Borítószöveg

„Milyen kevéssé ismer, Straitley! Több kedvezőtlen sorsfordulatot éltem túl, mint azt el tudná képzelni. Tizenhét évesen szültem a lányomat, és soha nem neveztem meg az apát. Huszonhárom évesen kezdtem el tanítani egy, a St. Oswaldhoz nagyon hasonló iskolában. Minden lehetséges módon harcolnom kellett a helyemért, leküzdve az előítéletet, a szexizmust és az elítélő véleményeket. Túlestem egy kettős mastectomián úgy, hogy senkinek sem szóltam róla. Átvészeltem a férjem és egy idősebb testvérem halálát, egy szerelmi viszonyt. Láttam meghalni a szüleimet, kénytelen voltam elviselni, hogy a lányom Amerikába költözött. Elkövettem két gyilkosságot; az egyiket hirtelen felindulásból, a másikat önös érdekből. Még alig töltöttem be a negyvenet, és most végre kezdem learatni a becsvágyam babérjait. Eljött az én időm, Mr. Straitley. És téved, nem vagyok sérült.

Ép egész vagyok.”

„Könnyebb a tevének átjutni a tű fokán, mint egy nőnek belépni ezen a kapun. Én most nemcsak beléptem, de a kapu az én kapum és a szabályok az én szabályaim.”

A patinás, több mint ötszáz éves múlttal rendelkező yorkshire-i gimnázium, a St. Oswald fiúiskola életében bekövetkezik az elképzelhetetlen: Rebecca Buckfast személyében kinevezik az intézmény élére az első női igazgatót. Rebecca Buckfast elszánt, ambiciózus nő, aki mindent megtesz azért, hogy sikeres legyen ebben a férfiak uralta világban.

Miközben a tanárok és a diákok próbálnak alkalmazkodni az új helyzethez, újabb esemény forgatja fel az iskola életét: Roy Straitley latin tanár tanítványai az iskola új szárnyának építkezésén emberi maradványokat fedeznek fel. Staitley azonnal értesíti az igazgatónőt, ám amikor beszámol neki a fejleményekről, úgy érzi, hogy a nőt nem éri váratlanul a holttest felbukkanása...

Vajon köze van a holttestnek Rebecca Buckfast múltjához és ahhoz, hogy a bátyja sok-sok évvel ezelőtt eltűnt, ő maga pedig bátyjának egykori iskolájában vállalt tanári állást? Buckfast kész elmesélni élete történetét Stratileynek, a kérdés csak az, mennyire lehet megbízni az emlékeiben, mennyire őszinték a szándékai, és vajon mire készül most...

*

A leginkább a Csokoládé szerzőjeként ismert Harris a pszichothriller műfajában is jeleskedik. A St. Oswald magániskolában játszódó kötetekben Harris sötét oldala jelenik meg, és a szerző biztos kézzel, egyszerre szórakoztató és elborzasztó módon mutatja meg nekünk az emberi lélek egészen bizarr oldalait.

Fordította:

Szűr-Szabó Katalin

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Joanne Harris: A Narrow Door

First published in Great Britain in 2021 by Orion Fiction,

an imprint of The Orion Publishing Group Ltd.,

Copyright © Frogspawn Ltd 2021

Hungarian translation © 2023 Szűr-Szabó Katalin

Magyar kiadás © 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Tomas Almeida/Orion Books
Borítókép © Micaela Alcaino/Orion Books

ISBN 978-963-604-226-4

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Török Tünde

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Féder Márta

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Dr. Philip Olivernek (1948–2020)

ELŐSZÓ

Thanatosz

„Szűk a kapu és keskeny az út, amely az életre vezet – kevesen vannak, akik megtalálják”

MÁTÉ 7,14

St. Oswald, 2006. szeptember

Gyakran tapasztalom, hogy a magához hasonló férfiak alábecsülik a magamfajta nőket. Úgy gondolják, hogy valamiképpen sérültek vagyunk. Valóságos vagy képzelt igazságtalanságot akarunk kompenzálni azzal, hogy hatalomra törünk. Bizonyára gyűlöljük a férfiakat, amiért évszázadok óta kizárják a nőket a férfiklubjaikból, visszatartják, bántalmazzák, kizsákmányolják őket. Hát igen, ebben van némi igazság. Bizonyos dolgok visszavágásra késztetik a nőket. Más dolgok pedig – bár kihívást jelentenek – csak erősebbé tesznek minket.

Egy Igazgatónő. Az ön számára ez biztos mindennek az ellentétét jelenti, amiben hisz. Hogy jutottunk idáig?, kérdezi magától. Hogy állhatott így a feje tetejére a világ? A hozzám hasonló nőknek okkal kell ilyennek lenniük, hajtogatja magában. Úgy gondolja, hogy csakis gyengeségből eredhet a siker hajszolása. Dühből vagy gyűlöletből, félelemből vagy bizonytalanságból. És ezért fogok én nyerni. Mert maga a hatalommal bíró nők alapvető gyöngeségében hisz.

De ebben nagyot téved, Mr. Straitley. Nem gyötör bizonytalanság. És egy korai esetet leszámítva eseménytelen gyerekkorom volt. A szexpartnereim az unalomig egyformák voltak az egy Johnny Harrington kivételével, akivel tizenhat és tizenhat és fél éves korom között dugtam. Noha felcsinált, és nem gyilkos, de a majdnem legjobb általa megkefélt kétes újdonságában részesített. Egyébiránt színtelen figura volt, arrogáns és kiszámítható, és a kiváltságát meglovagolva jutott el az igazgatói posztig. Sok szempontból erre született. A St. Oswald-os fiú mintaképe, aki szerint ez járt neki, és sosem kérdőjelezte meg önnön rátermettségét. És igen, mindvégig segítettem az előrejutását. Nem a spermadonorsága miatti érzelmek okán – sosem szerzett tudomást Emilyről vagy arról, mibe került nekem felnevelni –, hanem mert előnyös volt számomra. A távolból követtem a karrierjét, bár ő sosem követte az enyémet. Megláttam a lehetőséget. Mire felvettük a kapcsolatot, készségeket kínálhattam fel neki, és a helyettese lettem, megbízható másodhegedűse. Úgy fogadta el a szolgálataimat, ahogy mindig: egyetlenegyszer sem fordult meg a fejében, hogy nekem is lehetnek ambícióim. És amikor a tavalyi katasztrofális események nyomán megbukott – ahogy ezt első perctől fogva tudtam –, ott voltam, hogy a helyére üljek, miközben a St. Oswald egy újabb szerencsétlen botrányt próbált átvészelni. Utána már könnyen ment minden. Magához hasonlóan ők is alábecsültek. A felemelkedéshez nem volt szükség másra, mint hízelkedésre, szorgalmas munkára, némi türelemre és időre, de elsősorban erőre, hogy elfogadjam a lekezelést és a megaláztatásokat, amelyekkel egy becsvágyó nő elkerülhetetlenül szembesülni kényszerül.

De most itt ülök az irodámban – ami egykor az övé volt –, az ő gépében főtt kávét iszom, olvasom a Dicsőségtáblákat, amelyek a faburkolatos falakat díszítik, és mindezt helyénvalónak érzem. Ez az én irodám, az én íróasztalom. Az én orchideáim állnak az ablakpárkányon. Az ablak alatt az én parkolóhelyem van. Az én kávéfőző gépem. Az én csészém. Az én iskolám. Kiérdemeltem ezt az állást, ide tartozom, és már nem kell bizonyítanom. A St. Oswald a múltjával, a hajthatatlan, patriarchális hozadékával mind az enyém. És ma itt ülök az igazgatói székben, és ma reggel Új Igazgatóként – ezt a címet ötszáz év óta még egyszer sem viselte nő – állok majd az Eligazításon a pulpituson, és fiúkkal és lányokkal zsúfolt iskolához szólok, és én vezetem ki őket a pusztából.

Egy régi St. Oswald-os közmondás szerint könnyebb a tevének átmenni a tű fokán, mint egy nőnek belépni ezen a kapun. Nos, én nemcsak beléptem, de a kapu most már az én kapum, a szabályok az én szabályaim. Ön nagyságrendbeli hibát követett el. A férfiak hajlamosak erre, mert hozzászoktak ahhoz, hogy a főbejáraton közlekedjenek. A nőknek diszkrétebbnek kell lenniük. Nekünk elég egy szűk kapu. És amikor láthatatlanul besettenkedtünk, mint pók a kulcslyukon, egész selyembirodalmat szövünk magunknak, és meglepetéssel töltjük el magukat.

Igazán nagyon kedvelem magát, Roy. Ne gondolja, hogy azért, mert tavaly szembeszálltam magával, nem érzek nagy tiszteletet maga iránt. De maga a régi iskola képviselője, én pedig a jövőhöz tartozom. Azt hiszem, magának fogalma sincs, hogy az milyen. Mindig is a St. Oswald része volt. Fiúként és férfiként is ide tartozott. Sosem volt szüksége a szűk kapura. És még a tavaly történtek után is azt hiszi, hogy van szívem.

Milyen kevéssé ismer, Straitley! Több kedvezőtlen sorsfordulatot éltem túl, mint azt el tudná képzelni. Tizenhét évesen szültem a lányomat, és soha nem neveztem meg az apát. Huszonhárom évesen kezdtem el tanítani egy, a St. Oswaldhoz nagyon hasonló iskolában. Minden lehetséges módon harcolnom kellett a helyemért, leküzdve az előítéletet, a szexizmust és a lekicsinylő véleményeket. Túlestem egy kettős mastectomián úgy, hogy senkinek sem szóltam róla. Átvészeltem a férjem és egy idősebb testvérem halálát, egy szerelmi viszonyt. Láttam meghalni a szüleimet, kénytelen voltam elviselni, hogy a lányom Amerikába költözött. Elkövettem két gyilkosságot; az egyiket hirtelen felindulásból, a másikat önös érdekből. Még alig töltöttem be a negyvenet, és most végre kezdem learatni becsvágyam babérjait. Eljött az én időm, Mr. Straitley. És téved, nem vagyok sérült.

Ép egész vagyok.

ELSŐ RÉSZAkherón
(Bánatot hozó folyó)

1

St. Oswald fiúgimnázium Akadémia, őszi trimeszter, 2006. szeptember 4.

Nem teszek úgy, mintha nem érezném gonosz előjelnek. Egy St. Oswald-os napló első oldala áthúzásának. De ettől az évtől már nem a St. Oswald fiúgimnázium vagyunk, hanem a St. Oswald Akadémia, s e változás, amint arról az Új Igazgató biztosít bennünket, az észak nagyszerű független iskoláinak sztratoszférájába röpít minket.

Egy hozzám hasonló öreg visszaeső szemében azonban ez a végnek tűnik. A Johnny Harrington rezsimje idején kezdődő átalakítás ártalmas gyomként burjánzott még a St. Oswald legkisebb zugában is. A Középső folyosóról eltávolított Dicsőségtábláktól a Közös teremben felállított munkaállomásokig, az osztálytermekben elhelyezett fehér tábláktól az összes évfolyamon megjelenő lányokig az Új Igazgató hatása mindenütt érezhető. Még új mottónk is lett: Haladás hagyomány révén, mintha a hagyomány egy alagút volna, amin áthaladva a haladás expresszvonata egy nap diadalmasan kibukkanna, miután ujjongva letarolt mindent, amit képviselünk.

De a tavalyi év káosza és az azt megelőző év tragédiája után azt is mondhatnánk, hogy szerencsések voltunk. Testvériskolánkkal, a Mulberry-házzal régóta halogatott egyesülésünk csökkentette a felénk irányuló kritikát, és az Iskolában megjelenő lányok helyeslő cikkek özönét indították el a helyi sajtóban, mely régóta negatívan viszonyult hozzánk. Az Új Igazgató értelmesen beszél, szalonképes, és nemcsak intelligens, hanem jó érzékkel felfogja, hogyan kell a médiával bánni. A Malbry Examiner e heti számának címlapján szerepel az egyik elegáns nadrágkosztümjében, a fotogénebb új lányaink válogatott karéjában, akik mind a csinos, új egyenruhát viselik (természetesen az Igazgató tervezte újra), és úgy mosolyog a kamerába, mint egy győztes hadvezér.

Igen, miután egy évig helyettesítette a távol lévő Igazgatót, Ms. Buckfast, aki mostanáig Johnny Harrington Válságstábjának egyharmadát alkotta, végre állandó helyet kapott az igazgatói irodában. A Mullberry-házban lévő párjának (Miss Lambertnek, más néven Szólítson-csak-Jónak) helyettesi állást ajánlottak fel, ő azonban a korai nyugdíj mellett döntött, és azóta különféle köztiszteletben álló helyszíneken fedezték fel, ahol – mint hallottam – vacsora utáni szónokként uzsoraáron lép fel. A másik válságstábos helyettes saját igazgatói posztra távozott, és dr. Markowicz, aki tavaly csatlakozott a Német tanszékhez, Második Mesterként elfoglalta a helyét, dr. Devine nagy haragjára, aki miután tavaly támogatta dr. Markowiczot, ezt a lépést árulásnak tekinti, és Bob Strange, a Harmadik Mester haragjára is, aki La Buckfast rendíthetetlen híve volt, és kezdettől abban a hitben élt, hogy régóta húzódó kinevezése immár csak formaság.

A Nyelvi tanszék sem úszta meg érintetlenül az összeolvadást. Egy sor idősebb kolléga feljebb emelkedett, hogy helyet biztosítsanak fiatalabb munkatársaiknak. Kitty Teague továbbra is a franciák feje, dr. Devine a németeké, míg én, az egyetlen klasszika-filológus maradtam, hogy egyszemélyes tanszékemet védelmezzem. Miss Malone (más néven a Ködkürt) is marad, és két új taggal bővült a körünk, akik mindketten a Mulberry-ház kinevezettjei: egy fiatal nő, amolyan Zsírszegény Joghurt típus, és egy vékony bajszú fiatalember, aki túl lagymatag, hogy Ifjú Titán legyen, Öltönynek meg túl trendi.

Azt hihetnék, hogy ez a sok változás feladásra késztetett. Nem tagadom, hogy megfordult a fejemben, de mihez kezdenék a rengeteg szabadidőmmel? Nyugdíjasként egy Tweedzakó ritkán elégedett. Akárcsak a holtak ruhája, mi is elkopunk, nem élünk meg a puszta levegőből. Tavaly hármat is elvesztettünk: Harryt, Pat Bishopot túl fiatalon, szívroham következtében, bár a szívét két éve törték össze, és régi barátomat, Eric Scoonest, akinek párizsi nyugdíjas terveit egy agyvérzés húzta keresztül, amit súlyos demencia követett. Az orvosom szerint ez a sokktól lehetett, és Scoonest több ilyen is érte abban az évben, köztük az anyja halála. Végül Meadowbankbe került – a hospice-ba, ahol korábban Harry is meghalt –, és három hónappal később egy második agyvérzés végzett vele. Úgy hiszem, a halál megváltás volt számára; addigra már elvesztette a beszédkészségét, a tekintete pedig olyan volt, mint egy elveszett kutyáé. Számomra már persze jóval korábban elveszett, de arról a régi ügyről nem beszélünk, ahogy a fiúval, az egykori David Spikelyval kapcsolatos gyanúmról sem. Különben is, már elmúlt, nem? Felesleges felhánytorgatni a múltat. A St. Oswald továbblép, s vele én is.

Idén új osztályom van. A régi 4S-ből 5M lett, Miss Malone, más néven a Ködkürt vezetésével. Nem is merek belegondolni, hogy az uralma alatt a Brodie-fiaim, Tayler, Sutcliff, McNair és Allen-Jones, micsoda vérontást rendeznek. A Ködkürt tekintélyt parancsolónak hangzik, de amint rájönnek, hogy Miss Malone csupán hang és semmi tartalom, azonnal elemükben lesznek. És a pokolba is, hiányoznak. Két éven át tanítottam őket. Ismerik a kis gyarlóságaimat. Idén máris túl sok a változás: Új Igazgató, új tanári kar, új iskola. Valóban hiú a remény, hogy legalább valami ugyanaz marad?

Ebben az évben a 2S-t tanítom, fiúkat és lányokat egyaránt. Ezen az évfolyamon harmincketten lesznek, de a Mulberry-házzal való egyesülés megnövelte az osztálylétszámot s ezzel arányosan a színvonalat, valamint (az új Gazdasági Igazgató szerint) jelentősen javított az anyagi helyzetünkön. Mint egy elszegényedett nemesember és egy kereskedőcég örökösnője közötti érdekházasság, ez az egyesülés kedvez majd a szerencsénknek, de sajnálatos módon megnyirbálja a régi életmódunkat. Idén mindenesetre nem hozakodtak elő a régi iskolai sportpályák eladásával. Bevallom, ez valóban nagy megkönnyebbülésemre szolgál, bár csorbítja a tény, hogy a lányok felvétele az Iskolába széthullással jár: új illatokkal, éles nevetéssel, ebédre a saláták bevezetésével és különféle új kényelmi berendezések megépítésével. Ebből következően lett új netballcsarnok, épültek öltözők, mosdók, zuhanyozók és még egy új sportcsarnok is, amit uszoda tesz teljessé, és amit Rupert Gunderson szülei finanszíroztak, akiről egy díjat is elneveztek, a Kiemelkedő Tanulmányi Eredményért járó Rupert Gunderson-érmet. Nem mintha Gunderson valaha is kiemelkedő teljesítményt nyújtott volna bármiben, kivéve egy fiatalabb fiú gyengeségének kiaknázását, de úgy tapasztalom, a legtöbb dolog elfelejtődik egy elég jelentős adomány árnyékában.

A Gunderson-épületen végzett munkálatok – az ifjú Gundersonhoz hasonlóan – lassúak és bomlasztók voltak. Nem róható fel az iskola érdeméül, hogy nem tartottak be határidőket, nem kértek tervezési engedélyeket, és végül megfeneklett az építkezés, melynek következtében az új szemeszterre elkészülő vadonatúj uszodai blokk helyett még mindig csak egy saras építési telek vesz körbe egy csúf betonhéjat, azt pedig drótkerítés, és a jövő hónapra várjuk az önkormányzat tervhivatalának döntését. Úgy sejtem, a szemeszter során a szünetek jobbára azzal telnek majd, hogy a betolakodók távoltartása végett az építkezést kell felügyelni.

De ma más dolgom van. A szemeszter első napja a St. Oswaldban hagyományosan fiúk nélkül zajlik: a tanári kar megbeszéléseken vesz részt, a papírmunkát végzi, és a tanítás gátló körülményeitől mentesen könnyedén felveszi a régi rutint. Ezért vagyok hát itt már reggel fél nyolckor, a St. Oswald bögrémből iszom a teám, és úgy szemlélem az elém táruló látványt, mint egy Kanut király, aki megpróbál gátat vetni az árnak. A műanyag lapos padok árjának, amely a nyári szünetben kiszorította az összes régi padot a tintatartókkal és a százévnyi latin firkával borított, összekaristolt fedelükkel, a firka jó része persze nyelvtanilag szánalmasan helytelen, de ifjonti lelkesedéstől fűtött, amit egy egyszerű műanyag lap sosem adhat vissza. A Mester-íróasztalomhoz senki sem nyúlt, jóllehet az Új Igazgató felajánlotta, hogy valami „Mesterhez illőbbet” állítanak be helyette. Gondolom, komolyabb bútordarabra gondolt, mint amilyen dr. Devine új cédrusfa asztala vagy a saját mahagóni íróasztala az aranyozott bronz tintatartóval.

De több mint száz szemeszter óta ülök ennél a kopott asztalnál. Minden foltot, cigaretta hagyta égésnyomot, firkát ismerek. A harmadik fiók akad, és valaminek a megfeketedett maradványa van a legfelső fiók végében, ami egykor talán édesgyökér-cukorka lehetett. Megtartom ezt az íróasztalt, amíg lábbal előre ki nem visznek a St. Oswaldból. Ami a műanyag asztalokat illeti, Jimmy Wattnak, a Kapusnak köszönhetően átkerülnek egy másik tanszékre, és a régiek (melyeket kidobás előtt jelenleg a pincében raktároznak) visszakerülnek az eredeti helyükre. Jimmy számára jókora munka, mert egyenként fel kell vinnie őket a Harangtoronyba, de Jimmy erénye, hogy jóindulatú és megvesztegethető, ám ötven font és az ingyenital ígérete a Szomjas Tudósban több mint elegendő ösztönzés volt arra, hogy igénybe vegyem a szolgálatait.

Titkon rágyújtottam egy élvezetes Gauloises-ra. A füst illata mélabús és nosztalgikus hangulatba ringatott. Az idén hamar köszöntött be az ősz, a felső udvaron megperzseltnek tűntek a fák, és a sportpályák végén az erdei deréce most fakult izzó rózsaszínről füstös fehérre. Ezt az évszakot szeretem a legjobban: melankolikus, rózsás és érett, de most a melankólia uralkodik.

Ó, egek, nagyon hiányzik Eric! Olyan volt, mint a kréta, egerek és padlófény illatának keveréke a Középső folyosón: amíg el nem tűnt, alig volt észrevehető. Most a Középső folyosónak virágillatú fertőtlenítő szaga van, a krétát felváltotta a fehér tábla filctollának bűze. Tudom, hogy nincs már, de még mindig számítok rá, hogy összefutunk a lépcsőn, hogy megpillantom a Közös teremben, és hallom az üdvözlését: ’reggelt, Straits.

Az évnek ezzel az időszakával jár. Majd elmúlik. De még a szomorú ügy után is hiányzik a vén idióta. Vagy talán az hiányzik, akinek hittem. Az, akit helyette szerettem volna. A gondolat kényelmetlen érzéssel tölt el: hogy olyan sok éven át el tudta rejteni előlem sötét titkát. Ám ennek ellenére a hatvanévnyi közös múlt csak számít. Még emlékszem, milyen volt fiúnak. Emlékszem a fiatalemberre, még a Harry Clarke-ügy előttről. És bármit tett is, tudom, hogy a lelke mélyén kedvesség és szeretet volt a harag és a sötétség mellett.

Az ókori görögök szerint öt folyó folyt le az alvilágba: az Akherón, a szomorúság és a bánat folyója, Kókütosz, a jajgatás folyója, Phlegethon, a tűz folyója, Sztüx, a harag és a gyűlölet folyója és végül Léthé, amelynek vize az áldott feledést hozta el. Ha ez így van, akkor Hadész felé már megtettem az út négyötödét. Az elmúlt évek történései átvittek tűzön-vízen, sötétségen és bánaton. Azt hiszem, most nem reménykedhetem másban, mint a feledés áldott ajándékában. Vajon Eric Scoones örömmel fogadta-e a Léthét? Vagy ellenállt a sodrásának? A helyében mit választottam volna? Feledést vagy örök lelkifurdalást?

Azt hiszem, a tea száműzi a kísérteteket. A Léthén kívül ezt a véleményt részesítem előnyben. Az íróasztalom alatt van egy teáskanna és néhány filter, valamint egyadagos tartóstejes-dobozok kis arzenálja. A teáskancsót már nem tűröm meg, viszont jobban szeretem a St. Oswald-os bögrémet. Eric bögréje egészen mostanáig a Közös terem szekrényében volt, de az utolsó szemeszterben észrevettem, hogy eltávolították. Eggyel kevesebb, ami rá emlékeztet. Vagy az egyik új takarító valóban kedveli Diana hercegnőt.

Megfőztem a teát, és leültem az asztalomhoz. Jimmy hamarosan megérkezik. Amikor a kopogást meghallottam, tulajdonképpen teljes mértékben az ő kerek arcára számítottam, amint az erezettüveg-ablakon bebámul. Meglepődtem, amikor egy egész csapatot pillantottam meg, akik egyike szembántóan rózsaszín ruhadarabot viselt, amit Jimmy még gondolatban sem vett volna fontolóra.

– Gyertek be – invitáltam őket, és a kitárt ajtóban egy nagyon is ismerős négyes állt. Sutcliff, Allen-Jones és McNair, valamint Benedicta – más néven Ben – Wild, akivel tavaly barátkoztak össze, noha Ben most a felső hatodikba került, a fiúk pedig csak ötödikesek voltak. Természetesen egyiken sem volt egyenruha, és Allen-Jones egy olyan kápráztató rózsaszín pólót viselt, amire élénk színekkel ezt a rejtélyes feliratot nyomták: SZERDÁNKÉNT A PATRIARCHÁTUST VERJÜK SZÉT. Vajon ezt tréfának szánta?, merült fel bennem. Bevallom, az iskolás fiúk humora sokat fejlődött a napfényesebb, komplikációmentes idők óta, amikor Caesar dzsemet evett uzsonnára, Brutus meg patkányt.{1}

Tulajdonképpen a kelleténél egy pillanattal tovább tartott, míg rájuk ismertem. Egy fiú, aki nem visel egyenruhát, olyan, mint éjjel egy házimacska: függetlenebb, élénkebb, tartózkodóbb, mint napvilágnál. És persze nagyot nőttek; a hosszú nyári szünidő alatt mindig megnyurgulnak. Allen-Jonest kivéve, aki fiúsabb maradt, mint a többiek, és Bent – ő a barátság révén lett Brodie-fiú –, aki új, nagyon rövid frizurát csináltatott, ami a Szólítson-csak-Jónakot a helytelenítés görcsös rohamaira késztette volna.

A delegáció láttán letettem a bögrémet, és felálltam. Még mindig csak háromnegyed nyolc volt, korai időpont egy kollektív látogatáshoz. Egyikük sem viselt egyenruhát, ami kizárta a lehetőséget, hogy mind a négyen megfeledkeztek volna arról, hogy az első iskolanap csupán a tanári karnak kötelező.

– Jó reggelt – szólaltam meg.

– Jó reggelt, uram. – Allen-Jones mindig a kis csoport szóvivője volt, és most rá nem jellemző módon komolynak tűnt. Egy szörnyű pillanatig azt hittem, valami történt Taylerrel, az egyetlen Brodie-fiúval, aki nem volt jelen. Aztán eszembe jutott, hogy Tayler családja egy izraeli kibucban van, és az ifjú Taylert a hétvége előtt nem vártuk vissza az Iskolába. Azt hiszem, a gondolataim még mindig az öreg Scoones körül forogtak, de azonnal tudtam, hogy valami baj van.

– Mi történt? – kérdeztem. – Valami baj van? – Más alkalommal egy vidám, szellemes latin bemondással folytattam volna, de az arckifejezésük azt súgta, hogy ebben az esetben ez illetlenség lenne. Ismét Tayler jutott eszembe. Oly sok minden sült el balul, hogy még egy fiú elvesztésének a lehetőségétől meglódult a szívem. A mellényem harmadik gombja tájékán olykor megbújó láthatatlan ujj – a két éve leterítő szívroham emlékeztetője – megrándult. – Mi az? – kérdeztem akaratlanul is élesebb hangon.

Allen-Jones a többiekre nézett. Ben bólintott. Sutcliff sápadtnak tűnt, de mivel vörös hajú, a bőrszíne évszaktól függetlenül mindig olyan, mintha az életét egy barlangban töltötte volna. A láthatatlan ujj felfelé kúszott a bordáimon. Szerettem volna Tayler után érdeklődni, de nem mertem hangosan kimondani a szavakat. Adj hangot a félelmednek, és az formát ölt. Lupus in fabula.{2}

– Mi az? – ismételtem meg szorongástól nyers hangon.

– Uram – szólalt meg végül Allen-Jones. – Azt hiszem, találtunk egy holttestet.

2

St. Oswald fiúgimnázium Akadémia, őszi trimeszter, 2006. szeptember 4.

Időbe telt, mire előadták a történetüket. Allen-Jones – nagy bánatomra – sosem volt különösebben összeszedett vagy tárgyszerű. A többiek közben folyton igyekeztek beleszőni szükségtelen részleteket, így a történet fonala hamarosan elveszett a közbeszólások gombolyagában.

A lényeg röviden: az iskola újrakezdését azzal akarta a kis társaság megünnepelni, hogy megviccelnek valakit. Kétségem sem fért hozzá, hogy az ötlet – amennyiben megvalósul – alaposan kidolgozott és felforgató jellegű lett volna. A félig kész Gunderson-épület – az egykori Kapuslak közelében, a sportpályákon túl, még azokból az időkből származott, amikor a Kapus az iskola területén lakott – őrizetlen volt a drótkerítés mögött azóta, hogy az önkormányzat tervezési osztálya úgy döntött, felfüggeszti a munkálatokat.

– Próbáltunk átjutni a kerítésen – kezdte Allen-Jones. – Arra gondoltunk, hogy egy igazán klasszikus kópésággal kezdjük ezt a tanévet. Tudja, mint amikor az alsós hatodikosoknak sikerült egy Fizika tömb tetejére felvinni egy Morris Minort. (Valójában nem Morris Minor volt, hanem Mini Cooper, és a fiúk az egyik teniszpályára szállították, nem a Fizika tömb tetejére, de egyelőre nem tettem szóvá. A lényeg az, hogy a csínytevés legendává vált a St. Oswald történetében, és a fiaim előre kiszámíthatóan az eszükkel és a leleményességükkel szemben támasztott kihívásnak tekintették.)

– Miféle kópésággal? – kérdeztem óvatosan. – Nehogy azt mondd, hogy el akartatok lopni egy darut!

Ben a többiekre nézett.

– Nem egészen, uram.

– Ó, egek!

– Az én ötletem volt – mondta Ben némileg lázadó tekintettel. Semmi kétség: a lány okos volt. – Ha lehet, nem mennék bele a részletekbe…

– De, uram, mesés lett volna! – csillogott Allen-Jones szeme. – Őszintén mondom, ha sikerrel jártunk volna, az egész Morris Minor-eset szánalmasan eltörpül mellette.

A többiek bólintottak, érzésem szerint sajnálkozva. Bevallom, ekkor már az is felmerült bennem, hogy a kérdéses tréfa valójában ez a mese, amelynek én vagyok a célpontja, de a viselkedésük elég szokatlan volt, így elvetettem e gyanúmat.

– Szóval mi történt pontosan? – nógattam őket.

– A kerítésen van egy szakasz, ahol a drótot, úgymond, félrehúzták – mondta Allen-Jones. – Arra gondoltunk, jó lenne ott kezdeni, ezért odamentünk, hogy közelebbről megvizsgáljuk. Nem messze onnan van egy nagy halom kiásott föld és sitt, amit majd eltalicskáznak, a túloldalon pedig a Dicsőséglyuk…

– A Gunderson-épület – fűzte hozzá magyarázatképpen McNair.

Tudom, mire gondolt. A sportpályáknak az a része, amelyik az oldalsó kapuhoz a legközelebb van, és eső után gyakran megáll rajta a víz, a mostani ásások során pedig medencényi lyukká mélyült, ami azonnal megtelt vízzel. A munkálatok megkezdése óta ebből a medencéből már három bevásárlókocsi, egy gyerekmotor, valamint alumíniumdobozok, palackok és mindenféle szemét került elő. Ma reggel pedig valami más is.

– Egy test – mondtam szelíden.

Bólintottak, a vidámság szertefoszlott.

– Úgy nézett ki…

Valószínűleg az esőzések miatt egy sitthalom megindult. A kiásott föld egy része a gödör oldala felé csúszott, és előbukkant valami, ami úgy nézett ki, mint egy…

– Maradvány… – mondta Ben.

– Nem ártana megnézni – sóhajtottam fel.

Már elvetettem korábbi ötletemet, hogy meg akarnak tréfálni. Túl komoly volt az arcuk, a téma túlságosan félelmetes. Felálltam, és gondosan visszahelyeztem a bögrémet az asztalra. A talárom az ajtó mögött lógott, és gépiesen belebújtam, ahogy egy korosodó lovag ölt fel egy ismerős páncélt. Imigyen felkészülve és elszoruló szívvel gyalogoltam át a sportpályán, zászlóvivőként megtizedelt légióm élén.

3

St. Oswald fiúgimnázium Akadémia, őszi trimeszter, 2006. szeptember 4.

A Gunderson-épület a nyár során pusztán csúnya látványt nyújtó telke a pokol egyik bugyrához hasonló hellyé változott. Szemét- és törmelékhegyek magasodtak az elárasztott végén, a víz felszíne valami olajos maradványtól megtört, és foltos lett. Már kevésbé fesztelenül követtem a fiúkat a megbontott kerítésen át. Némi erőfeszítés árán leguggoltam a gödör mellé, ahol a kitermelt föld megcsúszott. A térdem hevesen tiltakozott.

– Ott, uram!

Bármi lehetett volna, mégsem lehetett más. Az elkerülhetetlenség érzete, mint egy nyugtalanító álom, kezdett a hatalmába keríteni. Lehajoltam, hogy közelebbről megvizsgáljam a szövetcsomót és egy fadarabnak látszó valamit a Gunderson-épület szélén, a hepehupás földkupacon.

De nem fadarab volt. És a szöveten valami ismerős csillant meg.

A térdem ismét tiltakozott. Eljutottam abba a korba, amikor kétszer is meggondoljuk, hogy lehajolunk-e. Az egyik cipőfűzőm kibomlott. Megragadtam az alkalmat, hogy dupla csomót kössek rá. Aztán nyögve talpra kecmeregtem, és ismét a Brodie-fiaimhoz fordultam.

– Nos, uram?

Leküzdhetetlen vágyat éreztem, hogy azt válaszoljam, minden rendben, tévedtek. Haza kellene menniük, és élvezni a vakáció utolsó napját. Láttam rajtuk, hogy ők is ezt szeretnék. Még talán el is hitték volna. De a fiaim voltak, és nem hazudhattam. Másoknak esetleg, de nekik sosem.

– Lehet, hogy igazatok van – mondtam hát. – Tájékoztatnom kell az Igazgatót.

– Vallomást kell tennünk? – kérdezte Ben.

Megráztam a fejem.

– Kétlem – feleltem. – De köszönöm, hogy megmutattátok. Mostantól én intézem. Hagyjátok csak rám. És senkinek se szóljatok, hogy mit láttatok. Nem szabad veszélyeztetni az esetleges nyomozást.

Allen-Jones reménykedőn nézett rám.

– Tényleg úgy gondolja, hogy ez egy holttest, uram?

Ez a felfedezés az iskola területén egy olyan fiú számára, mint Allen-Jones, ahhoz hasonló, mint amikor a kutya megjelenik a játszótéren: szívesen fogadott eltérés az unalmas rutintól, egy izgalmas rejtély. Egy Mester számára azonban egészen másnak tűnik. Az elmúlt két év megerőltető volt mindannyiunk számára. Több botrány, egy meggyilkolt fiú, bosszú, bántalmazás és nyilvános kegyvesztettség – mindez sárba rántotta az iskola hírnevét, és csaknem a csőd szélére sodort minket. Mind közül épp idén van a legkevésbé szükségünk még több izgalomra. Elővettem szokásos komolyságomat.

– Kivizsgálom az ügyet, Allen-Jones. Nem szükséges tovább foglalkoznod vele – és olyan erővel nyomakodtam vissza a kerítésen, hogy a drót átszúrta a hasamon és a csípőmön dudorodó puha hájrolnit, és dühös vércseppet hagyott az első iskolanapi ingemen.

Újabb rossz jel. Ma már a harmadik. De mind közül ez volt a legrosszabb, olyan jel, ami nemcsak viharfelhőt jósol, hanem közeledő hurrikánt. Ugyanis ráismertem valamire a Gunderson-épület melletti rongycsomóban, olyasmire, aminek a Brodie-fiaim nem tulajdonítottak volna jelentőséget. De én láttam, és tudtam, mit jelent. Újabb képeslap a múltból. Olyan, ami ha napvilágot lát, az iskola létét veszélyezteti éppen most, amikor kezd – pénzügyileg és érzelmileg – talpra állni a tavalyi és az azt megelőző év katasztrofális eseményei után. És végül porba döntene minket az Új Igazgató és a Mulberry-háztól kapott mentőcsomag ellenére.

De semmi sem marad örökre eltemetve, gondoltam. A múlt adomány, ami egyfolytában csak ad, és egy nagy fekete kalapból neveket húz ki. David Spikely, Becky Price – aki most Ms. Buckfastként tért vissza –, Eric Scoones és Harry Clarke nevét. Egy nap talán az enyémet. A zsebembe csúsztattam a kezem. A tárgy, amit a medence szélén találtam, hideg volt az ujjaim között. Felmerült bennem, hogy még e percben is eldobhatnám valahol a mezőn, hogy beletapossák a sárba. Senki sem tudna róla. Senkit sem érdekelne egy ilyen régmúlt dolog. És háborúban hallgatnak a törvények. Inter arma enim silent leges.

Vajon tényleg háborúban állunk? A padok még csak a kezdet. Fehér táblák, kötényruha, számítógépek, e-mail, szlogenek. Haladás hagyomány révén. A drótkerítés melletti helyemről figyeltem, ahogy a Brodie-fiaim átkelnek a sáros mezőn. Allen-Jones rózsaszín pólója jelzőfényként világított. Sutcliff megfordult, és integetett nekem.

