosítása. Tudja, hogy megy ez, uram. Tudják, de mégsem tudnak megbizonyosodni róla. És amíg nem tudják biztosan...

Az oldalamba ismét beleállt a görcs, és halkan felkiáltottam. Miss Dare azonnal félbehagyta.

– Bocsásson meg, uram – folytatta gyöngédebben. – Ez most mind nem fontos. Knight várhat. Nem kell attól félni, hogy megszökik, ugyebár? Csak lélegezzen lassan. Jöjjön velem. És az isten szerelmére, nézzen rám! Nincs sok időnk.

Lélegeztem, néztem és tovább botorkáltam; úgy lógtam Miss Dare nyakában, mint egy szárnyaszegett madár, miközben bekísért a védelmet nyújtó fák közé.

2

A lőporos összeesküvés ünnepe este fél tíz

A fák alatt állt egy pad. A sáros füvön odabotladoztunk, és úgy rogytam le, hogy szegény öreg szívem megpendült, mint egy szakadt rugó.

Miss Dare mondani próbált valamit. Én azt magyaráztam, hogy most más foglalkoztat. Tudom, hogy a végén mindannyiunkat elér, de valami másban reménykedtem, mint egy ilyen őrületben a sáros mezőn. De Keane meghalt, Knight is. Miss Dare valaki más volt, és én már nem tehettem úgy, mintha az oldalamba hasító, maró kín csak egy nyilallás volna. Méltatlan dolog az öregség, gondoltam. Nem a szenátus dicsősége vár ránk, hanem sietős zötyögés a mentőkocsiban, vagy ami még rosszabb, totyogó öregkori hanyatlás. És mégis küzdöttem ellene. Hallottam, a szívem minden erejét megfeszítve próbál dobogni, hogy öreg testemet még egy kicsit életben tartsa, és arra gondoltam: készen állunk-e valaha? És elhisszük-e valaha?

– Kérem, Mr. Straitley! Muszáj koncentrálnia.

Még hogy koncentrálni, a pokolba is!

– E percben meglehetősen leköt valami – mondtam. – A küszöbön álló kimúlásom. Esetleg később...

De most, amikor az emlékezet ismét megmoccant, már közelebb volt, majdnem érintésnyi távolságban. Egy félig kék, félig vörös arc, amely felém fordult, egy fiatal arc, amire leplezetlenül kiül a gyötrelem, és kemény az elszántságtól, egy arc, amit egyszer láttam, tizenöt évvel ezelőtt...

– Pszt! – szólalt meg Miss Dare. – Most már lát?

És akkor hirtelen valóban megláttam.

A mindent lebíró tisztánlátás ritka pillanata volt. Sorba rakott dominók, amelyek vadul remegnek a misztikus középpont felé. Fekete-fehér képek, ahogy hirtelen domborműként kiemelkednek, a vázából szerelmesek lesznek, az ismerős arc széthull, és valami egészen mássá alakul.

Odanéztem, és abban a pillanatban megláttam Pinchbecket: arcát felfelé fordította, szemüvege lüktetve tükrözte vissza a tűzoltókocsi fényeit. Ugyanabban a pillanatban Julia Snyde-ot láttam, a csinos fekete frufrujával. Miss Dare szürke szemét az iskolai sapkája alatt, az arcát megvilágító tűzijáték villanásait, és abban a percben tudtam.

Lát végre?

Igen. Végre látom.

Elkaptam a pillanatot. Leesett az álla. Arca megereszkedett: mintha gyorsított felvételen nézném az elmúlást. Hatvanöt événél sokkal öregebbnek látszott; e percben valóban százados volt.

Katarzis. A pszichiáterem ezt hajtogatta folyton, de eddig a percig sosem éreztem ehhez foghatót. Azt a pillantást Straitley arcán. A megértést, az elborzadást, és mögötte – azt hiszem – talán a szánalmat.

– Julian Pinchbeck. Julia Snyde.

Elmosolyodtam, és úgy hullottak le rólam az évek, mint a holtsúly.

– Ott volt az orra előtt, uram – mondtam. – És egész idő alatt nem vette észre. Nem sejtette.

Felsóhajtott. Most már egyre rosszabbul volt, arcát kiverte a veríték. Hörögve, keservesen szedte a levegőt. Reménykedtem, hogy még nem hal meg. Túl sokat vártam erre a pillanatra. A végén persze el kell mennie – gyilkos késem segítségével vagy anélkül, tudtam, hogy könnyen végezhetek vele –, de előtte még azt akartam, hogy megértse. Lássa, és kétséget kizáróan tudja is.

– Értem – mondta. (Tudtam, hogy nem). – Rettenetes ügy volt. – Valóban. – De miért a St. Oswaldot büntette érte? Miért okolta Bishopot, Grachvogelt, Keane-t vagy Lightot... és miért ölte meg Knightot, aki csak egy kisfiú volt...

– Knight volt a csali – feleltem. – Szomorú, de szükséges áldozat. Ami meg a többieket illeti, ne nevettessen már! Bishop? Az a képmutató! Aki rémülten fut el a botrány első jelére. Grachvogel? Előbb-utóbb ugyanez történt volna, akár benne van a kezem, akár nem. Light? Jobban járnak nélküle. Ami Devine-t illeti: gyakorlatilag szívességet tettem magának. Még érdekesebb azonban, ahogy a történelem ismétli önmagát. Nézze csak, milyen gyorsan ejtette az igazgató Bishopot, amikor úgy hitte, hogy a botrány ártalmas az iskolának. Most már tudja, mit érezhetett az apám. Nem számít, hogy ő volt-e a hibás vagy sem. Nem számít, hogy meghalt egy diák. Egy a fontos, és ez még ma is így van: hogy megvédjék az iskolát. A fiúk jönnek és mennek, a kapuőrök jönnek és mennek, de isten ments, hogy bármi besározza a St. Oswaldot. Ne vegyünk róla tudomást, temessük el, űzzük el. Ez az iskola mottója. Nem igaz? – Mély lélegzetet vettem. – De most nem. Most végre csak rám figyel.

Érdes hangot hallatott, ami talán nevetés volt.

– Talán. De nem küldhetett volna inkább egy képeslapot? Drága, öreg Straitley! Bohóc az utolsó leheletéig.

– Kedvelte magát, uram. Mindig is kedvelte.

– Kicsoda? Az apja?

– Nem, uram. Leon.

Hosszú, síri csend. Éreztem, ahogy pumpál a szíve. Az ünneplők már rég szétszéledtek, és csak néhányan maradtak a távoli tűznél és a csaknem elhagyatott árkádsoron. Egyedül voltunk – amennyire csak lehettünk és lombjukat vesztett fák zajai vettek körül bennünket: az ágak lassú, törékeny reccsenése, a földre hullott levelek között egy kis állat – egér vagy patkány – időnkénti neszezése.

Olyan hosszúra nyúlt a csend, hogy már azt hittem, az öregember elaludt, vagy valami olyan távoli helyre került, ahova nem követhetem. Aztán felsóhajtott, és felém nyújtotta a kezét a sötétben. Hideg volt az ujja a tenyeremben.

– Leon Mitchell – mondta lassan. – Hát miatta volt az egész?

3

A lőporos összeesküvés ünnepe, este fél tíz után öt perccel

Leon Mitchell. Tudhattam volna. Elejétől fogva tudhattam volna, hogy Leon Mitchellt kell keresnem az egész mögött. Ha egy fiú valaha a bajkeverést testesítette meg, akkor az Leon volt. Kísérteteim közül csak ő nem tudott nyugalmat lelni. És a fiaim közül ő kísértett leginkább.

Egyszer Pat Bishopnak is megemlítettem, mert meg akartam érteni, hogy pontosan mi is történt, és vajon tehettem volna-e még valamit. Pat megnyugtatott, hogy nem. Amikor az eset történt, az erkélyemen álltam. A fiúk alattam, a kápolna tetején. A kapus már a helyszínre ért. Legfeljebb Supermanként repülhettem volna le, másként hogy akadályozhattam volna meg a tragédiát? Olyan gyorsan történt. Senki sem gátolhatta meg. A későbbi okoskodás mégis megtévesztő: az angyalokból gonosztevőt, a tigrisekből bohócot farag. Az évek során múltbeli bizonyosságok olvadnak szét, mint az érett sajt; egyetlen emlék sincs biztonságban.

Megállíthattam volna? El sem tudják képzelni, milyen gyakran tettem fel magamnak ezt a kérdést. A kora hajnali órákban sokszor túlságosan is lehetségesnek tűnik; az események álomszerű tisztánlátással csévélődnek le, ahogy a fiú újra meg újra lezuhan – tizennégy évesen és ezúttal ott vagyok az erkélyen, mint egy túlsúlyos Julia, és azokban a korai órákban nagyon is tisztán látom Leon Mitchellt, ahogy a rozsdás párkányba kapaszkodik, törött körmét a porladó kőbe vájja, és szeme csillog a rettegéstől.

– Pinchbeck?

A hangom megriasztja. Tekintélyt parancsoló hang, amely oly váratlanul szólal meg az éjszakában. Ösztönösen felkapja a fejét, a fogása meglazul. Talán fel is kiált, felnyúl, a sarka odaszorul egy félig elrozsdásodott kiszögelléshez.

És akkor megkezdődik, eleinte végtelenül lassan, mégis lehetetlenül gyorsan, és másodpercek, teljes másodpercek maradnak neki, hogy arra a mély vízmosásra, arra a rettenetes sötétségre gondoljon.

A bűntudat, mint a lavina, gyorsulni kezd.

Az emlékek sötét képernyőn felvillanó pillanatfelvételek.

Sorba állított dominók és az egyre erősebb meggyőződés, hogy talán én okoztam; ha nem kiáltok fel abban a pillanatban, akkor talán... talán mégis...