Kivettem a kezem a zsebemből, és visszaintegettem. Rádöbbentem, hogy nincs más választásom. Az iskola reklámbrosúrájában talán azt írják, hogy Haladás hagyomány révén, ezzel felváltva a hagyományosabb audere, agere, auferrét – merni, törekedni, győzni –, de a személyes mottóm az ad astra per aspera – rögös úton a csillagokig – marad. Még a nyomorból (a kanálisból) is a csillagok felé törekszünk.

Megfordultam. A mezőn túláradóan zengett a fiatalos nevetés. Nehéz szívvel visszabandukoltam az igazgatói irodába.

4

St. Oswald, 2006. szeptember 4.

Becky egyke volt, mégis volt egy fiútestvére. Találós kérdésnek hangzik, nem? Igen, bizonyos szempontból talán az is volt. Mert a bátyám eltűnt, amikor tizennégy éves volt, és nem hagyott mást maga után, mint bánatot és egy fiú formájú ürességet, amit én sosem tölthettem be, és ami csak nőtt, míg én kisebbedtem.

A szüleim nem először vesztettek el gyermeket. Egy lányt, aki Conrad születése előtt halt meg; a szüleim ritkán emlegették. Nem volt róla fénykép, sem portré a nappaliban. Megértettem, hogy nem sokkal a születése után halt meg, és valami baja volt. Bármekkora bánat töltötte is el a szüleimet, enyhítette ez a tudat. De Conrad más, ő tetőtől talpig tökéletes volt.

Még csak ötéves voltam, amikor eltűnt. Kicsi voltam ahhoz, hogy értsem, mit jelent. Kicsi, hogy felfogjam, mennyire megváltozik a világom. Kicsi, hogy tudjam, bármit teszek, bármennyire igyekszem is, sosem fogom betölteni azt az űrt, Conrad hiányának hideg fuvallatát mindig érezni fogom, mint amikor ajtót nyitnak az éjszakára. És mindez ott volt a szüleim szemében. Egész gyerek- és kamaszkoromban elviseltem a hiányt, Conrad hiányát, ami erősebb volt, mint egy puszta jelenlét lett volna, és ami teljességgel elhomályosított. Kitartott a házasságom és özvegységem idején, az anyaságon át a klimaxig. Még most is, amikor a St. Oswald Igazgatónőjeként elfoglalom a helyemet, hallom az ismerős hangot: Itt vagy? Tényleg itt vagy?

Töltök még kávét. Johnny itt hagyta nekem a munkahelyi kávéfőző gépét – nem mintha sok választása lett volna –, és ez egy drága készülék, csupa króm, ami visszatükrözi az arcomat, ezzel is megerősítve a jelenlétemet. Végre itt vagyok. Végre valóságos vagyok. Nem csak egy tükörkép. Nem csak egy név. Nem csak egy kísértet a kávégépben.

Említettem már, hogy ép egész vagyok. Megharcoltam ezért a teljességért. Annyi éven át tisztában voltam vele, hogy az a részem hiányzik. Szavakkal senki sem mondta. De a gyerekek tudatában vannak az ilyesminek. Tudtam, hogy vannak napok, amikor eltűnök a saját néma világomban, napok, amikor beszippant egy víznyelő. És láttam a szemükben a vágyakozásukat, a csalódásukat. Mintha azt kívánták volna, hogy inkább én tűntem volna el, nem Conrad. Talán emiatt történt, hogy tizenévesen a szexet az irányítás eszközének kezdtem tekinteni. Rájöttem, hogy kívánatos vagyok, megtanultam, hogyan láttassam magam a fiúkkal, legalábbis addig, míg kedvükre van. Más okot nem tudok mondani, miért bátorítottam Johnny Harringtont, hiszen sosem volt fontos számomra, bár élveztem az újonnan felfedezett képességemet, hogy irányítani tudom. A szüleim szemében azonban továbbra is kísértet voltam, kopogtatás a vízcsöveken, mindennapos emlékeztető a napra, amikor a bátyám eltűnt.

A szüleim természetesen már halottak. Ebben a történetben már mindenki meghalt vagy a felismerhetetlenségig megváltozott. Most már senki sem mér össze Conraddal. Senki sem okol a haláláért. A ház már nem az emlékének szentelt búcsújáróhely, hanem egy szép kis család otthona, és fogalmuk sincs az évekkel ezelőtt a falai között lejátszódó drámáról. Két gyermek, egy Jack Russell terrier. Kis kert rózsákkal. Már senki sem hallgatja a titkos üzeneteket beolvasó rádiócsatornákat. Végre megjavították a kotyogó vízcsöveket. Sosem ragasztom le a vécéülőkét. És még születésnapi üdvözleteket is kapok.

De semmi sem tart örökké. A múltnak sosincs teljesen vége. És ezért nem voltam meglepve, amikor ma megjelent előttem a történetével. Azt hiszem, számítottam rá. Az elmúlt húsz évben arra vártam, hogy valaki belebotlik az igazságba. Már-már költőinek tűnik most, hogy ez a valaki éppen Roy Straitley. Straitley, a csoszogó pojáca, akinek valahogy sikerült megbuktatnia Johnny Harringtont. Straitley, a megvesztegethetetlen, a St. Oswald szíve és lelke. De éppen a St. Oswald miatt fogok győzni. A St. Oswald Straitley gyöngéje, ahogy egykor az enyém Conrad volt. De tőlem eltérően Roy Straitley nem tudja kiűzni a gyarlóságát. Úgy viseli, mint egy kedvenc kabátot, és botorul páncélnak hiszi. Ezért nem féltem, amikor ma délelőtt felkeresett. Ezért nem rezzentem össze, amikor elővett a zsebéből egy kis fémtárgyat, és elém tette az íróasztalomra.

Inkább megkönnyebbülést éreztem, és azt gondoltam: Végre! Rátaláltak.

5

St. Oswald fiúgimnázium Akadémia, őszi trimeszter, 2006. szeptember 4.

Meg kell hagyni, La Buckfastot nem könnyű kihozni a sodrából. Meghallgatta a történetemet, aztán két ujjal felemelte a fémtárgyat, amelyet a Gunderson-épület melletti sitthalomból bányásztam ki, és rám villantotta Mona Lisa-mosolyát.

– Természetesen felismeri, mi ez – mondtam.

Bólintott.

– Hogyne. – A kávéfőző gépre mutatott. – Nagyon jó a kapucsínó, bár Johnny jobban szerette az eszpresszót. Kísértésbe vihetem?

– Köszönöm, nem. – Már így is elég izgatott voltam. Az ember nem minden reggel botlik holttestbe a sportpályákon, de az Igazgató természetesnek találta, mintha a St. Oswaldra gyilkos erőként lecsapni készülő katasztrófa csupán aprócska bosszúság lenne, semmi több.

– Gondolom, belátja, mit jelent ez – mondtam, miközben néztem, ahogy kávét főz. – Be kell vonnunk a rendőrséget. Nyomozás lesz. Az újságok érdeklődni fognak. Az építkezést megint fel kell függeszteni, nemcsak hónapokra, de talán évekre. És a szülők. Mit fognak gondolni? És megint csak beavatkozik majd az Igazgatótanács. Ez a dolog tönkretehet mindent, Igazgatónő. – Most ébredtem rá, hogy izgalmamban igazgatónőnek neveztem.

La Buckfaston nyoma sem volt reakciónak. Felkapott egy kis üvegtartályt, és kakaóport hintett a kapucsínójára.

– Maga mindig olyan teátrális, Roy. A legrosszabb talán sosem következik be. – Finoman szürcsölte a kávéját, nehogy rúzsnyom maradjon a csészén. – Kezdjük az elején, helyes? Mondja el, mit tud erről.

És a tárgyra mutatott, amelyet a Gunderson-épület oldalában kihalásztam a sárból; a hüvelykujjamnál nem volt nagyobb, mégis súlyossá tette a jelentősége. A talajban töltött húsz év kifakította, de tudom, hogy egykor egy drága, régi bordói vörösbor mély sötétvörösében pompázott. A tű elveszett, a fém piszkosbarnára korrodálódott, de az alakja még kivehető volt. Egy pajzs, amin még látszottak a valaha arannyal ráfestett betűk körvonalai:

KING HENRY KÖZÉPISKOLA

FELÜGYELŐ

Egy pillanatra belefeledkeztem. Micsoda apróság! Kicsi kis tárgy, ami tönkretesz egy iskolát. Abban a pillanatban azt kívántam, bárcsak ismét földdel takartam volna be a rongyokkal és pálcikákkal együtt, amelyek egykor egy emberi lényt alkottak. De a csillagokhoz vezető rögös út tele van ehhez hasonló kísértésekkel. A St. Oswald egyik Mesterének kötelessége példát mutatni. Becsületesnek, bátornak és igaznak kell lennie, máskülönben mi értelme az egésznek?

– Előbb maga – mondtam La Buckfastnak.

– Miből gondolja, hogy én tudom?

Jaj, ne már, kérem! A St. Oswaldban fiúként és férfiként töltött időm alatt kifinomultak az érzékeim. Először is túlságosan nyugodt volt. És sosem nézett igazán a jelvényre, szinte rá sem pillantott. La Buckfast számított erre. Talán korábban tudott is róla. De ha már tudta, hogy egy holttest van az iskola területén, akkor miért nem jelentette?

La Buckfast elmosolyodott.

– Hosszú történet – jegyezte meg. – Biztos, hogy hallani szeretné?

– Egész héten itt vagyok, Igazgatónő.

– Hát persze – mosolyodott el megint. Észrevettem, milyen fesztelenül viselkedik, majdnem úgy, mintha élvezné. Mint egy sakkozó, aki az első lépéstől tudja a verseny kimenetelét.

– Most mégis kérném azt a kávét – jegyeztem meg.

– Mindjárt gondoltam, hogy így lesz. – Kitöltötte a kapucsínót, a habra csokoládét szórt. Botlás vagy véletlen, de a csokoládéforgács koponyát formált. Cicero, a cinikus nem volt hajlandó előjelekben és csodákban hinni. Kérdés, hogy őt kövessem-e. Végtére is, ahogy talán Freud mondta, néha egy Caunean füge csak egy gyümölcs a sok között.

A kapucsínó jó volt, bár én változatlanul jobban szeretem az angol kávét. Emlékszem, amikor csak kétfajta kávé volt: fekete vagy tejes. A dolgok – és az emberek – akkoriban egyszerűbbek voltak. Mindig tudtuk, hol húzzuk meg a határt. De az Igazgatónőnek tudnia kell az igazat, függetlenül attól, hogy az merre vezet minket. Veritas numquam perit. Az igazság sosem vész el, szemben azzal a Gunderson-épület melletti szerencsétlen flótással, aki rongyok és pálcikák kupacára redukálódott. Ha a gyanúm nem csal, nem volt közénk való. A történetét mégis el kell mondani, bármi legyen is számunkra az ára. Egy olyan iskola, mint a St. Oswald, a dráma minden árnyalatának színteréül szolgál. Ma reggel a tragédiáé. Holnap egy bohózaté. La Buckfast ezt tökéletesen érti. Végül is mulberrys lány korában színésznő volt. Ismeri a feszültség értékét, az élvezetet, amikor a közönség visszafojtott lélegzettel hallgatja. Mégis tisztában kell lennie azzal, mekkora kárt okozhat az általa épített birodalomnak egy ilyen felfedezés. Rá akar venni, hogy mindenki érdekében tekintsek el az általam találtaktól? Valóban azt képzeli, hogy ezt megteszem a St. Oswald érdekében?

Megitta a kávéját, és rám nézett.

– Nos, Mr. Straitley – mondta mosolyogva. – Ha készen áll, én elkezdem.

A szeme különös árnyalatú zöld, inkább hideg, ugyanakkor humoros. Átfutott a fejemen: Ó, istenek, hiszen élvezi!

Letettem a csészémet.

– Hallgatom.

MÁSODIK RÉSZKókütosz
(A jajveszékelés folyója)

1

St. Oswald, 2006. szeptember 4.

Pontosan emlékszem, mikor tűnt el. A születésnapomon. Pontosabban a születésnapunkon, mert kilenc év különbséggel ugyanazon a napon születtünk. Ötéves korban a születésnap varázslatos: ajándékokkal, ritka élvezetekkel és engedményekkel teli, várva várt nap. Remekül indult a reggelire kapott palacsintával, születésnapi üdvözletekkel, sőt még ajándékot is kaptam Conradtól. Egy kis iskolai hátitáskát, hasonlót, mint az övé, csak kisebb volt, és nyalókapiros: pontosan olyan, amilyenre szükségem volt az általános új félévében. De ez még hat héttel odébb volt a nyári vakáció után, és Conrad akkorra már nem lesz, és minden megváltozik.

Mint némely álomra, olyan kristálytisztán emlékszem arra a péntek reggelre. 1971. július 9-e volt, a rádióban a „Get It On”-t játszották, izgatott voltam, és a hosszú nyári szünidő olyan közel volt, hogy szinte éreztem a tengerpart illatát. Oly sokszor elmondtam ezt a történetet, hogy a részletek szokatlan patinát kaptak, mint a gyakori fogdosás után egy bronzszobor jellegzetes vonásai. Az arcára nem nagyon emlékszem, csak a fényképekre. Természetesen arra, amelyet az újságok lehoztak. Az eltűnése napján készült – Conrad az iskolai egyenruhájában feszít: grafitszürke nadrágban, vörös csíkos nyakkendőben, félselyem paszpólos zakóban. És a szüleimmel közös karácsonyi fotóra, aztán arra, amelyik a tengerparton készült a homokvár mellett: háromévesen vödörrel és lapáttal a kezemben állok, és belenevetek a kamerába. És a könyv borítólapján láthatóra, ami olyan sok szívfájdalmat okozott a szüleimnek: CONRAD, AZ ELTŰNT MALBRYI FIÚ. Egy Catherine Potts nevű nő írta, és Conrad arcát rámásolták egy zöld ajtó fényképére.

Ezek a képek az emlékeim. A többi ködbe vész. Mára már az álmok is feledésbe merültek. Kivált azok az álmok, és hozzá egy személynek a hangja, akit Mr. Kispofának neveztem.

Gondolom, hallotta a történetet. Végtére is lehozták az újságok, bár magának és a St. Oswaldnak akkoriban sokkal nyomasztóbb gondjai is lehettek. És bizonyára az eltűnt fiú kishúgának a nevére sem emlékszik, míg a testvériskolájuk tanulójaként fel nem bukkant ismét az életében. De ki felejtené el Conrad Price-t? Ő valóban rejtély volt. A King Henry egyik tanulója a születésnapján tűnt el a nyári szemeszter vége előtt, és soha többé nem került elő, a holttestét sem találták meg. Én pedig ott voltam, amikor történt, bár a nyomozás számára hasznavehetetlenek voltak a nap eseményeiről adott beszámolóim. Próbálták felrázni az emlékezetemet, pszichológushoz küldtek, de minél jobban erőltették, annál kevesebbet találtak, és végül arra jutottak, hogy bármit láttam is, az örökre eltűnt traumám víznyelőjében.

Az alapvető tényállás elég egyszerű volt. Aznap a bátyámnak kellett volna elhoznia az óvodából. Izgatott voltam. Conrad az iskolai darabban játszott, és pénteken volt az utolsó előadás. Másnapra tervezték a születésnapi meglepetését, vagyis életemben először saját zsúrt szerveztek nekem.

De amikor aznap kijöttem az óvodából, Conrad nem várt rám. Ezért azt tettem, amit máskor is: elsétáltam a King Henryig, ami csak pár száz méterre volt. Ne feledje, hogy a hetvenes éveket írtuk, és Malbry kisváros volt. Akkoriban a gyerekek még gyalog mentek haza az iskolából. A tanár megszokta, hogy csatlakozom a bátyámhoz az utca végében. A felső tagozat bejáratán léptem be az épületbe, onnan a felső tagozatos öltözőbe mentem, ahol Conrad a haverjaival szokott lógni: Milkyvel, aki úgy nézett ki, mint egy Milky Bar-gyerek, Fattyvel – vagy néha Fattymannel – és Moddal, aki kapucnis zöld dzsekit viselt, ez magyarázta a becenevét. Ez volt a szokásos útvonalam. Conrad nem szerette, ha az óvoda előtt látták. De most történt valami, és sokévnyi terápia sem vett rá, hogy emlékezzek; órákkal később találtak rám. Az egyik öltözőszekrénybe bújtam, mint egy téli álmot alvó kis állat. Conradnak nyoma sem volt. Amikor megkérdeztek, hol a bátyám, csak a fejemet ráztam – a frissen vágott vörös fürtjeimet –, és azt válaszoltam: Mr. Kispofa vitte el. A zöld ajtón át.

A hatóságok mindent elkövettek, hogy kiderítsék, mit értettem a zöld ajtón. A King Henryben az ajtók jobbára fényezett natúr fából készültek, míg a személyzeti helyiségekét – a gondnok irodájáét, a kazánházét – rendszerint feketére festették. A rendőrség minden zöld ajtónak utánanézett a közelben, de nem jártak sikerrel. A Malbry Examiner rámutatott, hogy a St. Oswald ajtói zöldek, ami némi izgalmat okozott, de a St. Oswald nyolc kilométerre volt, és nem volt oka azt feltételezni, hogy Conrad vagy én ott jártunk volna. Úgy gondolták, sokkal valószínűbb, hogy a fiút elrabolták – valószínűleg egy behatoló, aki zöld autóval járt –, és a látottak okozta trauma fantáziaképet hagyott az emlékezetemben.

Conrad tehát nyomtalanul eltűnt, csak fényképeken és álmokban volt jelen. És utána csaknem húsz éven át a születésnapom ünneplés nélkül telt. A tizenhatodik, a tizennyolcadik, a huszonegyedik. Azt a napot Conrad szellemének áldozták – örökre félreállították. És attól a naptól én is kísértetté váltam. Egyik szobából a másikba vándoroltam egy olyan házban, amelyben Conrad óriási jelenléte évről évre nőtt, miközben az enyém összezsugorodott, míg a szüleim szemében majdnem teljesen el nem tűntem.

A jobb napokon még szóba elegyedtek velem. Úgy tettek, mintha élnének. Az apám Conrad elrablásának évében végkielégítéssel nyugdíjba ment: vezetőhelyettes volt a tárnában, és bőséges nyugdíjat kapott. Ott volt a közösen félretett pénzük is, amelyet Conrad tandíjára szántak. Utazhattak volna, vagy szebb házba költözhettek volna, de apám sosem nyúlt volna ahhoz a pénzhez, amelyet Conradnak szánt. Jobb napokon focimeccsre ment vagy a telkén dolgozott. Jobb napokon az anyám templomba ment, és kisegített a jótékonysági reggeli kávéztatásban, teáztatásban. De rossz napokon lehetetlen volt kapcsolatot teremteni velük. Az anyámnál megszokott volt az olyan időszak, amikor hetekig fel sem kelt az ágyból, az apám pedig rögeszmésen hallgatta a számokat soroló rádióadásokat, mert meggyőződése volt, hogy Conrad elrablásának valahogy közük van hozzájuk. Az elrablását követő első hónapok és évek alatt megállás nélkül ezeket hallgatták, így a fiatalságom háttérzenéje nem a sikeres popzenei számok vagy a tévéműsorok kísérőzenéi voltak, hanem ezeknek a rádióállomásoknak a kísérteties zenei szignálja, a „Lincolnshire-i vadorzó” vagy a „Cherry Ripe”, bár a kis dallam vidámságát az elektrosztatikus zörejek, vagy ami még rosszabb, a kimondhatatlan csicsergés, aminek sosem volt vége, szinte teljesen megfosztották minden élettől. És aztán következett a számsor: Zéró, kettő, öt, nyolc, nyolc. Zéró, kettő, öt, nyolc, nyolc, a végén mindig azzal a kis emelkedő hanglejtéssel, mintha a gépi hang a remény derűs üzenetét bocsátaná közre. Apám talán ezt hallotta ki belőle: egy síron túli jelzést. Számomra a holtak hangjai voltak, és irgalmatlan, ritmikus lejtésük ringatott álomba, bármennyi vattát gyömöszöltem is lefekvéskor a fülembe.

Egyetlen barátnőm volt az iskolában: Emily Jacksonnak hívták. Nagyon jól emlékszem rá; azok az emlékeim megelőzik azt a dolgot, amelyet az elmém nem hajlandó elfogadni. Rózsás arcú, jóindulatú, anyáskodó természetű szőke kislány volt. Teresának, a nővérének agyszélhűdése volt, így Emily átvette az idősebb testvér szerepét, és Teresa szükségleteit a neheztelés legcsekélyebb jele nélkül a magáéi elé helyezte. A szülők dundi, joviális emberek voltak, a házukban vidám rendetlenség uralkodott. A család 1971 telén elköltözött, de sosem felejtettem el Emilyt, és a hozzá fűződő barátságom gyermekkorom legszeretetteljesebb időszaka maradt. Őt leszámítva senkim sem volt. Elvesztem a fantáziavilágomban. Jacksonék nélkül mintha barátok nélküli magányra lettem volna ítélve.

Nem próbálom felébreszteni a szimpátiáját, csak a helyzetet igyekszem felvázolni. A szüleim házát, a számokat soroló rádióállomásokat, az eltűnt bátyámnak emelt szentélyt. Ó, igen, volt egy szentély: a róla készült fényképpel, amin iskolai egyenruhában feszít, a zakója hajtókáján a felügyelői jelvényével, lenyalt haja szőke és csillogó, míg az enyém vörös volt, és csigás.

„A vörös haj a nehéz természet jele”, mondogatta anyám, bár akkorra már megtanultam uralkodni az érzelmeimen. Példamutatóan viselkedtem az iskolában. Vasárnaponként templomba jártam. Színjátszásból és magatartásból díjakat nyertem a Mulberry-házban. Volt az az apróság Johnny Harringtonnal, amikor tizenhat voltam, de amint megjelent a neve az újságokban, azt is megszakítottam. Több eszem volt. A be nem tervezett eredmény – Emily lányom – a következő nyáron született, és a szüleim, bár megrázta őket a dolog, ugyanazzal a tehetetlen elképedéssel fogadták a döntésemet, hogy megtartom a gyermekemet, mint minden más, a Conrad eltűnése óta bekövetkező eseményt az életünkben.

De igen, jó lány voltam. Csendes. Engedelmes. És ha néha lidérces álmaim voltak is, melyekben valami lerázhatatlanul üldözött a King Henry középiskola elhagyatott folyosóin, amit sosem láttam rendesen, de égő sztaniolpapír-, csatorna- és poshadtvíz-bűzt árasztott, mindez mégsem volt túl nagy ár azért a kiváltságért, hogy éveim számában túlnőttem a bátyámat, aki a tizenötöt sem érte meg, nem csókolt lányt, nem ment főiskolára vagy örvendeztette meg a szüleit egy unokával.

Gondolom, Emilynek fiúnak kellett volna születnie. Akkor esetleg szerették volna, és rajta keresztül engem is. De a szüleim a bánatukba gubódzva, mint két halott pillangó, alig vették észre egyetlen unokájukat, csak akkor neszeltek fel, amikor engedélyt kértem, hogy Conrad régi szobáját átalakítsam gyerekszobának; a felvetésemet ugyanolyan riadalommal fogadták, mintha azt javasoltam volna, hogy égessük porrá a házat. Talán ha fiú lett volna, esetleg fontolóra veszem, hogy lemondjak róla. Kétségtelenül nem az volt a tervem, hogy tizenhat és fél évesen felcsináltassam magam egy nálam fél évvel fiatalabb fiú által. De a gondolat, hogy a lányomat a patriarchális állam könyörületére bízzam, vagy ami még rosszabb, lehúzzam a vécén, mint egy haldokló aranyhalat, mélységes undorral töltött el. Nem hagyom magára, gondoltam, ahogy velem tették. Nem fogok a szüleimtől segítséget kérni, és Johnny családját sem keresem meg. Így amint betöltöttem a tizennyolcat, átköltöztem egy Pog Hill-i önkormányzati lakásba, és félállásban recepciós lettem a Meadowbank Idősotthonban. Jó volt a munkaidő, a fizetés kevésbé, de ezzel és a társadalombiztosítással megéltünk valahogy, és ha nem is fényesen, de legalább jutott étel Emilynek, fizetni tudtam a számlákat, és távol tudtam tartani a gyámügyet.

Vasárnap délutánonként busszal hazamentem a szüleimhez a Jackson Streetre, és pontosan ötven percet töltöttem teázással és kényszeredett csevegéssel a fedelük alatt. Az apám néha pénzt ajánlott, amit mindig visszautasítottam. Néha magammal vittem Emilyt is, de életem egyetlen vonatkozása sem ébresztette fel az érdeklődésüket, sem az állásom, sem a lányom. Conrad hiánya felemésztette őket, és kizárólag a neve említésekor keltek életre, akkor is csak futólag és rendszertelenül, és persze csak a jó napokon.

Ezért aztán Conradról beszélgettünk, mindig jelen időben, mintha bármelyik pillanatban beléphetne a nappaliba. A számokat soroló rádióállomások szüntelen litániájától kísérve végigvették az iskolai jegyeit, a sportban elért sikereit, a tulajdonságait, míg én a nappaliban lévő óra másodpercmutatójának körforgását bámultam.

– Conrad remekül ért a gyerekekhez – mondta anyám a lassan kihűlő teája fölött. – Amikor majd hazajön, meg lesz lepve, hogy van egy kis unokahúga.

– Vegyél egy Bourbont – kínált apám. – Tessék. Ez a kedvenced.

Valójában Conrad kedvence volt, én sosem szerettem. Ugyanez állt a Coco Popsra, Conrad kedvenc gabonapelyhére, amit a szüleim kivétel nélkül reggelire adtak, és a skót tojásra, ami rendületlenül bekerült reggelente az iskolai uzsonnadobozomba, és amit iskolába menet a hídról a csatornába dobtam, ahol narancssárga kis bójaként lebegett a vízen, és a csatornában élő patkányok falták fel; ebédre váró gyerekekként ünnepélyesen sorakoztak fel a parton. A szüleim azzal, hogy Conrad kedvenceivel etettek, mintha továbbra is elhitették volna magukkal, hogy Conrad az életünk része.

– Nem szeretem a Bourbont. Emlékszel?

– Gondolom, fogyókúrázol – mondta erre mindig anyám. – Nem kéne, így is elég vékony vagy.

– Őszintén mondom, hogy nem erről van szó.

– Conrad mindig annyit eszik, mint egy ló. A sok futás miatt van. Többet kellene a szabadban lenned. Attól megjönne az étvágyad.

Végül mindig beadtam a derekamat. Hisz csak egy kekszről van szó, mondtam magamban. Mi bajom származik abból, ha a kedvükben járok? Sebesen elrágtam egyet, mire anyám rám nézett, és azt mondta:

– Na, látod? Mégiscsak éhes voltál. Skót tojásom is van a kamrában.

Emily gondozása és az idősotthonbeli munkám mellett letettem az érettségit, aztán szereztem egy szabadegyetemi diplomát, majd elvégeztem egy tanárképző tanfolyamot a Techen, végül huszonhárom évesen kisegítő tanárként kezdtem dolgozni a Sunnybank Park-i középiskolában. Nem teljesen erről álmodoztam, és a szüleim sem ilyesmit reméltek nekem. Én sem ilyen életet szántam a lányomnak. A közbeeső hat évben alig aludtam, a ruháimat használtruha-üzletekben vásároltam, és tésztás porleveseken éltem. De ez alatt az idő alatt megerősödtem. Megtanultam kifejleszteni a képességeimet. És így ismerkedtem meg Dominickal, és bár a kapcsolatunk nem úgy alakult, ahogy reméltem, mégis mondhatná, hogy megmentette az életemet.

Szándékosan fogalmaztam úgy, hogy mondhatná, Roy. Még meg sem rendítem ebben a hitében. Az olyanok, mint Dominic, szeretik ezt hinni magukról. Törékeny orchideáknak látnak minket, akik a legapróbb változástól tönkremennek. De a virágok szívósabbak, mint gondolják. Az orchideának jót tesz, ha elhanyagolják. Az enyémnek elég heti egy-két öntözés, és amikor virágot bont, hónapokig virágzik, a szirmai olyanok, mint a mintába öntött gumi. És mégis olyan törékenynek látszik, olyan szépnek és sebezhetőnek. Elhiteti az emberrel, hogy gyámoltalan. Mint a nők. A férfiak meg, amilyen bolondok, el is hiszik.

Dominic Buckfast a Művészeti tanszék vezetője volt, nálam kilenc-tíz évvel idősebb. Elbűvölő volt, szórakoztató és okos, túl okos a Sunnybank Parkhoz. Taníthatott volna a gimnáziumban vagy akár az egyetemen. De Dominic munkáspárti volt. Egy írni-olvasni alig tudó trinidadi asszony fiaként született, romantikus volt, aki mindig felkarolható ügyeket keresett, ez esetben egy egyedülálló anyát a hatéves kislányával. Meglepett, hogy ismeri a családtörténetünket. A bátyám eltűnésekor Conraddal egyidős volt. Olvasott az esetről, és megrázta, hogy Conrad eltűnése mit tett a családunkkal. Volt egy háza az April Streeten. Azonnal megkedvelte Emilyt. És ami a legjobb: egyedülálló volt.

Ezért engedtem meg neki, hogy megmentsen minket. Hatévnyi szenvedélyes függetlenség, végtelen munkaórák, használtruha-boltokból öltözködés, a legolcsóbb ételek vásárlása, a mérőórákba való pénzérmék összekaparása után, azok után, hogy nem hagytam, hogy lesajnáljanak, atyáskodjanak felettem vagy kihasználjanak, végre hagytam, hogy megmentsen egy férfi.

Mit meg nem teszünk a gyerekeinkért, Roy! Milyen bonyolult döntéseket hozunk! De Emily hatéves volt. Elég idős, hogy összehasonlítsa magát az iskolatársnőivel. Elég idős, hogy megértse, mi valamiképpen mások vagyunk. Nem azért, mert szegények voltunk, hanem mert valami hiányzott. Függetlenségre, határozottságra és bátorságra tanítottam. De tudtam, hogy valami mégis hiányzik. Valami, ami nekem sem volt meg soha.

Gyerekkoromban feltételeztem, hogy egy nap majd szerelmes leszek. Előfordult a regényekben, a tévében. Az újságok tele voltak vele. Emily életét még hatéves korában is a tündérmesék uralták. De én sosem voltam szerelmes. Se Johnnyba, se a fiúkba, akikkel lefeküdtem. Sosem rajongtam popsztárokért vagy színészekért. Valamikor biztos szerettem a szüleimet, de mindez eltűnt abban a víznyelőben, amely beszippantotta a múltam javát. És bármit éreztem is Emily iránt – azt a különös és szenvedélyes védelmezést –, sosem öltött testet normális módon, puszikban és esti mesében.

Ne feledje, Straitley, hogy fiatal voltam. Még mindig abban a hitben éltem, hogy egy férfi kiegészíthet. És Dominic jó ember volt, több szempontból is, a gyerekemnek pedig apa kellett. Nem úgy sült el, ahogy terveztem. Mégis, ha visszaforgathatnám az idő kerekét, valószínűleg ugyanúgy csinálnék mindent. De a történetem itt kezdődik. Mindig tudtam, hogy egy nap elmondom majd. Különös, mennyire helyénvaló, hogy éppen magának. És nem azon a napon kezdődik, amikor Conrad eltűnt, hanem tizennyolc évvel később Dominic házában, amikor Emily egy rajzzal jött haza az általános iskolából, amire pedánsan ezt írta:

Mr. Kispofa.

2

St. Oswald fiúgimnázium Akadémia, őszi trimeszter, 2006. szeptember 4.

Hát persze. Emlékszem az esetre. Tragédia az összes érintett számára. Conrad Price, a King Henry középiskola harmadikos tanulója, a szemeszter utolsó napján tűnt el, és soha nem került elő. Ha a mieink közé tartozott volna, valószínűleg hamarabb rájövök az összefüggésre, de a King Henry majdnem tíz kilométerrel arrébb van, azonkívül rivális iskola; azt hiszem, ezért esett ki az emlékezetemből.

– Sajnálom, Igazgató – szabadkoztam. – Borzalmas veszteség lehetett.

– Folyton így akar szólítani? – A szeme még most is vidáman csillogott. Rádöbbentem, hogy az együttérzésem nem kívánatos és nem indokolt.

– Az Igazgató a hagyományos megszólítás – védekeztem.

Nevetett.

– Akkor feltétlenül használja! De a bátyám halála régen történt. Ne érezze szükségét, hogy együttérezzen velem, nem ezért mesélem el ezt magának. De maradéktalan magyarázattal tartozom, mielőtt eldöntjük, hogyan tovább.

Némileg összezavarodtam. Mi mást tennénk egy holttesttel, mint hogy bejelentjük a rendőrségen? Ám ha ezek valóban a testvére maradványai, akkor talán joga van eldönteni, mikor tegyen bejelentést. De aztán rettenetes gondolat futott át a fejemen, és tartózkodtam a megjegyzéstől. Miért temetnének el egy King Henrybe járó fiút a St. Oswald területén? A véletlenszerű elhelyezkedésen kívül lehet más kapcsolat is?

La Buckfast szánakozó mosollyal nézett rám.

– Eric Scoones barátja korábban a King Henryben tanított, nem?

– Tíz évvel Conrad halála után – vágtam vissza, kissé túl gyorsan. – 1982 és 1990 között. – Hallottam a hangomból kicsendülő védekezést, és összerezzentem. La Buckfast természetesen nem akart semmi nem helyénvalóra utalni. De Eric vonatkozásában a megszokottnál érzékenyebb vagyok. Eric meghalt. És hagyjuk békében nyugodni. La Buckfast szavai mégis felkavartak. Mire akart célozni? Hogy Scoones a részrehajlásaival egyetemben esetleg gyanúsított lehet a fiú eltűnésében? Nem. Az lehetetlen. Ericnek talán súlyos hibái voltak, de hogy gyilkolt! Tudtam volna, ha így lett volna. Egészen biztosan láttam volna.

La Buckfast ismét ugyanazt a mosolyt villantotta rám.

– Korábban magam is egy darabig kisegítő tanár voltam a King Henryben. Csak egy szemeszter erejéig, 1989-ben. Az egyik francia Mesterük megbetegedett, és záros határidőn belül helyettesre volt szükségük.

– Valóban?

Kissé meglepődtem. A King Henry – a St. Oswaldot is túlszárnyalva – mindig büszke volt állhatatos hagyománytiszteletére. A St. Oswaldban fennmaradó, némileg mocskos iskolai néphagyomány a King Henryben a beképzeltség középkoriasan gótikus építményévé nőtte ki magát az eligazításokon viselt palástos díszruhákkal, az evezőscsapat a lapos zsirardikalapokkal és egy csomó ősrégi, elavult hagyománnyal, melyeknek az a céljuk, hogy feszélyezzék a kívülállókat. A fiaink „Henriettáknak” nevezik őket, és bár az iskola a XX. század néhány jelentősebb és jövedelmezőbb irányzatát is bevezette (koedukált osztályok, akadémiai státusz, Dráma tanszék, Társadalomtudományi tanszék), továbbra is fenntartja magának – némileg érdemtelenül – a zártkörűség jó hírnevét. Következésképpen – és kiszámíthatóan – az Ozzie-k és a Henrietták mindig is esküdt ellenségek voltak, ami miatt az öreg Eric átpártolása még inkább megkeserítette az amúgy is keserű pirulát.

– Tapasztalatot szereztem – mosolyodott el La Buckfast.

– Arra a nyakamat teszem.

– Valójában Mr. Scoonesszal dolgoztam együtt. Majd arról is mesélek. De most megbeszélésem van dr. Markowiczcal és az Igazgatótanács elnökével. Lenne szíves egynapi haladékot adni? Ez az egész meglehetősen felkavart.

Valóban?, gondoltam. Elég nyugodtnak látszott. És mégis, most, hogy belegondoltam, nem volt kissé erőltetett a mosolya, az arca nem volt-e sápadtabb a megszokottnál? Belém hasított az együttérzés. Nem lehet könnyű felidézni azokat a régi, traumatikus eseményeket. Egy testvér halála önmagában is megrázó. De egy eltűnés ennél is rosszabb. Meggyötri a lelket. És soha nem pihen. És a remény az a vámpír, ami sosem hal meg, és nem siratja el a holtakat.