Felpillantottam Miss Dare-re, és láttam, hogy figyel.

– Mondja – szólaltam meg. – Kit okol?

Dianne Dare nem szólt semmit.

– Árulja el. – A nyilallás, ami nem volt az, veszettül az oldalamba mart, de ennyi év elteltével még fájdalmasabban igényeltem, hogy többet tudjak. Felnéztem sima, derűs arcára, ami olyan volt a párás éjszakában, mint egy reneszánsz madonnáé.

– Maga ott volt – nyögtem ki nagy keservesen. – Én voltam a hibás abban, hogy Leon leesett?

Hú, de ügyes, gondoltam magamban. A pszichiáterem tanulhatna tőled. Hogy kapásból visszaütöd ezt az érzést, mert azt reméled, nyersz vele egy kis időt...

– Kérem. Tudnom kell...

– De miért? – kérdeztem.

– Mert a fiaim közé tartozott.

Milyen egyszerű, milyen kétségbeejtő! A fiaim közé tartozott. Hirtelen azt kívántam, bárcsak ne jött volna el, vagy úgy szabadultam volna meg tőle, mint Keane-től: könnyen, gyötrelem nélkül. Láttam, hogy rosszul van, de most már én szedtem nehezen a levegőt, én éreztem, hogy lavina lebeg felettem, amely maga alá temet. Nevetni akartam, könnyek futották el a szememet. Lehet, hogy ennyi év elteltével Roy Straitley saját magát hibáztatja? Csodás volt. Iszonyatos volt.

– Mindjárt azt mondja, hogy olyan, mintha a fia lett volna. – Hangom remegése meghazudtolta gúnyolódásomat. Tulajdonképpen megrázott, amit mondott.

– Az elveszett fiaim – mondta a gúnyról tudomást sem véve. – Harminchárom év, és még mindegyikre emlékszem. A fényképük ott van a nappalim falán. A nevük a naplóimban. Hewitt, 1972. Constable, 1986. Jamestone, Deakin, Stanley, Poulson... Knight... – Kis szünetet tartott. – És persze Mitchell. Hogy is felejthettem volna el? A kis szarházit.

Időről időre megesik. Nem lehet mindet szeretni, bár az ember mindent elkövet, hogy egyformán bánjon velük. De néha van egy fiú – amilyen Mitchell vagy Knight volt –, akit akárhogy igyekszem, nem tudok szeretni.

Az előző iskolájából azért rúgták ki, mert elcsábított egy tanárt, a szülei agyonkényeztették, hazug, manipulatív, másokat kihasználó fiú volt. Hja, és persze okos: még elbűvölő is tudott lenni. De tudtam, milyen, és ezt meg is mondtam Miss Dare-nek. A velejéig rothadt volt.

– Téved, uram – védte. – Leon a barátom volt. Nála jobb barátom soha nem volt. Törődött velem, sőt szeretett, és ha maga nincs ott, ha akkor nem kiált fel...

Hangja szilánkokra tört, és amióta ismertem, most először kezdett magából kikelve rikácsolni. Ebben a percben jutott eszembe, hogy meg akar ölni; igazán abszurd, hiszen vallomása pillanatától kezdve tudnom kellett volna, hogy ez a terve. Gondolom, félnem kellett volna, de e tudat, sőt az oldalamat maró fájdalom ellenére csak mindent elnyomó bosszúságot éreztem a nő iránt, mintha egy eszes növendékem elementáris nyelvtani hibát vétett volna.

– Ne legyen már gyerek – förmedtem rá. – Leon senkivel sem törődött, csak önmagával. Imádott másokat kihasználni, összeveszíteni, felhúzni, mint a játékot. Nem lepne meg, ha az ő ötlete lett volna, hogy másszanak fel a tetőre, hogy lássa, mi történik.

Miss Dare sípolva szívta be a levegőt, mint amikor a macska fúj. Rögtön tudtam, hogy túllőttem a célon. Aztán önuralmát visszanyerve felnevetett, mintha előtte nem vesztette volna el a fejét.

– Önre is jellemzőek a machiavelli módszerek, uram.

Ezt bóknak vettem, és meg is mondtam.

– Annak is szántam, uram. Mindig is nagyra tartottam önt. Még ma is inkább az ellenfelemnek, mint az ellenségemnek tartom.

– Vigyázzon, Miss Dare, a végén még elcsavarja a fejemet.

Ridegen nevetett fel.

– Már akkor is azt szerettem volna, ha lát – vallotta be csillogó szemmel. – Szerettem volna, ha tudja... – Aztán elmesélte, hogyan hallgatta az óráimat, hogyan lapozott bele az irataimba, hogyan gyűjtötte be a St. Oswald bőséges termésének elszórt magvait. Míg beszélt, s felidézte azokat az iskolakerülő napokat, a kölcsönvett könyveket, az elcsent egyenruhákat, a megszegett szabályokat, kis időre elkalandoztam; az oldalamban csökkent a fájdalom. Mint az egerek, befészkelt a harangtoronyba és a tetőre, tudást gyűjtött, és ha tudott, adott. Ki volt éhezve a tudásra, valósággal szívta magába. És anélkül, hogy tudtam volna, a magistere voltam; attól a perctől, hogy a középső folyosón először beszéltem vele, kiválasztott, és most újra kiválasztott, hogy engem okoljon barátja haláláért, az apja öngyilkosságáért, az élete számtalan kudarcáért.

Néha megesik. Egyszer-kétszer a legtöbb kollégámmal már megtörtént. A tanári pálya elkerülhetetlen velejárója, hiszen fogékony kamaszokkal foglalkozunk. A tanárnők esetében naponta előforduló jelenség, többségünknél – hála az égnek – csak ritkán fordul elő. De a fiúk már csak ilyenek, és néha erős kötődés támad bennük a tanáruk vagy a tanárnőjük iránt, sőt néha még szerelemnek is hívják. Velem is megesett, Kittyvel is, még az öreg Savanyúszőlővel is, aki egyszer hat hónapig próbált lerázni magáról egy Michael Smalls nevű, fiatal diákot, aki minden lehetséges ürügyet megragadott, hogy megkeresse, lefoglalja az idejét, és amikor faarcú hőse nem felelt meg lehetetlen elvárásainak, minden alkalommal szidalmazta Mr. és Mrs. Smalls előtt, akik végül – egy katasztrofális kisérettségi után – kivették a fiukat a St. Oswaldból, és beíratták egy másik iskolába, ahol végre megnyugodott, és rögtön beleszeretett a fiatal spanyoltanárnőbe.

Most úgy festett, én járok ebben a cipőben. Nem teszek úgy, mintha Freud vagy valaki hozzá hasonló volnék, de úgy tűnik, ez a szerencsétlen fiatal nő úgy választott ki, ahogy az ifjú Smalls annak idején Savanyúszőlőt, és olyan képességeket, sőt most már felelősséget tulajdonított nekem, amelyek valódi szerepemmel nem álltak arányban. Még rosszabb, hogy ugyanezt tette Leon Mitchell-lel is, akit halott lévén olyan státusszal és romantikával ruházott fel, amelynek magaslatára még egy szent sem tudna felemelkedni. Köztünk sosem lehet versengés; elvégre miféle győzelem lehetséges a halottakkal vívott csatában?

De maradt a bosszúság. Az dühített, hogy micsoda veszteség, micsoda istenverte veszteség ez az egész: Miss Dare fiatal volt, okos, tehetséges, ragyogó, ígéretes jövő állhatott volna előtte, ehelyett mint valami öreg százados, mind közül éppen Leon Mitchell aranyozott szobrához béklyózta magát, egy olyan fiú emlékéhez, aki csak alapvető középszerűsége és fiatal élete ostoba elherdálása révén vált figyelemre méltóvá.

Próbáltam elmagyarázni, de nem hallgatott rám.

– Biztos lett volna belőle valaki – hajtogatta makacsul. – Leon különleges volt. Más. Okos. Szabad szellem. Nem a bevett szabályok szerint élt. Az emberek biztosan emlékeztek volna rá.

– Hogy emlékeztek volna? Talán igen. Igaz, sosem ismertem senkit, aki ennyi áldozatot hagyott volna hátra. Szegény Marlene! Tudta az igazságot, de Leon a fia volt, és Marlene nagyon szerette, bármit tett is. És a régi iskolájában az a tanár. Egy politechnikát tanító, nős férfi. Szegény bolond. Leon tönkretette. Önző módon, egy szeszélynek engedve, amikor ráunt az érdeklődésére. És a férfi felesége? Ő is tanárnő volt, és ezen a pályán az egyik bűne könnyen átragad a másikra. Két emberi pálya ment veszendőbe. Az egyik börtönbe került. A házasság tönkrement. És az a lány... hogy is hívták? Nem lehetett több tizennégynél. Mind Leon Mitchell kisded játékainak az áldozatai voltak. És most még én, Bishop, Grachvogel, Devine is, és persze maga, Miss Dare. Miből gondolja, hogy maga más?

Levegőt vettem; csend volt. Olyan tökéletes csend, hogy azt hittem, elment. De aztán vékony, üveges hangon megszólalt.

– Miféle lány?

4

A lőporos összeesküvés ünnepe, este háromnegyed tíz

Straitley a kórházban láthatta, ahova nem mertem bemenni. Szerettem volna, de Leon anyja folyton a fia betegágya mellett ült, és túl nagy lett volna a kockázat. De Francesca eljött, és Tynanék is, meg Bishop. És persze Straitley.

Biztosan jól emlékezett rá. Ki ne jegyezte volna meg? Tizenöt éves volt, az a fajta szépség, amit az öreg férfiak különösen szívet tépőnek éreznek. Straitley felfigyelt rá, először a haja miatt, ami nyersselyem függönyként omlott a vállára. Francescát meghökkentette, de még inkább izgalomba hozhatta az a dráma, amiben szerepet játszott. Feketébe öltözött, mintha temetésre menne, ám a választásában inkább az játszott szerepet, hogy jól állt neki a szín, hisz Leon nem halhat meg, ugye? Hiszen még csak tizennégy éves. Ebben a korban a halál csak a tévében következik be.

Straitley nem beszélt a lánnyal. A kórházi büfébe ment, hogy vigyen Marlene-nek egy teát, és ott várja ki, míg Leon látogatói elmennek. Távozás közben még egyszer megpillantotta Francescát – most is megejtőnek találta a haját, ami úgy mozgott a hátán, mint egy eleven állat –, és még át is futott az agyán, hogy a lány hasának domborulata mintha több volna a kamaszos dundiságnál, mi több, a hosszú, vékony lába, keskeny válla mellett a has gömbölyűsége inkább arra utal, hogy...

Mélyen beszívtam a levegőt, ahogy a pszichiáterem tanított: ötre beszívtam, tízre kifújtam. Nagyon erős volt a füstszag és a nyirkos növényzet illata, a ködben úgy gomolygott a leheletem, mint a sárkányok szájából előtörő láng.

Straitley természetesen hazudott. Leon elmondta volna.

Ezt fennszóval is megmondtam. Az öregember mozdulatlanul feküdt a padon, és nem tagadott semmit.

– Hazudik, öregem.

A gyerek most lenne tizennégy éves, vagyis annyi idős, mint Leon volt, amikor meghalt. Fiú lett vagy lány? Természetesen fiú, Leonnal egyidős, Leon szürke szemével és Francesca pettyes bőrével. Nem igaz, mondtam magamban, a képet mégsem bírtam elkergetni. A fiú, a képzeletbeli fiú, akinek arccsontja halványan a Leonéra emlékeztet, duzzadt felső ajka pedig a Francescáéra... vajon tudta-e Leon? Tudhatta-e?

És ha igen? Francesca semmit sem számított neki. Csak egy lány, mondta nekem. Egy dugás, nem is az első, nem is a legjobb. Mégis eltitkolta előlem, Pinchbeck, a legjobb barátja elől. De miért? Szégyellte? Vagy félt? Azt hittem, Leon fölötte áll az ilyen érzéseknek. Leon, a szabad szellem. És mégis...

– Mondja, hogy hazudott, és életben hagyom.

Straitley egy szót sem szólt, csak olyan hangot adott ki, mint egy öreg kutya, amikor álmában mocorog. A fenébe is, gondoltam. Majdnem vége a játszmánknak, és most új kételyt akar ébreszteni bennem. Bosszús lettem: mintha a St. Oswald elleni harcom nem a tönkretett életem miatti bosszú, hanem valami sokkal mocskosabb, kevésbé nemes ügy volna.

– Komolyan mondom – erősítettem meg. – Különben most vége a játéknak.

Mellkasomban enyhült a fájdalom, és mélyre hatoló, bágyadt hideg költözött a helyére. A sötétben hallottam magam fölött Miss Dare kapkodó lélegzetvételét. Kíváncsi voltam, meg akar-e ölni, vagy csak ráhagyja a természetre, hadd fejezze be a munkát. Egyik változat sem izgatott különösebben.

Halványan felmerült bennem, vajon miért tartja ezt olyan fontosnak. A Leonról alkotott véleményem nem állította meg, de a terhes lány leírása hallatán megtorpant. Miss Dare nyilván nem tudott erről. Eltűnődtem, mit jelenthet ez.

– Hazugság – ismételte meg. A hangjából korábban kicsendülő hűvös humor tovatűnt. Most minden szó halálos feszültségtől sercegett. – Leon elmondta volna.

Megráztam a fejemet.

– Dehogy. Megrémült. Megijedt, hogy befolyásolná a továbbtanulási esélyeit. Eleinte mindent tagadott, de az anyja végül kihúzta belőle az igazságot. Személyesen sosem találkoztam a lánnyal. Sosem hallottam a másik családról. De tanítottam Leont. El kellett mondaniuk. Természetesen a lány is, ő is kiskorú volt. De Mitchellék és Tynanék jó barátok voltak, és szülői, egyházi segítséggel talán sikerült volna...

– Csak kitalálja az egészet – mondta színtelen hangon. – Leont ez nem érdekelte volna. Azt mondta volna, hogy közönséges.

– Szerette ezt a kifejezést, ugye? – jegyeztem meg. – Elbizakodott kis fajankó. Szerette azt hinni, hogy a szabályok rá nem vonatkoznak. Igaz, közönséges volt, de meg is ijesztette. Hisz még csak tizennégy éves volt.

Csend. Miss Dare úgy tornyosult fölém, mint egy monolit. Sokára szólalt meg.

– Fiú vagy lány? – kérdezte.

Szóval hitt nekem. Hosszan beszívtam a levegőt, és a szívemet szorító kéz egy kicsit engedett.

– Nem tudom. Elvesztettem velük a kapcsolatot. – Hogyne vesztettem volna el, nemcsak én, más is. – Szó volt örökbefogadásról is, de Marlene később egyszer sem említette, én pedig nem kérdeztem. Maga biztosan érti, miért.

Újabb, ezúttal még hosszabbra nyúló hallgatás, majd halkan és elkeseredetten fölnevetett.

Értettem, hogy miért. Tragikus és nevetséges volt.

– Néha bátorság kell, hogy szembenézzünk az igazsággal. Hogy olyannak lássuk a pozitív vagy negatív hőseinket, amilyenek a valóságban. Hogy magunkat is olyannak lássuk, amilyennek mások látnak minket. Vajon akkor, amikor láthatatlan volt, Miss Dare, látta-e egyszer is igazán önmagát?

– Hogy érti ezt?

– Nagyon jól tudja, hogy értem.

Az igazságot akarta. Hát most megadtam neki, mégis azon töprengtem, miért teszem ki magam ennek az egésznek. Kinek a kedvéért? Marlene-ért? Vagy Bishopért? Knightért? Vagy csak Roy Straitleyért, a bölcsészkart végzett öreg tanárért, aki egykor Leon Mitchellt tanította, és nem volt vele szemben sem pozitív, sem negatív irányban elfogultabb, mint a többiekkel, vagy legalábbis őszintén reméltem, hogy így volt, még az utólagos éleslátás marcangolása és a makacs kis félelem ellenére is, ami azt súgta, hogy tudtam, a fiú leeshet, tudtam, de valami sötét egyenlet tényezőjének tekintettem, valami félig átgondolt kísérletnek, hogy lelassítsam a másik fiút, azt, aki lelökte.

– Erről van szó, nem? – kérdeztem. – Ez az igazság. Lelökte, aztán mégis meggondolta magát, és megpróbált segíteni rajta. De ott voltam én is, és el kellett menekülnie...

Valójában azt hittem, ezt látom, amikor a harangtoronyban levő lesemből rövidlátón a sötétbe meredtem. Két fiú, az egyik felém fordul, a másik nekem háttal, s köztük a kapus alakja, akinek reszkető árnyéka rávetül a hosszú tetőre.

Felkiáltott, és a fiúk menekülőre fogták, a nekem háttal álló a másik előtt ugrott, így szinte velem szemben ért földet a harangtorony árnyékában. A másik Leon volt. Azonnal ráismertem, az éles fényben elég volt egy futó pillantás az arcára, hogy tudjam, ő az, mielőtt a víznyelő szélén a barátjához csatlakozott volna.

Nem volt nehéz ugrás. Néhány lábnyit átugorva a fő mellvédre jutottak volna, és már semmi sem akadályozta volna meg őket, hogy átszaladjanak az iskola főépületének tetején. A fiúk számára könnyű ugrásnak ígérkezett, de John Snyde esetlen araszolásából láttam, hogy képtelen lenne követni őket.

Akkor szólhattam volna, akkor kellett volna, de tudni akartam, ki a másik fiú. Azt azonnal láttam, hogy nem az enyéim közül való. Ismertem a fiaimat, és még a sötétben is felismertem volna őket. Együtt egyensúlyoztak a mélység szélén, az udvarról egy hosszú fényujj kékkel és vörössel simította végig Leon haját. A másik fiú azonban még árnyékban volt; egyik kezét kinyújtotta, mintha az arcát akarná eltakarni a közeledő kapus elől. Halk, mégis heves vita folyt a két fiú között.

Tíz másodpercig tartott, de lehet, hogy még rövidebb ideig. Nem hallottam, mit mondanak, bár az ugorj és a kapus szó, valamint az éles, kellemetlen nevetés jól-rosszul eljutott a fülemig. Most már dühös voltam; olyan dühöt éreztem, mint a kertembe behatolók, a kerítésemet összemocskoló vandalizmus láttán. Nem annyira a tilosban járás bosszantott fel, vagy az, hogy éjnek idején odahívtak (tulajdonképpen magamtól mentem oda, amikor hallottam a felfordulást). A dühöm mélyebbről fakadt. A fiúknál megszokott dolog a rosszalkodás. Életkori sajátosság. Harminchárom év alatt elég példáját láttam. De itt az én egyik fiamról volt szó. És azt érezhettem, amit Mr. Meek érezhetett aznap a harangtoronyban. Nem mintha kifejezésre juttattam volna – egy tanár köteles a haragját palástolni, amikor valóban ilyesmit érez, és haragot tettetni, amikor távol áll ettől az érzéstől –, de jó lett volna látni a két fiú arcát, amikor a sötétből hirtelen a nevüket kiáltom. Csakhogy ehhez mindkettőjük nevét tudnom kellett volna.