Én persze egyke voltam. Évekkel ezelőtt elvesztettem a szüleimet, és meggyászoltam őket, ahogy a kötelesség diktálja. De Eric elvesztése megtanított egy s másra a gyászról. Csupán két év volt köztünk a korkülönbség, és mindenben testvérek voltunk, kivéve a vérrokonságot. Tudom, hogy néha valakinek a hiányát valóságosabbnak érezzük, akár egy levágott végtagot, ami még mindig igényli a figyelmünket. Bevallom, többet szerettem volna. Hallani akartam, milyen volt Eric a King Henryben töltött éveiben. És talán elsősorban arra voltam kíváncsi, hogy az egyik tanítványunk bántalmazása egyszeri eset volt-e. Egy régi eltévelyedés, amire a pályája végén derült fény.

– Természetesen – mondtam. – Megértem.

– Holnap? Tanítás után? Mondjuk, fél hatkor?

Bólintottam.

– Megdumáltuk.

3

St. Oswald, 2006. szeptember 5.

Hogy mik csúsznak ki a szánkon zavarunkban! Megdumáltuk? Alaposan felrázhattam. Helyes. Pont erre van szükségem. Scoones említése volt az oka. És ami a legfontosabb, higgyen csak sérülékenynek.

És az is vagyok, de talán nem abból az okból, mint Straitley gondolja. Seherezádé talán a halál árnyékában ezer éjszakát maradt életben, de mindig is ő tartotta kezében a gyeplőt. Nekem nincs szükségem ezer éjszakára: egy-két hét is megteszi. A lelke mélyén Straitley romantikus alkat. Mint az Alice-ban a Fehér Lovag, gáláns szerepben látja magát: megengedi, hogy elmondjam a történetemet, miközben biztonságba vezet. Ez persze messze van az igazságtól. Az elbeszélést én irányítom: csakis azt mondom el, amit tudnia kell. A rossz irányba terelés meséje, hogy a pártomat fogja, míg el nem hárul a veszély. A többi – a mélyebben rejtőző történet, a mese mocskos, összegabalyodott belei – biztonságosan elcsomagolva maradnak, mint a levendula közé rejtett zsebkendők. Ám ennek ellenére érzem annak a nőnek a visszhangját, aki sok évvel ezelőtt voltam, annak a fiatal és törékeny nőnek, aki még akkor is Conrad árnyékában élt, és aki a magabiztossága mögött még mindig az elkerülhetetlenre várt.

Mr. Kispofa. Ó, az a név! A lányom kézírásával. Milyen naiv voltam, hogy azt hittem, egy olyan sebhely, mint az enyém, csak úgy eltűnhet. Két szó egy papíron. Elég volt, hogy felidézze. Két szó és egy alaktalan kép: egy kis fejű figura. Két szó és egy váratlan emlék, ami olyan erős, mint az égés szaga: ötéves önmagam egy műanyag széken, két egyenruhás felnőtt egy-egy oldalamon, fénylő, reménykedő arcok, melyeken a növekvő fáradtság és csalódottság pírja.

– Láttad, hova ment Conrad? Elment valakivel?

És újra meg újra a válaszom azon a halk, suttogó hangon: Mr. Kispofa vitte el. A zöld ajtón át.

– Hol lakik, Becky? Hol az a zöld ajtó?

Lent a víznyelőben.

– A föld alatt?

Tudom, nem sok, de ez volt az egyetlen lehetséges nyomuk. Követték, míg csak tudták: megkértek, rajzoljam le Mr. Kispofát, megkérdeztek, hol lakik, kicsoda, és miért akarta elvinni Conradot. Újra és újra megpróbálták kideríteni, mit érthettem a zöld ajtón. Végigkutatták az iskola pincéjét, a Malbryban, Pog Hillen és a környező falvakban álló elhagyatott épületek alagsorát. Keresgéltek a csatornákban, agyagbányákban és a használaton kívüli más bányák területén. A fantázia nélküli idióták arra vetemedtek, hogy bevitték a rendőrőrsre a kisfejűséggel született helyi férfit, mert abban reménykedtek, hogy egy potenciális gyanúsítottal kapcsolatban nyommal szolgálok.

Bár a férfinak valóban kicsi volt az arca (és a reménykedő, ideges mosolya apró, csonkszerű fogakat fedett fel), és az volt a szokása, hogy egyenként húzta ki a feje búbján növő hajszálakat, amikor a rendőrök azt ismételgették, hogy Nézd meg jól, Becky, ez az az ember? Ő az, aki elvitte Conradot?, én csak a fejemet ráztam. Az újságoknak azonban sikerült megszerezniük a kisfejű ember nevét, akinek a háza – a férfi balszerencséjére – zöld ajtós volt. A férfi végül elköltözött a faluból, bár a News of the World a nyomára bukkant, és a férfi végül véget vetett az életének egy Blackpool közelében lévő lakókocsiparkban. Ahogy a nyom kezdett kihűlni, ha nem feledkeztek is meg Conradról, de a kupac aljára került, ahogy az új ügyek háttérbe szorították.

Kivéve az én otthonomban, ahol ahelyett, hogy feledésbe merült volna, a képe egyre csak nőtt, és elhomályosított minden mást az életünkben. A szobáját úgy őrizték meg, ahogy hagyta, csak az ágyát vetették meg nap mint nap. Az étkezéseknél neki is terítettek. A szüleim állandóan róla beszéltek, mintha csak elment volna egy órára, és nem tűnt volna el egy hete (tíz napja, hat hónapja). Az idő mindenütt telt, csak a szüleim házában nem. Inkább kikristályosodott, mint egy vég fekete bársony, ami a sót szedi magára a Holt-tengerben. Még oly sok évvel később is, amikor a lányom az általános iskolai rajzával odajött hozzám, a Jackson Street-i ház olyan volt, mint 1971-ben: Conrad fényképei a falakon, az asztalnál a terítéke, a The Doors plakátja az ágya mellett. A szüleink utálták azt a bandát, de Conrad szerette, ezért a plakát maradt. Az anyám néha feltette Conrad lemezeit, amikor Conrad szobájában takarított, mintha Conrad az íróasztalánál ülne, és ezt a zenét hallgatná. A számokat soroló rádióállomásoknál jobb volt, de nekem akkor sem tetszett. Én inkább a komolyzenét kedveltem, a templomban énekelt zsoltárokat. Később fedeztem fel, hogy jó a hangom, és szerettem is énekelni. De bármennyire kieresztettem, a szüleim nem hallották meg a gyász keltette fülzúgás miatt. Ezért aztán elköltöztem, és tanárként találtam meg ismét a hangomat.

Aznap, amikor Emily a Mr. Kispofáról készített rajzával hazajött, már hat hónapja éltünk együtt Dominickal. Hat hónapja, amikor nem kellett az ennivaló vagy a mérőórákat működtető aprópénz miatt aggódnom. Emilynek saját szobája volt, új ruhái, új játékai, új cipői, új könyvei. Mi több, éppen akkor kaptam egy jó hírt. Miután tizenkét hónapon át sikertelenül kerestem végleges tanári állást, felhívtak a King Henryből. A Francia tanszék egyik tanára szívrohamban meghalt a nyári szemeszter elején, és szükségük volt egy helyettesre, amíg állandóra fel nem tudnak venni valakit. Bár többnyire angolt tanítottam, két tárgyból is kitüntetéssel diplomáztam, ami alkalmassá tett az állásra. Olyan régen vártam már, hogy visszamehessek a King Henrybe!

Az iskola szemszögéből az időzítés rosszabb már nem is lehetett volna. Az iskolaév végéhez ilyen közel egy szeptemberi munkakezdéshez már minden lehetséges jelölt elhelyezkedett. Még a frissen diplomázottak is gyakran hozzáférhetetlenek, így a King Henry számára nem maradt más megoldás, mint egy helyettesítő tanár.

Felkértek rá, hogy a szemeszter végéig tanítsak, de meglebegtették a lehetőséget, hogy szeptemberben meghosszabbítják a szerződésemet, amennyiben megfelelően beilleszkedem. A döntést aznap délután kaptam meg az Igazgató titkárnőjén át, aki egyszerre volt lekezelő és érthetetlenül gyanakvó, mint egy gyarmati misszionárius, aki egy addig ismeretlen törzs képviselőjéhez szól. És Dominicnak természetesen ez nem volt ínyére, Dominicnak, aki megmentett minket, és aki egy frissen áttért vallási fanatikus missziós buzgalmával gyűlölte a King Henryt.

– Ennél jobbat érdemelsz – közölte. – Azok az Oxbridge-sálas, a Házaik nyakkendőjében pompázó, díszruhában feszítő bunkó sznobok. Képzeld csak el, milyen lenne velük dolgozni!

– De jól fizetnek – ráztam a fejem.

– Többé már nincs szükséged pénzre. – Ebben igaza volt: amióta egy évvel korábban hozzá költöztünk, kezdtem kevésbé izgatni magam a pénz miatt. – Különben is, mit gondolsz, hogy érzed majd magad ott, ahonnan eltűnt a bátyád?

– Átmeneti – vetettem ellen. – Ne aggódj, elbírok vele.

– Meg kellett volna csípned azt a sunnybanki állást. – Abban az évben üresedés volt a Sunnybank Park Angol tanszékén. Dom kérésére én is jelentkeztem, de más nyerte el az állást. Dominic még most is neheztelt emiatt. Lehet, hogy még engem is hibáztatott.

– Lesznek más állások – véltem.

– Nem olyan jók, mint a sunnybanki.

Elfordult, és nekiállt teát főzni. Dominic mindig teát készített, amikor feldúlt vagy dühös volt. Azt hiszem, úgy képzelte, hogy majd egymás mellett tanítunk nap mint nap, mint amikor először felvett a Sunnybankbe helyettesítő tanárnak. De én magasabb célt tűztem ki, és a rosszallása most kézzelfogható volt. Sötét arca kemény volt, mint egy tölgyfa. A tekintetét a teázáshoz szükséges dolgokra szegezte.

– Tudod, hogy megpróbáltam. Elutasítottak.

Megvonta a vállát.

– Ha te mondod.

– Úgy gondolod, nem igyekeztem eléggé? Hogy szándékosan kudarcot vallottam az állásinterjún?

Egyre feljebb emeltem a hangomat. Tudtam, hogy Emily a sarokban ül a kifestőkönyvével. Mindig azonnal észrevette, ha feszültség támadt közöttünk. Dominic kiöblített két csészét a mosogatóban. A kelleténél több vizet használt. A vízcső nem bírta, nyögő, zörgő hangot hallatott. Mindig is utáltam ezt a hangot. Valahogy Conradra emlékeztetett, az állott levegőre, a sötétségre.

Ott lakik. A víznyelőben. Odaviszi a gyerekeket.

Lehalkítottam a hangomat, és Dominic vállára tettem a kezem.

– Ideiglenes kinevezés – próbáltam megnyugtatni. – Esküszöm, hogy bírni fogom. Amíg mellettem állsz.

Éreztem, ahogy ellazul.

– Mindig melletted állok. Túlreagáltam a dolgot. – Megint rám nézett, és elmosolyodott. – Bocsáss meg, Becks. Csak védeni próbállak téged és Millyt. Ugye tudod?

– Hát persze.

Válság elkerülve, gondoltam. Dominic mindig szeretett buzgón védelmezni. Olyan volt, mint egy jó kutya: bízó és megbízható. Kedves és vicces is, vonzó, okos. Jó volt az ágyban. Nem először tettem fel magamnak a kérdést, hogy miért nem szeretem. Minden ízében szerethető volt, mégis ott, ahol az iránta érzett szerelemnek kellett volna lennie, csak a szél süvöltött be egy résen, mint egy betört ablakon. Vagy talán a törött rész az volt, ahol a bárki iránti szeretetemnek kellett volna lennie. A szüleim iránt. Dominic iránt. Emily i…

Emily szólalt meg a sarokból.

– Rajzoltam valamit az órán. Megnézitek?

– Hát hogyne néznénk meg – válaszolta Dominic. Odaintette magához. Még most is előttem van Emily rózsás arca, a kezében szorongatott rajzpapír, amire az árnyékból támadt nevet firkantotta. Széttártam a karom, hogy magamhoz vonjam, ő mégis előbb Dominichoz ment. Mindig ezt tette. Talán megérezte bennem azt a törött ablakot.

– Mami állást kapott – jegyeztem meg.

– Egy nap művész lesz a gyerekből – mondta Dominic, és elvette a rajzot. – Gyere, drágám, hadd nézze meg a mami is. – Magasba tartotta. Emily rajzából messziről csak egy színes foltot láttam, de a kép alakjától végigfutott a hideg a hátamon. Ahogy közelebb léptem, ráismertem a formátlan testre. Az apró fejre. A sárga zsírkrétával írt szavakra…

– Ki ez? – kérdeztem. Az ajkam hideg volt, és zsibbadt.

– Jaj, mami. Nézd csak! Ide van írva. – Végighúzta az ujját a szavakon. – Miszter Kispofa.

Éreztem, hogy elszorul a torkom. A hangom rekedt suttogásként tört fel.

– Mondd csak, édesem. Ki ez?

– Lent lakik a víznyelőben. A csatornán át jön fel. Kinéz a lefolyóból, és ilyen hangot hallat. – Borzalmas, szürcsölő hangot hallatott, amitől felállt a szőr a hátamon. Hirtelen visszavedlettem négyévessé, a kezemet a fürdőszobaajtónak feszítettem, a lefolyóból hallatszó baljós hang hosszú, fekete zászlóként bomlott ki.

– Jön – suttogta egy halk hang az ajtó túloldaláról.

– Nem!

– Tudja. Mindig meg tudja állapítani. El fog kapni, Becks.

– Nem! – A hangom most már eltűnt, önmagát elnyelve örvénylett, mintha vízként távozna a lefolyóban. Nem maradt más, csak a suttogás, egy levegőtlen szívó hang a torkomban, az érzékelésem elveszett a rémület súlyos takarója alatt. A kattogó, szürcsölő hang torokhangú visítássá vált.

– Hunyd le a szemed – suttogta a hang. – Hunyd le a szemed, kucorodj össze nagyon kicsire, és akkor talán nem vesz észre.

Ezért aztán nagyon, de nagyon picire összehúztam magam az ajtó mögött, lehunytam a szemem, és vártam, miközben a lefolyóból hallatszó hangok apránként csukló böfögésekké halkultak. Emlékszem, hogy ott ültem lehunyt szemmel, a mellemhez szorított térdemet átkarolva, pontosan úgy, ahogy a King Henry öltözőszekrényében tettem.

A Jackson Street-i házban mindig rosszak voltak a vízvezetékek, a csövek mindig szörcsögtek. A szüleim szerint nem volt mitől tartani, de négyévesen a világ tele van babonás félelmekkel. És Conrad azt mondta, hogy ez igaz, Conrad, aki képtelen volt rosszaságra, aki a bátyám volt.

Mr. Kispofa a csatornában lakik. Tudja, ha nem mosol fogat.

Mr. Kispofa képes átfurakodni a csöveken. A csövek ezért adnak ki ilyen hangokat.

Volt egyszer egy kislány, aki esténként nem imádkozott. Mr. Kispofa felkapaszkodott a szobai mosdókagylója lefolyóján, és a hajánál fogva magával vonszolta a csatornába. Egyesek szerint még mindig odalent van. Néha hallani is: sír, hogy engedjék ki.

Igen, gondolom, kegyetlenségnek is nevezhetjük. De a gyerekek olykor nagyon kegyetlenek tudnak lenni, és a bátyám még gyerek volt. Fogalma sem volt arról, hogy Mr. Kispofa mennyire megrémít. Nem tudta, hogy esténként eldugaszolom a mosdó lefolyóját, és könyvekkel nyomom le a vécéülőkét, mielőtt lefekszem. Sejtelme sem volt, milyen gyakran álmodom Mr. Kispofáról, akinek kifejezéstelen, sötét arcában a szemek helyén üres lyukak, a testét sötét nyálka borítja. Vagy néha hogyan bámulok visszafojtott lélegzettel a lefolyó sötétjébe, és… hogy a lefolyó néha visszanéz.

Mindezt persze nem mondtam el Emilynek, és most Straitley-nek sem mondom el. Megtartom őket magamnak. Felesleges feléleszteni őket. De valaki elmondta Emilynek. Valaki továbbadta a történetet. Lehet, hogy ily sok évvel később Mr. Kispofa beférkőzött a városi legendák közé, ahogy hozzá hasonlóan sok más szörny is, kis szájak adták tovább, és terjedtek egyik játszótérről a másikra.

Visszaadtam a rajzot, és mosolyt kényszerítve az arcomra így szóltam:

– Ugye tudod, hogy nem valóságos? Tudod, ugye, hogy csak mese?

– Hogyne tudnám – közölte Emily hat éve magasából. – Már nem vagyok kisbaba.

– Hol hallottad ezt a történetet? – kérdeztem, és vigyáztam, hogy nagyon gyöngéd legyen a hangom.

Emily megrázta a fejét.

– Titok.

– Tőlem? – kérdeztem.

Rám nézett. Jaj, ne már! Azt hiszed, ismersz? A gyerekek olyanok, mint a macskák, gondoltam. Olyan viselkedést fejlesztenek ki, amivel vonzóvá tehetik magukat az emberek számára. A vadon élő macskák némák. Nem nyávognak a fajtársaik között. Csak az emberek előtt nyávognak és dorombolnak, a lábunkhoz dörgölődznek és könyörögnek. Gyerekes viselkedés, aminek a hízelgés a célja. El akarják titkolni, hogy gyilkosok.

– Ki beszélt neked Mr. Kispofáról? – faggattam. – Valaki az iskolában?

Mosolyogva rázta a fejét.

– Akkor ki? – Igyekeztem palástolni a türelmetlenségemet. Emily sosem volt beszédes vagy nyitott gyerek. Csendes volt, szeretett titkolózni, inkább a babáival játszott, vagy az egyik képeskönyvét olvasta. Ha lett volna beleszólásom, inkább egy boldog, bizalommal teli kislányt szerettem volna, mint amilyen a névrokona, Emily Jackson volt. Rózsás arcú, mosolygó gyereket, akinek nem túl élénk a fantáziája. De Emily sokkal jobban hasonlított rám, amikor annyi idős voltam, mint ő; egy halk szavú, nagy szemű gyerekre, akinek a szeme titkok hordozója volt.

– Ki mesélt neked Mr. Kispofáról?

Pár pillanatig merőn nézett rám. Bárki mondta is el neki, az iskolából lehetett, gondoltam. Ezek a legendák úgy terjednek, mint a gyerekmondókák, a játszótereken adják szájról szájra. Awd Goggie, a hatalmas hernyó és a Vadász Fiú, Tom Poker és a zsákos ember, a rengeteg gyerekkori mumus, akikről naivan azt hisszük, kinőttük őket. Most Mr. Kispofa is beállt közéjük. Talán ez azt jelenti, hogy elfeledkezett rólam. Ez járt a fejemben, miközben a lányom rajzát néztem, amit úgy hozott oda, mint egy kiscica az ajándéknak szánt fejetlen egeret.

Emily hirtelen ragyogó mosollyal így válaszolt:

– Conrad mesélte.

4

St. Oswald fiúgimnázium Akadémia, őszi trimeszter, 2006. szeptember 5.

1989 májusa. Igen, Eric akkortájt ott taníthatott, bár ősszel már visszatért a St. Oswaldba. A King Henryben bizonyára szokatlan jelenség volt egy nő, de egy fiatal és vonzó nő egész biztosan meghökkenést váltott ki. Vajon Eric hogyhogy nem ismerte fel, amikor a balsorsú válságstáb tagjaként Harrington mellett megérkezett a St. Oswaldba? Persze csaknem húsz év telt el közben, és a neve is megváltozott. De igazán rá kellett volna ismernie. De ha így volt is, Eric sosem említette.

Emlékszem 1989-re. Viszonylag csendes év volt, szerencsésen eseménytelen, csak egy Fentiman nevű új kinevezettnek kellett sietve távoznia, aki csak egy pillantást vetett az akkori 3S osztályomra, és a szemeszter első napjának végén elmenekült, hogy aztán többé hírét se halljuk. Nos, igen. Megesik olykor. Abban az évben a 3S lármás társaság volt, még a mostani Brodie-fiaimnál is zajosabb. De Fentiman Oxfordban végzett, a legjobb ajánlásokkal érkezett, és harminc fölött már nem lehetett számára újdonság az ifjonti élénkség kifejezésre jutása. Mégsem lehet sosem tudni, hogy egy új emberben mi rejtőzik, amíg a bátorságát próbára nem teszik: ez esetben egy diákcsínyről volt szó, amit egy Darren Milk nevű, Allen-Jones akkori változatának tekinthető, rakoncátlan, de alapjában ártalmatlan fiú követett el. És ha igazságosak akarunk lenni az ifjú Milkkel, a fiúk nem tudhattak az eset előtt Fentiman arachnofóbiájáról, sem a szünetre az íróasztalában hagyott csomag kekszről, amelyben a pókféle menedéket keresett.

Az eredmény a legmegátalkodottabb tréfacsinálót is elégedettséggel tölthette el, amikor megérkezett a szünetben fogyasztott tea, és Fentiman, aki elmenekült a helyszínről, abba sem hagyva a futást. Pár nappal később megérkezett a felmondólevele is, és a Nyelvi tanszéken mindannyian felváltva helyettesítettük a távollevőt a szemeszter végéig. A tarantula sorsa ismeretlen, a szóbeszéd szerint a pók meglátta a szabadulási lehetőséget és elmenekült, majd óriáspókok nemzedékének megalapítója lett, melynek utódai még mindig a Harangtorony mennyezetében és szegélylécei mögött élnek.

Ami Ericet illette, időről időre találkoztam vele, bár nem oly gyakran, mint amikor még kollégák voltunk a St. Oswaldban. Azt hiszem, hiányzott neki a régi helye. Mindig úgy tett, mintha nem így lenne, de szerette tudni, mi folyik a falakon belül. Szombat este hatkor találkoztunk a Szomjas Tudósban, ittunk néhány korsóval, és elszívtunk pár cigarettát (akkoriban még nem volt tilos odabent dohányozni), én pedig elmeséltem a St. Oswald örök szappanoperájának legfrissebb eseményeit. A Tudós nem esett neki útba – a helyi kocsmáját Shanker’s Armnak hívták –, de az Sunnybankben volt, és Eric nem szívesen járt oda.

– Túl sok ott a verekedés – mondogatta. – Túl egyszerűek a népek.

Igen, az én régi barátom meglehetősen sznob volt. Persze nem vindikálhatom magamnak az erkölcsi fölény jogát, hisz én is a Tudósba jártam, ahol kopott, vén tölgyfa könyvszekrények álltak. Némelyik még állítólag a St. Oswald könyvtárából származott, amelyet 1834-ben átépítettek és felújítottak; Jeremiah Smarthwaite, egy helyi bányatulajdonos hozatta rendbe, aki a halhatatlanságról dédelgetett téveszméket. A St. Oswald könyvtárát hivatalosan még mindig Smarthwaite Könyvtárnak hívják, és jótevőnk portréja – egy meglehetősen félelmetes, csúnya szakállú és elítélő pillantású férfiúé – a kandalló felett lóg, a neki emléket állító plakettel együtt.

Eric talán ezért részesítette előnyben: mert a St. Oswaldhoz kapcsolta. És ott beszéltük meg az iskola folyamatos drámáit, a kisszerű diadalokat, a konfliktusokat, a mocskot, a nap mint nap adódó tragédiákat és bohózatokat. Eric cserében mesélt az anyjáról, a kilátásairól, az egészségéről. Ritkán említette közvetlenül a King Henryt vagy a tanári karhoz fűződő viszonyát. Néma felhőtorlaszként feküdt köztünk az elpártolása. De végül a szerencsétlen Fentiman menekülése a Francia tanszékről lehetőséget és plusz esélyt kínált Eric számára, hogy megmentse a helyzetet, és visszatérjen hozzánk.

– Milk – merengett. – Emlékeztet valamire. Tanítottam valamikor egy Milk nevű fiút. Rokona lenne?

– Valószínűleg. Ezek a fiúk mindenütt felbukkannak.

– Azt hiszem, négyese volt franciából. – Eric a jegyeikről emlékezett a fiúkra, nem az egyéniségük alapján. Fogalmam sincs, hogy Milk hányast kapott a latin kisérettségijén, de emlékszem egy csendes, sötétszőke hajú, fényes frufrujú fiúra. A többiek előre megjósolhatóan Milkynek vagy Milky Csokinak hívták, mint a hirdetésen. Ha ez zavarta is Darren Milket, egyszer sem mutatta. A specialitása inkább a csendes bosszú volt, és a lopva elkövetett csibészségek, amik kétségtelenül kiváltották a szerencsétlen Fentiman távozását.

– Egy tréfacsináló – folytattam. – De az a St. Oswald-os Mester, aki képtelen helytállni az íróasztalában talált egy-két pókkal szemben, nem érdemes a Mester névre. – Sajna, szegény Fentiman. Nem állíthatom, hogy ismertem, azt a rövid beszélgetést leszámítva, amit érkezése napján a tanári szoba előtt folytattunk.

– Ez a vége, ha egy oxfordit vesznek fel – bölcselkedett Eric. – Mindig a könnyű utat remélik. Nem tapasztalták meg, milyen az igazi élet.

Az öreg Scoonesnak ez rendszeres panasza volt; az előléptetése hiányát hajlamos volt arra fogni, hogy Leedsben tanult, és nem egy olyan helyen, ahol keménykalapos Proctorok tanyáztak. Fentiman esetében azonban fején találta a szöget, mert ő már első nap a College-a evezős blézerében és nyakkendőjében jelent meg, amivel kiváltotta a 3S bentlakóinak vaskos megjegyzéseit.

– Úgy néz ki, mint egy Henrietta, uram. Nem tévesztette el az iskolát?

– Ön gyakorlótanár, uram? Ez valami iskolák közti csereprogram?

A fiúk néha könyörtelenek tudnak lenni, kivált, ha megszimatolják a gyengeséget. Az új Mester és az egyik fő ellenfelük közti hasonlóságot a fiaim kihívásnak tekintették, akik egyébként egy hét haladékot adtak volna neki, hogy beilleszkedjen.

– Mi a helyzet a King Henryvel? – kérdeztem, mert szerettem volna kicsit felvidítani Ericet. – Jöttek idén érdekes újoncok?

– Néhány – fortyant fel Eric. – Az egyik egy nő.

– Ó!

Természetesen ez volt Rebecca Buckfast. Akkoriban még Miss Price-nak hívták. Huszonhárom éves volt, jádezöld szemmel, zsarátnokvörös hajjal. Bárcsak nagyobb figyelmet szenteltem volna annak a beszélgetéstöredéknek, de hát nem tudhattam. Így csak megvontam a vállam.

– Az előző szemeszterből a helyettesítő – folytatta Eric, és rágyújtott egy Gauloises-ra. A munkahelyén sosem dohányzott; úgy gondolta, ez szakmai szempontból nem lenne helyes.

– Mintha azt mondtad volna, hogy nem marad. Talán több van benne, mint gondoltad.

– Nem állítom, hogy feltűnt volna – szipogott.

Gondolom, tudnom kellett volna. Eric titkolt előlem valamit. Próbálom elképzelni, milyen hatással lehetett Miss Price a King Henryre: úgy üthetett el a többiektől, mint egy kakadu egy rakás verébtől. Észre kellett vennie. Akkor miért tett úgy, mintha nem? Eric a házsártos felszín alatt igazi pletykafészek volt. És már az előző szemeszterben is módjában állt a kelleténél több botrányt, spekulációt és mocskot összegyűjteni. Akkor miért vonakodott mindezt közreadni? Akkoriban az általános sértődöttségének tudtam be, de a mostani ismereteim alapján úgy tűnik, több is lehetett mögötte.

Kíváncsi vagyok, mit tudhat La Buckfast. Vajon gyanította egyáltalán? Vajon annak, hogy nem sietett azonnal értesíteni a rendőrséget, van-e köze…

Nem. A bátyja évekkel ezelőtt tűnt el. Harmincöt éve. Százöt szemeszterrel ezelőtt. Ami véletlenül éppen annyi idő, amennyit a St. Oswaldban töltöttem egy ötéves menet után egy jelentéktelenebb leedsi iskolában. Nehéz felidézni, milyen volt olyan fiatalnak lenni, az első szemeszteremet kezdeni. Minden egyszerre volt ismerős és idegen. A tanári, a Csendes terem, a Harangtoronyban az osztálytermem. A szabályok, amiket sosem tartottam be, amikor még iskolás voltam ugyanitt, de amit most napi szinten kellett betartatnom. Az idősebb Mesterek, akik közül néhányan – mint például a Káplán – még kisfiúként ismertek.

De Eric ott volt, hogy betanítson. Eric, a régi gyerekkori barátom. Eric, akinek rút titkos életét csak harmincnégy év múlva fedeztem fel. Soha semmi nem került nyilvánosságra, és Spikely – az a zavart, mogorva fiú – nem volt megbízható tanú. Még most is azt próbálom kitalálni, hogyan menthetném fel Ericet. Soha nem volt bizonyíték. Hiszen valaki addig marad ártatlan, míg az ellenkezője be nem bizonyosodik. És mégis a szívem mélyén tudom, hogy Eric bántalmazta Spikelyt, és elmenekült az iskolából, amikor Harry Clarke ugyanolyan botrányba keveredett.

És itt vagyunk megint mi ketten, ő meg én, és megint egy halott fiúval kell elszámolnunk. Ezúttal természetesen nem a mieink közül valóval. De valóban biztos lehetek abban, hogy Conrad Price nem tartozott az övéi közé?

Nem, ez elképzelhetetlen. És mégis sokat gondolkodom rajta. Ericnek egy zöld Austin Morrisa volt, amit szeretetteljesen csak Bessie-nek hívott, és amit 1971 nyarán magyarázat nélkül lecserélt. Lehetséges, hogy a barátom július 19-én kocsival elment a King Henrybe? Vajon Rebecca Price gyanította, hogy ő volt a zöld ajtó mögött? És mi történt kettejük között 1989 nyarán?

5

King Henry fiúgimnázium, 1989. április 10.

Nos, igen, ismertem Eric Scoonest, már amennyire bárkit is valóban ismertem a King Henryben. De amikor tavaly beléptem a St. Oswald kapuján, Scoones képtelen volt kapcsolatba hozni azzal a törékeny fiatal nővel, aki csaknem húsz évvel ezelőtt voltam. Az igazat megvallva több átalakuláson mentem át, mint a nők többsége: anyaként, feleségként, özvegyként. A derekam megvastagodott. A hajamat megrendszabályoztam. És huszonhárom évesen észre sem vettem, hogy a férfiak milyen gyakran fordulnak meg utánam. Egy hatéves gyerek édesanyja voltam. Éveim számánál érettebbnek éreztem magam. Az igazság az volt, hogy magam is gyerek voltam. Alice, miután beugrott a Fehér Nyúl üregébe.

Április 10-én, hétfőn reggel nyolckor érkeztem meg az új munkahelyemre. Leparkoltam a régi kék Minimmel a tanári karnak kijelölt parkolóban az Audik és a Jaguarok közé. Nagy gonddal válogattam össze az öltözékemet. Sötétkék nadrágkosztüm, fehér selyemblúz, a hajamat kontyba tűztem. A Sunnybankben a tanárok azt viseltek, amit akartak, jobbára farmert és kigombolt nyakú pólót. Tudtam, hogy a King Henryben minden apróságot kifogásolni fognak, amit csak találnak rajtam. A piros aktatáskám új volt, Dominic korábban átadott születésnapi ajándéka; Dominic szánalom és hitetlenkedés keverékével fogadta a hírt, hogy nem szoktam a születésnapomat megünnepelni. Persze a szüleimet még nem ismerte. Ők sem mutattak iránta különösebb érdeklődést olyankor, amikor említést tettem róla. De az ajándéka az első volt, amit Conrad eltűnése óta kaptam, és bár akaratlanul is felfedeztem a hasonlóságot az új aktatáskám és a régi kis piros hátizsák között, a kibékülés jelének tekintettem, hogy elvei ellenére is azt szeretné, ha sikerrel járnék a King Henryben.

Az iskola mutatós épület, grandiózus vonalakkal. Éppen virágba boruló cseresznyefasor vezeti végig a látogatókat a kovácsoltvas kaputól a főépületig. A főbejárathoz széles és lendületes lépcsősor vezet; ezt a bejáratot csak a látogatók és a tanárok használhatják. Két oldalbejárat van a fiúk számára: a bal oldali az alsó és a középső tagozatos osztályokba vezet, a jobb oldali a felsősökhöz. Egy rövid lépcső pedig az öltözőbe visz. Néha itt vártam Conradra, miután kijöttem az iskolámból, amit Chapel Lane-nek hívtak, és a fák mögött, az utca végében volt. A tanítás nálunk tíz perccel hamarabb ért véget, mint Conradé, így a tanítási nap végén néhány száz métert sétáltam a King Henryig, hogy találkozzam vele. A tanulók bejáratán mentem be, onnan pedig az öltözőbe, ahol az öltözőszekrénye mellett vártam rá. Utána Conrad hazakísért, majd ismét elment a barátaival.

Emlékszem a barátaira: Fattyre, Modra és Milkyre. Az iskolában vagy a játszótéren mindig együtt voltak, vagy a vasútnál lógtak, vagy a senki földjén, amit Agyaggödröknek hívtak az emberek. A szüleim nem kedvelték a barátait – Milky szülei elváltak, Fatty nem volt kimondottan sportos alkat (az apám ezt kivált nehezményezte) és Mod volt mind közül a legrosszabb, hiszen színes bőrű volt –, de a szemükben soha senki sem volt elég jó Conrad számára. Mindig is mások által rossz útra térített ártatlanságnak tartották. Aki túl jó erre a világra. Túl jó bárkihez is.

Nem tudom, mi vitt rá, hogy azon az első napon lemenjek az öltözőbe. Talán kíváncsi voltam, mi változott. Talán még mindig, még ennyi idő után is azt gondoltam, hogy fel tudok idézni valami újat. Az emlékezet a futóhomok helye, ahol kúszónövények burjánzanak. Néha mégis megtaláljuk az utat egy szinte elfeledett helyre. Sokszor segítenek az illatok… és a hangok. Nálam különösen ez a kettő.

Elmentem a főbejárat előtt, és beléptem az oldalbejáraton. Az áprilisi szél hirtelen támadt, erőteljes fuvallata becsapta mögöttem az ajtót. A folyosó majdnem üres volt, és megcsapott a régi fa és a bútorfény ismerős illata. A Középső iskola öltözője balra volt, és lentről teljes erővel áradt a zsivaj. Az öltözőnek nagy volt a belmagassága, a hang visszaverődött. És fiúk voltak mindenütt, a lépcsőkön nyomakodtak fel és le. Egy fekete taláros Mester igyekezett rendet tartani.

– Balra tarts! Balra tarts!

Akkoriban természetesen nem ismertem Scoonest. És természetesen fiatalabb is volt. De maga biztos ráismert volna, Roy. Az élénk arcszínére, a sztentori hangjára. A csillámkőre emlékeztető szemére. A fiúk sosem tartották nagy tiszteletben, még az osztályteremben sem, itt, a ruhatárba vezető lépcsőn pedig esélye sem volt.

– Te Murray-ház-nyakkendős fiú! Láttalak ám! Ki az osztályfőnököd?

Persze akkor még nem tudtam, de Scoones sosem vette a fáradságot, hogy megtanulja a fiúk nevét. Inkább a sok tucat, ha nem sok száz fiú közös részleteit emelte ki: a házak nyakkendőit, a szemüvegeket, a blézerek színét, a felügyelők talárját. Így hát nem meglepő, hogy röpke és heves kitöréseit jobbára figyelmen kívül hagyták.

– Te vörös hajú. Miért nem viseled az iskolai nyakkendődet?

Elkerekedett a szemem. A Mester dühösen meredt rám az öltözőszekrények szintjéről. A hűvös reggeli napsugarak a mennyezetközeli üvegtégla csíkon át laposan estek be. Emlékeztem a terem tetejéről beszűrődő tenger alatti fényre, a járókelők lábának kristályüvegen át kísértetiesnek tűnő formájára.

– Nos? Hol a nyakkendőd? – sürgetett Scoones.

Pár másodpercbe telt, hogy először is rájöjjek, hozzám beszél, másodjára pedig arra, hogy a nadrágkosztüm-blúz együttesben úgy festhettem, mintha diákegyenruhát viselnék.

– Hozzád beszélek, fiú! – trombitálta Scoones. Mostanra körülöttem több fiú is felismerte a Mester tévedését. Nevetés verődött vissza a falakról.

– Ez nem fiú, uram!

– Nem látja a különbséget?

Még több gúnyos hahota. Mindent összevetve nem ellenem irányult, de azért engem is felkapott. Mint a tenger hullámai, úgy csapódott nekem. A testvérem hangján gúnyolt. Scoones dühösen tett néhány lépést, és megállt velem szemben a lépcsőn. Messze volt a bocsánatkéréstől, az arcát lilára festette a düh.

– Mi az ördögöt keres itt? – ordította bele döbbent arcomba. – Ez nem átjáró! A látogatók a főbejáraton közlekedhetnek!

Sikerült eldadognom valamit arról, hogy csak szerettem volna körülnézni. Ez talán még jobban felbőszítette, és az amúgy is mennydörgő hangja szinte betöltötte az épületet. Egy pillanatra ismét ötéves voltam, a bálna hasában, miközben Mr. Kispofa hangja a csöveken át bömbölt.

– Ez egy iskola, asszonyom, nem állatkert! Menjen a főbejárathoz, és keresse az iskolatitkárt!

Igen, bizonyára lehetetlen elképzelni, hogy féltem Scoonestól. De fiatal voltam, Straitley. Nem készültem ilyesmire. És a szag – az öltöző szaga –, a fertőtlenítő, a focicipők és a fiúk szaga, valamint annak a sokkal baljósabb valaminek a sötétebb, rejtett illata ugyanolyan volt, mint azon a délutánon, a születésnapomon, Conrad eltűnésének napján, a napon, amelyre képtelen voltam visszaemlékezni.

Megfordultam, és elmenekültem a féktelen, kamaszos nevetés újabb hullámától kergetve, és nem utoljára tűnődtem el azon, vajon nem volt-e óriási hiba elfogadni ezt az állást.

6

St. Oswald fiúgimnázium Akadémia, őszi trimeszter, 2006. szeptember 5.

Az őszi trimeszter első napján első dolgom volt ellenőrizni a Gunderson építési területét. Semmit sem forgattak fel, csak a drótkerítésen vágott lyukat foltozták be vastag dróttal. A hálón átnézve azt hiszem, a kupacot is látom, ami a féktelen fantáziájúak számára akár holttestnek is tűnhet. A hasonlóság tegnap óta kevésbé feltűnő. Talán azért, mert tegnap ködös idő volt, ma meg hét ágra süt a nap. Napfénynél minden sokkal jobban fest. A falnál a balsejtelmű árnyék, ami inkább szörnyre emlékeztetett, most sokkal ártalmatlanabb. Valójában ma sokkal valószínűbb, hogy a rongyok és pálcikák halma a medence mellett valóban csak egy csomó rongy és pálcika, és a régi King Henry-s jelvény merő véletlenségből került ide. Semmi jele, hogy itt járt volna a rendőrség. De miért jöttek volna ide? La Buckfast szeretne elmesélni egy történetet, én pedig megígértem, hogy meghallgatom. Talán ma este hívja majd a rendőrséget. Vagy talán holnap. A bizonyíték mindenesetre régóta itt hever. Még igazán kibírnak egy-két napot a maradványok.

Mit mondjak a Brodie-fiaimnak? Persze ma jöttek iskolába. De kétlem, hogy lesz idő egy hosszabb beszélgetésre. Az új trimeszter első napja mindig a bomlasztásról szól, és most, hogy kitártuk a kapukat a lányok előtt, drasztikusan korlátozták a lehetőséget, hogy óra előtt nyugiban elszívjak egy Gauloises-t, vagy békésen megigyak egy teát a beiratkozás alatt.

Az új osztályok szerencsére elkülönítettek. A Francia tanszék vezetője, Kitty Teague egy kizárólag lányokból álló osztály főnöke lett, míg én ennek a hímnemű párját vezetem. Az Új Igazgató szerint az oktatásról szóló mértéktartó tanulmányok szerint a lányok jobban teljesítenek a szegregált osztályokban, míg a társadalmibb szférában a fiúknak hasznára válik a lányok szelídítő hatása. A rendszerünket úgy tervezték, hogy mindkettőből hasznot húzzanak, ugyanakkor befecskendezzék az igencsak szükséges új vért, és persze a plusz tandíjak is segítenek majd az öreg hajót leemelni a szikláról, ahova pillanatnyilag került.

Mindez nem sokat változtat az érzéseimen. Függetlenül mindentől szeretjük, amit szeretünk. Harry Clarke tanított meg erre, és bár a St. Oswald túlélési esélyei jelentősen javultak a friss tehetségek mostani többlete által, mégsem tudom örömmel fogadni a változást. Ad astra per aspera. Rögös az út a csillagokig. És ha a rögök túl nagynak bizonyulnak, a kapitány is kénytelen hullámsírba merülni a hajójával együtt.

Persze nem mintha én lennék a kapitány. Még mindig a fiatal inas vagyok a hajón, aki szakállas, ősz és öreg lett, mint egy megátkozott tengerész, akit arra ítéltek, hogy örökké a tengereket járja ugyanazon régi, szakadt zászló alatt. Ebédidőben az osztályomban nyelvtandolgozatokat javítottam, és sonkás szendvicset ettem, amikor Allen-Jonest megláttam az ajtóban. Tudtam, hogy beszélni akar velem, de az iskolai protokoll azt diktálja, hogy behívjam. Én azonban elutasítóan mosolyogtam rá, és folytattam az osztályzást, abban reménykedve, hogy beéri ennyivel.

De Allen-Jones nem az a típus, aki elérti a célzást. Egy pillanattal tovább álldogált, aztán bekopogott, és belépett. Egyszerre látszott nyugtalannak és eltökéltnek.

Még egyszer felpillantottam a javításból.

– Van valami híre, uram? – kérdezte.

Kérdőn felvontam a szemöldökömet.

– Hírem?

– Híre – ismételte meg. – A… tudja, miről. A H-O-L… – A jelenlegi 2S osztályom felé intett, akik csoportokban ültek az osztályteremben. Volt, aki a hazulról hozott ebédet ette, mások sakkoztak, kártyáztak vagy olvastak. Egy kis szívfájdalommal vettem észre, hogy Allen-Jones hajdani padját egy jelentéktelen fiú foglalta el, akit Tebbittnek vagy Tibbettnek hívtak (a szemeszter első napján nem olyan jó a névmemóriám, mint egykor volt), és aki elgondolkodva Hula Hoopsot evett, és a Viz agyonolvasott példányát böngészte.

– Ó, hát arról! – mondtam Allen-Jonesnak, szenátori mosolyomat felöltve. – Azzal pillanatnyilag a… izé… megfelelő hatóságok foglalkoznak, köszönöm kérdésedet.

– Jelentette, uram? – nézett rám. – Mit mondtak? Az… volt? Tudja… – Lehalkította a hangját. – Az volt, aminek gondoltuk?

– Ezt e percben nem árulhatom el – válogattam meg nagyon körültekintően a szavaimat. – Az idő majd eldönti. Vizsgálatok meg ilyesmik. De köszönöm, hogy idejöttél, és mostantól azt tartanám helyesnek, ha te és a többiek eltekintenétek az ügy taglalásától, még egymás között is. – A pillantásomat hagytam lesiklani a teremben csoportokba verődő másodikosokra. – Nem akarok felfordulást a legénység soraiban.

Elégedetlenül bólintott, én pedig folytattam a javítást. Utáltam elutasítóan viselkedni, de nem akartam beszélgetésbe bonyolódni. Allen-Jones talán hanyagul kezeli a latin nyelvtant, de kivételesen éles eszű, amikor mások megítéléséről van szó. Nem biztos, hogy megértené, miért vonakodom cselekedni, vagy miért van szükség a helyzet kezelésénél kesztyűs kézre.

– Van még valami, uram – halkította le még jobban a hangját.

Sóhajtva pillantottam fel ismét a munkámból.

– Benről van szó.

– Mi van azzal a lánnyal?

– Hát éppen ez az. – Allen-Jones merőn nézett rám. – Emlékszik, amikor először kerestem fel önt, és elmondtam, hogy meleg vagyok, uram? Sosem kérdezte, honnan tudom. Csak azt akarta tudni, hogy ez zavarja-e a latintanulásomat.

Bólintottam. Nagyon is jól emlékeztem. Az igazság az, hogy szexualitással kapcsolatos kérdésekben mindig is feszélyezett voltam. Ami engem illet: minél kevesebbet beszélünk róla, annál jobb.

– Azt akarod mondani, hogy Ben leszbikus?

Allen-Jones megrázta a fejét. Olyan képet vágott, mint aki egy nehéz latin kifejezéssel birkózik.

– Akkor hát mit? – Őszintén összezavarodtam. Nem lepett volna meg. A rövid haj, a nyers modor, az ellentmondást nem tűrő szoknyaellenesség. A fiatalok manapság sokkal bonyolultabbak, mint régen voltak. A gyermekmesében Dick és Jane vagy Janet és John. Kétoldalt copf és kutyafarok, miből vannak a kislányok/kisfiúk? Régen sosem kellett feltennünk magunknak a kérdést, hogy melyik micsoda, vagy hogy ez miért van. Fiúkoromban a lányok akár egy másik bolygóról érkező látogatók is lehettek volna.

– Mit akar Ben elmondani? – erősködtem. – És miért nem ő mondja el?

Allen-Jones felnézett rám. Kék szeme komoly volt.

– De hiszen mondja, uram. Az a fiú azóta próbálja meg elmondani, amióta megérkezett ide. Elmondja, ki is ő valójában. És amikor az emberek elmondják, kicsodák, tényleg oda kell figyelnünk rájuk.

Allen-Jones távozása után elgondolkodtam azon, amit mondott. Nem először hallottam, hogy egy tanuló az ellenkező nemhez sorolja magát, de most először fordult elő, hogy az én egyik tanulóm tette ezt. Biztosra veszem, hogy húsz évvel ezelőtt egy legyintéssel elintéztem volna a témát. Még most is világos előttem, hogy a régi gárdából való vagyok, a nemzedékem előítéletei alatt görnyedek. Mégis a klasszika-filológia tanáraként tudatában kellene lennem a metamorfózisnak. Talán majd elmúlik. Remélem, hogy így lesz; a gyerekek egész biztosan azt szeretnék, ha olyanok lennének, mint más gyerekek. De Ben sosem volt olyan, és Allen-Joneshoz hasonlóan a többségnél öntudatosabb. Amikor az emberek elmondják, kicsodák, tényleg oda kell figyelnünk rájuk. Mintha csak Harry Clarke mondta volna: a gondolat éles és váratlan melankóliával töltött el. Harry olyan rettenetesen önmaga akart lenni. De amikor a barátaink mondják el, kicsodák, vajon valóban odafigyelünk rájuk? Felsóhajtottam, és az íróasztalomba nyúltam egy vegyes édesgyökér-cukorkáért. Bárcsak hinni tudnék abban, hogy ez az alapvetően lelki ügy, mint a Gunderson-medence melletti maradványok, gyorsan és a kellő eljárásmód szerint kerülne elintézésre. De ez a szemeszter máris különös kihívásokkal terhes. Zsebre vágtam a kezem, és ráleltem a King Henry-s felügyelői jelvényre, amelyről azóta lemostam a piszkot, és a gyakori fogdosástól ismét szépen kezdett fényleni. A festett pajzs hátlapján valami írásjel jelezte azt, ahol a tű letört. Gondolataimba merülve húztam végig a hüvelykujjamat az elnyűtt fémen, és azon járt az eszem, vajon pont lesz-e, vagy kettőspont, vagy esetleg egy hiányjel. Valamit tenni kell, gondoltam. Egy fiú meghalt. Nem a mieink egyike, és régen is történt, de ez nem lehet hatással arra, hogy a végére kell járnunk ennek a gyilkosságnak.

Ma este beszélek La Buckfasttal. Elmagyarázom, hogy akármi következik is ezek után, értesítenünk kell a hatóságokat. De szeretném megismerni a történetét. Tudni akarom, mi történt abban az évben a King Henryben a barátommal, Eric Scoonesszal. Persze még csak célzás sincs arra, hogy Scoones ismerte a fiút. Talán csak árnyékok riogatnak. És lehet, hogy La Buckfast tagadhatatlan bája veszélyes útra visz. Bejössz-e a szalonomba?{3}

Nem: bármit mondjon is, ma este beszélnem kell vele. Ma este…

Talán inkább holnap.

7

St. Oswald, 2006. szeptember 6.

Nyugtalan a mai egyszemélyes közönségem. Láttam a szünetben a pályáknál, ahogy színleg távol tartotta a tanulókat az új építkezéstől, fekete talárja lobogott a szélben. Úgy festett, mint egy siralmas temetői varjú. A titkárnőmön keresztül próbált új találkozót kérni tőlem tanítás utánra, de már kétórányi megbeszélésem volt a Gazdasági Igazgatóval és az év Új Vezetőivel, ezért nem mondhattam meg teljes bizonyossággal, mikor érek rá. Mindazonáltal úgy egy órát várt kint a folyosón, aztán feladta. Léptei úgy hangzottak, mintha lánccal lábára béklyózott vasgolyót húzna.

Straitley rosszul néz ki az utóbbi időben. Nincs kedvére az új rend. Régi fekete talárjában és krétafoltos öltönyében olyan, mint egy gyorsan gyógyuló seben egy utolsó darabka elhalt bőr. Az új tanárok természetesen nem viselnek talárt. A régi gárda – már ami megmaradt belőle – igyekezett követni az idők változását. Csak Straitley ragaszkodik csökönyösen a múlt díszes kellékeihez és módszereihez. Vajon mit gondol, mennyi ideig bírja reménytelen lovagi szolgálatát teljesíteni, hogy útját állja az árnak? De tegnap este hajszálpontosan érkezett a fél hatos találkozónkra. Töltöttem neki kávét, és folytattam a történetemet.

– Rossz volt a kezdet – mondtam. – Kínos helyzetbe hoztam magam, és megaláztam a King Henry tanárainak egyikét. Mr. Scoones nem az a típus volt, aki nevet a tévedésén, aztán továbblép, így a légkör feszültté vált, mielőtt még tanítani kezdtem volna. A St. Oswaldban talán sikerült volna elkerülnöm, de a King Henry más volt, mint a St. Oswald, ahol a tantermek olyanok, mint a fiúk tengeréből kiemelkedő szigetek. A King Henryt szertartásos, csaknem katonás rendben irányították, az Igazgató minden reggel eligazítást tartott a Közös teremben, és az új tanárok beavatására előírás szerinti mentori program volt.

E szerint az egyáltalán nem találó elnevezésű „segítőtársi” rendszer szerint azok a tanszéki tanárok tartották a kapcsolatot az új tanárokkal, akik nem voltak osztályfőnökök. El tudja képzelni, mi volt az első lépés. Új tanár voltam. Mr. Scoonesnak nem volt osztálya. Így arra érkeztem, hogy Eric Scoones lett a mentorom. Gond esetén Scooneshoz kellett fordulnom. Ha tanács kellett, Scoonestól kértem. Ha valaki panasszal akart élni, Scooneshoz ment.

– Értem. Nem lehetett könnyű.

Tudhatná, hiszen a barátja volt. De én minden voltam, ami maga nem: fiatal, tapasztalatlan, nő. És azt hiszem, ez minden másnál jobban dühítette. Eric Scoonesra gondolva találták ki a „megrögzött agglegény” elnevezést. Azokban az időkben meg sem fordult volna a fejemben, hogy egy kolléga szexuális életéről kérdezősködjek, vagy akár csak gondolkozzak rajta. És az én szememben Scoones máris öregnek látszott. A haja már őszült. A modora patriarchális volt, félúton a leereszkedés és a kimondottan elítélő között. Merevsége, szertartásossága egy másik kor szülöttévé tette. És a King Henry többi tanárához hasonlóan talárt viselt a grafitszürke öltönye felett, és hozzá az egyetemi nyakkendőjét. Később eszembe jutott, hogy ez a megjátszás talán a saját, nagyon is valóságos bizonytalanságának leplezésére szolgált (végtére is az egyetem leedsi volt), de akkoriban nemcsak ijesztőnek, de szörnyűnek találtam.

Nem volt talárom, pedig ez a King Henryben többé-kevésbé kötelező volt. Még a felügyelők is ezt viseltek az eligazításon, és amikor a teendőiket végezték. Talár nélkül összetéveszthettek egy tanulóval, vagy ami még rosszabb, az iskola egyik tanulmányi titkárával. Scoones mindezt fagyos hangon magyarázta el aznap reggel, az első „segítőtársi megbeszélésünkön” a Közös teremben, míg a fiúk az eligazításon voltak.

Többet nem említette a ruhatárban történt kifakadását. Bizonyos szempontból így még rosszabb volt: Scoones feltételezte, hogy elsiklom majd felette. Egyszerűen bemutatkozott a rá jellemző merev, nehézkes modorban, kezet fogott velem (egy száraz kézrázás), aztán, mint egy gépfegyver, egyhangúan darálni kezdte a szempontokat. Ez volt a beavatásom.

– A tanítás reggel nyolckor kezdődik az Igazgató tájékoztatásával. Névsorolvasás az osztályfőnököknek nyolc harminckor. Nyolc negyventől kilencig eligazítás. Ez alatt az idő alatt lehetőségem van meghallgatni a kérdéseket vagy problémákat. A tanszékvezető dr. Sinclair, de az osztályával is foglalkoznia kell, ezért a problémáival lehetőség szerint hozzám forduljon. Péntekenként értékeljük az előrehaladását. Ez – nyújtott át egy lila tintával nyomtatott lapot – az órarendje. Amikor csak lehet, bejárok majd az óráira, már amennyire az órarendem engedi.

– Ó – sóhajtottam fel elgyötörten.

Rám szegezte vizenyős tekintetét. Scoones mindig úgy festett, mintha éppen hagymát pucolna. Gyanítom, hogy szemüveget kellett volna viselnie, de nem szerette volna, ha emiatt megszólják. Emiatt jobbára a rövidlátásának köszönhetően összehúzott szemmel, furán meredt az emberre.

– Felteszem, készek az óravázlatai?

Kinyitottam piros aktatáskámat. Tudtam, milyen gyerekesnek hat a férfias egyszínűség scoonesi világában. A tanítással kapcsolatos feljegyzéseim takarosan sorakoztak az új spirálfüzetemben.

– Ó, istenem, ó, istenem! – kiáltott fel Eric Scoones. (Ezt elég gyakran ismételgette.) – Nem kapta meg a Könyv példányát?

Mint kiderült, a Könyv a tanszéki óraterveket sorolta fel, és azzal a szándékkal állították össze, hogy gördülékenyen jussanak egyik Mestertől a másikig anélkül, hogy olyan veszélyes dolgok ütnék fel a fejüket, mint az egyéni stílus. A jelenlegi tanszékvezető írta tíz évvel korábban, és a hangsúly a nyelvtanon, helyesíráson és összefoglalókon volt, és úgy állította össze, hogy illeszkedjen az oxfordi és cambridge-i igazgatótanácsok által előírt tantervhez, amely akkor készült, amikor én még az anyám méhében voltam.

– Ha év elején lépett volna be, lenne saját példánya. – A hanghordozása azt üzente, hogy ez is az én hibám. – Bár így is lesz elég ideje a nyári szünetben, hogy kellően elmélyüljön benne.

Eric Scoones ezzel intézte el gondosan kidolgozott óraterveimet a szerepjátékokkal, gyakorlatokkal együtt. Röviden áttekintette, aztán felsóhajtott, és fekete bőr aktatáskájából elővett egy kapcsos irattartót. Az aktacsomagon (mely szintén fekete volt) ez állt: TANSZÉKI ÓRATERVEK.

– Ez a saját példányom – közölte. – De egyelőre használhatja.

Kinyitottam az irattartót. Tele volt stencilezett anyagokkal. Ráismertem a lila tintára, amellyel az osztály órarendjét írták. Láttam, hogy még mindig használják a tankönyvet, amelyből a bátyám tanult. Whitmarsh: Egyszerűbb francia tankönyv, a jellegzetes narancs-fekete borítóval. Nagyon jól emlékeztem rá. Conrad esténként gyakran sóhajtozott felette.

– Ó! – mondtam, mert nem tudtam, mi mást mondhatnék. – Köszönöm.

Volt még benne egy dossziényi lila tintával teleírt munkalap.

– Ezek az eredeti példányok – mondta Eric Scoones. – Engedély nélkül nem szabad másolni. A sokszorosító a tanszéki Közös teremben van. Igyekeznie kell, ha hozzá akar férni.

Korábban hallottam már a másológépekről, de ténylegesen egyiket sem használtam. Az iskolák többsége akkorra már továbblépett a kevésbé kényelmetlen módszerekhez. Még a Sunnybank Park tanárijában is volt fénymásoló.

– Nem vagyok biztos benne, hogy tudom kezelni – mondtam.

Scoones felfortyant.

– Akkor ideje megtanulnia! Gyerünk. Háromnegyed van. Itt pontosan kezdődnek az órák.

8

King Henry fiúgimnázium, 1989. április 10.

A tanszéki Közös terem a Középső folyosón volt, ugyanott, ahol a Nyelvi tanszék szobái is. Kisebb iroda volt négy íróasztallal, két karosszékkel, falra szerelt telefonnal és a sarokban valamivel, amit a sokszorosítónak véltem. Kezdetleges szerkezet volt: egy fémhenger, amit fémkarral kellett forgatni, és egy tálca üres papírlapokkal. A papírt rácsozat védte a szerkezettől. Ha rásütött a nap, olyan volt, mint egy közeledő autó acsargó hűtőrácsa.

Ezek az eredeti példányok, mondta Scoones. Értettem, hogy a tintás lapokat valahogy a hengerre kell erősíteni, ahol az eredeti nyomtatott oldalról a tinta átnyomódik majd a tiszta lapokra. Kiválasztottam a Negyedik alsós megjelölésű munkalapot, és az eredetit a helyére tettem. Próbaképpen elfordítottam a kart. A stencilezett lap kiröppent a henger alól, és írással felfelé a padlóra esett. A nyomtatás, ami elég foltos és kissé halvány volt, ugyanolyan epeömléses színben bukkant elő. Megpróbálkoztam még egy lappal, de az összegyűrődött és beszorult a henger alá. Kisimítottam az eredetit, és ismét nekiveselkedtem. Megcsapott a tinta, a fém és az oldószer jellegzetes szaga.

A kar elfordult. A henger zörgött. Úgy hangzott, mint egy felhúzható játék. Peregtek a lapok egymás után, és rendetlenül potyogtak a padlóra. Lehajoltam, hogy összeszedjem, és a kezem lila lett a tintától.

– A francba! – kiáltottam abban a pillanatban, amikor nyílt az ajtó, és megjelent egy ősz hajú férfi talárban, akinek határozott rosszallás ült ki az arcára. Nem tett megjegyzést a kifakadásomra, én mégis elvörösödtem.

– Ön bizonyára Miss Price – mondta.

Semmitmondó kis hangot hallattam, és összeszedtem a többi lapot.

– Dr. Sinclair vagyok. A Francia tanszék vezetője. Scoonesnak el kellett volna igazítania magát. A Könyv másolatával meg a többivel. – Lenézett tintás kezemre. – Látom, rájött a sokszorosító használatára.

Ismét bólintottam.

– Köszönöm, igen.

– Helyes. – Hűvösen szemügyre vett. – A hölgyeknek sajnos nincs mosdójuk a King Henryben. El kell kérnie az iskolatitkártól a mozgáskorlátozottak mosdójának a kulcsát.

– Minden rendben lesz.

– És még valami. – Végigmért. – Előírás szerint a hölgyek nem viselhetnek nadrágot az iskolában. A hivatalos viselet férfiaknak öltöny, nőknek szoknyás kosztüm vagy ruha.

– Ó! – hőköltem hátra. A nadrágkosztüm többe került, mint amit általában egy munkahelyi ruhára költöttem; úgy gondoltam, ez beválik mint munkahelyi viselet. Tiltakozni akartam, de volt valami Sinclairben, ami higgadt viselkedése ellenére is megfélemlített. Talán a talár, melyet viselt vagy a fesztelen tekintélye. Több mint harminc éve tanított a King Henryben; gyakorlatilag az iskola szerves része volt. Próbáltam elképzelni, milyen érzés ilyen magabiztosnak lenni. De inkább gombócot éreztem a torkomban, és ijesztően csípett a szemem.

Sinclair úgy folytatta, mintha észre sem vette volna az arckifejezésemet.

– Ha gondjai akadnának a fiúkkal, szóljon csak Scoonesnak. Majd ő rendet tesz. Scoones rendes ember. Érti a dolgát. Elmagyarázza magának a bezárás folyamatát és így tovább.

– Nem lesz gond – mondtam.

A tekintete udvarias hitetlenkedést tükrözött. Az ő világában egy tanárnőnek, főleg ilyen fiatalnak, mint én, a fiúk elkerülhetetlenül bajt okoznak.

– Nos, ha mégis, forduljon Scooneshoz – jelentette ki, és miközben elvonult, vörös szegélyes talárja csak úgy lobogott mögötte.

Kissé remegő kézzel rendeztem újra a gyűrött lapokat.

Nem tartozom ide, gondoltam. Mi ütött belém, hogy azt képzeltem, képes leszek valaha is itt tanítani?

A fekete irattartóban lapuló iskolai tantervre gondoltam. Sinclairre és a talárjára. A stencilgépre, az acsargó rácsra. Scoones mondására: Ezek az eredetijei. És ebben az emlékben egy másik, távolibb emlék: Conrad hangja az évek messzeségéből, szélhordta fekete füst.

A francia mester neve dr. Sinclair. Conrad hangja nagyon közelről szólt. Rettenetesen szigorú, de amúgy rendes. A klasszikatanárom a Káplán. Mr. Farrelly rögbit tanít. Van még Miss Macleod, aki drámát tanít. Kicsit Diana Riggre emlékeztet.

Négyévesen fogalmam sem volt, hogy néz ki Diana Rigg. De nagyon is emlékeztem a bátyám hangjára, a nem egészen kellemes, rejtett érzelmeire. Ezek szerint Conrad ismerte Sinclairt? Milyen különös! Azt hittem, elfelejtettem. Mit fogok még felidézni a következő két hét során? Milyen eltemetett gondolatokat, emlékeket?

Csak három hónapról van szó, gondoltam. Három hónap, és megint szabadon lélegezhetek. Három hónap, és ott lesz a teljes nyári szabadság, hogy…

Mit tegyek? Felkészüljek?

Elmeneküljek?

Gondolataimat a csengetés szakította félbe, ami az órák kezdetét jelezte, és magával hozta ötéves énem emlékeit, ahogy Conrad öltözőszekrényének fénycsíkjában várakozom. Felkaptam az aktatáskámat és a munkalapokat, és kifelé indultam a folyosóra, ahol a csengő még hangosabban szólt. Egyszerű, kongatós, elektromos csengő volt. Irgalmatlan zajt csapott. A fiúk már kezdtek felsorakozni az osztálytermek előtt. Némelyik befogta a fülét. A csengő végül elhallgatott, én pedig elindultam az első órámra: a Középső folyosón az L14-ben, a felsős negyedikben tartandó franciaórámra.

Első próbálkozásra elmentem mellette, mert a terem előtt sorakozó fiúk túl kicsiknek tűntek. Még egyszer megnéztem a fekete irattartómat, és felfedeztem, hogy a King Henryben a „felsős negyedik” a harmadikos osztályt jelenti. Újabb különcség, mint a talár viselete, amitől a kívülállók oda nem illőnek érzik magukat.

A fiúk csendesen álltak az ajtó bal oldalán. Úgy gondoltam, kicsit túl csendesen: a tinédzserek hallgatagsága rendszerint bizonytalanságból fakad. Amint szilárd talajt éreznek a talpuk alatt, kezdődik a bomlasztás. A trükk abban rejlett, hogy azonosítsuk a bajkeverőket, és csírájában fojtsuk el a helytelen magatartást, mielőtt megbontja a rendet.

Követtem a fiúkat az osztályba. Harmincegyet számoltam össze, a fekete irattartóban a nevüket is megtaláltam. A terem elég kicsi volt, L alakú, az ablakok keletre néztek. Aranyló napsütés áradt be, és fénycsóvába vonta a levegőben szálló porszemeket. A tanári íróasztal az osztállyal szemben egy pódiumon állt. Az ajtó felett az osztály csengője és egy régimódi naptár lógott. A padok hatosával sorakoztak, a hátsó sort kivéve, amely beljebb nyúlt a sarokba. Feltűnt, hogy egy felügyelői jelvény viselő szőke fiú a hátsó végén lévő padot választotta, és megjegyeztem, hogy oda kell figyelnem rá. A hátsó sor rendszerint a bajkeverők birodalma, és ennek a fiúnak pimasz képe volt – a járása bohóckodós, a vigyora derültségre utalt –, és ebből azt szűrtem le, hogy talán ő hergeli majd az osztályt rendzavarásra.

Amikor beléptem, a fiúk álltak. Újabb King Henry-s hagyomány.

– Üljetek le, kérlek. A nevem Miss Price. Én veszem át az osztályotokat.

A szőke fiú a hátsó sorban megszólalt:

– Asda Price.{4}

Mormolás hullámzott az osztályban. Jól sejtettem. A szőke fiú bajkeverő. A haja a reggeli napfényben már-már szemkápráztatóan ragyogott. Próbáltam kivenni az arcvonásait, de a nap elmosta a részleteket: olyan volt, mint egy fiú sztaniolpapírban tükröződő árnyéka.

– Ön új itt, tanárnő? – kérdezte az egyik fiú. – Vagy csak egy újabb helyettesítő?

– Milyen autót vezet? – kérdezte egy másik.

– Egy Minit – vágta rá vigyorogva a társa.

– Meg kell tanulnom a neveteket – mondtam. – Legyetek szívesek felírni egy papírra, és tegyétek az asztalotokra. – Kiosztottam a lapokat. A fiúk megragadták az alkalmat, hogy maguk között sutyorogjanak. Éreztem, hogy elvörösödöm: a teremben még e korai időpontban is meleg volt.

– Ne beszélgessetek! – szóltam rájuk. A zsivaj kissé alábbhagyott. Csak a hátsó sorban ülő szőke fiú tett úgy, mintha nem hallott volna. Vigyorogva repülőgépet kezdett hajtogatni a papírlapból.

– Ennek itt nincs helye – jelentettem ki.

A fiú vigyora szélesebb lett. Körülötte ismét beszélgetni kezdtek a többiek. Mások rajzolgatni kezdtek a lapon a nevükre. Egy perc, gondoltam, és elszabadul a pokol.

– Te ott, hátul. Hogy hívnak? – kérdeztem metsző hangon a szőke fiútól.

Az előtte ülő felnézett.

– Persimmonnak, tanárnő.

– Nem téged kérdeztelek.

Persimmon úgy tett, mintha zavarba jött volna. Széles, mókás arca volt, és szeretett eltehénkedni az asztalán, mint egy lusta fóka a lapos sziklán. Szégyentelenül farkasszemet nézett velem, és diadalmasan vigyorgott.

– Rendben. Akkor megpróbáljuk még egyszer – közöltem, és igyekeztem magabiztosnak látszani. – Álljatok fel! Csendben! – A fiúk elég nagy zajjal felálltak, és egymásra vigyorogtak.

– Megvárjuk, míg elhallgattok – mondtam. A Sunnybank Parkban bevált ez a módszer, bár az is igaz, hogy ott tanárnak éreztem magam. Itt valami egészen más voltam. Valaki, aki Minivel jár, nem Audival vagy Jaguarral. Aki még azt sem tudja, hogy az eligazításra talárt kell felvenni, és a hölgyek szoknyás kosztümöt vagy ruhát viselnek.

– Asda Price – ismételte meg Persimmon, és megveregette a zsebét, mint a nő a hirdetésen.

– Mit mondtál?

– Igenis, Miss Price – mondta Persimmon ártatlanul, és ismét meglapogatta a hátsó zsebét. Tőle jobbra-balra vigyorogtak a fiúk. Egy másik ugrált és táncolt, mint egy megvadult zenekar karmestere.

– Igenis, Miss Price – szajkózta az osztály többi része, és egyszerre paskolták meg a hátsó zsebüket. Nevetés gyűrűzött végig a fiúkon, ami percek alatt hullámmá dagadt volna.

Egy fiú a hátsó sorban vonaglott a nevetéstől. Volt valami furcsán ismerős a mozgásában. A nap túl erősen sütött, hogy kivehessem a vonásait, de a nevetésében volt valami mélységesen nyugtalanító.

– Te ott hátul… azonnal hagyd abba! Ülj le! – A hangom élesebben csattant, mint hittem. Már-már úgy, mintha sírás fojtogatna.

Az osztály hirtelen elcsendesedett, de nem miattam. Nyílt az üvegezett ajtó, és Eric Scoones jelent meg a küszöbön.

– Mi az ördög folyik itt? – bömbölte Scoones az öltözői hangján.

Beléptekor a fiúk megdermedtek, mint az ólomkatonák.

– A dolgozószobámig elhallatszott a hangotok! – folytatta Scoones.

A fiúk meg sem nyikkantak, csak lehajtott fejjel álltak, mintha ettől láthatatlanok lehetnének.

– Majd én elintézem – mondtam Scoonesnak.

Scoones tudomást sem vett rólam.

– Még egy hang ebből a teremből – közölte –, és tanítás után bent maradtok. Megértettétek?

– Igen, uram.

– Nem hallottam! – kiabálta Scoones.

– Igen, uram!

– Ajánlom is – morogta Scoones, és anélkül távozott, hogy egy szót szólt volna hozzám, vagy akár tudomásul vette volna a jelenlétemet. Pár pillanatig csendben álltam, és éreztem, hogy a zavarom lassan őrjítő dühbe csap át. Hogy merészeli ez az ember! Hogy meri! A fiúk még mindig álltak, és szótlanul várták a reakciómat.

– Az isten szerelmére, üljetek már le – mondtam. Aztán a napsütötte sort és a bajkeverőt kereste a tekintetem.

Abban a pillanatban két dolog tudatosult bennem. A hátsó sorban ülő fiú azért tűnt olyan ismerősnek, mert kiköpött mása volt a tizennégy éves bátyámnak, és hogy a kirohanásom és Eric közbelépése között a hátsó sorban ülő szőke fiúnak valahogy nyoma veszett.

9

St. Oswald fiúgimnázium Akadémia, őszi trimeszter, 2006. szeptember 7.

Három napja tart az új szemeszter, és még mindig nincs hír a holttestről. Ez egyre nyomasztóbb. Az ott heverő batyu olyan, mintha a bőröm egy elérhetetlen helyen viszketne; szórakozottá, ingerlékennyé tesz, beárnyékol minden pillanatot. Keresem az okot, hogy elmenjek az elárasztott építkezési terület mellett. Azt mondom magamnak, hogy a Kapuslak felől hamarabb elérem a Harangtornyot, mint a főkaputól, és naponta ezzel az ürüggyel ellenőrzöm a Gunderson-épületet.

Ma reggel észrevettem, hogy narancssárga ponyvával takarták le a maradványokat. Vajon ez azt jelenti, hogy értesítették a rendőrséget, és biztosították a bűnügyi helyszínt? Észszerűen hangzik, ha így történt, de eddig semmi jele a rendőrségnek az iskola területén. Lehet, hogy La Buckfast diszkrécióra kérte őket ebben a nehéz időszakban.

Sikerült ma reggel elcsípnem, bár csak rövidebb időre, mint szerettem volna. A szemeszter első hete bármelyik Új Igazgató számára zsúfolt, kivált mindazoknak a változásoknak a fényében, amelyeket a szünidőben vezetett be. Az eligazítás után sikerült öt percet négyszemközt beszélnem vele az irodájában, de amikor egyenesen feltettem a kérdést, kitérő választ kaptam.

– Mr. Straitley – kezdte –, tudja, mi történik, ha egy építkezési vállalkozó emberi maradványokat talál az alapozáskor?

– Gondolom, értesíti a rendőrséget, és ők biztosítják a helyszínt.

Elmosolyodott, és töltött magának egy kávét a gépből.

– Maga is kér?

Megráztam a fejem.

– Én válaszokat kérek, Igazgatónő.

– Tízből kilenc alkalommal az építkezési vállalkozó úgy tesz, mintha semmit sem látott volna, és egyszerűen visszadózerolja a földbe. Hogy miért? Mert ha nem ezt tenné, hónapokra abba kellene hagynia a munkát, de lehet, hogy még tovább. Cserben hagyná a megrendelőt. Az ilyesmi gyakran azzal jár, hogy kényszerszabadságra kell küldenie a munkásokat, akik ez idő alatt nem kapnak fizetést. Vissza kell vinnie a bérelt gépeket. Veszít az üzleten, sőt felbonthatják vele a szerződést. És igen sok emberi maradvány fekszik ez alatt a földterület alatt. Némelyik nagyon, nagyon régi. Nem egy a szénbányászat korszakából való. Tudta, hogy egykor széntelér volt a földünk alatt?

– Hát persze. Gyerekkorunkban jelzőket kerestünk a földeken.

Elmosolyodott.

– Erickel.

– Igen.

– Egy hosszadalmas, káros kihatású nyomozás a végén esetleg kideríti, hogy az, amit talált, régi maradvány, és nincs összefüggésben Conrad eltűnésével.

– Ezt maga sem gondolja komolyan – vetettem ellen.

Vállat vont.

– Nem. De nem lehetetlen. És ha értesítenénk a rendőrséget, minden nyomot követniük kellene, és lehet, hogy némelyik tovább rontaná az iskola jó hírét.