A Leonét persze már tudtam. Tudtam azt is, hogy reggel majd elárulja a társáét. De a reggel még messze volt; abban a pillanatban világossá válhat számukra, ahogy számomra is az volt, hogy nem áll módomban visszatartani őket. Elképzeltem, hogyan reagálnak majd dühös kiáltásomra: nevetnek, gúnyolódnak, miközben elvágtatnak. Később persze megbüntetem őket. De a szóbeszéd folyna, az iskola emlékezne, és nem a négyhetes szemétszedésükre vagy az ötnapos felfüggesztésükre, hanem arra, hogy egy fiú a saját területén dacolt az öreg Quazzal, és ha csak pár órára is, de büntetlenül megúszta.

Így azután vártam; hunyorogva próbáltam kivenni a másik fiú vonásait. Egy másodperc töredékére meg is pillantottam, amikor az ugrás előtt hátralépett. A vörös-kék fény váratlanul rávetődő csíkja egy heves érzelemtől eltorzult fiatal arcot tárt elém: szája megfeszült, fogát vicsorította, szeme résnyire szűkült. Felismerhetetlen lett, és mégis biztosra vettem, hogy ismerem. St. Oswald-i diák. És most nekifutásból ugrott. A kapus gyorsan közeledett – széles hátával részben eltakarta előlem a tetőnek azt a szakaszát, ami a víznyelő felé lejtett és aztán az elmosódott mozgás közepette, a fények lüktetésében úgy láttam, hogy Pinchbeck keze, ha csak egyetlen pillanatra is, de Leon vállához ér, mielőtt a fiúk átvetették volna magukat a sötétségen.

Természetesen nem egészen így történt. Onnan semmiképp sem így festett, ahol én álltam, de elég közel járt az igazsághoz. Igen, öregem, valóban én löktem meg Leont, és amikor maga a nevemet kiáltotta, biztosra vettem, hogy meglátott.

Talán még akartam is, hogy valaki lásson, hogy valaki végre tudomásul vegye a jelenlétemet. De zavart voltam, tettem elborzasztott, merészségem fellelkesített, a bűntudat, a düh, a rémület és a szerelem izzásig hevített. Bármit megadtam volna azért, hogy úgy történjen, ahogy elmondtam: Butch és Sundance a kápolna tetején, az utolsó állomás, a barátok közti utolsó cinkos összekacsintás, mielőtt bátran együtt ugrunk a szabadságba. De nem így történt, távolról sem.

– Az apád? – kérdezte Leon.

– Ugorj! – sürgettem. – Gyerünk, ember, ugorj!

Leon rám meredt, az arcát kékre csíkozta a tűzoltóautó lámpája.

– Szóval erről van szó – mondta. – Te vagy a kapus kölyke.

– Siess! – sziszegtem. – Nincs idő.

De Leon végre megértette az igazságot, és arcára megint kiült az a kifejezés, amit annyira gyűlöltem, ajkát kegyetlen jókedv vonta mosolyra.

– Ezért majdnem megéri, hogy elkapjanak – suttogta –, hogy lássam az arcukat...

– Hagyd abba, Leon.

– És ha nem, köcsög? – Nevetni kezdett. – Akkor mit csinálsz, mi?

Borzalmas ízt éreztem a számban, savanykás fémízt, és rájöttem, hogy beleharaptam az ajkamba. A vér úgy csorgott le az államon, mint a nyál.

– Kérlek, Leon...

De Leon még ugyanazon a ziháló, mesterkélt módon nevetett, és egy iszonyatos pillanat erejéig az ő szemével láttam Peggy Johnsent, Jeffrey Stuartsot, Harold Mannt, Lucy Robbinst és Mr. Bray osztályának összes buziját és lúzerét, a sunnybankieket, akiknek az Abbey Road-i lakótelepen kívül nincs jövőjük, a tetűket, a szemeteket, a kapcarongyokat, a prolikat, és ami a legszörnyűbb, most először láttam tisztán saját magamat.

Akkor löktem meg.

Nem emlékszem tisztán erre a pillanatra. Néha azt mondom magamban, hogy baleset volt. Néha már majdnem el is hiszem. Talán azt vártam, hogy ugorjon, a Pókember kétszer ekkora távot is átugrik, én magam is annyiszor ugrottam át, hogy biztosra vettem, nem fog leesni. De Leon lezuhant.

Kezem a vállán.

Az a hang.

Istenem, az a hang.

5

A lőporos összeesküvés ünnepe, este tíz előtt öt perccel

Most hát hallott mindent. Sajnálom, hogy itt és most kellett befejeznem. Nagyon vártam a karácsonyt a St. Oswaldban, persze az ellenőrzésről nem is beszélve. De vége a játszmánknak. A király egyedül van. Az összes többi figura elhagyta a sakktáblát, és először s egyben utoljára állunk nyíltan egymással szemközt.

Úgy érzem, kedvelt engem. Szeretem azt hinni, hogy tisztelt is. Most már ismer is. Mindössze ezt akartam magától, öregem. Tiszteletet. Figyelembevételt. Azt a különös láthatóságot, ami a határvonal másik oldalán élőknek születési előjoguk.

– Uram? Uram!

Kinyitotta a szemét. Helyes. Már attól féltem, elvesztettem. Humánusabb lett volna, ha végzek vele, de úgy találtam, képtelen vagyok megtenni. Látott. Tudja az igazságot. És ha most megölném, azt nem érezném győzelemnek.

Akkor hát legyen döntetlen, magister. Azt még elviselem.

Egyébként is volt még valami, ami nyugtalanított, egy megválaszolatlan kérdés, mielőtt befejezettnek nyilvánítanám a játszmát. Aztán arra gondoltam, hogy talán nem örülnék a válasznak, de akkor is tudnom kellett.

– Mondja, uram, ha látta, hogy lelököm Leont, miért nem mondta akkor? Miért védelmezett, amikor tudta, mit tettem?

Tudtam, persze hogy mit szeretnék tőle hallani. És most némán mellé guggoltam, hogy a leghalkabb suttogást is felfogja a fülem.

– Mondja, uram! Miért nem szólt?

Egy ideig csend volt, csak a torkában lassan és szárazon hörgő lélegzet hallatszott. Lehet, hogy túl későre hagytam? Lehet, hogy merő rosszakaratból előbb leheli ki a lelkét? De aztán megszólalt elhaló hangon, mégis tisztán hallhatóan.

– A St. Oswald miatt.

Miss Dare azt mondta, ne hazudjak. Elárultam hát az igazat. Vagy annyit, amennyit tudtam, bár később már nem voltam biztos benne, hogy mennyit mondtam ki hangosan.

Ezért őriztem oly sok éven át a titkot, ezért nem említettem soha a rendőrségnek, hogy mit láttam a tetőn, ezért hagytam, hogy az ügy John Snyde-dal sírba szálljon. Be kell látniuk, hogy épp elég szörnyű volt Leon halála az iskola területén. A kapus öngyilkossága meg csak rontott a helyzeten. De hogy egy gyereket is belekeverjek – egy gyereket vádoljak –, az a bulvársajtó régióiba katapultálta volna ezt a siralmas esetet. A St. Oswald nem ezt érdemelte. A kollégáim, a fiaim – a nekik okozott kár felbecsülhetetlen lett volna.

Egyébként is mit láttam? Egy arcot, amit csalóka megvilágításban és csak egy másodperc töredékére pillantottam meg. Egy kezet Leon vállán. A kapus alakját, amely eltakarta a szemem előtt lejátszódó jelenetet. Mindez édeskevés volt.

Ezért azután nem hánytorgattam az ügyet. Becstelenségnek nem nevezhető, mondtam magamban, elvégre én is alig bíztam a saját bizonyítékomban. De most kiderült végre az igazság, visszatért, mint egy gyilkos erő, hogy hatalmas kerekei alá gyűrjön engem, a barátaimat, mindent, amit védelmezni próbáltam.

– A St. Oswald miatt. – Hangja elgondolkodó volt, s alig hallható a tátongó távolságban.

Bólintottam; örültem, hogy megértette. Mellesleg miért ne értett volna meg? Hozzám hasonlóan jól ismerte a St. Oswaldot, ismerte a működését, a sötét titkait, az örömeit és a kis fennhéjázásait. Nehéz egy St. Oswaldhoz hasonló helyet elmagyarázni. Olyan ez, mint a tanítás: az ember vagy beleszületik, vagy sem. Sokan azok közül, akiket magához ránt, képtelenek távozni, mindaddig persze, amíg ez az öreg hely ki nem köpi őket (a tanári szoba bizottsága által összegyűjtött kis tiszteletdíjjal vagy anélkül). Olyan régen vagyok a St. Oswaldban, hogy már semmi sem létezik: nincsenek barátaim a tanárin kívül, nincsenek reményeim a fiúkon kívül, nincs életem...

– A St. Oswald miatt – ismételte meg. – Hát persze. Tudja, furcsa dolog ez, uram. Azt hittem, talán miattam tette.

– Maga miatt? – kérdeztem. – Miért?

Valami a kezemre csöppent: egy esőcsepp a fa ágáról, vagy valami más, nem tudom. Hirtelen feltámadt bennem a szánalom; nem éppen alkalomhoz illő, mégis ezt éreztem.

Tényleg azt gondolta, hogy ennyi éven át a köztünk kialakult, elképzelhetetlen kapcsolat kedvéért hallgattam? Bár ez sok mindent megmagyarázna: hogy miért üldözött, miért volt benne ez a mindent felőrlő vágy az elismerésre, és miért próbálkozott egyre bonyolultabb módszerekkel a figyelmemet felkelteni. Szörnyeteg, efelől semmi kétségem nem volt, de abban a pillanatban részvétet éreztem iránta, és ügyetlen kézzel kinyúltam felé a sötétségben.

Megfogta a kezemet.

– Átkozott St. Oswald. Átkozott vámpír.

Tudtam, mire céloz. Az ember csak ad, ad és ad, de a St. Oswald mindig éhes, és mindent felfal – szerelmet, életet, hűséget –, de semmi sem elégíti ki telhetetlen étvágyát.