– Más botrányokat is átvészeltünk már. Példa rá az elmúlt két év.

– De nagy árat fizettünk érte – mondta. – Az a tavalyi ügy, kivált az Új Igazgató elvesztése abban a válságos helyzetben, az utolsó csepp volt a pohárban. A szülőknek biztosítékot kell kapniuk, hogy a régi szokások örökre a múlté. Változásokra volt szükségük. Lányok az iskolában. Új épületek. A régi tanári kar kimustrálása.

– Maga nyilván így gondolta – jegyeztem meg csípősen.

Megint elmosolyodott.

– Jaj, Roy, tudja, hogy ebben nem volt semmi személyes. És azt is ugyanolyan jól tudja, mint én, hogy a szülők nem a latintanítás miatt küldik ide a gyerekeiket. Hanem azért, hogy nyugtuk legyen. A csillogó-villogó új létesítmények miatt, a sportolási lehetőségek, a külföldi utazások, a drámaklubok…

– Haladás hagyomány révén – idéztem az iskola új mottóját.

– Némelyik hagyományt jobb elhagyni – folytatta. – És ha híre megy, hogy valaki egy holttestet talált, mindent, amit azért tettem, hogy eltávolodjunk a múlttól, elsöpri a botrány és a spekuláció hulláma.

– Ha arra kér, hogy hazudjak a fiaimnak…

– Szálljon már le a magas lóról, Roy! Elmondta a fiainak, hogy Eric Scoones pedofil volt?

Na, tessék, már kezdi, gondoltam. Senkit se csapjon be a nyugodt hang vagy a csipetnyi sebezhetőség. La Buckfast egy báránybőrbe bújt, vérengző farkas.

– Ebben nem vagyok biztos– mondtam. – Csak tavaly volt, hogy…

– Maguk gyerekkoruktól barátok voltak. Ha annak a történetnek híre megy, Roy, elhiszi-e bárki is, hogy maga nem tudott róla?

A mellényem tájékán kellemetlen szorítást éreztem. A múlt egy sötét varázsló, aki egymás után húzza elő a mérgezett csokrokat a kalapjából. Mit is akar ezzel La Buckfast az értésemre adni? Hogy szerinte Eric Scoonesnak köze volt Conrad Price halálához? Hogy rajta keresztül én is gyanúba keveredem?

– Türelem, Roy – folytatta La Buckfast –, hadd fejezzem be a történetemet. Ha még utána is úgy gondolja, hogy értesítenünk kell a hatóságokat – vonta meg a vállát –, akkor tiszteletben fogom tartani a véleményét. De várja meg a tényeket. És természetesen – feszesen elmosolyodott –, ha úgy döntene, hogy egyoldalúan határoz ebben a kérdésben, akkor sajnos a továbbiakban nem élvezheti a bizalmamat.

Vajon hogyan csinálja? Valamiféle hipnózisról lehet szó. Nem emeli fel a hangját, mégis tekintélyt parancsoló. Én, aki hozzászoktam a hagyományos igazgatóhoz, egy magabiztos, megnyugtatóan nyers, doktori talárjában arrogáns emberhez, meglepődöm, hogy éppen ő gyakorolja rám ezt a sajátos bénultságot.

Tudom persze, hogy nem lesz tartós. A holttestet – ha valóban az fekszik ott – át kell adni a hatóságoknak. De bizonyos tekintetben igaza van. A nyomozás olyan sebeket fog feltépni, amik éppen kezdtek begyógyulni. A Harry Clarke-ügyről megint írni fognak az újságok, és ezzel újabb szóbeszéd kel szárnyra. Honnan tudja, milyen volt Eric? Johnny Harringtontól, a fiútól, aki majdnem az iskola vesztét okozta, hogy aztán igazgatóként térjen vissza? Vagy tanúja volt egy esetnek, míg a King Henryben tanított?

Azt mondtam neki, hogy nem tudtam a régi barátom irányultságáról. Csak tavaly ébredt bennem gyanú, miután felfedeztem David Spikely levelét. De most eltűnődöm, vajon lehetséges-e, hogy mindvégig tudtam róla, de figyelmen kívül hagytam, ahogy az ember nem vesz tudomást egy gyanús szemölcsről vagy duzzanatról, míg nem jelentkeznek tünetek? De voltak-e tünetek? A titkolódzása. Makacs tiltakozása az osztályfőnöki kinevezés ellen. Hirtelen távozása a Harry Clarke-botrány után a St. Oswaldból. Ugyanolyan hirtelen távozása a King Henryből 1989-ben. Megkérdőjeleztem-e ezeket a dolgokat? Vagy egyszerűen hagytam őket elmúlni, mert féltem a diagnózistól? Nem hiszem, hogy gyanakodtam rá. Mégis, amikor felolvastam neki azt a levelet, nem emlékszem, hogy meglepetést éreztem volna, csupán szörnyű veszteség és magány tört rám. Mintha elárultak volna. Éveken át csak ámítottam magam? Vagy ami még rosszabb, ha Eric története napvilágra került volna, elhitte volna bárki, hogy nem tudtam róla?

10

King Henry fiúgimnázium, 1989. április 10.

Nagyon nehezen uralkodtam magamon az iskolanap végéig. Még egy óra, aztán szünet, ebéd, majd még két óra, plusz délután egy korrepetálás. A szabadidőmben a felsős negyedik S távozása után kiürült osztályteremben üldögéltem, és próbáltam észszerű okot találni arra, amit láttam.

Lehetséges, hogy képzeltem csak azt a fiút? Az idegesség, a stressz és a vágy, hogy végre kiűzzem Conradot, ilyen érzékletes hallucinációt okozott? Vagy csak megtévesztettek, és a fiúnak valahogy sikerült elrejtőznie, vagy talán el is hagyta a termet Scoones közbelépésekor?

Próbáltam apránként megismerkedni a fekete irattartó tartalmával, de a szavakat értelmetlennek találtam. Annyi ideig sem tudtam összpontosítani, hogy akár egyetlen mondatot is felfogjak. Ingujjat érintő rendeletet a reggeli eligazításon kell bejelentenie az Igazgatónak. Zsidó fiúknak minden második kedden a 3L-ben kell gyülekezniük Goldman rabbi vezetésével. Az alsó tagozat tanulóinak helytakarékossági szempontból az eligazítás alatt a földön kell ülniük. A Kápolna péntekenként tart nyitva, kötelező minden tanárnak.

Bárki – bármi – volt is a szőke fiú, az arca folyton fel-felbukkant az agyamban, és most már kétségem sem volt, hogy Conrad arcát látom. Conradot, ahogy az emlékezetemben élt, ahogy a fülembe súgta: Tudja. Eljön érted.

Becsuktam az irattartót. Kiszáradt a torkom. Vágytam egy pohár vízre, de nem akartam megkockáztatni, hogy bemenjek a tanszéki irodába. Összefuthatok Scoonesszal vagy dr. Sinclairrel. Ahhoz sem volt kedvem, hogy lemenjek az iskolatitkárhoz, és elkérjem a mozgáskorlátozott-mosdó kulcsát. Így inkább – úgy éreztem, abszurd módon settenkedem – bementem a fiúvécébe a Felső folyosón. Nevetségesen viselkedem, gondoltam. Aligha az én hibám, hogy nincs női vécéjük! A fiúk különben is órán voltak. Senki sem látja, ha bemegyek. Mégis helytelennek tartottam, hogy nőként egy férfit megillető helyen vagyok; ezt a társadalmi tabut a lányokba már kicsi korukban belesulykolják.

Barátságtalan, visszataszító hely volt. A falakon fehér csempeburkolat, fémtükrök, vizeldék, feketére festett ajtajú fülkék. Észrevettem, hogy az ajtók és a padló között szokatlanul nagy rést hagytak: le sem kellett hajolnom, mégis kényelmesen beláttam. A helyiség ablaktalan volt, a fény egyszerre volt gyér és szembántó, mint az ég egy párás napon. Egy csorgó csapból egyenletes sugárból folyt a hideg víz a kicsempült kőmosdóba.

A mosdóhoz mentem, és elzártam a csapot. Ásító csend vett körül. A lefolyóból hangot hallottam: baljós bugyborékolást. Conrad annak idején azt mesélte, hogy Mr. Kispofa a csatornában él. Most azonban már mindent másként láttam. Már nem hallottam hangokat a lefolyóból, éjjel sem kellett lehajtanom és rögzítenem a vécéülőkét. Ez a hang azonban mégis felkavart egy kicsit, mintha azt mondta volna: Nem lenne szabad itt lenned. Olyan helyeken bujkálsz, kislány, ahol semmi keresnivalód. Senki sem tudná meg, ha eltűnnél. És senkit sem érdekelne.

Jól ismertem ezt a hangot, bár évek óta nem hallottam. Én Mr. Kispofának hívtam, de régóta tudtam, hogy ez a gyermekkorom hangja, a világom Conrad-alakú ürességének és a távol lévő szüleim hangja. Gyerekkorom magányossága és félelme felvette a mumusom alakját; az, ami Conraddal történt, életre keltette ezt a rémálombeli lényt. De nem voltam többé gyerek, már nem voltam az a kislány. Túléltem. Továbbléptem. Nem hullottam szét.

Farkasszemet néztem a lefolyóval, az pedig rezzenetlenül nézett vissza rám. A félúton lefelé húzódó fémrúd olyan volt, mint egy vigyorgó kecske szeme. Mintha a lefolyó azt suttogta volna: Azt hiszed, megszabadultál, Becks? Azt hiszed, megszöktél Mr. Kispofa elől?

– El is szöktem tőle – mondtam hangosan. – Meghalt. Régen.

A lefolyó korgó hangot adott ki, mint egy éhes gyerek gyomra.

– Már nem félek tőled – suttogtam alig hallhatóan a lefolyóba. – Már felnőttem. Otthonom van. Lányom, aki tudja, hogy biztonságban van, szeretik…

A lefolyó sötéten, zengőn felböfögött, és mocskos vizet köpött az arcomra és a fehér selyemblúzomra.

Hátratántorodtam.

A lefolyó féloldasan elmosolyodott. Lenéztem nedves blúzomra, és piszkos víz helyett megdöbbentő, mészárszékre való vörös foltot láttam terjengeni…

Ösztönösen hátráltam egy lépést, magas sarkú cipőm megcsúszott a kövön. A fémtükörben láttam magam tátott szájjal. Egy vérfoltos kísértet. A cső már nem gurgulázott, a helyiséget betöltötte szaggatott lélegzetvételem hangja. A levegőt a sajátos, beteges fény törött szilánkjai töltötték meg. Pár pillanatig elkábultam, a szememet könnyek csípték, mintha pofon vágtak volna. Aztán a csatornacsőből felemelkedett az utolsó hang, egy halk, gyenge és elcsukló hang, ami majdnem egy szó volt…

Becks.

Ennek ellenére sikerült tartanom magam. Erre legalább igazán büszke voltam. A legkevésbé azt akartam, hogy Eric Scoones vagy, ami még rosszabb, az egyik fiú meglásson hisztérikusan, vérrel borítva. Lehunytam a szemem, és elszámoltam tízig. Kényszerítettem magam, hogy levegőt vegyek. Lassan, lassan, lassan. Aztán ismét kinyitottam a szemem.

A vér már majdnem megszáradt: rozsdavörös folt a selymen. Levettem a blúzt, ledobtam a kőre, és a melltartómra felvettem a kosztümkabátot. Ha végig begombolom, nem lesz szükség blúzra, gondoltam. Aztán visszamentem a mosdókagylóhoz, a szappantartóból sűrű folyékony szappant nyomtam a tenyerembe, és lemostam a vért a kezemről és az arcomról, majd a csapból folyó meleg vízzel leöblítettem. A csatorna mindvégig békés és hangtalan maradt. Nem volt vér, se hang, se suttogás. A szappancsíkot lemostam a mosdóról, és odébb léptem. A tükörben nagyon sápadtnak, és smink nélkül nagyon fiatalnak látszottam.

– Mr. Kispofa nem létezik – jelentettem ki hangosan.

Csend.

– Próbálj csak meg visszajönni – mondtam. – Gyere vissza, ha van hozzá merszed.

Semmi. Se zümmögés, se szörcsögés a lefolyóból.

– Mindjárt gondoltam.

Lehajoltam, felvettem a blúzomat és belegyűrtem a kosztümkabát zsebébe. Az ajtó felé fordultam, és akkor a hátam mögül, az egyik fülkéből hallatszott, hogy valaki lehúzza a vécét.

Az ajtók alatti rés széles volt, túl széles ahhoz, hogy egy fiú anélkül rejtőzzön el a fülkében, hogy felállna a vécére. Elbújhatott ott egy fiú? Lelki szemeim előtt megjelent egy kép: egy szőke fiú, aki a felügyelők jelvényét viseli, a vécéülőkén gubbaszt, mint varjú a szemetesen.

Nevetséges. Nem volt ott fiú. Csak olyasmi, aminek a látványára számítottam – ugrás a múltba, amit a stressz váltott ki amiatt, hogy ennyi év után ismét itt vagyok. A King Henryben a csövek zajosak voltak, ami egy háromszáz éves épületben nem meglepő: isten tudja, mi volt azokban a csövekben, vagy mi minden halmozódott fel odalent. A blúzomon a vörös foltot rozsda hagyta, a többi a képzeletem szüleménye.

Az üres fülkéből halk kocogtatás hallatszott. Talán egy fiú cipőorra koccant a vécékagylóhoz, vagy valaki nekidőlt az ajtónak. Vagy semmi sem volt ott.

Amikor kinyitottam a folyosóra vezető ajtót, éppen megszólalt az ebédidőt jelző csengő. Annyi időm maradt, hogy visszaszaladjak az osztályterembe, és a fehér blúzt a piros aktatáskába dugjam. Aztán felkaptam a táskát, és elindultam a Közös terem felé. Az ügyeletes Mester elismerően mért végig a lépcső tetejéről, amint elmentem előtte, és amikor felpillantottam, láttam, hogy engem néz a korlát mellől. Feltehetően a dekoltázsomat csodálta, hiszen nem volt rajtam blúz.

– Tetszik a látvány, görénykém? – förmedtem rá, mire a férfi, egy harmincöt körüli, magas, alattomos tekintetű, Magnum-bajszos ember, nyomban eltűnt a mellvéd mögött. A lépcsőn járó-kelő fiúk meglepetten és némileg elismerően néztek rám. Kettőt felismertem az aznap reggeli felsős negyedik S-ből: Persimmont és egy másik fiút, egy frufrus, visszahúzódó gyereket, akinek a szemüvegét szigszalaggal ragasztották meg.

Támadt egy ötletem. Megálltam, és odafordultam hozzájuk.

– Persimmon?

– Igen, tanárnő?

– Hogy hívják az osztályod felügyelőjét?

– Nincs felügyelőnk, tanárnő. A hatodikból és a felsős iskolából kerülnek ki.

– Akkor a mai órán nem láttál egy felügyelői jelvényt viselő fiút?

Elkerekedett a szeme.

– Nem, tanárnő. Azt hiszem.

Bizonyos fokig megkönnyebbülten bólintottam.

– Rendben. Köszönöm, Persimmon. A holnapi viszontlátásra.

– Viszontlátásra, tanárnő.

Amikor hazaértem, Dominic a nappaliban telefonált. Beléptemre letette a kagylót, de ez alkalmat adott, hogy felszaladjak, és a munkában viselt ruhámat gyorsan farmerra és pulóverre cseréljem. Nem akartam magyarázkodni neki, miért vettem le a blúzomat az iskolában. Elővettem az aktatáskámból, és reméltem, hogy be tudom csempészni a szennyes ruhák közé, mielőtt Dominic meglátja a rozsdavörös foltokat. De a lépcsőn összefutottam vele.

– Szia, milyen volt az első napod? – kérdezte.

– Jó – válaszoltam mosolyogva, és megcsókoltam, hogy ne vegye észre a blúzt. – Kivel beszéltél telefonon?

– Csak a húgommal, Victoriával. Szeretettel üdvözöl. – Lepillantott. – Ez meg micsoda?

– Mosnivaló.

A homlokát ráncolta.

– Ezt csak vegytisztítani lehet, nem? Hadd nézzem. – Elvette a blúzt, és úgy forgatta, hogy lássa a címkét. Dermedten gondoltam a lefolyóból feltörő borzalmas vörös permetre. Törtem a fejem, hogy valami megfelelő hazugságot találjak, egy balesetet, fiúk közti verekedést, esést, vérző orrot. Bármit, csak a lefolyóból gurgulázó hangot ne, és a fiút, aki a bátyámra hasonlított.

– Valamikor meg kellene hívnunk – vetettem fel kényszeredett lelkesedéssel. Az igazat megvallva féltem kicsit, hogy meg kell ismerkednem Dominic lánytestvéreivel. Futólag bemutattak minket egy szilveszteri partin Malbryban; visszahúzódón és feszélyezetten viselkedtem, nem keltettem jó benyomást.

Dominic rám se hederített.

– Mi ez?

Kiszáradt a szám.

Dominic közelebbről is megnézte a címkét.

– Nem, itt azt írják, hogy hideg vízben kézzel mosható. – Visszaadta a blúzt. – Nem lesz gond, hacsak nem gépi mosószert használsz. Inkább kézi mosószerrel mosd. A mosdó alatt van.

Még mindig dermedten elvettem tőle a blúzt, és bevittem a mosókonyhába. Ott alaposan megvizsgáltam, elöl, hátul, kifordítva. Öt teljes percen át álltam a blúzzal a kezemben, és képtelen voltam felfogni, amit látok. A selymen nyoma sem volt foltnak. Se vérnek, se rozsdának, se üledéknek, még víznek sem. Egy kis gyűrődést leszámítva a blúz makulátlan volt.

11

King Henry fiúgimnázium, 1989. április 19.

A következő héten mindenkivel megismerkedtem a tanszéken. Sinclairrel, aki udvarias volt, és távolságtartó, természetesen Scoonesszal és két fiatalabb férfival, Higgsszel és Lenormand-nal. Higgs volt a Magnum-bajszos, aki a Felső folyosó lépcsőházában lebámult a dekoltázsomba; Lenormand francia volt, akcentussal beszélt, ami óriási derültséget keltett a fiúk körében. Egyik sem volt különösebben barátságos – éreztem, hogy Higgs talán megjegyzést tett a lépcsőn történt kifakadásomra –, így kerültem a Nyelvi tanszék közös tanáriját, és inkább a Mesterek közös termébe jártam, ahol a Mesterek reggelente összegyűltek, újságot olvastak és kávéztak az igazgatói eligazítás előtt.

Itt szereztem az első barátomat, gyakorlatilag az egyetlent a King Henryben, Carolyn Macleodot, aki Conrad drámatanárnője volt. Vörös hajú nő volt a dohányosok rekedt nevetésével, és erős pacsuliszag lengte körül. Húsz év múltával már nem hasonlított annyira Diana Riggre, de még mindig érződött rajta a dac, ami karatéra és katonai bakancsra emlékeztette az embert. Akkor mutatkozott be, amikor óra előtt fel akartam hajtani egy kávét.

– Hallottam, hogy összekaptál Scoonesszal – jegyezte meg. – Remélem, kiosztottad.

Bizonytalanul néztem körül. A Mesterek közös terme lenyűgöző, sötét faburkolatos, százévnyi cigarettafüsttől megsárgult, stukkós helyiség volt. A kopott bársonyszékekben mesterek lazítottak, olvastak, ittak, beszélgettek. Az ajtó felett díszes óra lógott, mint Damoklész kardja. Olyan idegennek éreztem itt magam, mint amikor beosontam a fiúvécébe.

Miss Macleod észrevette az arckifejezésemet.

– Nem? Nagy kár. Itt muszáj kiállnod magadért. Amikor 62-ben idekerültem, még egyetlen nő sem tanított itt. Folyton az iskolatitkárnak néztek. Nap mint nap foggal-körömmel kellett harcolnom már azért is, hogy túléljem a napot. Neked is ezt kell tenned, kedves. Nem sok változott itt azóta.

– Azt elhiszem – néztem körül. Két másik nőt láttam: ősz hajú, ötvenes-hatvanas éveikben járó asszonyokat. Minket leszámítva akár egy XIX. századi, uraknak fenntartott klubban is lehettünk volna, aminek bőr-, kávé- és dohányfüstillata van.

– Te hogy bírtad?

– Ó, akkoriban szemrevaló voltam. Frissen végeztem a Girtonon, színpadra termettem. Tömjén, pacsuli és hosszú, kibontott haj. Abban az időben nem volt Dráma tanszék, csak az Angol tanszék vezetője Shakespeare összes műveivel. Kényszerűségből vállaltam el az állást, mert bármelyik pillanatban számítottam a nagy áttörésre, és most, harminc évvel később, még itt vagyok. Heti tíz előadás. És nem tapsolnak ki a függöny elé.

Kelletlenül elmosolyodtam.

– De azért ebben is van színház, nem?

Miss Macleod rekedtesen felnevetett. Úgy hangzott, mint galambok között egy törpepapagáj.

– Jaj, édesem. Ez az egész színház! Az osztályteremben és azon kívül is. Mindig szerepelsz: a fiúk, a többi tanár és főként a szülők előtt. A szülők voltak a mentőangyalaim. Dráma tanszéket akartak. Ezért vagyok még itt, és ezért csinálok nagy felhajtást minden lehetséges alkalommal.

Megint elvigyorodtam.

– Hála az égnek – mondtam. – A Francia tanszék nem fogadott tárt karokkal.

Megvonta a vállát.

– Scoones csak süketel, Sinclair pedig merevnek látszik, de azért nem olyan rossz ember. Lenormand egy mulya alak. Higgs meg besúgó. Vigyázz, mit mondasz, amikor a közeledben van. De legfőképpen állj ki magadért. Ne hagyd, hogy Eric Scoones zsarnokoskodjon feletted. És ha szeretnéd a gondjaidat megosztani valakivel, fordulj hozzám. Mindig itt vagyok. – Kezet nyújtott. – Miss Macleod vagyok, de szólíts csak Carrie-nek.

– Köszönöm. – Hirtelen kis híján elsírtam magam, olyan hálás voltam. Kezet ráztam vele. Keskeny keze száraz volt, és vastag ezüstgyűrűk ékesítették. – Becky vagyok. Örülök, hogy megismerhetlek.

– Részemről a szerencse, kedvesem. Ne hagyd, hogy bedaráljanak a rohadékok.

A nap hátralévő részét sokkal reménytelibb hangulatban töltöttem. A szerencsétlen kezdés után a felsős negyedik S tanulói meglepően együttműködőek voltak, és némelyiknek már a nevét is megtanultam. Ott volt Persimmon, az osztály bohóca, a haverja, Spode, aztán Orange, aki dadogott, Fenelly, akinek francia volt az anyja, és született franciaként beszélte a nyelvet, bár a helyesírása csapnivaló volt. Aztán ott volt a nigériai Akindele, a japán Sato, az asztmás Birdman, és Andrews – az ő apja olyan francia au pairt alkalmazott, aki abban lelt élvezetet, hogy minden általa ismert illetlen szót megtanított a fiúnak. A rosszul választott becenevet, amelyet Persimmon ragasztott rám, nehéz volt kitörölni; felbukkant a füzetek borítóján, sőt még az osztályterem ajtajára firkantva is, és szankciókkal kellett fenyegetőznöm, bár az első óra szervezett rendetlenkedése nem ismétlődött meg. Tudom, kis lépés volt az elfogadás felé, de kezdetnek megtette.

A hét végéig megismerkedtem a következő szemeszter összes osztályával, de meglepetésemre a felsős negyedik S iránt engedtem fel leginkább. A harmadikosok gyakran fegyelmezetlenek, főleg a szemeszter végén, de a lelkesedésük és az energikusságuk folytán olykor elbűvölőek is. De ezt maga is tapasztalja a Brodie-fiainál, Roy. Meglepett, hogy amint egyre jobban elmélyült az ismeretségünk, a felsős negyedik S egyre kellemesebbé vált Eric Scoones közbelépése ellenére, vagy talán épp annak köszönhetően.

Scoones nem volt népszerű az iskolában. Szeszélyesnek és igazságtalannak tartották. A fiúk Tojásembernek gúnyolták, tréfákat sütöttek el az indulatosságáról, de nem tisztelték úgy, mint dr. Sinclairt. Feszélyezettséggel vegyes tartózkodó nevetést váltott ki belőlük, és a padokon meg a francia könyvek borítóin számos firkán szerepelt.

Mr. Scoones est un doofus.

Mr. Scoones a Tojásember.

És egyszer a tanári szék hátán, valószínűleg egy körző hegyével a sötét fába mélyen belekarcolva azt találtam: Mr. Scoones egy pedofil.

Nos, igen. A fiaink tudják, amikor a tanárok közül egy nincs teljesen rendben. Azt hiszem, ha maga nem lett volna a barátja, korábban is felfigyelt volna rá. Észrevette volna a firkát, vagy azt, ahogy a fiúk kerülték a társaságát. Magának biztosan feltűnt volna, miért nem akar saját osztályt. És nyilván arra is felfigyelt volna – a saját könnyed illúziói ellenére –, amit a tanítványai láttak. De persze magával körültekintőbb volt. Jó benyomást akart tenni magára. Maga ismerte gyerekkorában, és a mentségei őre maradt.

Bizony, Roy: Eric felnézett magára. Irigyelte az elhivatottságát, azt a könnyedséget, amellyel az osztályával együtt nevetett és tréfálkozott, miközben ő a vágyaitól kínozva messziről figyelte magukat. Magának meg sem fordult volna a fejében, hogy régi barátjának talán titkai vannak. De mindnyájunknak vannak titkai, Roy. Én csak tudom, hisz nekem több van, mint általában az embereknek. A kérdés az, hogy ezekből mit osszak meg? És akarja-e, hogy majd elrejtsem őket?

HARMADIK RÉSZLéthe
(A feledés folyója)

1

St. Oswald fiúgimnázium Akadémia, őszi trimeszter, 2006. szeptember 8.

A szemeszter első hetének péntekje általában az iram felgyorsulását jelzi. Megtanultuk a neveket, dolgozatokat, felmérőket íratunk, bevezetjük az ülésrendet. Megalapozzuk a tekintélyünket, azonosítjuk a bajkeverőket. A következő héten már komolyra fordulnak a dolgok. Kivéve persze a Gunderson-medence melletti halom csontot, ami valaha egy, a King Henry blézerét viselő fiú volt.

Elemista Ozzie-kként Erickel egészséges megvetést tápláltunk a King Henry iránt. Az odajárók gazdagabbak voltak, mint a mieink, lagymatagabbak, összhangban az ott fizetett némileg magasabb tandíjjal. A tornatermükkel és az uszodájukkal az iskolájuknak jobb létesítményei voltak, mint a St. Oswaldnak az egyenetlen pályáival és a bányászat miatt megsüllyedt területekkel. A klasszika szakosok arabul tanultak a latin és az ógörög mellett. És a Dicsőségtáblájukon oxbridge-i tudósok és az egyetemi rögbiválogatott játékosainak a neve szerepelt, míg a mi tábláinkon sokkal közelebbi egyetemek, Sheffield, Manchester és Leeds diákjaié.

Ám Eric mindig hajlamos volt magasabbra törni. A St. Oswaldnál betöltött állásnál jelentősebb vágyak hajtották, és élete nagy csalódása volt, hogy sosem valósította meg őket. A King Henryben olyan lehetett dolgozni, mintha megvalósult volna az álma, a végén mégis visszajött a St. Oswaldba, és az elmúlt hét évről egy szót sem ejtett, azt leszámítva, hogy nem feleltek meg neki. Vajon végül belátta, hogy az arca nem illik az ottaniak közé? Hiányzott neki a St. Oswald? Vagy más, sokkal nyugtalanítóbb okok késztették a visszatérésre? Ha így volt, sosem fedte fel őket, csak néha morogva említette a kollégáit, akik nem tisztelték, a fiúkat, akiket a szüleik a wimbledoni központi pályájára vittek, hogy a teniszt nézzék a zsúfolt nyári szemeszter alatt, és azt várták, hogy a tanáraik majd valahogy felfüggesztik a vizsgákat, amíg a gyerekeik készen nem állnak rá.

Én persze hálás voltam, hogy viszontlátom, és nem tettem fel túl sok kérdést. Scoones gyakran titkolódzott, és tudtam, hogy csakis azt mondja el, amit akar, és csak akkor, amikor elérkezettnek látja a megfelelő időt. A St. Oswald egyébként is egy más világ a civilizáció többi részéhez viszonyítva, és máris túlságosan lekötöttek minket az órarendek, iskolai kirándulások, tantervek, újoncok, a Kapus, a kisebb-nagyobb incidensek, és mindaz a tragédia és bohózat, amely a fiúk kamaszkorának viharos tengerén bármely gimnáziumot kísér. Így aztán sosem ástam le annak mélyére, miért ment el Scoones a King Henryből, és később miért tért vissza, vagy hogy örült-e annak, hogy így tett. Egyszerűen csak folytattuk, ahol abbahagytuk: teáztunk, a Közös terem botrányait boncolgattuk, sonkás-sajtos szendvicset ettünk, és ami engem illetett, a szünetben néha lopva elszívtam egy Gauloises-t a raktárban. Továbbra is hetente eljártunk a kocsmába, és a Szomjas Tudósban sajtos kenyeret ettünk savanyú uborkával, és sört ittunk hozzá.

Megvitattuk Eric idős édesanyját, és a mentális képességei miatti egyre növekvő aggodalmát. A sunnybankieket, akik a sövénybe tuszkolták a szemetüket. Évről évre kiveséztük a tanszék újonnan érkezőit, láttuk, ahogy megjönnek és elmennek, mialatt mi őrszemekként a helyünkön maradtunk, és az évek múlásával egyre őszebbek lettünk. Nekem a szívemmel volt problémám, és Eric szokatlanul megrémült, mintha ez lett volna az első alkalom, hogy megfordult a fejében: egy nap talán nem leszek ott.

– Azt hisszük, sosem történik meg – elmélkedett, amikor az első infarktusom idején az ágyam mellett állt. – Hajlamosak vagyunk azt képzelni, hogy egyesek kívül esnek a halandóság körén.

Erictől ez meglehetősen költői megfogalmazás volt. Azt jelzi, mennyire felkavarta az állapotom. És sok tekintetben emlékeztet arra, amit a Harry Clarke-ügy után gondoltam: meglepett, hogy egy ember állandóságának illúziója nem foszlik szét. Veszélyes illúzió, melyben valamennyien osztozunk. Ahogy Eric mondaná: folie à tous. Hogy azt érezzük, megdönthetetlen a kis világunk. Összetörhetetlen. Hogy e világgal összefüggésben nekünk is örökké itt kell maradnunk.

Ma eléggé érzelgős vagyok. Talán ezért is gondolok olyan sokat Ericre. És a mellemben is szorítást érzek, ami többnek tűnik, mint amennyit a megivott kávé okozhat. Különben nem szoktam kávét inni. Az orvosom nem ajánlja, a kávé – és az elkerülhetetlen stressz – mellett a sajtot, gyümölcstortát, édesgyökér-cukorkát, kekszet, savanyúságos sajtos szendvicset, sört, portóit, cukrot és Gauloises-t, röviden mindazoknak a felséges finomságoknak a többségét, amik miatt érdemes élni. Jobbára eleresztem a fülem mellett, amit mond, ahogy egy latin Mesternek illik, akinek szívspecialistájaként a nyakába varrták az egyik volt tanítványa középkorú változatát.

Ezúttal mégis igaza van. Talán tényleg kevesebb kávét kellene innom. Ideges leszek tőle, kifulladok, hízom, és a szokottnál is öregebb vagyok. Általában tizennégy éves fiúnak érzem magam, akinek érthetetlen okoknál fogva hófehér a haja, ma azonban egy madárijesztő matuzsálemnek, aki a Közös teremből lefelé menet önmaga darabkáit vedli le. És igen, hiányoznak a Brodie-fiaim. A jelenlegi 2S-em, attól tartok, elég földhözragadt osztály lesz. Nincsenek komédiások, se zsiványok, sem Allen-Joneshoz hasonló színpompás különcök vagy bölcs kis tündék, mint Tayler. És persze bajkeverők sincsenek, ami, gondolom, vigaszt jelenthet, mégsem az. A közhangulatnak jót tesz egy kis bomlasztás. Felpörgeti a szívverést. Így viszont folyton azon a fiún töröm a fejem, aki nem tartozott közénk. És ebben nem vagyok egyedül. Benedicta Wild a hét eleje óta próbálja felkelteni a figyelmemet. Ma a szünetben sikerült is, amikor a Középső folyosót figyelve, kezemben a reggeli teámmal álldogáltam.

Szokása szerint nadrágot viselt. A mulberrys lányok elvileg választhatják a nadrágviselést – La Buckfast bátorítására, aki szinte mindig abban van –, de a lányaink közül Benedicta Wild az egyetlen, aki élt ezzel a lehetőséggel. Igaz viszont, hogy Benedicta nem hasonlít az osztálytársaira. Az új frizurája sokkal rövidebb, mint amit Allen-Jones választott, és az osztálytársaitól – megint csak Allen-Jonestól – eltérően sosem festi a körmét vagy sminkeli magát. Most mellém sompolygott, és halkan, jelentőségteljesen odasúgta:

– Nos, uram?

Rettegtem ettől a pillanattól. Mégis azt próbálom bizonygatni magamnak, hogy sokszor jobb egy hazugság. Benedicta Wild nem az a típus volt, aki csak úgy elereszt egy izgalmas felfedezést. És valószínűleg egy ilyen felfedezés következményeit és a hanyatló iskolára tett hatását sem értette volna meg.

Elmosolyodtam.

– Jó reggelt, Miss Wild! Bízom benne, hogy a szemeszter első hete örömteli és felvillanyozó.

Szemrehányó pillantást vetett rám.

– Örülnék, ha nem így hívna, uram.

– Miss Wildnak? – Őszintén megvallom, majdnem el is felejtettem az Allen-Jonesszal folytatott beszélgetésemet.

Bólintott.

– Hívjon inkább Bennek.

– Á, persze. Hallottam róla.

Ben bátorítóan bólintott.

– Nem tudom, ez mennyiben érint engem – mondtam, léha hangnemre tett kísérletképpen. – Amint Allen-Jonesnak is említettem egyszer, hacsak nem befolyásolja a latinodat…

– Mondta is, hogy talán ezt feleli majd – közölte ijesztő őszinteséggel Ben. – Nem lesz kihatással a latinomra, de fontos, hogy pontosan értsék. Ugye világos, uram, hogy ez nem ugyanaz, mint ha tudatnám a világgal, hogy meleg vagyok?

– Nos, ahogy már Allen-Jonesnak is mondtam…

– Könnyű. Kezdje a nemet jelölő névmásokkal.

– Névmások – ismételtem meg kissé összezavarodva. Ez történik, amikor hagyjuk, hogy a nem kérdései kiszabaduljanak a latinkönyvből, gondoltam. De ez legalább eltereli a figyelmet a Gunderson-medence melletti maradványokról, amire most nagy szükség lett volna.

De nem volt ilyen szerencsém. Ben lehalkította a hangját.

– Uram… mi van a holttesttel?

– A holttesttel?

Megint az a pillantás.

– Ja, azzal. Foglalkoznak vele.

– Valóban? – Ben hangja, úgy éreztem, hitetlenkedést sugallt.

– Ó, de még mennyire! – folytattam tettetett nemtörődömséggel. – Ami azt illeti, már értesítették a rendőrséget. Bizonyára észrevetted, hogy az ásás területét lefedték, kétségkívül azért, hogy az esetleges bizonyítékokat megóvják.

– Ó! – mondta Ben.

Kis szünet következett, mialatt megittam a teámat, és egy kis keksz után sóvárogtam.

– És? – nógatott Ben. – Van valami hír?

– Se hír, se következtetés – válaszoltam. – Nem ítélkezem e tekintetben. Lehet, hogy nincs is ügy, és amit láttatok, az nem több egy halom hulladéknál. De én is, akárcsak ti, a hatóságokra hagyom, hogy ezt megállapítsák. És remélem, hogy hozzád hasonlóan mostantól igyekszem megfeledkezni róla, és élvezem a nyár utolsó napjait.

– Egész délelőtt esett, uram – vetette ellen Ben, aki akart még valamit mondani, de a szünet végét jelző csengő félbeszakította.

– Indulás az órádra – utasítottam, és próbáltam nem olyan hangot megütni, mintha a mellényem harmadik gombja alatt gyakran kaparászó láthatatlan ujj nem dobolna a mellkasomon. Éreztem a döndüléseket – bumm, bumm –, ahogy az ujj számolta életem taktusait.

– De uram, mi lesz a…

Felhajtottam a teámat, és közben a láthatatlan ujj már kevésbé játékosan döfött belém.