– Hogy bírja ezt, uram? Miért jó ez önnek?

Találó kérdés, Miss Dare. A lényeg, hogy nincs választásom: olyan vagyok, mint egy anyamadár, amelynek irdatlanra nőtt a fiókája, és képtelen már csillapítani mohó éhségét.

– Az igazat megvallva, mi, a régi gárda legalábbis, hazudni, sőt meghalni is képesek lennénk a St. Oswaldért, ha a kötelesség úgy kívánná. – Nem tettem hozzá, hogy úgy érzem, itt és most talán haldoklom, de csak azért, mert kiszáradt a szám.

Váratlanul felkacagott.

– Vén drámabuzi. Tudja, erősen hajlok rá, hogy eleget tegyek a kívánságának, és hagyjam meghalni a szeretett St. Oswaldjáért; majd meglátjuk, mennyi hálát kap érte.

– Hálát nem – feleltem. – De az adókedvezmény óriási. – Búcsúszónak gyönge bemondás volt, de az adott körülmények között nem tellett többre.

– Ne bolondozzon, uram. Nem fog meghalni.

– Hatvanöt éves vagyok, azt tehetek, amit akarok.

– Micsoda? És le akar maradni a százról?

– A játék a fontos, nem az, aki játszik – idéztem kissé pontatlanul valahonnét.

– Attól függ, kinek az oldalán játszik.

Felnevettem. Okos lány, gondoltam, de mutassanak nekem egy nőt, aki tényleg tisztában van a krikettel.

– Most aludnom kell – mondtam álmosan. – Fel a célkapuval, és vissza az alappontra. Scis quid dicant...

– Még ne, uram. Most nem alhat...

– Figyelje csak... – Azzal lehunytam a szememet.

Sokáig csend volt, aztán meghallottam a hangját, ami úgy halt el, mint a léptei, miközben egyre közeledett a hideg.

– Boldog születésnapot, magister.

Búcsúszavai nagyon távolinak, nagyon véglegesnek tűntek a sötétben. Az utolsó fátyol, gondoltam rosszkedvűen; most már bármelyik pillanatban meg kell látnom a fény alagútját, amit Penny Nation szokott emlegetni, és a mennyei szurkolólányokat, akik továbbtessékelnek.

Őszintén szólva, mindig úgy véltem, hogy ijesztően hangzik, de most valóban megláttam a fényt – kísérteties zöldes ragyogás formájában –, és a már eltávozott barátok a nevemet suttogták.

– Mr. Straitley?

Furcsa, gondoltam. A mennyei lényektől kevésbé hivatalos megszólítást vártam. De most már tisztán hallottam, és a zöldes derengésben azt is láttam, hogy Miss Dare elment, és amit a sötétben lehullott faágnak véltem, az valójában egy összegörnyedt alak volt, aki nem egészen háromméternyire, a földön feküdt.

– Mr. Straitley – suttogta ismét olyan rozsdás hangon, mint amilyen az enyém volt.

Most már egy kinyújtott kezet is láttam, egy arc félholdját a meleg dzseki szőrmebéléses kapucnija mögött, aztán egy apró, zöldes fényt, amire végre ráismertem: egy mobiltelefon kijelzője volt, ami megvilágította a férfi arcát. Ismerős arc volt, feszült, mégis higgadt kifejezés ült rajta, miközben a telefont markolva, türelmesen, szemlátomást kínos erőfeszítéssel kúszni kezdett felém a füvön.

– Keane? – kérdeztem.

6

Párizs, 5ième arrondissement, november 12-e, péntek

Kihívtam a mentőket. A lőporos összeesküvés ünnepén mindig van egy a közelben arra az esetre, ha baleset, verekedés és általában szerencsétlenség történne; elég volt telefonálnom (utoljára használtam Knight telefonját) és bejelentenem, hogy egy öregember összeesett, és olyan utasításokat adtam, amelyek lehetővé tették, hogy megtalálják, de elég homályosak voltak ahhoz, hogy kényelmesen elmenekülhessek.

Nem tartott sokáig. Az évek során elsajátítottam a gyors menekülés fortélyait. Tízre visszaértem a lakásomra, negyed tizenegyre összecsomagoltam, és indulásra készen álltam. A bérelt autót (benne a slusszkulccsal) az Abbey Road-i lakótelepen hagytam, és meg mertem volna esküdni rá, hogy fél tizenegyre már ellopták és felgyújtották. Letöröltem a számítógépemet, kivettem a merevlemez-meghajtót, a többit pedig az állomásra menet eldobáltam a vasúti sínek mentén. Addigra már csak egy kis bőrönd volt nálam, benne Miss Dare ruhái; egy jótékonysági gyűjtőbe dobtam őket, ahonnan majd kimosva jutnak el a harmadik világba. Végül a régi személyazonosságomat igazoló iratoktól szabadultam meg gyorsan, és kivettem egy szobát egy olcsó motelben, miután vonatjegyet vettem.

Bevallom, hiányzott Párizs. Tizenöt éve ezt elképzelhetetlennek tartottam, de most nagyon is kedvelem ezt a várost. Megszabadultam anyámtól (szomorú ügy, ketten bent égtek egy lakástűzben), így én vagyok a csinos kis örökség egyetlen kedvezményezettje. Megváltoztattam a nevemet, ahogy annak idején anyám is tette, és az elmúlt két évben angolt tanítottam egy kellemes, kertvárosi lycée-ben; nemrégiben rövid tanulmányi szabadságot vettem ki, hogy befejezzem a kutatást, ami – erről biztosítottak – gyors előléptetésemhez vezet majd. Őszintén remélem is; véletlenül még azt is tudom, hogy a közvetlen felettesem nemsokára lebukik majd online szerencsejátéka miatt, és kisebb botrány tör ki, ami a nekem kellő pozíció megüresedéséhez vezet. Ez az iskola nem a St. Oswald, de megteszi. Egyelőre legalábbis.

Ami Straitleyt illeti: remélem, életben marad. Egyetlen tanár sem vívta ki úgy a tiszteletemet – sem a Sunnybank Parkban, sem az utána következő unalmas párizsi lycée-ben. Rajta kívül senki – sem tanár, sem szülő, sem pszichológus – nem tanított semmi érdemlegesre. Talán ezért hagytam életben. Vagy azért, hogy bizonyítsam magamnak: végül túlszárnyaltam régi magisteremet, bár az ő esetében az életben maradás kétélű felelősséggel jár, és nehéz megmondani, mit jelent majd a St. Oswald számára a tanúvallomása. Ha meg akarja óvni a kollégáit a mostani botránytól, akkor persze nem lesz más választásom, mint felébresztenem a Snyde-ügy szellemét. Kellemetlenségek lesznek. Megemlítik a nevemet.

E tekintetben mégsem aggódom: ügyesen eltüntettem a nyomaimat, és a St. Oswalddal ellentétben ismét láthatatlanul és sértetlenül kerülök ki az ügyből. De az iskola is átvészelt már botrányokat, és bár ez az új fejlemény valószínűleg igen kellemetlen módon hat majd, gondolom, az iskola talán mégis túléli. Perverz módon még reménykedem is, hogy így lesz. Végtére is énem jelentékeny része hozzá kapcsolódik.

E pillanatban a kedvenc kávéházamban üldögélek (dehogy mondom meg, hol van!), előttem, a műanyag lapú asztalon a kis csésze feketekávém meg a rongyoskiflim, és a széles sugárúton a novemberi szél röhög és zokog. Mintha szabadságon volnék! A levegő ugyanúgy csupa ígéret, csupa terv. Jól kellene éreznem magam. Még két hónap tanulmányi szabadság, egy új, izgalmas kis munka kezdődik, és ami a legjobb – a legfurcsább –, hogy végre szabad vagyok.

Ám olyan hosszú ideje vonszolom magammal ezt a bosszút, hogy szinte hiányzik a súlya, a bizonyosság, hogy valamit kergetnem kell. E percben mintha megszűnt volna a lendületem. Különös érzés; elrontja az élvezetem. Évek óta először jut eszembe Leon. Tudom, hogy furcsán hangzik – nem volt-e velem minden pillanatban? –, de én az igazi Leonra gondolok, nem arra a jelenségre, amivé az idő és a távolság tette. Harminchoz közeledne. Emlékszem, amikor azt mondta: Aki harmincéves, az már öreg. Jesszusom, ölj meg, mielőtt annyi leszek.

Korábban nem sikerült, de most harmincnak látom: nősnek, pocakosnak, olyannak, akinek munkahelye, gyereke van. És most látom, mennyire hétköznapi, mennyire túllépett rajta az idő: régi pillanatfelvételek sorává zsugorodott, amelyek kifakultak, régen homályba veszett divat ma már komikus emlékeivé váltak – Istenem, tényleg ilyesmit viseltek? –, és váratlanul, képtelen módon elerednek a könnyeim. Nem a képzeletem Leonját siratom, hanem saját magamat, a kis köcsögöt, aki ma huszonnyolc éves, és teljes sebességgel, örökké, ki tudja, milyen sötétség felé tart. Elviselem-e? – kérdem magamban. Megállok-e valaha is?

– Hé, la Reinette. Ça va pas? – André Joubert, a kávéház tulajdonosa szakítja meg a gondolataimat. A hatvanas éveiben jár, csontsovány, sötét hajú férfi. Ismer, vagy azt képzeli, és szögletes arcán aggodalom tükröződik, amikor látja az arckifejezésemet. Elhessentem:

– Tout va bien. – Aztán pár pénzérmét dobok az asztalra, és kilépek a sugárútra, ahol a könnyeimet felszárítja a port kavaró szél. Talán megemlítem a pszichiáteremnek a következő találkozásunkkor. De az is lehet, hogy kihagyom a találkozót.

A pszichiáteremet Zarának hívják, bő, vastag, kötött holmiban jár, és l’Air du Temps-t használ. Semmit sem tud rólam a fikcióimat leszámítva, és az idegeim megnyugtatására homeopátiás szépia- és jódtinktúrát ad. Sajnál nyugtalan gyermekkorom, a tragédiák miatt, amelyek oly zsenge korban megfosztottak előbb az apámtól, majd az anyámtól, a mostohaapámtól és a kishúgomtól. Aggódik a félénkségem, a fiússágom és amiatt, hogy még sosem feküdtem le férfival. Apámat okolja – akit Roy Straitley alakjában festettem le –, és arra biztat, hogy lezárásra, katarzisra, önállóságra törekedjem.

Eszembe ötlik, hogy talán már meg is történt.

A sugárút túloldalán Párizs fényes és éles szélű, a novemberi szél lemeztelenítette. Nyugtalan leszek, szeretném látni, hogy pontosan hova fúj a szél, kíváncsi leszek, milyen a fény színe a távoli láthatár fölött.

A kertvárosi lycée-m közönségesnek tűnik a St. Oswalddal összevetve. A kis projektemet már korábban is megcsinálták, a megállapodás, a kinevezésbe való belenyugvás, a skatulyában való elhelyezkedés kilátása túl könnyűnek tűnik. A St. Oswald után többet akarok. Még mindig merni, küzdeni, győzni akarok, és most még Párizs is szűk színteret nyújt becsvágyamnak.

Akkor hát hova menjek? Amerika kellemes kilátásnak tűnik: az újra feltalálás földje, ahol britnek lenni automatikus úriemberi státust jelent. Amerika a fekete-fehér értékek, az érdekes ellentmondások hazája. Úgy érzem, egy olyan játékosnak, mint én, ott jelentős jutalomban lenne része. Igen, Amerikát élvezném.

Vagy Olaszországot, ahol minden katedrális a St. Oswaldra emlékeztetne, ahol arany fényben fürdik a por, és a mesés, ódon városok szennye. Vagy Portugáliát, Spanyolországot, vagy még távolabb, Indiát és Japánt, amíg egy nap ismét a St. Oswald főkapuja előtt találom magamat, mint a kígyó, amelyik beleharap a saját farkába, mert kúszó becsvágya körülveszi a földet.

Ha jól belegondolok, ez elkerülhetetlen. Nem az idén, még tán nem is ebben az évtizedben, de egy nap biztosan ott fogok állni, nézem a St. Oswald Fiúgimnázium krikett- és rögbipályáit, a négyszögletes udvarokat, az ívelt bejáratokat, a kéményeket és a kapurostélyokat. Különös megnyugvást találok ebben a gondolatban – mintha egy ablakpárkányon értem gyújtott gyertya égne –, mintha a gondolataimban az elmúlt években többször is megforduló idő múlása mindössze a hosszú, aranyló tetők feletti felhővonulás lenne. Senki sem ismer majd. Az átalakulás évei védőszínbe vonnak. Csak egy ember ismerne meg, és úgy tervezem, megvárom, míg Roy Straitley nyugdíjba vonul, és utána is eltelik még pár év, amíg ismét megmutatkozom – bármilyen alakban is – a St. Oswaldban. Bizonyos szempontból nagy kár. Élveztem volna egy végső játszmát. De amikor majd visszatérek, okvetlen megnézem, hogy az öreg századosok között ott találom-e a nevét a dicsőségtáblán. Valami határozottan azt súgja, hogy igen.

7

November 14-e

Azt hiszem, vasárnap van, de nem vagyok benne biztos. Megint itt a rózsaszín hajú nővér, a kórteremben rendezkedik, és mintha rémlene, hogy Marlene is járt itt; csendesen ült az ágyam melletti székben, és olvasott. De ma van az első napja, hogy minden természetes módon zajlik, és a tudatalatti múlt heti éjszakáimat és nappalaimat uraló árapályainak hullámai kezdenek elcsitulni.

Úgy tűnik, hogy Miss Dare nyomtalanul eltűnt. Lakását kiürítette, kocsiját kiégve találták, az utolsó fizetését sem vette fel. Marlene, aki a kórterem és az iskolai irodája között osztja meg az idejét, azt mesélte, hogy Miss Dare bizonyítványai és ajánlólevelei, amiket jelentkezésekor mutatott be, mind hamisítványok, s az „igazi” Dianne Dare, aki öt éve vette át a cambridge-i nyelvi diplomát, az elmúlt három évben egy kis londoni kiadóban dolgozik, és még sosem hallott a St. Oswaldról.

A személyleírását természetesen szétküldték. De a külsőt könnyű elváltoztatni, egyszerű új személyazonosságot hamisítani, és úgy sejtem, hogy Miss Dare – vagy ha még ez a neve, Miss Snyde – még sokáig kerülni fog minket.

Attól tartok, hogy e tekintetben nem lehettem annyira a rendőrség segítségére, amennyire szerették volna. Csak annyit tudok, hogy hívta a mentőket, akik a helyszínen elláttak, és ezzel megmentették az életemet. Másnap egy fiatal nő egy díszesen becsomagolt dobozt hagyott itt nekem – azt állította, hogy a lányom –, és a dobozban egy régimódi, ezüst zsebóra volt, amibe belevésték a nevemet.

Senki sem tudja felidézni a fiatal nő vonásait, bár az is igaz, hogy nincs lányom, sem olyan rokonom, akire illene a személyleírás. A fiatal nő mindenesetre nem tért vissza, az óra pedig csak egy közönséges óra, elég régi és kissé megfakult, de a kora ellenére hajszálpontosan mutatja az időt, és a számlapja, ha nem is szép, határozottan karakteres.

A héten nem ez az egyetlen ajándék, amit kaptam. Még sosem láttam ennyi virágot; az ember azt hihetné, hogy máris meghaltam. De tudom, hogy jót akarnak. A Brodie fiúktól egy szúrós kaktuszt kaptam, azzal a szemtelen üzenettel, hogy Magára gondolunk. Kitty Teague fokföldi ibolyát hozott, Jimmy nebáncsvirágot, Pearman sárga krizantémot, a tanáritól kaptam egy vegyes csokrot, a szemforgató Népszövetségtől csatavirágot, Monumenttől egy sokindás kúszónövényt (talán azok helyett, amiket Devine eltávolított a klasszika-filológiai irodából), magától Devine-tól pedig egy nagy ricinusbokrot, ami fényes rosszallással áll az ágyam mellett, mintha azt nézné, miért nem haltam még meg.

Azt mondják, közel jártam hozzá.

Ami Keane-t illeti, több órát tartott a műtétje, és három liter vért kapott. A minap meglátogatott, és bár a nővér ragaszkodott hozzá, hogy a kerekesszékében maradjon, ahhoz képest, hogy kijátszotta a halált, meglepően jól festett. Kórházi tartózkodása alatt naplót vezetett: lerajzolta a nővéreket, és epés megfigyeléseket jegyzett fel a kórtermi életről. Azt mondja, lehet, hogy egy nap regény is kinéz majd belőle. Nos, örülök, hogy a történtek nem nyomták el az alkotókedvét, bár nem rejtettem véka alá, hogy ha egy tanárból író lesz, az sosem vezet jóra, és ha tisztes megélhetésre vágyik, akkor ki kéne tartania amellett, amiben igazán jártas.

Pat Bishop már elhagyta a szívosztályt. A rózsaszín hajú nővér (akit Rosie-nak hívnak) azt állítja, hogy nagy kő esett le a szívéről.

– Három ozzie egyszerre, ebbe beleőszülök! – nyögi, bár észrevettem, hogy sokkal kedvesebben bánik velem (ez nyilván Bishop sármjának utóhatása), és mostanában több időt tölt nálam, mint bármelyik betegénél.

A rendőrség tudomására jutott bizonyítékok következtében ejtették a Pat Bishop elleni vádakat, bár az új igazgató által aláírt felfüggesztés még érvényben van. A többi kollégámnak jobbak az esélyei: egyikük ellen sem emeltek hivatalosan vádat, és idővel mind visszatérhetnek. Jimmyt visszavették; a hivatalos indoklásban az áll, hogy csak addig, amíg az iskola talál helyette valakit, de gyanítom, hogy öreg bútordarab lesz belőle. Jimmy egyébként úgy hiszi, hogy nekem köszönheti ezt az újabb esélyt, hiába mondom, hogy semmi közöm hozzá. Csak pár szót ejtettem el dr. Tidy előtt, ami a többit illeti, a közelgő iskolai ellenőrzés okolható, meg az, hogy tompa eszű, de egyébiránt jobbára ügyes ezermesterünk nélkül a St. Oswald fogaskerekei már rég elakadtak volna.

A többi kollégám közül Tapi végleg eltávozott. Light is (egy üzletvezetési tanfolyamra iratkozott be, a tanítást túlságosan megerőltetőnek találta). Pearman visszajött – Eric Scoones titkon csalódott, mert Pearman távollétében már a szak élén látta magát Kitty Teague pedig évfolyamvezetői állásra pályázott a St. Henryben; nem kétlem, hogy meg fogja kapni. A közelebbi barátokon túl a félig-meddig állandósított Bob Strange irányítja az iskolát – a szóbeszéd szerint a fiúktól komoly kihágásokat kénytelen eltűrni –, és állítólag nagy összegű végkielégítést dobtak össze, hogy Pat Bishop ne jöjjön vissza.