– Azt hiszem, nyugodtan a hatóságokra… az ördögbe!

– Uram? Baj van?

Próbáltam azt válaszolni, hogy nincs. De a szavak nem buktak ki a számon, hanem valahol elakadtak a torkom hátsó traktusában. Láttam, ahogy a Felső folyosó fényes parkettája megbillen, és észrevettem egy ezüstfóliát, ahogy ott feküdt, mint egy csillám. Egy pillanatig csak ezt az ezüstpapírt láttam. A mellemben a fájdalom – már nyoma sem volt a játékosságnak – úgy terjedt szét, mint egy harmonika. Aztán a padlóra zuhantam, a teáscsészém végigkacsázott a parkettán, hangok szólongattak, és Ben éles hangja túlkiabálta a többieket.

– Hívjatok segítséget! Straitley összeesett!

Mindig is abban reménykedtem, hogy az utolsó szavaim mélyenszántóbbak lesznek. Mondjuk, egy klasszikus hivatkozás. Talán a morior invictus – inkább meghalok, semmint legyőzzenek. Vagy inkább ez? Melita, domi adsum – édesem, itthon vagyok? De ez az eshetőség mindig olyan megnyugtatóan távoli volt, és úgy véltem, lesz időm e szerint megtervezni a távozásomat. De most itt feküdtem a parkettán, melynek padlófény-, krétapor- és lábszaga volt, és csak bosszúságot éreztem, hogy utolsó megnyilatkozásom minden bizonnyal nem lesz több egy finom káromkodásnál.

Valahonnét mögülem a Francia tanszék vezetőjének, Miss Teague-nek a hangját hallottam, amint a riadalomtól élesen felkiált. Mindig is kedveltem Kitty Teague-et. Józan, gyakorlatias teremtés, aki maga is átesett néhány megpróbáltatáson. Futó léptek, megélénkülő tevékenység hallatszott.

Éreztem, hogy valaki ott vant, aztán egy kezet a homlokomon.

– Tartson ki, Roy – mondta Kitty Teague. – Csak elesett. Minden rendben lesz.

– Eric – motyogtam. – Keressék meg Ericet.

Aztán nem volt más, csak sötétség.

2

2006. szeptember 11.

Végre. Kíváncsi voltam, mikor teríti le a stressz. Nem mintha komoly veszélyben forogna – az egész csak egy pánikroham, semmi több –, és mire kiérkezett a mentő, már kezdett magához térni.

Az orvos kórházi vizsgálatokat rendelt el, egy hét pihenést, semmi izgalom, se kávé, és változtatni kell a gyógyszerezésén. Elintéztem, hogy egy hatodikos lány – nem Benedicta Wild – napjában egyszer ellenőrizze a beteget, vásároljon be neki, főzzön teát, és minden tekintetben biztosítsa, hogy még csak meg se forduljon a fejében kilépni a házból, amíg az előírt pihenésnek nincs vége. A lány, akit Emma Wicksnek hívnak, azt az utasítást kapta, hogy jelentsen minden aggodalomra okot adó dolgot. Emma lelkesen vállalta a feladatot, mert úgy hiszi, hogy beleszámít majd az Edinburgh-i Herceg Aranymedáljának elnyerésébe.

Tanítás előtt benéztem, hogy érdeklődjek a hogyléte felől, és kiderült, hogy Straitley már felkelt, bár még pizsamában volt, a rádiót hallgatta, és a Malbry Examinert olvasta.

– Mondja csak, Mr. Straitley, betartja, amit mondanak magának?

– Nagyon ritkán, Igazgatónő.

Elmosolyodtam, és főztem egy teát. Észrevettem, hogy teinmentes. Bizonyára így a jobb: az öregember feszültnek és fakónak látszott. Gyér lelkesedéssel vette át, a csészealjat tartó keze remegett.

– Hogy van?

– Cedere nescio – válaszolta. – Nem természetem a megadás. Hacsak nincs magánál keksz, mert ez esetben parancsoljon velem.

Szigorú arcot vágtam.

– Szó sem lehet kekszről, Mr. Straitley! Tudja, mit mondott az orvos. Ami azt illeti, miután megitta a teáját, vissza is fekszik. Itt maradok, hogy megbizonyosodjam róla.

Straitley összehúzott szemmel nézett rám.

– Megteszem, ha befejezi a történetét – mondta. – Beszélt a lányával? Kiderítette valaha is, mi az igazság a bátyja eltűnése körül? És mi a kapcsolat a St. Oswalddal?

Az a pillantás. Lelkem mélyéig felvidít. Olyan ember tekintete, akinek szüksége van valamire. Jól értek a férfiak szükségleteinek kielégítéséhez. A pályám során igencsak hasznos volt. Azok a nők, akik kimondják, hogy valójában mire van szükségük, ritkábban járnak sikerrel. Tapasztalataim szerint a női sikerekhez kell bizonyos fokú ravaszság. El kell tudnunk hitetni a férfiakkal, hogy az elképzelésünk kezdettől fogva tőlük származott, és nincs szükségünk szentesítésre.

A férfiak meglepően törékenyek. A fiainknál is tapasztalható volt, akik a franciából kapott első rosszabb jegynél nem törték tovább magukat, úgy tettek, mintha nem érdekelné őket; higgyék inkább lustának őket, mint gyatrának. Többnyire a férfiak sem mások. Szeretik, ha a dicséretüket zengik. Johnny Harrington jó példa volt erre. Azt hihettük volna, hogy a St. Oswald Igazgatójaként e nélkül is elboldogult volna. De akkoriban a munkám fele abból állt, hogy azt hajtogattam, milyen nagyszerűen vezeti az iskolát, holott e munka nagyját én végeztem.

A King Henry remek gyakorlóterep volt. Carrie Macleod tanított meg rá: rámenős külsejéhez éles és finoman hangolt elme járult. Akkor kezdett el dolgozni az Angol tanszéken, amikor a dráma tantárgyat még passziónak tekintették, egy komoly oktatási tárgy jelentéktelen mellékletének. Mesterhelyettesként az alsó tagozatos darabokat kapta, és azokat a feladatokat, amelyeket a tanszékvezetője elhanyagolhatónak tartott. Idővel azonban erősödött a befolyása. Ő rendezte az iskolai színdarabot. Színházlátogatásokat szervezett, a fiait arra biztatta, hogy színészi, rendezői karrierről álmodozzanak. Végül elérkezett az elismerés: Sam Noble, az egyik tanítványa egy népszerű tévéműsorban ért el sikereket, egy másik tanítványa Amerikába költözött, és több filmet is rendezett. A King Henryről egyszer csak híre ment, hogy pártolja az alkotóművészeteket. A dicséret jórészt érdemtelen volt, de Carrie szívesen hagyta, hogy a tanszék és vele együtt az iskola többi része learassa a babérokat. Az Angol tanszék akkori vezetője, dr. Foulstone 1968-ban a Brit Birodalom Rendjének tagja és a Sheffieldi Egyetem tiszteletbeli előadó-művészeti professzora lett, és a rá következő évben Carrie Macleodot végre kinevezték, és állandó tanári állást kapott.

A King Henry Kis Színháza e fejlemény következtében jött létre. Az új menza megépítése után feleslegessé vált régi refektórium helyén most egy tágas színpadnak, mintegy háromszáz bársonyüléses székkel berendezett nézőtérnek, négy öltözőnek, két mosdónak, egy próbateremnek, egy lenyűgöző, színes üvegablakos mennyezeti kupolának és egy tekintélyes nagyságú kosztüm- és kelléktárnak ad otthont. A Sam Noble Alapítvány által finanszírozott színházat 1970 telén Margaret Thatcher nyitotta meg hivatalosan az állami szektor tiltakozása közepette az ingyentej küszöbönálló megszüntetése miatt. Carrie számára ez volt a King Henryben az aranykor. A színház az ő birodalma volt, és azóta is lassan, de biztosan növelte ezt a birodalmat.

– Viszonylag jelentéktelen győzelem volt – mesélte nekem a Közös teremben. – De egy nő számára a saját szoba elengedhetetlen egy olyan helyen, amit arra terveztek, hogy férfiakat szolgáljon. – Megvonta a vállát. – Bár még most sincs női vécé. Az Igazgatónak saját fürdőszobája van, de a nőknek el kell kérniük a mozgássérültvécé kulcsát az iskolatitkártól. Szó szerint azt képzelik, hogy nőnek lenni fogyatékosság.

A Felső folyosóra gondoltam, a mosdóra, és a felügyelő jelvényét viselő fiúra. Azóta több mint két hét telt el, és nem történt semmi szokatlan. Az első napomon viselt ruhám – a nadrágkosztüm és a selyemblúz – a szekrényem mélyére került, és több összeillő pulóver-kardigán együttes és szoknya váltotta fel, melyek illeszkedtek a King Henry öltözködési előírásaihoz.

Nem meséltem Dominicnak a Philip Sinclairrel történt összeszólalkozásomról. Már így is feszültséget teremtett köztünk az, hogy nem helyeselte a King Henryt, és nem akartam okot adni az újabb megjegyzésekre. Nem említettem sem a felügyelői jelvényt viselő fiút, sem a fiúvécét. Inkább megerőltettem az eszemet, és igyekeztem mulatságos, könnyed anekdotákkal szórakoztatni őt meg Emilyt: hogy Scoones fiúnak nézett, vagy elmondtam a történeteket, amelyeket Carrie a szünetben mesélt. Azt gondoltam, ha Dom látja, milyen jól beilleszkedem, alábbhagy majd a neheztelése.

De nem így történt.

– Nem egészséges – ingatta a fejét. – Hogy Conrad régi iskolájában dolgozol. Szomorú emlékeket idéz fel.

– Szó sincs róla. – Természetesen hazugság volt, de tudtam, hogy ha elmondanám neki, aggódna. Dominic mindig védelmezett. Jóval fiatalabb voltam nála, így gyakran gyerekként kezelt, és nem számított, hogy már gyerekem van, sem az, hogy miken mentem keresztül, ő továbbra is törékenynek hitt. Nem voltam az, vagy nem olyan értelemben, ahogy ő gondolta. És az emlékek sem voltak feltétlenül szomorúak. Volt valami, amire szükségem volt itt, ami lezárást jelentene Conrad esetében, már ha rájöttem volna, hogy mi az.

Domot azonban nem lehetett meggyőzni. Nem titkolta, hogy szerinte rossz döntést hoztam, és mire elértem a második hét végét, a rosszallása majdhogynem nyomasztóvá vált. Bármennyire igyekeztem szórakoztató és derűs lenni, mindent elkövetett, hogy negatív megvilágításba helyezze a dolgokat. Többször is lehalkított hangon telefonált, és ez megváltozott, amikor beléptem. Természetes, hogy közel állt a családjához, és gyakran beszélt telefonon a lánytestvéreivel. De eltűnődtem, vajon részletesen számol-e be a családi problémáinkról. És mindezen csak tovább rontott, hogy Emilynek lett egy képzeletbeli barátja, akit kitartóan csak Conradnak hívott.

Conrad palacsintát kér reggelire. Conrad nem szereti a brokkolit. Ne zavarj, megyek a szobámba babázni Conraddal. Ez is csak egy szakasz, majd elmúlik, gondoltam. A gyerekeknek számtalan ártatlan okból vannak képzeletbeli barátaik. Mondanom sem kell, hogy Dominic ezért is az új állásomat hibáztatta. Emily viselkedése egy figyelemre éhes gyerek klasszikus segélykiáltása, mondta.

– Stabilitásra van szükség az ő korában – jelentette ki egy nap, amikor később jöttem haza. – Nem szeretem, hogy olyan sok időt tölt egyedül. Ott van az a rajz is, amelyet hazahozott az iskolából. És most itt ez az ügy Conraddal…

– De az csak egy rajz volt, Dom.

– Láttam, mennyire megrémített.

– Nem. Csak meglepett, ennyi az egész. Pusztán annyit jelent, hogy óvatosabbnak kell lennünk, ha ő is jelen van. Ezért sem viszem mostanában magammal, amikor meglátogatom a szüleimet. Biztos ott hallotta Conrad nevét. És számtalan gyereknek van képzeletbeli barátja. Nincs ebben semmi szokatlan.

Dominic szkeptikusnak látszott.

– Megváltoztál, amióta ott dolgozol. Távolságtartó lettél. Alig alszol. Megszállott vagy. Hajnali háromig fent vagy.

– Túlzol, Dom. Az óraterveket írom.

– Mintha azt mondtad volna, hogy a tanszéki kartotékban vannak az óratervek.

– Igen, de… – Kis szünetet tartottam, és hirtelen mérges lettem. – Nem érted, Dominic. Nem a francia a fő tantárgyam. El kell olvasnom az órára kijelölt szövegeket, tudnom kell, mit csinálok. Nem állíthatok be az órára csak úgy tanítani, mint te.

– Mert én csak egy sunnybanki vagyok. Egy bokorugró spaklival.

– Egyáltalán nem erre gondoltam.

Elfordult.

– Így kezdődik – mondta. A trinidadi akcentusa – ami az esetek többségében egyáltalán nem érződött, bár néha jelentkezett, amikor izgatott vagy zaklatott volt – most váratlanul, ijesztően erős lett. – Ott lebzselsz a Mesterek díszruháit viselő, oxbridge-i diplomás gazemberek körül. Nemsokára már otthon érzed magad.

– Nevetséges! Semmi sem fog változni.

– Tényleg? – fordult ismét felém, és harag villant sötét szemében. – Mert az első nap óta nem vetted fel a nadrágkosztümödet. Szólt valaki, hogy nem illik? Az egyik sznob vénember, igaz?

Éreztem, hogy elpirulok.

– Próbálok beilleszkedni, Dom.

Nevetett, nem is kellemetlenül.

– Ezt mondod magadnak. Mindent megteszel, hogy láthatatlan légy. Azt hiszed, ha követed az előírásokat, és mindent úgy csinálsz, ahogy kell, egy nap majd elfogadnak. Hát higgy nekem, Becks, közülünk páran már a saját bőrünkön tapasztaltuk a valóságot. Kutyából nem lesz szalonna. Soha.

Mialatt azon az éjszakán mellettem aludt, újra meg újra végiggondoltam, amit mondott. Úgy éreztem, egyben igaza van: kutyából nem lesz szalonna. Carrie erre az eleven bizonyíték, bár az iskolában ledolgozott több mint húsz év alatt követett minden szabályt. Ilyen fiatalon hogyan várhattam, hogy megváltoztatom a King Henry jövőjét? Ami pedig a bátyámat illeti, mégis minek a felfedezésében reménykedtem ennyi évvel később?

Nem jött álom a szememre, ezért kettőkor felkeltem. Lementem a konyhába, és főztem egy gyógyteát. A házban nagy volt a csend, a vízcsövek vagy a csatorna felől semmi sem hallatszott. A szemközti utcai lámpa bevilágított. Letelepedtem a kanapéra, hogy megigyam a teámat. Emlékszem a roló résein át besütő ezüstös fényre, a fák imbolygó körvonalára, a bögre melegére a kezemben. Bizonyosan elalhattam, mert legközelebb arra ébredtem, hogy fázom, és lenézek a földre, és füvet látok a talpam alatt. Kimentem volna, míg aludtam? A fű nyirkos volt, és nagyon hideg, és amikor hátranéztem, láttam, hogy nyitva a konyhaajtó, és aranysárga fény árad ki rajta. De Dominic házának ajtaja fehér volt, ez viszont méregzöld, és ekkor döbbentem rá, hogy ez egyáltalán nem Dom háza, hanem valami festett díszlet, ami mögött rettenetes ismeret rejlik, amit, ha egyszer megpillantunk, többé nem felejtünk.

A lábam alatt hangot hallottam: azt a baljós hangot, amikor valami nagy közeledik egy alagútban. Ott volt előttem a fűben a szellőzőnyílás, a felszálló levegő meglibbentette a hálóingemet. Egy pillanat múlva úgy emelkedem fel, mint egy kínai lámpás, gondoltam. A rémisztő zöld ajtó mögött elhalványult az aranyos fény. A káprázatosan zöld fűre egy árnyék kúszott ki – egy magas, nagyon magas férfira emlékeztetett. És egy hangot hallottam:

Tudom, hol vagy. Nem bújhatsz el előlem, Becks.

És a legrosszabb az volt, hogy a szörnyű hang nem a mumus hangja volt, hanem a bátyámé, Conradé. És amikor felébredtem, már nappal volt, a konyhaajtó tárva-nyitva, a lábujjaim közé fűszálak ragadtak, és sós könnyek száradtak az arcomra.

3

King Henry fiúgimnázium, 1989. április 25.

Ellenállhatatlanul mulattat, hogy a filmekben a szereplők mindig hirtelen riadnak fel a rémálmaikból: jól hallható kiáltással egyszer csak kiegyenesednek, mintha valaki jégkockát ejtett volna a pizsamájuk alá. Az én lidérces álmaim mindig némák voltak, fullasztóak, nehezek, mint a homok, és sötétben, rettenetes bénultságra ébredek. Képtelen vagyok kinyitni a szemem, a tagjaimat úgy húzza le egy súly, hogy nem tudom megmozdítani őket, és ott a tudat, sőt bizonyosság, hogy ezúttal nem lesz vége, nem ébredek erre a világra, itt maradok a sötétben az idők végezetéig vele, szüntelenül, elkerülhetetlenül…

A terapeutám szerint ezt a jelenséget alvásparalízisnek nevezik, és csak másodpercekig tart. Sajnálatos módon ez az ismeret mit sem változtat az átélteken. Régóta nem volt részem ilyesmiben, és most először fordult elő, hogy szántszándékkal jártam álmomban, noha a nyitott konyhaajtóból és saras lábamból megértettem, hogy ez történhetett. Az álom, melyben a zöld ajtó és Conrad föld alól szóló hangja szerepelt, egyre inkább összefüggéstelenné vált. A többi pedig eltűnt az emlékezetnek abban a lefolyójában, amelyet gyerekkoromból már jól ismertem.

Az órára néztem: reggel negyed hat volt. Gyorsan lezuhanyoztam, és hangtalanul visszamentem a hálószobába. Dominic még aludt. Meztelenül bújtam be mellé a takaró alá, álmában motyogott valamit – ez gyakran előfordult –, majd átkarolta a vállamat. Közelebb simultam hozzá, és beszívtam pézsmás éjszakai illatát. Nem számítottam rá, hogy aludni fogok, de aztán mégis elszundíthattam, mert hétkor az ágyam mellett csörömpölő ébresztőórára riadtam fel. Meglepően friss voltam. A roló résein besütött a nap, és jól éreztem magam. Szájon csókoltam Dominicot – még erre sem ébredt fel teljesen –, aztán a szekrényhez mentem, amelyben az iskolai ruháim lógtak. Megnéztem a nadrágkosztümömet, amelyet régóta nem viseltem, bizonytalankodtam egy púderkék pulóver-kardigán és hozzájuk illő szoknya felett, majd mégsem ezek mellett döntöttem, hanem inkább kiakasztottam valamit a sor végéről, gyorsan belebújtam, és Domhoz fordultam.

– Mennem kell – mondtam. – Emily mindenképpen reggelizzen, rendben?

Dom kinyitotta az egyik, majd a másik szemét.

– Így mész be?

Elmosolyodtam.

– Igazad volt, Dom. Kutyából tényleg nem lesz szalonna. Mindent elkövettem, hogy igazodjak a szabályokhoz, és belefáradtam a rejtőzködésbe.

Gyorsan fogat mostam, megfésülködtem, felkaptam az aktatáskámat, és a kis kék Minimmel elindultam a King Henrybe. Tudtam, hogy Scoones és dr. Sinclair korán jár be, Scoones azért, hogy használhassa a sokszorosítót, mielőtt a tanszék többi tanára beér, Sinclair pedig azért, hogy eligazítás előtt újságot olvasson és kávézzon. A többiek általában később érkeztek, a fiúk pedig ritkán voltak bent nyolc előtt. Így kezemben a vegytisztítós zsákkal hét negyvenkor sikerült belépnem a tanszéki irodába, és láttam, ahogy Scoones és Sinclair eltátja a száját, amikor meglátnak a vérvörös miniszoknyában, fekete pulóverben és térdig érő, magas sarkú csizmában.

– Dr. Sinclair – mondtam, és elmosolyodtam. – Sokat gondolkodtam azon, amit az első napomon mondott a King Henryben honos öltözködési elvárásokat illetően.

Sinclair kőkemény arccal ült, Scoonesé olyan volt, mint a főtt sonka. Ismét elmosolyodtam, és feltartottam a vegytisztítós zsákot. – Mint láthatja, szoknyát viselek. De ha úgy érzi, hogy inkább modernizálja a King Henry öltözködési szabályait, akkor elhoztam a nadrágkosztümömet is.

Csend támadt, miközben Scoones és Sinclair merőn bámult rám. Szóhoz sem jutottak. Scoones elszörnyedve nézett, Sinclair meglepetten. Szótlanul viszonoztam a pillantását: mindig jó voltam pókerben.

Egy pillanatig azt hittem, hogy elfogadja a kihívást. A tekintete – meg mertem volna esküdni rá – azt mutatta, hogy derül magában.

Aztán kissé megbiccentette a fejét.

– Vegye fel a nadrágot, Miss Price – közölte. – Az irodámban átöltözhet.

4

King Henry fiúgimnázium, 1989. április 25.

Kis győzelem volt, mégis jelentős. Rést találtam a patriarchális homlokzaton, bár nem ajtót, de gyarlóságot.

Sosem értettem, miért tekintenek minket a férfiak a gyöngébb nemnek. A nőket állóképességre teremtették. Ha a férfiaknak csak a felét kellene elviselniük annak, amit egy nőnek kell – menstruációt, gyerekszülést, hormonális hullámzást, klimaxot –, a napi füttyentések, gúnyolódás és elfojtás súrlódásairól nem is beszélve, már zokognának. A férfiakat meglepően könnyű megtörni. Talán azért, mert sokkal kevesebb megpróbáltatáson kell túlesniük. A King Henryben a férfiak és a fiúk nap mint nap tálcán kínálták a kiváltságaikat, bőséges hagyománnyal megtűzdelve. Egyikük sem kételkedett abban, hogy joga van belépni a megszentelt kapukon. Nekem foggal-körömmel kellett átverekednem magam kövön és izomzaton. Az előrejutás minden centiméterén harcot kellett vívnom. De ez volt az első diadalom. Kicsi, de sokat számított. Szembeszálltam dr. Sinclairrel, és rájöttem, hogy nem egy óriás, csupán csak egy szélmalom.

Azt a délelőttöt a győzelem meleg kábulatában töltöttem. Olyan érzés volt, mintha a rettenetes lidércnyomás erőt szabadított volna fel bennem. A 4H hajlamos volt a rendetlenkedésre; keményen tiportam el őket. Higgs a szünetben sikamlós megjegyzést tett; úgy hessegettem el, mint egy legyet. Scoonesszal az irodába vezető keskeny lépcsőn találkoztam, mire ő a falhoz tapadt, hogy elmehessek mellette. Újabb kis győzelem, ami reménnyel és magabiztossággal töltött el.

– Ma sokkal vidámabbnak látszol – jegyezte meg Carrie, amikor csatlakoztam hozzá a Közös teremben az ebédnél.

– Jól érzem magam – mondtam mosolyogva, és elmeséltem a Scoonesszal és Sinclairrel történt esetemet.

Carrie a dohányos rekedtségével hahotázott.

– Megmondtam, hogy Sinclair egy nyuszi. És Scoones csak Sinclair akar lenni, mint egy vámpír asszisztense, aki azt képzeli, hogy ha eleget nyalja a talpát, egy nap halhatatlanná válik. Gratulálok! Nem engedtél. Szerintem mostantól sokkal könnyebbnek találod majd az életet.

Megint elmosolyodtam.

– Most már csak Dominicot kell meggyőznöm.

– Ő a pasid?

Bólintottam.

– Nem hisz a magániskolákban. Úgy gondolja, a végén olyan leszek, mint Scoones, egy poros talárt viselő, kellemetlen vénasszony. – Meséltem neki Dominicról, hogy mennyire ellenzi az ottani állásomat, és hogy folyton abban reménykedik, hogy a nyári szemeszter végén felmondok. – Csak védeni akar – magyaráztam. – Részben azért, mert jóval idősebb nálam. De én megvívom a magam csatáit. Azt hiszem, a mai eset is ezt bizonyítja.

– Úgy hangzik, kétfrontos harcot vívsz – jegyezte meg. – Mégis, ha rendes fickó…

– Az – bólintottam. – Tényleg az.

De miközben kimondtam, furcsán elbizonytalanodtam. És aznap először jutott eszembe a zöld ajtós álmom és a rácson át hallatszó hang, és az a különös bizonyosság, hogy Dominic háza csak egy festett díszlet. És felmerült bennem: mi van, ha gyengének szeret? Ha szereti, hogy függök tőle? Ha csak azért kerültünk össze, mert meg akart menteni valakit? A könyvekben rengeteg mese van olyan lovagokról, akik megmentésre szoruló hölgyeket keresnek. De egyik történetben sem kérdezték, hogy a hölgynek szüksége volt-e arra, hogy megmentsék, vagy vágyott-e rá. A történetekben az áll, hogy a hölgy hálás és engedelmes. A lovagnak az a dolga, hogy harcoljon és bátor legyen, a hölgynek meg az, hogy a lovag jutalma legyen. De mi a helyzet, ha a hölgy ki akar állni önmagáért a sárkányok ellen? Mi lesz akkor a bátor lovaggal? És ha a lovag nem fejezi le a sárkányokat, akkor honnan tudjuk megállapítani, hogy lovag-e egyáltalán?

5

St. Oswald fiúgimnázium Akadémia, őszi trimeszter, 2006. szeptember 12.

Kiváló kérdés, Ms. Buckfast. Olyan, ami egyaránt vonatkozik a St. Oswald Mestereire is. Az identitásunkat kicsi, de jelentős jellegzetességek teszik ki, amelyek révén a világ felé prezentáljuk magunkat. A ruháink, iskolai öltözékeink. Rangjaink. A névmásaink, ahogy Ben mondaná. Kik vagyunk nélkülük? Ha nem tanítok latinos osztályokat, egyáltalán elmondható-e rólam, hogy tanár vagyok? És mennyi idő még, mire a St. Oswaldban teljesen eltűnik a helyem?

Kezdem belátni, hogy La Buckfast már ilyen fiatalon is rámenős teremtés volt. Sokat adtam volna, ha láthatom, amint piros miniszoknyában áll Scoones és Sinclair előtt. Ez megmagyarázza, miért némult meg Eric, miért vörösödött ki a képe, valahányszor a beszélgetéseink során szóba került az új kolléganője. Kiszámíthatatlan, szeszélyes, okos, és ami a legrosszabb: nő – bizonyára benne testesült meg minden, amit Eric tűrhetetlennek ítélt.

Gyanítom, hogy a helyében élveztem volna La Buckfast felforgató hatását, de Erickel sosem egyezett a véleményünk a felforgató tevékenység témájában. A Tweedzakó, bár lojális, általában nem becsvágyó, és Eric mindig is reménybeli Öltöny volt, bár mint egy vámpír asszisztense, sosem nyert bebocsátást a „csak tagoknak” kriptába.

A St. Oswald elfogadóbb volt, mert – és ezt a legnagyobb lojalitással és szeretettel mondom – a St. Oswald sosem volt egy igazán első osztályú gimnázium. A magam részéről ezt szabadon kijelenthetem, bár egy kívülálló szájából sosem tűrném el. Az, hogy La Buckfastot végül ide nevezték ki Igazgatónak, és nem a King Henrybe, alátámasztja a véleményemet. És nem azért, mintha kétségbe vonnám La Buckfast zsenialitását, éleslátását és eredményességét. Egyszerűen arról van szó, hogy a King Henryben az öröklött vagyon, hagyomány és oktatási kiválóság rétegei között nehezebb lett volna megtalálnia az utat a csúcsra. Mégis kezd formálódni bennem a gondolat, hogy La Buckfast mindenre képes. És miközben egyre nagyobb türelmetlenséggel és növekvő unalommal várom az orvos felszabadító verdiktjét, La Buckfast látogatásai tartják bennem a lelket. A látogatásai mellett még a történetei nyújtotta visszatekintést is a múltra; egyre lelkesebben várom, hogy ezt az ablakot kinyithassam.

– Ne hízelegjen magának – mondja nekem, amikor aggodalmamnak adok hangot az óráim elmaradása, a Brodie-fiaim és az osztályom, ám elsősorban a tervbe vett Gunderson-épületben és körülötte kialakult helyzet miatt. – Senki sem pótolhatatlan. Összpontosítson a felépülésére, Roy, és hagyja, hogy a St. Oswald gondoskodjon önmagáról.

Ezek rendben is lennének, de a több mint harmincöt év tanítás során csupán hat hiányzásom volt, és annak is java része ezen a héten. Ez idő alatt ki tudja, miféle rosszban sántikálnak a Harangtoronyban? Visszahozzák a műanyag lapos asztalokat, élő növényekkel váltják fel az elhervadtakat, a Ködkürt tartja meg az óráimat vagy, ami még rosszabb, dr. Devine.

Tegnap ugyanis felhívott. Bár az elmúlt hónapokban kevésbé fagyos volt köztünk a viszony, meglepett a jelentkezése. Nem tartottam Savanyúszőlő Devine-t olyannak, aki érdeklődik egy távol lévő kolléga hogyléte felől. Sokkal inkább hajlamos volt arra, hogy kihasználja a gyengélkedésem nyújtotta alkalmat, és elcsatolja a tanszéki irodámat. Dr. Devine már régóta küzd a latin törléséért a tantervből, és csakis a tavalyi év során megérkező Új Igazgató iránt táplált közös utálatunk egyesített minket rövid időre. Most ismét a régi énje került előtérbe: rideg, fontoskodó, minden porcikájában Öltöny. Nos, változnak az idők. Tempora mutantur, és így tovább.

Munkából hazafelé, még aktatáskával a kezében nézett be. Jellegzetes, udvariatlan modorában üdvözölt.

– Straitley. Még él?

– Minden jel szerint – vontam fel a szemöldökömet.

Éles, pergő szipogással reagált, ami a nazális repertoárjában gyakran helytelenítést jelent.

– Kicsit eltúlozta, mi? Láttam, mennyire nyúzott. Nos, ha továbbra is kitart amellett, hogy egy személyben irányítson egy tanszéket, miközben visszatartja a fejlődés árját…

– Egyszerű elővigyázatosság. Egy-két nap múlva ismét az asztalomnál ülök.

Megint az a szipogás.

– Hát ne siessen vissza. Már nem olyan fiatal, mint volt.

– Tudom, hogy maga nem matematikus, Devine, de ez valamennyiünkre igaz. – Az ördög vigye ezt az embert. Csak hajszálnyival fiatalabb nálam, de az, hogy hétvégenként néha tollaslabdázik, azt az elképzelést ültette el a fejében, hogy hozzám képest tejfölösszájú. – Ki helyettesít? Ne mondja, hogy a változatosság kedvéért leereszkedett a tanításhoz.

Devine ismét előadta a magánszámát az orrával.

– Ne hízelegjen magának, Straitley – visszhangozta öntudatlanul az Igazgatónőt. – Semmi sem áll meg pusztán azért, mert néhány osztálynak elmaradnak a latinórái. Bizonyára még értékelik is, hogy marad idejük, amit másra fordíthatnak.

– Mi van még?

– Hát, ha nincs más klasszika-filológus…

– Egy hétre való óratervet küldtem be. Elvárom, hogy a helyettesem azokhoz tartsa magát. Nehogy az ajtó alatt becsempésszenek külön francia- vagy németórákat, megértette, Devine?

Elfintorodott.

– Mindig olyan színpadias – jegyezte meg. – Gondolom, fel sem merült magában, hogy a kollégái aggódnak maga miatt.

– Miféle kollégák?

– Bárki – Devine orra kissé rózsaszín lett. – Hiszen régi tagja a tanszéknek. Magától értetődő, hogy a kollégákat nyugtalanítja a hogyléte.

Elmosolyodtam.

– Nem is tudtam, hogy fontos vagyok magának. Jöjjön be, kérem, és igyon meg egy teát.

– Nem tehetem – szipogott –, de azért köszönöm. De úgy gondoltam, ennek talán örülni fog. – Kinyitotta az aktatáskáját, és elővett, majd átnyújtott egy kis doboz, celofánba csomagolt és piros masnival átkötött Black Magic csokoládét, amelyre cikornyás betűivel ezt írta:

Roynak.

Mielőbbi gyógyulást!

– Nos, igazán köszönöm, dr. Devine – mondtam meghatottan.

Végső, visszhangzó szipogással fejezte be.

– Talán ennyi év után megfontolhatnánk, hogy tegeződjünk.

A meglepetéstől szinte elállt a lélegzetem. Tegeződés? Valamiféle egyetértő motyogással válaszoltam, de őszintén szólva nem bírtam felidézni, hallottam-e valaha is a teljes nevét; nekem mindig csak Savanyúszőlő volt.

Csokoládé. Csakugyan. És most ez. Mit gondol az idiótája, a sír szélén állok? Hát nem tudja, hogy elpusztíthatatlan vagyok?

– Rendben – mondta dr. Devine. – Akkor hát ennyi. Ideje indulnom. – Sarkon fordult, és a kapu felé igyekezett. Aztán egy pillanatra még visszafordult, és alig láthatóan halvány mosollyal ennyit mondott: – Malcolm, ha netán érdekli.

Azzal eltűnt, csak grafitszürke öltönye távolodó körvonalát láttam a poros fagyalsövényen át.

6

King Henry fiúgimnázium, 1989. április 28.

Ezek a kis győzelmek. Úgy érezzük magunkat tőlük, mintha legyőzhetetlenek lennénk. A következő két napban úgy jártam-keltem a King Henry folyosóin, mint egy hódító. Scoones olyan képpel figyelt, mint aki bármelyik pillanatban heves kitörésre számít, Sinclairen pedig új, kelletlen tisztelet látszott. A kéjvágyó Higgs, a fagyos Lenormand, de még a fiúk is átrendezték soraikat, és egy lépést tettek az elfogadás felé. Senki sem zavarta meg az óráimat vagy nevezett „Asda Price”-nak tanítás közben. Nyoma sem volt a szőke fiúnak, már ha egyáltalán létezett. A fiúvécékben nem hallatszott csörgés vagy szívó hang a csövekből. Még a stencilgép is normálisan működött. Két napig abban a hitben ringatóztam, hogy győztem.

De az életnek jó szokása a női diadalokat csorbítani. Azon a pénteken tanultam meg ezt a leckét, az első kápolnabeli eligazításomon.

Sinclair bibliájában egyértelműen ott állt: A Kápolna péntekenként van nyitva, és minden tanár számára kötelező. A fiúk számára is az volt, vallási hovatartozástól függetlenül. Addig a napig sikerült elkerülnöm, de Sinclair most már rajtam tartotta a szemét, én pedig nem akartam engedni az előnyömből. Okkal kerültem, hogy elmenjek az istentiszteletre: kitették Conrad emléktábláját, amit még nem láttam.

Gondolom, a halálakor kicsi voltam még ahhoz, hogy folyamatosan kövessem a történteket. Bizonyos dolgokra azonban emlékszem: az egész Malbryra kiterjedő kutatásra, ahogy sok százan elemlámpákkal és kutyákkal, a nevét kiabálva átfésülték a senki földjét, az iskolához sereglő újságírókra, a bulvárlapok riportereire a házunknál. Egyik sem érdekelt különösebben, így többnyire nem vettem róluk tudomást, inkább elmerültem a magam kis világában. De most kezdtem megérteni, mit tett a botrány a King Henryvel, hogy Conrad eltűnése micsoda felháborodást keltett. Az iskola jövedelme azonnal megcsappant. A testvérem az iskolából tűnt el. Nagy valószínűséggel elrabolták. Az ilyesmi árnyékot vet bármelyik iskolára, de egy olyan tandíjas iskolában, mint a King Henry, melynek legnagyobb büszkesége a felsőbbrendűsége, ez rettenetes csapás volt.

Eltűnődtem, hány szülő döntött úgy, hogy a Conrad Price-eset után kiveszi a harmadikos fiát, elvégre sok más gimnázium volt, amelyek boldogan szedegették fel a maradékot. Kíváncsi voltam, hogy az eset milyen sokáig hatott ki az iskola hírnevére. Talán ezért döntöttek úgy, hogy emléket állítanak neki, a megbánás jeleként, a bizalom gesztusaként, vagy talán a továbblépés reményében.

Bizonyára látta már, Roy. Mostanra egész híres lett. Frazer Pines alkotása nyomán az iskola több brosúráján is szerepel. Az idő felmagasztalta a testvérem eltűnését. A halála, amit valamikor egy mocskos, pletykákkal és spekulációkkal terhes botrány övezett, mostanra egy művészi örökség része lett. Aznap, amikor beléptem, és elfoglaltam a helyemet egy fiúkkal teli padsor végén, egyszer csak egyenesen a szemközti színes üvegablakra meredtem, és szinte azonnal rájöttem, mi az.