Marlene szerint Patnek harcolnia kellene – a szakszervezet ebben mindenképp támogatná –, de a botrány akkor is botrány, a végkifejlettől függetlenül, és mindig lesz olyan, aki az elkoptatott közhelyeket ismételgeti. Szegény Pat! Szerintem még mindig találhatna iskolaigazgatói állást – vagy ami még megfelelőbb volna, vizsgabiztos lehetne –, de a szíve a St. Oswaldhoz húzza, és ez a szív megszakadt. Nem a rendőrségi nyomozás törte össze – hisz ők csak a munkájukat végezték –, hanem az ezernyi apró ütés, a visszahívások elmaradása, a zavart véletlen találkozások, a barátok, akik más oldalra álltak, amikor másfelől fújt a szél.

– Visszamehetnék – mondta, mielőtt elhagyta a kórházat –, de az már nem volna ugyanaz. – Tudom, mit akart ezzel mondani. A varázskör, ha egyszer megszakadt, már nem hozható helyre. – Egyébként sem tennék ilyet a St. Oswalddal.

– Nem látom be, miért ne – mondta Marlene, aki várta. – Végtére is hol volt a St. Oswald, amikor szükséged volt rá?

Pat csak vállat vont. Nincs ezen mit magyarázni, pláne nem egy nőnek, még egy olyan ritka kincsnek sem, mint amilyen Marlene. Remélem, vigyáz majd Patre, gondoltam. Remélem, belátja, hogy bizonyos dolgokat sosem lehet teljesen megérteni.

És Knight?

Colin Knightot továbbra is eltűntként tartják nyilván; mindenki halottnak hiszi, kivéve a szülei. Mr. Knight be akarja perelni az iskolát, és máris belevetette magát egy sor izmos, jól reklámozott kampányba, hogy elfogadtassa a „Colin-törvényt”, ami kiterjedne a kötelező DNS-vizsgálatra, pszichológiai értékelésre és a gyerekekkel foglalkozó személyek szigorú hatósági ellenőrzésére, hogy olyasmi, ami a fiával történt, ne fordulhasson elő többet. Mrs. Knight kilókat adott le, és ékszereket vett fel, az újságban és a napi tévéhíradókban mutatott fényképén egy törékeny, lakkozott nő látszik, akinek nyaka és keze szinte roskadozik a sok lánc, gyűrű, karkötő alatt, amiket karácsonyi díszként aggat magára. Kétlem, hogy a fia holtteste valaha is előkerül. A tavakból és a víztározókból semmit sem halásztak ki, az emberekhez intézett felhívások sok jó szándékú választ eredményeztek, sok reményteli bejelentést, kedves igyekezetet, de igazi eredményt nem hoztak. Még van remény, mondja Mrs. Knight a híradóban, de már a tévé sem a fiú miatt hozza le a hírt (őt már leírták), hanem Mrs. Knight Chanel kosztümös, gyémánttal felvértezett, lenyűgöző látványáért, amint a remény ábrándjába kapaszkodik, megdermed és összeomlik. Jobb, mint a valóságshow-k. Régen sem szerettem – most sincs okom rá –, de szánom. Marlene-nek ott volt a munkája, a Pat iránti szerelme, de ami ennél is fontosabb, ott volt a lánya, Charlotte, aki ugyan nem helyettesíthette Leont, de mégis gyermek volt, remény, ígéret. Mrs. Knightnak semmije sincs, csak egy emléke, ami az idő múlásával egyre megfoghatatlanabb. Colin Knight legendája minden elmondással egyre szebb lesz. Mint a hozzá hasonló áldozatok, visszatekintve ő is népszerű lett a társai körében, akit szerettek a tanárai, és hiányzik a barátainak. Kiváló diák, aki sokra vihette volna. Az újságban leközölt fényképen tizenegy-tizenkét évesen egy születésnapi zsúron néz a fényképezőgépbe: hetykén mosolyog (nem emlékszem, hogy valaha láttam volna mosolyogni), a haja frissen mosott, a szeme, a bőre tiszta, makulátlan. Alig ismertem rá, mégis a fiú maga mit sem számít: ez lesz az a Knight, akire mind emlékszünk, az eltűnt kisfiúnak erre a tragikus képére.

Kíváncsi vagyok, mi erről Marlene véleménye, hiszen ő is elvesztette a fiát. Ma, amíg Pat összeszedte a holmiját (virágokat, könyveket, üdvözlőlapokat. Gyógyulj meg! feliratú luftballonok özönét), mintegy mellékesen feltettem a kérdést, amit oly sokáig nem kérdeztem meg, hogy még egy gyilkosságnak kellett bekövetkeznie, és csak akkor hangozhatott el végre.

– Mi történt a babával, Marlene?

Az ágy mellett állt, olvasószemüveggel az orrán, és egy cserepes növény címkéjét vizslatta. Természetesen Leon – azaz Leon és Francesca – gyermekére gondoltam, és ezt nyilván ő is tudta, mert az arca hirtelen megmerevedett, az a gondosan őrzött kifejezéstelenség ült ki rá, ami egy futó pillanatig Mrs. Knightra emlékeztetett.

– Kiszáradt a földje – mondta. – Meg kell locsolni. Isten a megmondhatója, hogy képtelen leszel egyedül gondozni őket, Roy.

Rászegeztem a tekintetemet.

– Marlene.

Az unokája volna, Leon gyermeke, egy reményteli hajtás, élő bizonyítéka, hogy Leon élt, hogy az élet megy tovább, a tél után újra itt a tavasz, vagyis az összes közhely, de ezeken a kis kerekeken forognak a nagyok, és ugyan hova lennénk nélkülük?

– Marlene – ismételtem meg.

Tekintete Bishopra vándorolt, aki kissé távolabb Rosie-val beszélgetett, aztán lassan bólintott.

– Magamhoz akartam venni – mondta végül. – Leon fia volt, és természetesen nagyon szerettem volna. De elvált voltam, túl idős, hogy örökbe fogadjam, volt egy lányom, akinek szüksége volt rám, egy állásom, ami sok időmet foglalta le. Hiába voltam a nagyanyja, nem engedték, hogy magamhoz vegyem. És tudtam, hogy ha egyetlenegyszer látnám, többé nem tudnám elengedni.

Örökbe adták a babát. Marlene sosem próbálta kideríteni, hova került; bárhova kerülhetett. Se nevet, se címet nem cseréltek. Bárki lehetett. Még esetleg láthattuk is anélkül, hogy tudnánk róla: egy iskolák közti krikettmeccsen, a vonaton, vagy elmentünk mellette az utcán. Lehet, hogy nem él már – mint tudjuk, ilyesmi is megtörténik –, vagy netán éppen itt van: ezer másik között egy tizennégy éves fiú, egy fiatal, félig ismerős arc, egy szembe hulló hajtincs, egy tekintet...

– Nem lehetett könnyű.

– Megbirkóztam vele.

– És most?

Kis szünet. Pat elkészült. Most odajött az ágyamhoz – szokatlan volt farmerben és pólóban (a St. Oswald tanárai mind öltönyt viselnek), és elmosolyodott.

– Elboldogulunk – fogta meg a kezét Marlene. Először láttam, hogy ilyesmit tesz, és most értettem meg, hogy többé egyiküket sem látom viszont a St. Oswaldban.

– Sok szerencsét – mondtam, de istenhozzádra gondoltam.

Egy percig még álltak az ágyam lábánál, fogták egymás kezét, és lenéztek rám.

– Vigyázz magadra, öreg – mondta Pat. – Majd találkozunk. Te jó ég, már alig látni a sok istenverte virágtól!

8

December 6-a, hétfő

Kétségtelenül nincs rám szükség; legalábbis Bob Strange ezt sugallta, amikor ma reggel munkára jelentkeztem.

– Az isten szerelmére, Roy! Nem halnak bele a fiúk, ha pár latinóra elmarad!

Nos, lehet, hogy nem, de engem történetesen érdekel, hogy milyen eredményt érnek el, az iskolai oktatásban a klasszika-filológia jövője is érdekel, és különben is sokkal jobban vagyok.

Az orvos persze azt mondta, amit az orvosok mondani szoktak, de én még emlékszem Bevansre, amikor még csak kerekképű kisfiú volt a latinos osztályomban, és órák alatt folyton levette az egyik cipőjét, és kutya legyek, ha hagyom, hogy most dirigáljon nekem.

Kiderült, hogy Meek helyettesít az osztályomban. Rögtön megállapítottam a csendes szoba mennyezetén át lehallatszó zajból; a hangok furcsán nosztalgikus felhalmozódásából, köztük Anderton-Pullitt kitartó, magas, éles hangja és Brasenose zengő bömbölése, amiket azonnal felismertem. Nevetést is hallottam, ami a lépcső felől hallatszott: fiúk nevetését, Meek tiltakozását, kréta és égett pirítós illatát éreztem a középső folyosó felől, csengő és ajtócsapódás és léptek távoli zaját hallottam, az a sajátságos sikló, csúszó hangot, ahogy a hátizsákokat végigvonszolják a fényes padlón, a kollégáim cipősarkainak kopogását, ahogy egy másik irodába, egy másik értekezletre igyekeznek, és láttam magam előtt, ahogy a harangtorony poros, aranyszínű levegőjében vastagon kavarognak a porszemcsék.

Mély lélegzetet vettem.

Hmmm!

Olyan, mintha évekig lettem volna távol, de máris érzem, hogy az elmúlt hetek eseményei távolodnak, mint egy álom, ami hosszú, hosszú ideje valaki egészen mással esett meg. Itt, a St. Oswaldban még csatákat kell megvívni, órákat kell tartani, fiúkat kell oktatni Horatius finom árnyalataira vagy az ablativus veszélyeire. Sziszifuszi feladat, de amíg talpon vagyok, addig elszántan folytatom. Egyik kezemben egy bögre teával, a másik hónom alá takarosan bedugott Timesszal, amit a keresztrejtvénynél nyitottam ki, a fényezett padlón port kavaró taláromban határozott léptekkel indulok el a harangtorony felé.