Egyszerű kompozíció: egy dísztelen fehér galamb a King Henry emblémája – egy francia Bourbon-liliom és egy Tudor-rózsa együttese – felett, a rézlapba vésett szöveggel:

CONRAD PRICE

(1957–1971)

ÉDESSÉG KERÜLT KI AZ ERŐSBŐL{5}

E szavak láttán villámcsapásként hasított belém az emlék. Természetesen ismertem a bibliai utalást, bár régen, nagyon régen nem gondoltam rá. De összekapcsoltam az Aranysziruppal, amit téli reggeleken a zabkásámra öntöttem: zöld doboz, rajta egy oroszlán képe és ez a felirat.

Most végre emlékeztem rá, hogy mesélte Conrad a történetet. Későre járt, téli este volt, és utána rémálmaim voltak. Sámson és a méhek története volt, akik egy döglött oroszlán testébe költöztek be. Eledel jött ki az evőből, s édesség került ki az erősből.

Ki választotta ezt a sírfeliratot? Egész biztosan nem a szüleim. Mit akart jelenteni, és miért ébresztett bennem olyan különös érzést? És robbanásszerűen szabadította fel az egymástól látszólag független, mégis méhrajként zümmögő emlékeket. A lefolyóból jöttek elő, és eszembe jutott a gyermekkori hálószobám, a játékpolcom, a magas oldalú ágyam és a kedvenc hálóingem: rózsaszín volt, kis kék madarakkal. Conrad pizsamája fekete volt sárga paszpollal. Conrad gyakran mesélt nekem esténként, de a történetei rendszerint ijesztőek voltak. Emlékszem, úgy szeretett mesélni, hogy a zseblámpáját az álla alá tartotta, amitől kerek, meglehetősen dundi arca hátborzongató lett.

Hangok a kísértetjárta szobából: Majd ma Conrad fekteti le. Hát nem nagyszerű? Olyan jól bánik vele.

És akkor jöttek a történetek, mind tele szörnyekkel, óriásokkal, démonokkal és kísértetekkel. Légy jó kislány, különben az Awd Goggie, a hatalmas hernyó eljön érted. A hang, amit hallottál, a Prémvadász, aki egy rejtett szénrétegen járkál. És persze maga Mr. Kispofa, aki a legkeskenyebb csöveken is átpréselte magát, kikukkantott a vécécsészéből, és folyton húst keresett. Azok az esték mégis értékesek lehettek számomra. Emlékszem, milyen izgatott lettem, amikor elérkezett az esti mese ideje, a szívem hogy remegett és dobogott, amikor azt kérdezte: Mennyire szeretsz, Becks?, én meg azt kiabáltam: Ennyire! Ennyire!, és szélesre tártam a karomat.

Eric Scoones dühösen meredt rám. Persze sosem kedvelt, de a gyűlölete azon a napon tapintható volt. Eltűnődtem, vajon miért. Amennyire tudtam, Scoones hívő volt. Elfordultam az ablaktól, és próbáltam a misére koncentrálni.

A Káplán bejelentette az első zsoltárt: „Amikor a Lovag elnyerte a sarkantyúját”. A figyelmem a zsoltároskönyvre terelődött, de táncoltak a betűk a szemem előtt. Tőlem nem messze Persimmon és Spode hangtalanul tátogott a zsoltár szövegére. Lapos pillantásaikból úgy sejtettem, hogy valami tilos, valószínűleg obszcén szöveget énekelnek. Igyekeztem összpontosítani, de úgy éreztem, mindjárt rám szakad a mennyezet. Az aranyszirupos dobozon lévő szavak kezdték szabadon engedni a méhrajt.

Próbálj erős maradni, mondtam magamban. Már csak harminc percet kell kibírni. Annyit kibírok, gondoltam; a lapra szegezem a pillantásomat, nem a színes üvegablakot nézem. Igyekeztem mélyeket lélegezni, szorított a mellkasom. Le akartam ülni, de a zsoltár… a zsoltár véget nem érőnek tűnt. Hány versszak lesz még? Akaratom ellenére megint felnéztem az ablakra. És akkor megláttam a sor legvégén, közvetlenül az ablak alatt. A haját megvilágította a napfény, a szemüveglencséje visszatükrözte a Tudor-rózsa vörösét…

Az első napon látott fiú volt, a szőke gyerek, aki felügyelői jelvényt viselt. A bátyám emlékablakának színes fényétől hunyorogva rám nézett, és vigyorgott, mintha azt akarná mondani: Mennyire szeretsz, Becks?

A szám elé kaptam a kezem, és kirohantam a King Henry kápolnájából, miközben a zsoltár utolsó sora zengett az aranyfüstös levegőben.

7

King Henry fiúgimnázium, 1989. április 28.

Eric Scoones engem figyelt. Nyilván látta, milyen feldúlt vagyok. Utolért az iskola főépületébe vezető folyosón, amit a háborúban elesett fiúknak és mestereknek szentelt emléktáblák szegélyeztek. A folyosó fényárban úszott; olyan volt, mint egy akvárium. A falnak támaszkodtam, hogy el ne essek. A hányingertől szédülés környékezett.

Nem volt ott fiú. Nem volt. Pedig én tisztán láttam, a bátyám emlékablaka alatt…

– Miss Price. Rosszul érzi magát?

Scoones arca merev és elgyötört volt, mint olyasvalakié, akit arra kényszerítenek, hogy megérintsen egy darázsfészket vagy egy haldokló kutyát. Eleve mekkora erőfeszítésébe kerülhetett utánam jönni, és valami együttérzésre hasonlító megnyilvánulást mutatni? Mindezt természetesen a kötelesség nevében. Scoones ehhez makacsul ragaszkodott.

– Bizonyára a meleg miatt – mondtam. – Egy perc, és jobban leszek.

Felfortyanó hangot hallatott. Rájöttem, hogy az aggodalma nem annyira nekem, mint teljes mértékben a félelemnek szól, hogy magához kell térítenie egy ájult nőt a keskeny folyosón, miközben egy pénteki napon vagy ezer fiú tódul ki a Kápolnából.

Idegesen megköszörülte a torkát.

– Esetleg felkereshetné az iskolai nővért.

– Rendbe fogok jönni – ráztam meg a fejem. – Csak egy percre van szükségem. – Ismét lehunytam a szemem, bár már nem szédültem. Inkább ujjongást éreztem. A zsarnok félt! Mitől? A női mivoltomtól, az alapvető idegenségemtől ebben a férfivilágban. A Kápolnából kihallatszott, ahogy ezer iskolásfiú feláll. Mindjárt itt az idő, gondoltam. Éreztem a türelmetlenségüket, a feltámadó és nekiiramodó nyughatatlanságukat.

Kinyitottam a szemem, és csipetnyi rosszindulattal így szóltam:

– Valószínűleg a menzeszem készülődik. Néha rám jön az ájulás… és meg is szokott jönni.

Scoones arcszíne megváltozott: általában rózsás bőre a stencilező tintájának lilájára sötétült.

– Máris elkísérem a nővérhez – fortyant fel, azzal megragadta a könyökömet, és szinte vonszolni kezdett a folyosón. A rémülete tapintható volt, a keze a ruhaujjam anyagát markolta. Komolyan azt hiszem, hogy elalélt volna, ha véletlenül a bőrömhöz ér. Halványan mosolyogva követtem, és közben tompán hallottam, hogy az Igazgató elköszön a gyülekezettől.

Aztán kirontottak a fiúk, abban a percben, amikor Scoonesszal befordultunk a Középső folyosóra, amely a Kis Színházhoz vezetett.

– Üljön csak le ide – tolt át Scoones a kétszárnyú ajtón a fiúk áradata elől. – Csak üljön le az egyik székre, és lélegezzen mélyeket. Megyek, és előkerítem a nővért.

– Kérem, ne – mondtam. – Biztos, hogy mindjárt magamhoz térek.

Scoonest ez meglehetősen zavarba hozta; láthatóan az volt a szándéka, hogy amint teheti, egy nő gondjaira bízzon. Ismét megelevenedett bennem a kisördög, s vele egy ötletkezdemény. A firkákra gondoltam, amik az iskola padjait díszítették. Mr. Scoones egy Tojásfej. Az iskolai firkák rejtélyesek, gondoltam. Körbeugrálják-táncolják az igazságot, amit nem lehet kimondani.

Nehézkesen lezöttyentem az egyik színházi bársonyszékbe, és a halántékomra szorítottam a kezem. Scoones az ajtónál téblábolt, a folyosót figyelte.

A Kis Színház illata, a fűrészpor-, bársony- és festékszag egyvelege leülepedett körülöttem. A festett üvegkupolán úgy hullott be a fény a vörös bársonyszékekre és a festett függönyös színpadra, mint ha őszi levelek hullanának fentről. Az egész nagyon ismerősnek tűnt. Jártam volna már itt korábban is? Talán aznap, amikor Conrad eltűnt? Éreztem, ahogy az eltemetett emlék csendben várakozik, hogy megmutassa magát. De bármennyire szerettem volna, nem tudtam kicsalogatni a lefolyóból.

– Tényleg úgy gondolom, hogy a nővér… – mondta Scoones.

– Komolyan szükségtelen – pillantottam fel rá. – Egy perc, és jól leszek, de amikor megláttam azt a festett üvegablakot…

– Ablakot? – kérdezte Scoones, és ismét kétségbeesett pillantást vetett a folyosóra.

– Conrad Price emlékablakát.

Mintha összerezzent volna.

– Price?

– Az eltűnt fiú – magyaráztam. – Akit meggyilkoltak. A bátyám volt.

8

King Henry fiúgimnázium, 1989. április 28.

Minden körültekintésem dacára, Roy, engem az ösztönök vezérelnek. Végtére is ezért döntöttem úgy, hogy elmondom magának ezt a történetet. Ezért is jutottam arra az elhatározásra, hogy valamivel nagyobb nyomást gyakorlok Scoonesra. Tulajdonképpen nem gyanúsítottam semmivel. De Scoones rendkívül ellenségesen viselkedett velem, amikor beléptem a King Henrybe, és szinte ellenállhatatlanul vonzott, hogy én is kínos helyzetbe hozzam őt. És hogy Conrad neve tette-e, vagy a nem kívánt meghittség, netán a menstruáció gondolata, azt hittem, hogy Scoones szívrohamot kap. Az arcszíne az élettartama végét járó stencilezett lap halványságájára fakult, a merevsége szinte fájdalmas volt.

– Nem ismerhette Conradot – folytattam. – Akkor még nem tanított itt. Igaz, Mr. Scoones?

– A St. Oswaldban tanítottam – mondta. – Még csak a második évemet töltöttem kezdő mesterként.

Próbáltam kezdő mesternek elképzelni, és rá kellett jönnöm, hogy hiába. A vöröses arc, az őszülő haj már gyerekkorától elkísérhette. És a rá annyira jellemző merevség, mintha egy felettébb unalmas könyv gerincét láttam volna, szintén a jellegzetességei közé tartozhatott. Másnak el sem tudtam volna képzelni. Gyanítom, hogy mindig ilyen volt.

– Még csak ötéves voltam – mondtam. – De az elvesztésével minden megváltozott. Azóta semmi sem volt normális. Bárki vitte el aznap a testvéremet, elvitte a szüleimet, a gyerekkoromat. Az életemet. – Az arcára függesztettem a tekintetemet, és monoton, halk hangon folytattam. – Még most is álmodom arról, hogy egyszer találkozom velük. Bárki vitte is el Conradot, szeretnék a szemébe nézni, és elmondani, mit tett velem, a szüleimmel, mindenkivel. Egy gyermeket eltávolítani a világból olyan, mintha egy Jenga játékból kivennénk egy tartókockát. Minden meginog. Minden ledől. Ezt tettétek, mondanám nekik. Ezt tettétek mindnyájunkkal.

Scoones mostanra már holtsápadt volt. A vonásai lilás árnyalata fakó mályvaszínre változott. A szeme, ami mindig könnyesnek látszott, most még nedvesebb volt. Kinyitotta a száját, de semmi sem jött ki rajta, csak egy fojtott nyögés.

– Jól van, Mr. Scoones? – kérdeztem. – Rettenetesen sápadtnak látszik.

Scoones lopva oldalra pillantott a folyosó felé. Elfojtottam egy mosolyt, mint egy zsarnok eszén túljáró, örvendező gyerek. Aztán az arckifejezése egyszer csak váratlan, elkeseredett megkönnyebbülésre változott.

– Miss Macleod – szólalt meg egy iskolás fiú megbicsakló hangján. – Miss Price sajnos gyengélkedik.

Cipősarkak kopogását hallottam a parkettán, és Eric Scoones visszanézett rám.

– Miss Macleoddal hagyom – közölte, és jól hallottam? Diadal volt a hangjában? – És vigyázok az osztályára, Miss Price, amíg jobban nem lesz.

Aztán már ott sem volt, és megjött Carrie. A cinikus mosolyú Carrie, Scoones meg úgy illant el, mint a szemeszter végén egy iskolás fiú, és éreztem, hogy győzelem helyett mélységes fájdalom és bánat tör rám, és emberemlékezet óta először zokogásban törtem ki, mint egy lesújtott gyerek.

A reakciója természetesen nem volt szükségképpen a bűnössége bizonyítéka. Maga lenne az első, Roy, aki azt mondaná, hogy Scoonest feszélyezett minden érzelemnyilvánítás. Könnyen szorongást ébreszthetett benne, hogy egy kolléganőjét az ájulás kerülgeti, aztán láthatóan összeomlik. De a Scoonesszal szembeni bizalmatlanságom, valamint a fiúk közti nem valami hízelgő hírneve most ismét felébresztette a gyanakvásomat. Lehetséges, hogy Scoones tudott valamit Conrad eltűnéséről? A King Henry és a St. Oswald között hagyomány volt a rivalizálás. Gyakran játszottak együtt rögbit és krikettet, a sakkcsapataik is ugyanazokon a versenyeken szerepeltek. Nagyon is elképzelhető, hogy Scoones tényleg ott volt aznap a King Henryben. Tudtam persze, hogy ha ilyen hamar színt vallok, annak megvannak a hátrányai. De felzaklattam Scoonest. Ez csak jelentett valamit! Most már csupán várnom kellett, hogy lássam, mi sül ki belőle.

Carrie mindvégig beszélt hozzám, de erre csak most ébredtem rá.

– Bocsáss meg. Mit mondtál?

– Azt, hogy még sosem láttam, hogy az öreg Scoones ennyire örült volna nekem. Jól ráijeszthettél. – Odanyújtott egy csipkés szegélyű zsebkendőt, és megcsapott az erős pacsuliillat. – Használd ezt. Folynak a könnyeid.

Rámosolyogtam, és megtöröltem a szememet. Már nem kerülgetett az ájulás. Inkább úgy éreztem, mintha a testemben valahol felgyújtották volna a villanyt. Gyerekkoromból emlékeztem a karácsonyi fényekre, amelyeket a karácsonyfán egy kopott ezüstlaméra akasztottak. Eszembe jutott, hogy apámnak mindig véget nem érőn kellett bajlódnia a karácsonyi fényekkel, és órákig tartott, mire működtek. Később megtudtam, hogy sorba vannak kötve, és ha egy körte kiég, akkor a többi sem gyullad fel. Minden körtét ki kellett próbálni. A szüleim számára ez rendkívüli stresszt jelentett, mégsem vettek másik égősort, mert ezt a bátyám választotta.

– Jobban érzed magad? – kérdezte Carrie.

– Semmi különös nem történt – válaszoltam. – Valószínűleg csak a menszeszem.

– Remélem, ezt Scoonesnak is mondtad – jegyezte meg.

– Ami azt illeti, igen – vigyorodtam el.

Carrie öblös, erős nevetésével válaszolt.

– Az idióta; nem csoda, hogy elinalt! Halálra van rémülve a nőktől. Emlékszem, amikor itt kezdett. Merev volt, mint aki karót nyelt, és annyira barátságos is. Olyan mélységes ellenérzéssel viseltetett irántam, hogy ha meglátott a folyosón közeledni, elfordította a fejét.

Felidéztem az első napomat.

– Nagyon úgy fest, hogy nem sokat változott – jegyeztem meg.

– Ó, az emberek nem változnak – mosolygott Carrie. – Csak a kor előrehaladtával egyre inkább önmagukká válnak. Scoones és a többi öregfiú itt a természetes élőhelyükön vannak. A jogosultságuk nem ismer határt. Veszélynek tekintenek bármit és bárkit, ami vagy aki megkérdőjelezi a világlátásukat. Valamiféle fiúklubban élnek, ahova csak olyan nőket engednek be, akik a szünetben kávét és kekszet hoznak, és tanítás után kitakarítják az osztálytermeket. Te meg én kínosan emlékeztetjük őket arra, hogy a falakon túli világban más szabályok érvényesek, és a nők nem egy kisebbség vagy egy erőforrás, vagy olyasvalaki, aki megvédi őket a világtól.

– Most már értem, miért vagy egyedülálló – jegyeztem meg, és Dominicra gondoltam. – Bocsáss meg – mondtam aztán. – Nem annak szántam…

– Nem, igazad van – vigyorodott el. – Nem termettem házasságra. És őszintén szólva, hogy egy test jól érezze magát, arra egyszerűbb módok is vannak, mint az ágyba fingás, a szennyes ruha és a pénz körüli viták. Nem szólva a jelzáloghitelről, a gyerekekről és arról, hogy úgy kell tenned, mintha ő mindent a legjobban tudna… – Elhallgatott, és megint elvigyorodott. – Tudod, mit? Fiatalabb koromban majdnem feleségül mentem Philip Sinclairhez.

– Sinclairhez? – ámuldoztam.

Carrie az iskolai szabályokat áthágva rágyújtott egy cigarettára. A füst csípős és nosztalgikus volt, s bár évek óta nem dohányoztam, most hirtelen bennem is feltámadt a vágy egy cigaretta után.

– Te és Sinclair? – ismételtem meg.

– Bizony! – nevetett. – Ó, hát sosem működött volna. Túlságosan különbözőek vagyunk. Azt hittem, ő Mr. Darcy. Kiderült, hogy csak egy zsarnoki hajlamú pasi, aki nem szereti, ha szembeszegülnek vele.

Dominicra gondoltam, a haragjára, hogy elfogadtam a King Henry-beli állást. A nagylelkűségére és arra, mennyivel tartozom neki, arra, hogy az életem az ő valóságának részévé vált. Aztán eszembe jutott a tisztánlátás pillanata, amit a Sinclair feletti győzelmem napján éltem át. Mi lett volna, ha Dominic a megismerkedésünkkor nem tud nyugtalan múltamról? Ha az elszenvedett sérüléseim miatt vonzódott hozzám?

Carrie láthatóan olvasott a gondolataimban.

– A pasidra gondolsz – szögezte le. – Mi is a neve? Dominic? Olyannak tűnik, akinek nem árt időnként egy kis ellenkezés.

– Ó, ő nem olyan – tiltakoztam. – Dominic igazi.

– Jó neked, szívem – mondta.

Ám később, és a nap folyamán többször visszagondoltam a szavaimra, nemcsak tűnődőn, de kétkedve is.

9

St. Oswald fiúgimnázium Akadémia, őszi trimeszter, 2006. szeptember 14.

Túlbecsülik a százzal járó örömöket. Talán némi korlátozott bölcsesség, de hozzá emésztési zavarok, ritkuló haj, gyakori vizelés és szükségtelen, erős derékfájdalom. És a legfrissebb esetem után aggasztó kis vibrálás a bordáim között, kevésbé radikális, mint a láthatatlan ujj, de nyugtalanítóan kitartó.

Az orvosom szerint lazítanom kellene. A stressz és a magas vérnyomás jelenti a problémám gyökerét. Megint változtatott a gyógyszerezésemen, és ismét felhozta a nyugdíjba vonulás kérdését.

– Lehet, hogy ez egy utolsó, szükséges figyelmeztetés volt – közölte a ma délutáni látogatásakor. – Még mindig viszonylag jó formában van. Talán csak a tempóból kell visszavenni.

Elfojtottam a késztetést, hogy elmondjam: a tempó megváltoztatása könnyen a halálomat jelentheti. Mi, régi centuriók, a stresszből merítünk erőt. Ha azt elveszik, széthullunk. Lám, mi lett Scoones sorsa.

La Buckfast is nagy figyelmet fordít rám. Ez is nyugtalanít, az okokat nehéz lenne megfogalmaznom. Mindennap meglátogat, és kicsivel többet mesél el a történetéből. Azt is említette, hogy a héten értesíteni akarja a rendőrséget a Gunderson-épület oldalában tett rémes felfedezésünkről. Bevallom, hogy mindez megkönnyebbülést jelent. Kezdettől fogva ragaszkodnom kellett volna hozzá, de La Buckfastnak valahogy sikerült hipnotizálnia. Talán csak lehengerlő egyénisége teszi, vagy az, hogy Eric állandó szereplője a történetének. Így vagy úgy, hamarosan, amint befejezi a meséjét, megszabadulok tőle.

És mi tagadás, nagyon szeretném, ha befejezné. Többet akarok tudni arról, hogy milyen volt Eric a King Henryben. Egyáltalán nem olyan, mint az az Eric, akit én ismertem. Már ha egyáltalán ismertem, de akkor sem hiszem, hogy valaha is erőszakra vetemedett volna. Mégis a szívkörnyéki remegésem azt sugallja, hogy a java még hátravan. A mostanra már számomra kegyvesztetté vált régi barátommal kapcsolatban, aki mégsem lett kevésbé az, mint volt. A szív makacs ütemet ver, ami a tanári agyra fittyet hányva nem tágít a szilaj érzelmektől. Eric bántalmazó volt. Tudom, és ez tönkretett engem. Mi fog történni, ha kiderül, hogy gyilkos is volt? Lesz-e bátorságom, hogy mindazt, amit megtudok, a nagyvilág elé tárjam, vagy hagyom, hogy a seb üszkösödjön? És bizton tudom, hogy gennyezni fog… a lelkemben és az iskolán belül is. Az, ami meseként indult, már egészen más: a hit próbatétele, halálig tartó harc, viaskodás a St. Oswald lelkéért.

A La Buckfast által megbízott lány benézett ma reggel, hogy ellenőrizzen. Emma Wicksnek hívják, elég kellemes teremtés, de a kötelesség hajtja hozzám, nem a szeretet. Hozott még La Buckfast teájából, amin nagyot lendít a La Buckfast által kétségtelenül univerzális csodaszernek tartott kupica pálinka. Van benne közönséges orbáncfű – bármi legyen is az –, valamint galagonya és édesgyökér, és állítólag tisztít, átmos, és valamiképpen megfiatalítja régi, rozzant énemet. Őszintén kétlem, hogy így lesz. De a Wicks lány egy jókívánságokkal teleírt lapot hozott a Brodie-fiaimtól, valamint egy doboz édesgyökér-cukorkát, és egy lapot Bentől ezekkel a szavakkal: Kérem, gyógyuljon meg mielőbb! Ez a kis gesztus jobban meghatott, mint gondoltam, és mégis – mint Devine csokoládéja esetében – szorongással töltött el.

– Most már készen állok a visszatérésre – közöltem La Buckfasttal, amikor aznap este a szokásos fél hetes időpontban benézett hozzám. Behívtam a konyhába, és feltettem a teavizet. Igen, ő meg én kialakítottunk egy rutint… és ijesztő módon még szívesen is veszem. Természetesen mi, akik a régi iskolához tartozunk, a rutin játékszerei vagyunk. Az órarend diktálja, hova megyünk, kivel találkozunk, mit viselünk, még teázáskor is. Még olyan időszakokban is, amikor lopva elszívunk egy Gauloises-t, vagy harapunk valamit, ki vagyunk téve a Bob Strange-féle útvesztőszerű igazgatói időbeosztás kiszámíthatatlanságainak, és a St. Oswald mesterei többségükben ezért szenvednek emésztési zavaroktól, amiket a kapkodó táplálkozás és a pékáru túlzott fogyasztása okoz. Talán ezért nem vagyok még formában az egyhetes kényszerpihenő ellenére sem, bár óvatosságból ezt eltitkoltam La Buckfast elől, aki abban a hitben van, hogy bármelyik pillanatban elvihet a Kaszás.

– Holnap készen állok az újrakezdésre – ismételtem. – Végtelenül kellemes gondtalanságban volt részem, de azt hiszem, nem kell tovább terhelnem a kollégákat.

Ez biztosan igaz volt: a St. Oswaldban mindig is szokás volt, hogy a Nyelvi tanszék tanárai nem kérnek külsős helyettesítést, amennyiben az egyik tanáruk egy hétig vagy annál tovább betegeskedik, ami azt jelenti, hogy az óráim és az új osztályommal járó adminisztrációs kötelességeim az egyik kollégámra hárulnak.

– Ebből következik a kérdésem, hogy melyik sajnálatra méltó barátom helyettesített a távollétemben? Dr. Devine? Kitty Teague? Egy újonc? Vagy isten ments: a Ködkürt?

– Még mindig nem néz ki jól, Roy – mosolyodott el La Buckfast. – Biztos, hogy eleget alszik?

Annyit alszom, mint szoktam, ami általában annyi, amennyit a túlzottan aktív hólyagom engedélyez. Utána meg csak fekszem az ágyban hajnalig, szól a rádió, majd felkelek, megborotválkozom, főzök egy kancsó teát, kijavítok egy-két füzetet, és nyolckor elindulok a munkába.

– Ha arra céloz, egyáltalán nem érzem magam fáradtnak – válaszoltam. – Teljesen felépültem.

Ami nem egészen volt igaz, de reméltem, hogy a külsőm majd becsapja. Mindent elkövettem, hogy illendően felöltözzem és megborotválkozzam, mielőtt megérkezik. Igaz, hogy az öltönyöm gyűrött, de úgy látszik, egy öltönyöm sincs, ami ne lenne az. De tiszteletlenségnek éreztem papucsban és köntösben fogadni az Igazgatónőt, arról nem is szólva, hogy úgy festettem volna, mint aki a halál kapujában áll. Így is tudatában voltam, hogy nem vagyok délceg legény, mégis reménykedtem, hogy öltönyben-nyakkendőben átmegyek az ellenőrzésen.

La Buckfast kritikus tekintettel mért végig.

– Szerintem időre van még szüksége – jelentette ki. – Egyébként is találtam egy helyettest.

– Komolyan? – lepődtem meg. Ez arra utalt, hogy úgy ítéli meg, még egy hétig nem leszek tanításra alkalmas. – Hogy érti, hogy helyettest talált? Soha életemben nem volt rá szükségem. És egyáltalán honnan akasztott le egy férfit? Nehogy azt mondja, hogy a Sunnybank Parkból!

– Nő, nem férfi – mondta La Buckfast. – És nem, nem a Sunnybankből hívtam át.

Lepleztem a bosszúságomat. La Buckfast volt annyira perverz, hogy élvezze, amint sarokba szorít. Inkább leforráztam a teát a kancsóban – vigyáztam, hogy az ízetlen gyógynövényes dobozért nyúljak, amit ő adott, és nem a szokásos Darjeelingért –, és a főzetből mindkettőnknek töltöttem egy-egy csészényit. Nem szoktam gyakran használni anyám teáskészletét, ami a Meadowbank Otthonban bekövetkezett halála után a többi holmijával együtt rám maradt. A csészék túl kicsik, nem állnak kézre, az idő múlása megtizedelte a csészealjakat, de La Buckfastban van valami, ami elegánsabbat követel. Mellesleg minél kevesebbet iszom a teájából, annál jobb, gondoltam.

A csésze zörgött a csészealjon, és bosszúsan észleltem, hogy remeg a kezem. Átnyúltam, hogy letegyem a konyhaasztalra, de az tele volt papírokkal, könyvekkel és edényekkel, és a kis csészealj kicsúszott a kezemből, és összetört a linóleumon.

– Az ördögbe! – Sikerült megfognom a csészét, ami most úgy fityegett az ujjamon, mint Liberace{6} egyik túlméretezett gyűrűje.

La Buckfast letérdelt, hogy felszedje a cserepeket.

– Hadd csináljam én, Roy – erősködött. – Remélem, nem értékes?

– Ritkán használom – vontam meg a vállam. Egy szilánk volt a bal lábam mellett; a szélén az aranyozás úgy csillogott, mint egy apró holdsarló. Anyám teáskészlete volt, egy nagynéni vagy ilyesvalaki nászajándéka. Olcsó holmi, ahogy abban az időben az ajándékok többsége, de sok éven át gyűjtögetett és raktározott, vitrinben őrzött. La Buckfast összeszedte a darabokat, és bedobta a pedálos szemetesbe.

– Ne siettesse a dolgokat, Roy – intett. – Még egy hét jót fog tenni.

Felsóhajtottam. Akkor már kifejezetten rosszul éreztem magam. Ültem a konyhai karosszékben, és a megnyugtató Gauloises után sóvárogtam.

– Akkor hányja szememre az utolsó bűnömet – mondtam, amikor leült mellém. – Tárja ki a múltba nyíló ablakot. Beszélt magával még Eric? És maga szerint mi köze volt Conrad halálához?

10

King Henry fiúgimnázium, 2006. május 24.

Természetesen időt akartam nyerni. Seherezádéhoz hasonlóan sikerült átmeneti haladékhoz jutnom, ami majdnem olyan hosszú volt, hogy túléljem az ellenfelemet. Nem mintha annak tekintene minket. Ő még mindig a Fehér Lovagnak tartja magát, aki biztonságba vezeti Alice-t. Elképzelhetetlen, hogy egy nő túljárjon az eszén, kivált egy alapvetően sérült nő. De sikerült elérnem a célomat. Straitley most már szeretné hallani a történetemet, nem is, muszáj hallania! A bizonytalansággal járó stressz felborította az alvási rendjét, és mindennek tetejébe az egészsége is megszenvedi, ebben biztos vagyok.

Ám ennek ellenére az egésznek hamar vége lesz. Hétfőn megbeszélésem van az önkormányzat tervezési osztályával, az építésszel és a lakóbizottság vezetőjével, és remélhetőleg sikerül túllendülnünk a holtponton, ami olyan sokáig akadályozta a Gunderson-épület befejezését.

Jó lenne látni, hogy elkészül, mielőtt itt hagyom ezt az igazgatói állást. Sosem akartam sokáig itt maradni. Csak annyi ideig, hogy lezárjam az ügyeimet. Utána az örökségem nyomán az iskola szépen tovább léphet. Nem mintha egy uszodát az iskolában hagyott örökségemnek tekintenék, de igazán szépen mutatna a jövő évi reklámbrosúrában. Nem. Az én tartós hagyatékom az, hogy behoztam a lányokat az iskolába, és ez nem pusztán pénzügyi kísérlet volt, mint aminek Johnny Harrington szánta, hanem egy olyan valódi intézkedés, amivel a lányokat az őket körülvevő világ látására és megértésére alakítjuk és tanítjuk. Ne kívülállóként, előmozdítóként, anyaként, testvérként, lányként, támogatóként, vigasztalóként, hangadóként lássanak, hanem szakértőként és úttörőként. Hogy a szűk kaput olyasmivel váltsuk fel, ami mindenki számára nyitva áll.

Ezt el is mondtam ma az eligazításon, de bevallom, hogy a gondolataim valójában máshol jártak. Ez természetes is. Azzal, hogy elmondtam a történetemet Straitley-nek, ajtót nyitottam a múltba. Remélem, ez katartikus élményt jelent, és utána örökre bezáródik ez az ajtó. Ám addig is bizonyos fokú feszélyezettség, kínos érzés jellemzi a tetteimet. Nem mintha fenyegetve érezném magam, de nyugodtabb leszek, ha ezzel végzek. Talán ő is békében pihen majd, nem mintha megérdemelné.

A King Henryben különösebb incidens nélkül teltek a következő hetek. Nem láttam a felügyelőjelvényes, szőke fiút. Kétszer is visszatértem a Kápolnába abban a reményben, hogy a bátyám emlékműve talán többet nyújt, de az aznap kiszabadult emlékek befejezetlenek, hiányosak maradtak. Egy kirakós darabkái, melyekből az eredeti kép már elveszett.

A tanszék többi tanárával többé-kevésbé szívélyes viszonyban voltam. Higgs tartotta a három lépés távolságot, Sinclair udvarias volt, Lenormand már-már barátságos. Scoones mindent elkövetett, hogy kerüljön, a heti előmeneteli jelentésemet leszámítva, amit péntekenként egyetlen papírlapon nyújtott át. Nem említette Conradot, nem utalt a beszélgetésünkre, és hajlamos voltam azt hinni, hogy a részleteket megtartotta magának. Időnként bejött az óráimra, és mindig hátul ült le. Ellenőrizte, hogy tartom-e magam az előírt óratervhez. De a színházban történt eset után a látogatásai megritkultak, és öt percnél tovább sosem maradt, ami azt jelentette, hogy lendületesebb tevékenységekkel ismertettem meg a fiúkat, és Scoones alkalmi látogatásaira tartottam fenn a stencilezett lapokat. A tanítványaim viselkedése javult. Még Persimmon és Spode is Whitmarsh tanulmányozására fordították az energiájukat.

A lányom láthatatlan barátja otthon továbbra is érzékeltette a jelenlétét. Ez nem lepett meg különösebben. Emily abban a korban volt, amikor mindent elraktározott az emlékezetében, amit csak hallott, feldolgozta és az egyre táguló világképébe olvasztotta őket. És csak a gyerekek találják a legkülönfélébb módon célszerűnek a láthatatlan barátok jelenlétét. Conrad kér még fagylaltot. Conrad csúnya szót használt. Nem én törtem el, hanem Conrad. Miért esett a választása a bátyám nevére? Conrad története olyan volt, mint a korpa: valahogy mindenre ráragadt. Domnak azonban még mindig meggyőződése volt, hogy Mr. Kispofa újbóli felbukkanása segélykiáltás, valami sokkal vészjóslóbb előjele.

– Csak élénk a képzelete – mondtam, amikor megosztotta velem az aggodalmát. – Neked nem voltak láthatatlan barátaid kiskorodban?

– Nekem valóságosak voltak – válaszolta Dominic. – Emilynek is azok kellenének.

Dominic sokat emlegette az iskolai barátait. Megéreztem, hogy az iskolai évei jobbára boldog, gondtalan időszakot jelentettek: még most is tartotta a kapcsolatot az általános iskolai barátaival, és az akkori emlékeiben számtalan csínytevés, kaland és közös probléma szerepelt, és áthatotta őket az egyes barátságok melegsége. Nekem egészen más tapasztalataim voltak. Emily Jacksont leszámítva nem voltak barátaim sem az iskolában, sem másutt. És Conrad eltűnése után még Emily is eltávolodott tőlem, mintha én, nem pedig a bátyám tűnt volna el a világból. Senki sem bánt szívtelenül velem, nem piszkáltak, mégis mintha bélyeg került volna rám, ami távol tartotta a többi gyereket.

A középiskolában aztán mindent elkövettem, hogy beilleszkedjem. Beléptem a klubokba, társaságokba. Jelentkeztem a dráma- és zenei tagozatra. Hokiztam, iskolai kirándulásokra jártam. Csinos voltam, sportos és jó. Nem voltam kimondottan népszerűtlen, de még mindig nem voltak közeli barátaim. Olyan érzés volt, mintha az a lyuk, amely akkor támadt, amikor a bátyám eltűnt, űrt képezett volna körülöttem. Olyan ürességet, amit senki sem tudott betölteni.

Vállat vontam.

– Te más vagy. Emily mindig is sokkal csendesebb és önállóbb volt.

– Mint te – tette hozzá Dominic. Nem hangzott bóknak.

– Igen, mint én – válaszoltam.

– Talán ez a probléma – mondta. – Tudod, Becks, néha előfordul, hogy az ember túl önálló. Nincs azzal gond, ha segítséget kérsz. Nem kell mindennel egyedül megbirkóznod.

– Tudom, Dominic.

– Olykor nem így tűnik – vont vállat. – És még mindig beszélsz álmodban. Valami baj van, ezt te is tudod.

Elhessegettem a kifogásait. Igaz, hogy nyugtalanul aludtam, de az alvajárós eset nem ismétlődött meg, sem az alvásparalízis, vagy az a felkavaró álom Conrad hangjával és a zöld ajtóval. Igaz, hogy eseténként nehezen aludtam el, és gyakran felriadtam hajnalban, utána pedig képtelen voltam visszaaludni, de nyár volt, és gyerekkoromban sem bírtam a korai világosságot.

Egyébként pedig jól éreztem magam, energikusabb, magabiztosabb voltam, mint évek óta bármikor. Leigáztam a King Henryt. Szembeszálltam a sárkánnyal, és legyőztem. Immunitásra tettem szert gyerekkorom betegségével szemben. Az utamból eltűntek az akadályok, és csak napfény maradt.