– Á, Straitley. – Ez csakis Devine lehet. Senkinek sincs ilyen száraz, rosszalló hangja, és senki más nem szólít a vezetéknevemen.

Ott állt a lépcsőnél: szürke öltöny, vasalt talár, kék selyem nyakkendő. Nyársat nyelt merevségét még a keményítő sem fejezné ki a maga teljességében: a reggeli napsütésben az arca kifejezéstelen, mint egy régi, dohánybolti reklámindiáné. A Dare-ügy óta persze az adósom, és gondolom, ez sem javít a helyzeten.

Mögötte két férfi állt adminisztrációs munkára felfegyverkezve, mint két őrszem. Hát persze. A tanfelügyelők. A nagy izgalomban el is felejtettem, hogy ma várhatók, bár a fiúk érkezésénél felfigyeltem a szokatlan visszafogottságra és illedelmes viselkedésre, és három mozgáskorlátozottaknak fenntartott parkolóhely is támadt a látogatók parkolójában, ahol, esküszöm, este még semmi sem volt.

– Á, az inkvizíció! – szalutáltam fesztelenül.

Az öreg Savanyúszőlő sajátos pillantást vetett rám.

– Hadd mutassam be Mr. Bramleyt – mutatott tiszteletteljesen az egyik látogatóra –, ő pedig a kollégája, Mr. Flawn. Ma délelőtt az ön óráit látogatják meg.

– Értem – mondtam. Devine-ra jellemző, hogy az első munkanapomon tanfelügyelőt küld be hozzám. De aki az egészség és biztonság problémáihoz lealacsonyodik, az minden aljasságra képes, és különben is olyan régóta vagyok a St. Oswaldban, hogy néhány csiptetős táblás Öltönyöstől nem fogok megijedni. Legszívélyesebb mosolyomat villantottam rájuk, és azonnal riposztoztam. – Nos, úgyis a klasszika-filológiai iroda felé indultam – jegyeztem meg. – Fontos, hogy az embernek legyen egy kis saját kuckója, nem? Á, ne is törődjenek vele – mondtam a tanfelügyelőknek, amikor Devine továbbszökellt a középső folyosón, mint egy felhúzható gazella. – Kicsit izgulékony.

Öt perccel később már el is értük az irodát. Bájos kis hely, én mondom; mindig is kedveltem, de most, hogy Devine bagázsa kifestette, még barátságosabb lett. A kúszónövényeim visszakerültek abból a szekrényből, ahova Devine száműzte őket, a könyveim szemrevalóan elrendezve az íróasztalom mögötti könyvespolcokon. A nyomtatott „Német szak” felirat helyett az ajtó fölött egy csinos kis réztáblán csak ennyi áll: „Klasszika-filológia”.

Van, hogy az ember nyer, van, hogy veszít. Ma reggel bizonyos mértékű diadalittassággal vitorláztam be az 59-es terembe; Meeknek leesett az álla, a harangtoronyra pedig hirtelen csend ereszkedett.

Csak pár másodpercig tartott, de aztán egy hang támadt a padlódeszkákból, egy dübörgő hang, mintha rakétát készülnének fellőni, és a következő pillanatban talpra szökkentek mind: tapsoltak, éljeneztek, ordítottak és nevettek. Pink és Niu, Allen-Jones és McNair, Sutcliff és Brasenose és Jackson és Anderton-Pullitt és Adamczyk és Tayler és Sykes. Az összes fiam – vagyis nem mind –, és ahogy ott álltak, nevetve tapsoltak, és a nevemet kiabálták, láttam, hogy Meek is feláll, és szakállas arcán őszinte mosoly ragyog fel.

– Quaz!

– Él!

– Visszajött hát, uram!

– Akkor mégsem kapunk rendes tanárt ebben a negyedévben?

A zsebórámra néztem. Bekattintottam. A fedelén az iskola mottója állt:

Audere, agere, auferre.

Merni, küzdeni, győzni.

Persze nem esküdhetek meg rá, hogy Miss Dare küldte, de biztosra veszem, hogy így van. Kíváncsi vagyok, hol van, hogy most kicsoda. Valami azt súgja, hogy nem utoljára hallottunk róla. Ez a gondolat nem zaklat fel annyira, mint egykor zaklatott volna. Szembenéztünk már válságokkal, és túléltük őket. Háborúkkal, halálesetekkel, botrányokkal. A fiúk és a tanárok jönnek és mennek, de a St. Oswald örökké fennmarad. Ő a mi kis szeletünk az örökkévalóságból.

Vajon ezért tette? Hajlamos vagyok ezt hinni. Helyet ásott magának a St. Oswald szívében; három hónap alatt legenda lett. És most mi lesz? Visszatér a láthatatlanságba, a jelentéktelen élet, a jelentéktelen állás, talán a család süllyesztőjébe? Ezt teszik a szörnyetegek, amikor a hősök megöregednek?

Egy másodpercig hagytam, hadd erősödjön a zaj. Iszonyú volt a ricsaj, mintha nem is harminc, hanem háromszáz fiú tombolt volna a kis teremben. Remegett a harangtorony, Meek aggodalmasnak tűnt, még az erkélyen üldögélő galambok is nagy szárnycsattogással, röpködő tollak felhőjében felreppentek. Olyan pillanat volt, ami sokáig megmarad az emlékezetemben. A téli nap ferdén sütött be az ablakokon a felborult székekre, az összekaristolt padokra, a kopott padlón szétszórt iskolatáskákra, a kréta és a por, a fa és a bőr, az egerek és emberek szagára. Borzas fiúk, vad tekintetű, vigyorgó fiúk, napsütésben fénylő homlokok, kitörő jókedvükben ugrálok, tintás ujjú mihasznák, lábbal dobogók, sapkákat hajigálók, üvöltözök, akiknek kilóg az ingük, és a rendet felforgató zoknijuk harcra készen áll.

Van, amikor a tagolt suttogás válik be. Máskor azonban – azon ritka alkalmakkor, amikor valóban nyomatékos kijelentésre van szükség – kénytelenek vagyunk kiabáláshoz folyamodni.

Kinyitottam a számat, és nem jött ki rajta hang.

Semmi. Egy cincogás sem.

A folyosón megszólalt az óra végét jelző csengő, a távoli zümmögést inkább csak éreztem, mint hallottam az osztály üvöltésében. Egy másodpercig azt hittem, ez a vég, nemcsak a hangomat, de a varázserőmet is elvesztettem, és a fiúk ahelyett, hogy vigyázzba merevednének, fölkelnek ellenem, a csengő hangjára eltaposnak, és engem is úgy hagynak ott anarchikus őrjöngésük nyomán, mint a szegény, erőtlenül tiltakozó Meeket. Egy pillanatig majdnem ezt hittem, ahogy az ajtóban álltam a bögrémmel, és a boldogságtól ugrabugráló fiúkat néztem.

Aztán két lépéssel elértem a katedrát, hajóm kapitányi hídját, két kézzel az asztalra támaszkodtam, és teleszívtam a tüdőmet.

– Uraim! Csendet!

Ahogy gondoltam.

Harsog, mint mindig.

Köszönetnyilvánítás

Még egyszer mélységes hálámat szeretném kifejezni annak a sok embernek – ügynöknek, szerkesztőnek, korrektornak, marketinges szakembernek, betűszedőnek, könyvárusnak és képviselőnek –, akik keményen törték magukat, hogy ez a könyv a polcokra kerüljön. A dicsőségtáblán különleges hely jár Serafina Clarke hokikapitánynak, tisztelettel kell megemlítenem Brie Burkeman netball-kapitányt, Jennifer Luithlent az idegenben játszott mérkőzésekért, Francesca Liversidge-et az Iskolai Magazin szerkesztéséért és Louise Page-et az iskola világszerte végzett reklámozásáért. Külön pontokat érdemel Anne Reeve iskolatitkár, Mark Richards, az informatikai szak vezetője. A művészeti emlékérmet ismét Stuart Haygarth kapja, a francia érmet (bár csalódást keltő év volt) Patrick Janson-Smith. A prefektusok kitűzőjét Kevin és Anouchka Harris kapja, és a Vidám Asszony-díjat a rafiafonásért – immáron egymást követően a harmadik évben – Christopher Fowler érdemelte ki.

Utoljára őszinte és szeretetteljes köszönetet mondok a magam Brodie fiúinak (megmondtam, hogy sokra viszitek!), az egykori 3H-nak, a szerepjátszó klub tagjainak és az LGS-ben minden kollégámnak, akik többen vannak, semhogy itt valamennyiüket megemlíthetném. És azoknak, akik attól tartanak, hogy önmagukat látják viszont e lapokon, megnyugtatásképp közlöm: ne féljetek, nem vagytok ott.

Az események trimeszteri teljes programját az iskola website-ján, a joanne-harris.co.uk címen találják.

JEGYZETEK

[1] Petőfi Sándor fordítása.

[2] Meek – szelíd – a ford.

[3] Bélsár – a ford.

[4] Ülep – a ford.

TARTALOM

- GYALOG

- 1

- KIRÁLY

- 1
- 2
- 3
- 4
- 5
- 6
- 7
- 8

- HUSZÁR

- 1
- 2
- 3
- 4
- 5
- 6
- 7

- EN PASSANT

- 1
- 2
- 3
- 4
- 5
- 6
- 7
- 8
- 9

- SAKK

- 1
- 2
- 3
- 4
- 5
- 6
- 7
- 8
- 9

- FUTÓ

- 1
- 2
- 3
- 4
- 5
- 6
- 7
- 8
- 9

- VEZÉR

- 1
- 2
- 3
- 4
- 5
- 6
- 7
- 8
- 9
- 10
- 11

- MATT

- 1
- 2
- 3
- 4
- 5
- 6
- 7
- 8

- Köszönetnyilvánítás

- JEGYZETEK