11

1989. május 29.

Ez az érzés természetesen nem volt tartós. És persze nagyon naiv voltam, amikor azt hittem, változást tudok előidézni. De olyan voltam, mint egy tavon csónakázó gyerek: a víz mélyén talán veszélyek, víznyelők, áramlatok, bokára fonódó hínár, tátott szájú vak teremtmények leselkednek, de a gyerek csak a vízen tükröződő napsütést, a levegőben repkedő aranyló muslicákat és a felszín fodrozódását látja.

A május 29-i hétvégére esett a tavaszi állami ünnep. Dominic szállást foglalt nekünk a tengerparton az egész hétvégére. Csak egy scarborough-i vendégház, semmi több, de azt mondta, eltereli majd a figyelmemet a munkáról, és lehetőségünk lesz egy kis időt együtt tölteni, mielőtt az iskolai vizsgákat beharangozó lázas munka beindul.

– Emily imádni fogja – mondta. – Gyerekkoromban mindig oda utaztunk.

Emlékszem arra a hétvégére: napos volt, rengeteg család, akik mind ki akarták élvezni a napsütést. Emlékszem, nem lepett meg, hogy Dominic szeretett ott lenni, szerette a játéktermeket, a fagylaltos standokat és azt, ahogy a lánytestvéreivel homokvárat épített és játszott. Emily is jól érezte magát; ő meg én sosem mentünk még együtt szabadságra. Igaz, hogy én is csak egyszer vakációztam a szüleimmel, és erre csak az ő elmondásuk és egy fénykép alapján emlékeztem. A képen én voltam háromévesen Conraddal egy névtelen francia strandon. Belenevettünk a fényképezőgépbe. Ez volt az egyik kép, amelyet a szüleim a kandallópárkányon tartottak. De erről nem voltak saját emlékeim. Ha lettek volna, azokat is átírták Conrad történetei, amiket olyan sokszor hallottam, hogy már az én valóságommá váltak. Az az alkalom, amikor Conrad nekem adta a fagylaltját, mert én elejtettem a magamét, vagy amikor Conrad megmentett, mert egy nagy hullám ledöntött a lábamról. És a nagy homokvár, amit egész nap épített nekem. Ez volt az első és utolsó vakációm. Conrad eltűnése után mindig otthon maradtunk, még a hosszú nyári szünidőkben is. Ha nem lettek volna Jacksonék és Emily, egy szál egyedül lettem volna. Kettesben Conrad kísértetével.

Talán ezért sem fogadtam olyan lelkesen a tengerparti szünidő ötletét. A part túlságosan zsúfolt volt, a víz túl hideg. Májusban a nap csalókán meleg, de a tenger még a télre emlékszik. De azért igen, meggyőző voltam, ezt bizonyítják Dominic fényképei, a több száz kép, melyeket a korzón, a tengerparton, a stukkódíszes panzió melletti apró kertben készített. Fényképek rólam és Emilyről, ahogy sárkányt eregetünk a tengerparton, vagy a hideg tengerben lubickolunk. Olyan valóságosnak tűnnek ezek az emlékek, mégis színjáték volt. Emily is tudta, hogyan játssza meg magát, hogyan pózoljon a fényképezőgép előtt, hogyan adja át magát egy fiatal lány még szexualitás előtti macskás viselkedésének, amit akkor vesz fel, amikor olyan férfi figyeli, akit szeret. De engem nem tett lóvá. Színlelés volt, akárcsak a „Conraddal” kapcsolatos alakításai, amikkel el akarta terelni a figyelmet a szörnyetegtől való félelméről.

A hétvégén nem történt említés Emily láthatatlan barátjáról. Úgy tűnt, „Conrad” otthon maradt, és nem követett minket Scarborough-ba. Dominic igazolva érezte magát: miután Emily már lefeküdt, gyertyafény mellett borozgatva, részletesen ki is fejtette az elméletét.

– Ez is bizonyítja, hogy csak figyelemre volt szüksége. Ennyi az egész. Nagyon jót tett nekünk, hogy idejöttünk. Együtt, családként.

Nem válaszoltam. Így gondol hát ránk, kérdeztem magamtól? Megfordult a fejemben, hogy ő is szerepet játszik, a nagyvonalú apáét, aki jókedvet hoz a család életébe. Szereti magát ebben a szerepben látni, gondoltam. Szeretett az élre állni, megjavítani, ami sérült.

Sérült. Újra furdalni kezdett az a furcsa kétség, hogy Dominic már azelőtt tudta, ki vagyok, hogy kapcsolatba került velem. Nem lehetett különösebben nehéz kideríteni ezt-azt a múltamról. A nevem nem változott, tizennégy évesen elég idős lehetett ahhoz, hogy kövesse Conrad esetének részleteit. De mit látott bennem? Lehet, hogy eleinte a sérült mivoltom és nem a rugalmasságom vonzotta?

– Hé, ugye nem szundítasz itt el nekem? – A hangja simogató volt.

Felpillantottam. Ismerős arca olyan kedves volt, olyan őszinte, olyan barátságos a gyertyafényben. És mégis, a lelkem mélyén menekülni szerettem volna, legalább annyira, mint amennyire elfogadásra vágytam.

– Dominic… Mielőtt járni kezdtünk, tudtad, ki vagyok?

– Miért kérdezed? – ráncolta a homlokát.

– Nem értem, mit látsz bennem.

Ezen nevetni kezdett, öblösen, szívet melengetően, aminek el kellett volna űznie a kételyeimet.

– Hogy én mit látok benned? Viccelsz? Hiszen te káprázatos vagy, Becks! Messze felettem állsz. Még most sem hiszem el, hogy veled lehetek.

– Nem látsz… sérültnek? Akit rendbe kell tenni?

Komikus arcot vágott.

– Jaj, Becks. Bárcsak látnád magadat! A legcsodálatosabb vagy, ami velem történt. Szívós vagy, és erős, okos és minden, akiről álmodtam… – Két kezébe fogta a kezemet, és gyöngéden magához vont. Bor- és tengerillata volt, és még valami, ami az ózonra és az izzadságra emlékeztetett. Én pedig elfogadtam az ölelését, és elhessegettem a kételyeket, amelyek abból az érzésből táplálkoztak, mely egy életen át elkísért: nem érdemlem meg, hogy boldog legyek.

A tenger morajára szeretkeztünk aznap éjjel, utána pedig aludnom kellett volna, csakhogy minden zavart: a festett falon táncoló árnyékok, az ódon vízcsövek hangjai. A viktoriánus házaknak korabeli vízvezetéke van, gondoltam, de ez a hang túl ismerős volt, túlságosan baljós, hogy ne vegyek róla tudomást. Hajnali egykor felkeltem, és átmentem Emilyhez, akinek külön fürdőszobás kis szobája volt. Benyitottam a hálószobába, és hallgattam a lélegzését – könnyű volt, és szabályos, a fejét is láttam a paplan alatt. Már éppen be akartam csukni az ajtót, amikor hangot hallottam a fürdőszobából.

Rrrrrrrrk…

Hát persze, ezek a viktoriánus csövek! De olyan ismerősnek hangzott. Megtorpantam. A fürdőszobaajtó csukva volt. Odamentem, kinyitottam, és felgyújtottam a villanyt. Emily nyugodtan aludt a hátam mögött, az átjáró fénye megcsillant az arcán, és őszi tűzre lobbantotta a haját. Benéztem a fürdőszobába. Láttam Emily tisztálkodószereit a polcon, a cicás mintájú fürdőköpenyét, amit belülről szépen felakasztott az ajtóra. És láttam, hogy a lehajtott vécéfedélre egy csomó dolgot tornyoztak, hogy ne nyíljon fel: az éjjeliszekrény fiókjából a bibliát és egy halom szünidei brosúrát.

Ki tanította rá, hogy ezt tegye?, kérdeztem magamtól. Ki hozta Mr. Kispofát a lányom életébe?

A csövekből megint az a hang hallatszott, mintha egy csontot nyelt kutya hörgött volna. Rrrrrk. Rrk-Rebecc-aaaa…

Becsuktam a fürdőszobaajtót, és kimenekültem.

12

King Henry fiúgimnázium, 1989. június 14.

A történtek után különös bénultságot tapasztaltam, amikor visszatértem az életemhez. Otthon megint rendben ment minden, Dominic boldog volt, és nem hívogatta titkon a nővéreit. A munka is jól ment. Az a nyári szemeszter olyan volt, mint Conrad halálának a nyara: a felszínen csupa napsütés, az elkövetkezendők óriási jelenvalósága nem több, mint árnyék a lábam előtt. Emily boldognak tűnt az iskolában, bár még emlegette „Conradot”, és lefekvés előtt könyvekkel nyomta le a vécéfedelet. Szerettem volna kideríteni az okokat a viselkedése mögött, de Dominic azon a véleményen volt, hogy egyszerűen ne vegyünk róla tudomást, és biztassuk, hogy legyen társaságkedvelőbb, próbáljon ki új tevékenységeket.

Hagytam, hadd beszéljen rá, bár nem hittem, hogy a taktikája beválik. Én is ilyen voltam gyerekkoromban, mint Emily, csendes és befelé forduló. Szinte elképzelhetetlen volt, hogy boldogan vetné bele magát szabadban végzett tevékenységekbe, főzésbe, tévézésbe vagy társasjátékokba. Még engem is meglepett, hogy mégis ez történt. Egy ajándékba kapott fényes új bicikli, amit stratégiailag a félév kezdetét jelző szünet elején kapott, arra csábította, hogy mozduljon ki otthonról, majd Dom bejelentette a régóta halogatott tervét, hogy átfesti Emily szobáját. Ez azzal járt, hogy míg ott dolgozott és átfestette a szobát Emily kedvenc színére (rózsaszínre), és az ágyát egy fátyolszerű anyagból készített baldachinos fantáziaszülte sátorrá alakította, addig Emilynek nem volt más választása, mint elhagyni a helyiséget, és kint játszani a kertben.

Dominic hatására Emily most kevesebb időt töltött egyedül, több időt vele a konyhában vagy az új biciklijén, esetleg a nappaliban tévézéssel. Még néhány barátnőjét is meghívta egy hétvégén ottalvásra, ami sok kuncogással, párnacsatával és cukros rágcsálnivalóval járt.

Tudtam, hogy Emily miatt örülnöm kellene. A lányom kezdett beilleszkedni. Mégsem tudtam szabadulni attól az érzéstől, hogy hiányolok valamit. Lehet, hogy a Dominic iránti érzéseire voltam féltékeny? Vagy az a nem múló félelem motoszkált bennem, hogy Dominic mindkettőnket manipulál?

A King Henryben a felsősök vizsgái vették el a legtöbb időmet. Az írásbelik a tornateremben zajlottak, a szóbelik a színházteremben. Az utóbbit Scoones tartotta, és óriási öröme telt ebben a szerepkörben, minden tanárnak kijelölt egy öltözőt, ahol kettesben levezethették a nyelvi meghallgatásokat, miközben a többi fiú csendben dolgozott a színház nagytermében. A meghallgatásokat egy nagy halom kazettára vették fel, aztán hazavitték, és az új érettségi irányelvek szerint osztályozták. Ez sokkal esetlenebb és időrablóbb volt, mint vizsgadolgozatokat osztályozni, és Dominic felháborodására az estéim többsége ráment.

– Azt hittem, igyekszünk többet együtt lenni hármasban Emilyvel – mondta.

– Tudom – ismertem el –, de nem tart sokáig. Csak le kell osztályoznom ezeket a szóbeli vizsgákat.

– Húsz perc minden vizsgázóra… hányan is vannak? Hatvanan? Az húszórányi megszakítás nélküli osztályozás, és akkor még el sem jutottál az írásbeli dolgozatokig.

Persze igaza volt, és ettől még bosszantóbb volt minden. Scoones azzal az ürüggyel, hogy a vizsga adminisztrációját vezeti, a rá eső osztályozás nagyját áthárította a tanári kar egyik fiatalabb tagjára. Mint rájöttem, ez a tanszéki eljárás, és vergődtem a vágy, hogy panaszt emeljek és a tudat között, hogy ha megteszem, elégedetlennek, gyöngének tekintenek, vagy azt mondják, nem vagyok csapatjátékos. Így aztán elfogadtam a különmunkát, és lassan rágtam át magam a kazettákon, miközben titkon elégedettséggel nyugtáztam, hogy Scoones franciatudása az enyémnél kevésbé folyékony. Következésképpen Scoones elégedett volt, sőt majdnem atyáskodó. Sinclair is helyeselte a hozzáállásomat, Lenormand pedig kis híján együttérzőnek mutatkozott. Csak Higgs maradt továbbra is tartózkodó. Végül mégis azt éreztem, hogy kezdenek elfogadni.

Egyik vasárnap este elkövettem azt a hibát, hogy ezt elmondtam Dominicnak. Végre befejeztem az osztályozást, Emily is lefeküdt, és késő este tévét néztünk, miközben megosztoztunk egy üveg vörösboron.

– Mit számít, hogy mit gondolnak? – kérdezte. – Úgysem maradsz ott.

– Még nem döntöttem.

Élesen pillantott rám.

– Az egész hétvégét bezárkózva, a kibaszott kazettákat hallgatva töltötted, Becks. Alig szólsz Emilyhez. És agyongyötörted magad. Tudom jól. Múlt éjjel mikor is feküdtél le? Kettőkor? Háromkor?

– A nehezén túl vagyok. Most már lazíthatok.

Elfintorodott.

– Épp ettől tartok. Csak ne engedd el túlságosan magad, Becks. Észbe sem kapsz, és olyasvalakivel bridzsezünk, aki Etonba járt.

Muszáj volt elmosolyodnom.

– Szó sincs róla. Vannak, akiket igazán kedvelnél. Jó emberek, mint Carrie Macleod…

– A hippi drámatanárnő, akiről folyton fecsegsz? – nevetett. Nem volt kellemes nevetés, és egy kis bosszúságot éreztem. Csak párszor említettem neki Carrie-t a szemeszter elején, és nem olyan gyakran, ami „fecsegésszámba” ment volna.

– Nem hiszem, hogy hippinek neveztem valaha is – jegyeztem meg. – Nagyszerű nő, és egyáltalán nem sznob. Egy hétvégén esetleg meghívhatnánk magunkhoz egy italra vagy vacsorára. Megkedvelnéd, igazán fantasztikus…

– Nem. – A hangja most kíméletlenül csengett.

– Hogyan?

– Nem hívod meg ide – közölte ugyanazon a hideg, dühös hangon. – Azt hiszem, világosan megmondtam, hogy nem akarok senkivel sem összejárni arról a helyről. Soha.

– Ó! – Úgy éreztem magam, mint egy gyerek: tehetetlen voltam a megmagyarázhatatlan felnőttes dühvel szemben. Ugyanezt éreztem, amikor Scoones az első napomon csípős megjegyzést tett rám. Éreztem, ahogy a vonásaim udvarias álarcba dermednek, abba a furcsán bocsánatkérő arckifejezésbe, ami a nőkre jellemző, amikor megbántják őket. A férfiaknak joguk van a reakciókhoz, de a rendes lányok nem csaphatnak cirkuszt, még akkor sem, ha minden joguk megvan hozzá.

Dom látta az arcomat, és meglágyult.

– Nézd, nem akartalak felzaklatni – mondta. – Csak éppen már húsvét óta meg akartuk hívni a családomat, de te mindig azt mondod, hogy kimerült vagy, és lassan kifogyok a mentségekből…

– Egy munkahelyi kollégával megivott néhány pohár nem tizenkét személyes vacsora – válaszoltam. – És igazad van. Valóban kimerült vagyok. Megyek is aludni.

Nem tartott vissza. De amikor kis idővel később még mindig feldúltan és alvásra képtelenül leóvakodtam, hallottam, hogy telefonál, de túl halkan beszélt, hogy kivegyem, mit mond.

NEGYEDIK RÉSZPhlegethon
(A tüzes folyó)

1

King Henry fiúgimnázium, 1989. július 7.

A nyári szemeszter utolsó napjai sosem könnyűek a helyettesítő tanárok számára. Nincs zsongító rutin, se tanterv, se büntetések, se házi feladat. A fiúk már látják maguk előtt a nyári szünetet, ami napfényben fürdő, érintetlen strandként húzódik a láthatáron. A felsős fiúk már régen elmentek, mert véget értek a vizsgáik, a középsős és alsós fiúkat nyugalomra kényszerítik a kirándulásokkal, sportfoglalkozásokkal és bármi mással, amivel le lehet kötni őket.

Miután nem volt saját osztályom, felmentést kaptam a bizonyítványok kiállítása és a szemeszter végi adminisztráció alól. Így azzal bíztak meg, hogy kisegítsek az iskola sportnapján, amit a szemeszter utolsó előtti péntekjén rendeztek. Mindig is szerettem sportolni. Úgy éreztem, hogy a közreműködésem tovább javíthatja a fiúkhoz fűződő jó kapcsolatomat. Alig vártam hát a sportnapot, a szabadban töltött idő ritka fesztelenségét.

De csütörtökön este esett. Tizenöt centi eső hullott Malbryban, az iskolai sportpályákon állt a víz. A szabadban töltött nap helyett válogatott rosszalkodókra és zúgolódókra voltam kénytelen vigyázni, mialatt a testnevelés tanszék az iskola sportkiválóságaival benti játékokat szervezett. Az eredmény nem az volt, amit reméltem. Már az is rossz volt, hogy negyven csalódott középiskolás fiú – köztük a felső S4 legtöbb diákja – zsúfolódott össze egyetlen tanteremben egy egész délutánra. De ehhez még adjuk hozzá a szemeszter végét, a lemondott örömteli eseményt, a szakadó esőt, a nedves zoknik szagát és azt, ahogy a lecsapódó pára lefolyt a falakon, és elhomályosította a kicsi, magasan lévő ablakokat, továbbá azt, hogy a rám bízottak nem fértek a bőrükbe. Nem tudtam nekik munkát adni – Scoones óraterveit leszámítva –, és eleve bukásra voltak ítélve a próbálkozásaim, hogy francia szövegek olvasására késztessem őket, mielőtt még belefogtam volna. Gyorsan tennem kellett valamit, vagy Scoones közbeavatkozását kockáztattam meg, aki folyton ugrásra készen várta az alkalmat, hogy bevesse a tekintélyét.

De aztán támadt egy ötletem.

– Rendben van. Elég ebből – jelentettem ki. – Kövessetek a színházba, fiúk. Azt hiszem, valamennyiünkre ráfér egy kis környezetváltozás.

Az első eligazítás óta nem jártam a színházban. A King Henry hagyománytisztelő iskola volt, és a tanszékek közti összejárást határozott nemtetszéssel fogadták. De Scoones Sinclairrel töltötte a napot, és nem tűnt valószínűnek, hogy észreveszi a távollétemet. Ráadásul Carrie volt az egyetlen ember az iskolában, akinek az együttműködésére számíthattam.

Három ötödikessel találtam, a színpad mellett kellékeket rakosgattak. Beszámoltam a sportnapi kínos helyzetemről, és együttérzéssel hallgatott.

– Megfordult a fejemben, hogy ma délután esetleg használhatnánk a színházat, ahelyett hogy egy osztályterembe lennénk bezárva – vetettem fel. – Idegen nyelvi szerepjátékokra gondoltam, azok talán szórakoztatóbbak, mint Sinclair óratervei.

Cinikusan felvonta a szemöldökét.

– Szerepjátékok? Annál jobbat is tudok, édesem.

És Carrie segítségével így is történt. Csoportokra osztottam a fiúkat, és megkértem őket, hogy írjanak franciául egy rövid darabot.

– Lehet vers, szerepjáték, dal, színpadi jelenet – soroltam. – Negyvenöt percetek van rá, hogy színpadra állítsátok. A közönség majd elbírálja, és a győztesek díjat kapnak.

– Előadásra gondol? – kérdezte Persimmon.

– Inkább koncertpartira – csillogott Spode szeme a ragasztott szemüvege mögött.

– A lényeg, hogy franciául legyen – mosolyogtam.

– Nagyszerű!

– Rendben, mehettek is.

Hamarosan az eleinte kicsit bizonytalan többiek is belevetették magukat a munkába. Carrie-vel felügyeltük a csapatokat, és Carrie kinyitotta a kellékraktárt, hogy ha szükséges, a fiúk onnan vegyenek elő kellékeket. Orange-ot, a félénk fiút, aki a dadogása miatt nehezen tudta volna elmondani a szövegét, megtették le costumier-nek, és vele hozatták ki a ruhákat a hátsó helyiségből. Birdman lett a le directeur, Akindele a l’ingénieur. Fenelly ellenőrizte a francia szöveget, hogy ne legyenek benne hibák, és ahol szükséges volt, Andrews szidalmakat toldott bele.

Persimmon és Spode már összeállították a maguk kis komikus kétszereplős darabját, és a csapat többi tagjának segítségével sikerült egyfajta szatirikus darabocskát alkotniuk, amiben Persimmon volt Monsieur Oeufmann, Spode pedig Madame Asda-Prix. (A két szereplő nyilvánvalóan Scoonest és engem testesített meg.) Játszott benne még L’Ours Sato megformálásában, aki A vihar színreviteléből maradt medvekosztümben lépett fel; Le Mouton Anglo-Français és (talán elkerülhetetlenül) Le Pétomane. Volt még a l’Orchestre, azaz két fiú, a dobos Winstone és a billentyűs Potts, ők a zsinórpadláson kuporogtak. Az eredmény abszurd lett, profán, szürreális, ezzel együtt furcsán megnyerő, és megint csak meghatott a fiúk energikussága és humora, és a mögöttük meghúzódó komolyság, amit belevittek az egész képtelen vállalkozásba. Azt hiszem, Straitley maga is így érezhet a Brodie-fiai iránt.

Végül a kész produkció előtt felment a függöny, ami olyan abszurd volt, amilyenre csak számíthattunk. A közönség élénken, de kezelhetően fogadta, a fiúk jobbára a helyükön maradtak, és minden kis darabot lelkesen megtapsoltak. Szemmel láthatóan először kaptak lehetőséget, hogy a tantárgy terén bármiféle kreativitást mutassanak, és érezhetően széles jókedvvel vetették bele magukat, és bár meglehetősen közel kerültek a börleszket a nyílt tiszteletlenségtől elválasztó határvonalhoz (elsősorban Scoones megformálásakor), egyszer sem lépték át. Kamaszos nevetés töltötte be a színházat, és különös érzés, majdhogynem az idetartozás érzése támadt bennem…

Abban a pillanatban történt. Egy alak emelkedett fel a süllyesztőből a színpad bal oldalán: magas, hosszú, poros köntösbe burkolt figura. Felmorajlott a színházterem, majd várakozásteljes csend lett. Az alak lassan mozgott, és láttam, hogy a testéhez képest groteszken kicsi az arca. Az arc fordított mímes volt – fehér alapon fekete kör –, és úgy tűnt, hangtalanul lebeg, mint egy luftballon a sötéten csillogó levegőben, amelyben színes fények porszemcséi táncoltak, akár egy trópusi halraj…

Hirtelen minden erő és nevetés kiszállt a testemből, és ismét a fiúvécében meg a ruhatárban találtam magam, és éreztem, ahogy az arckifejezésem a rémület vicsorába merevedik. A hosszú, fekete köntös, a kifejezéstelen kerek kis arc, mint egy bakelitlemez a lemezjátszón…

Honnan tudták? Honnan tudhatták?

Tudom, hogy kétféle ember van. Az, aki nyomás hatására megdermed, és az, aki támadásba lendül. Addig a pillanatig nem tudtam, én melyik vagyok. De amikor megláttam testi valójában a szörnyeteget, amely az álmaimban kísértett, és most új életre kelt közel ahhoz a helyhez, ahol az esemény történt, elég volt, hogy reakciót váltson ki. Felpattantam a zsöllye egyik székéről, és a színpad elejéhez rohantam. Nem tudom, mit tettem volna, ha időben elérem a szörnyeteget, de magas sarkúban voltam, az egyik sarkam beleakadt a szőnyegbe, így a tizenöt másodperc alatt, míg odaértem, a hátborzongató alak eltűnt. Elnyelte a süllyesztő.

Carrie-hez fordultam.

– Ez hova vezet?

– A süllyesztő üregébe – válaszolta Carrie. – Raktárféleség, amiben régi jelmezeket és kellékeket tartok…

Felszaladtam a lépcsőn, hátra a kulisszák mögé, aztán megkerültem a kerek kis színpadot. Öltözők, kellékraktárak sorakoztak, majd egy kis lépcsőn leértem a süllyesztőszobába. Zsúfolt helyiség volt a színpad alatt, tele dobozokkal és bőröndökkel. Kis falépcsőn lehetett feljutni a süllyesztő nyitott ajtajához. A köpenyes alak ezen át jelent meg, és így menekült el: a lépcső aljában egy köpeny hevert meg valami fekete maszk. Ezt leszámítva életnek nyomát nem láttam.

A fiúk tapsoltak a fejem felett, mintha ez mind az előadás része volna. Megfordultam, és az oldalajtóhoz siettem, hogy kinézzek a folyosóra. Nem láttam mást, csak a gondnokot, Christ, aki alkalmi munkákat végzett az iskolában és ellátta a napi karbantartási teendőket, és most létrán állva egy lámpával foglalatoskodott a mennyezeten.

– Járt erre valaki az imént?

Kíváncsian bámult rám. Vékony testalkatú férfi volt munkaruhában, tartás nélküli szőke haja a szemébe hullott, és kerek John Lennon-szemüveget viselt. A harmincas évei derekán járhatott, vagyis túl fiatal volt ahhoz, hogy a King Henryben dolgozzon, amikor a bátyám még idejárt, és bár egyszer-kétszer találkoztam vele, mostanáig rá sem hederítettem.

Chris vállat vont.

– Háttal voltam az ajtónak. Egy perce egy fiú jött erre. Talán ő lehetett?

– Milyen fiú? Hogy nézett ki? Szőke volt? Szemüveges?

– Ki tudja? Az én szememben mind egyforma.

Éreztem, ahogy égnek áll a hajam.

– Átkozott kis gazemberek mind. Mit követett el?

Erőltetetten mosolyogtam rá.

– Semmit. Minden rendben. Biztos, hogy nem volt más? A folyosón?

– Csak egy pillanattal előbb Mr. Scoones.

– Mr. Scoones?

– Igen, őt láttam.

– A színházból jött ki? – kérdeztem. Reszketni kezdett a kezem.

– Mondtam már. Háttal voltam az ajtónak. De jól van? Nagyon sápadt.

– Igen, minden rendben, köszönöm.

Chris megint vállat vont, és folytatta a munkáját. Visszamentem a színházba. A nézőtéren felgyulladtak a fények, a fiú visszatértek a helyükre. Persimmon és Spode még jelmezben volt, és önelégülten vigyorgott. Körülnéztem, hiányzik-e valaki, de mind megvoltak. Bárki viselte is azt a jelmezt, máshonnan jöhetett.

– Mi volt ez az egész? – kérdezte Carrie.

– Semmi – válaszoltam. – Valaki a bolondját járatta velünk. – Semmitmondó kis mosoly játszott az ajkamon. Még talán igaz is volt. A szemeszter végéhez közeledve, a sok előre nem tervezett eseménnyel a fiúk könnyen elkószálhattak az osztályuktól. De a bőröm alatt villamos áram húzta az izmaimat és az idegeimet, az üres vászon mögött beindult a pánik gépezete.

– Szóval ki lett az első, tanárnő? – kérdezte Spode.

– Tessék?

– Ki győzött, tanárnő? Azt ígérte, hogy a győztes díjat kap.

Kelletlenül elfordítottam a tekintetemet a színpadról.

– Mindenki csodálatos volt – válaszoltam, és az órámra pillantottam. Húsz perc maradt a tanítás végéig. – Rendben – mondtam. – A díj a következő… A díj az… – elakadt a hangom.

Carrie gyorsan közbeszólt.

– A díj az, hogy hamarabb hazamehettek – fejezte be, és a zsöllyéből örömteli kiáltás harsant. Aztán rám nézett, és halkan azt kérdezte: – Jól vagy, Becky?

Kicsit felemeltem a hangomat.

– Csendesen távozzanak, uraim. A jelmezeket hagyják a színpadon. Nem akarok őrjöngést, amikor elmennek.

Meglepetésemre engedelmeskedtek, a hangjuk mormolássá halkult. Nem volt futkosás az ülések között, sem más rendetlenkedés. Orange távozáskor megfordult, és ragyogó mosollyal így szólt:

– Az eddigi legjobb franciaóra volt, tanárnő – közölte a dadogás legkisebb jele nélkül.

Carrie elmosolyodott.

– Szereztél magadnak egy új rajongót. Talán nem is egyet – jegyezte meg, amikor Persimmon és Spode sorjázott el mellettünk. Az arcuk kipirult a sikertől.

– Mind ügyesek voltatok – mondtam nekik. – Különösen azt értékeltem, ahogy Mr. Scoones előtt kifejeztétek a tiszteleteteket.

– Köszönöm, tanárnő – vigyorodott el Persimmon.

– Apropó… – folytattam. – Ki volt az, aki a süllyesztőből került elő?

A két fiú összenézett, és vállat vont.

– Nem a mieink közül való – felelte Spode. – Talán egy másik osztálybeli lehetett.

A bensőmben megint éreztem az erősödő félelmet. A bőröm megtelik méhekkel, a fejem hamarosan felfakad, mint az oroszláné Sámson találós kérdésében, gondoltam. Visszamentem az üres színpadra, és benéztem a nyitott süllyesztőbe. A színházi süllyesztők közül sokban lift működik, és kézzel nyitható-csukható tolóajtaja is van, de az iskolai költségvetés itt ezt nyilván nem tette lehetővé. Egyszerű zsanérpár, egy ajtó, ami befelé és kifelé is nyílik, falépcső, ami levezet a színpad alá.

Óvatosan visszamásztam a lépcsőn a süllyesztőbe. Felemeltem a földről a fekete köpenyt és az álarcot. Különösen a maszk volt szokatlan: tökéletesen kerek, bársonyból varrt tárgy, lapos és jellegtelen, mint egy hanglemez.

– Ez egy moretta, egy arcvonások nélküli álarc – mondta Carrie, aki az oldalbejáraton lépett be. – Velencei maszk, a XVII. században viselték. Egyszer egy Othello-előadásnál használtam, évekkel ezelőtt vittük színre.

Felemeltem az álarcot. Tökéletesen kerek volt, a szájnak nem volt rajta hely, és nem voltak pántok sem, amik az archoz rögzítették volna, de a belső felén egy lapos gomb volt.

– A gombot szájba kellett venni, úgy lehetett a helyén tartani – magyarázta Carrie. – Ez azt jelentette, hogy a nő, aki viselte, nemcsak arctalan, de néma is volt. Érdekes vizuális megközelítésnek tartottam a női szereplők számára: akkor viseltettem velük, amikor nem kellett megszólalniuk.

– Mikor volt ez? Melyik évben? – kérdeztem. Teljes erővel küzdöttem, nehogy széthulljak.

– Hetvenegyben – válaszolta. – A színház megnyitásának évében. Mind korhű ruhában játszottunk. Ami azt illeti, én játszottam Desdemonát. Azokban az időkben még megengedhettem magamnak.

De én már nem figyeltem rá. Az elhajított köpeny alatt találtam valamit. Akkora volt, mint egy nagy pénztárca, fényes, vörös lakkból készült. Az a kis piros hátitáska volt, amelyet Conrad vett a születésnapomra, és amelyet rejtélyes körülmények között aznap veszítettem el, amikor a testvérem eltűnt.

2

King Henry fiúgimnázium, 1989. július 7.

Carrie és a fiúk már rég elmentek, és egyedül maradtam a színházban. A hely kevésbé volt megnyugtató nélkülük, a terem szélein az árnyékban néma fenyegetés érződött. Az órámra pillantottam: négy óra volt. Dominic már bizonyára azon tűnődik, hova lettem. A tanítás fél négykor véget ért.

Még egyszer lenéztem a kezemben tartott piros hátizsákra. Az idő múlásával nem fakult ki a színe, de a lakkfelület berepedezett és felhasadt, egy vörös kandírozott alma fényes, ragacsos állagára hasonlított. Mennyire szerettem ezt a táskát!, gondoltam. Milyen kétségbeesetten kerestem, amikor rájöttem, hogy elveszett!

Begyömöszöltem az aktatáskámba. Mást nemigen kezdhettem vele, legfeljebb a színházban hagyhattam volna. De hogy került ide? Az álarcos alak váratlan felbukkanásával együtt – az álarc a bátyám iskolai darabjában szerepelt – az egész nem lehetett véletlen. Valóságos volt, akárcsak az álarcos alak. Ismerettel rendelkező tehette ide. Talán Scoones? Ő tudta, ki vagyok. Kiismerte magát a színházban. És Chris azt mondta nekem, hogy látta Scoonest a közelben. De miért tette? És hogy találta meg a táskát, amelyet gyerekkoromban vesztettem el?

A kabátomért nyúltam, amit az egyik bársonyhuzatú széken hagytam, amikor hangot hallottam a terem végéből: valaki lehúzta a vécét.

Az ember azt gondolná, hétköznapi hang. Nem kelthet rémületet. De a vécéket csak a színházon keresztül lehetett elérni. Az illetőnek a főbejáraton kellett bejönnie, hogy használhassa. Hallanom és látnom kellett volna, amikor belépett. A másik lehetőség csakis az lehetett, hogy egész idő alatt bent volt…

Felkaptam a táskámat és a kabátomat, és lassan a nézőtér vége felé indultam. A szívem betegesen zakatolt, a torkomban fémes ízt éreztem, mintha sztaniolpapírba haraptam volna.

Scoones lehet az?

Két egyforma ajtó volt előttem, az egyiken egy kis pálcikaember, a másikon ugyanaz kerekesszékben. Carrie-nek igaza volt: ebben az iskolában egyet jelent nőnek és rokkantnak lenni. Kinyitottam a pálcikaemberes ajtót. Senki sem volt odabent. Mosdók egymás mellett, két piszoár, két félig nyitott ajtajú fülke. Tisztább volt, mint a fiúvécé a Felső folyosón, a tükrök üvegből voltak, nem fényes fémből, és enyhe orvosságos fenyőillat érződött. Egyik csapból sem folyt víz. A csövekből nem hallatszott zümmögés. Megfordultam, és a másik ajtóhoz mentem. Lenyomtam a kilincset. Zárva volt.

Az ajtóra szorítottam a fülemet, és vízcsobogást hallottam. A torkomban érzett fémes íz már szinte elviselhetetlen volt. Próbáltam kinyögni, hogy Van bent valaki?, de rájöttem, hogy a torkom túlságosan kiszáradt, nem tudok megszólalni. Megráztam a kilincset.

– Van bent valaki? – A torkom még száraz volt, és a hangom is elhaló. Akár még most is gyerek lehettem volna, aki a fürdőszoba padlóján kucorodik össze. Az emlékezetemben hirtelen meglazult valami, mint egy régóta elzáródó vízvezetékben, amiben végre megmozdul az üledék. Emlékeztem álmaim zöld ajtajára, s vele a fűrészpor és a festék illatára, a fényre, ami fentről színes kirakósdarabkákban hullott be. Emlékeztem, hogy belenéztem egy lyukba, láttam az ott mocorgó árnyékokat, és hallottam a hátam mögött egy hangot. Itt lakik Mr. Kispofa, mondta. Itt ejti el a zsákmányát. Szeretnéd, ha téged is elvinne?

A zöld ajtó. A titokzatos lyuk. A képek kristálytiszták voltak, bár az idő és a környezet nem. Tényleg a színházban voltam aznap? A táskám megléte mindenképp erre utalt. És a csupasz deszkákra hulló színes fény emléke – talán a mennyezeti kupola, a színes, absztrakt üvegmintázatával?

Még egyszer megráztam a vécéajtót.

– Hé! – kiáltottam ezúttal hangosabban. – Hé, van bent valaki? Mr. Scoones?

A folyóvíz csobogása elnémult. Zaj hallatszott az ajtó mögül. A fejemben erősödött a méhek zümmögése. Megmarkoltam az aktatáskám fogantyúját; nem tudom, mire számítottam, de személyiségem harcos oldala nem tűnt el, a kényelmetlen érzés sem nyomta el. Így amikor az idegen kilépett az ajtón, jogosan rémült meg egy fiatal nő láttán, aki kalapácsként magasba emelt piros aktatáskával állt vele szemben, az arca merev a feszültségtől, a tekintete eszelősen csillog a táncoló fényben.

Kellemes külsejű, harmincas évei elején járó férfi volt, magas, sportos testalkatú, világosbarna hajú, a zakója hajtókájára a King Henry felügyelői jelvényét tűzte. Meglepetten nézett – ami nem is csoda –, aztán óvatosan rám mosolygott.

– Talán mondtam valamit?

Mélyen beszívtam a levegőt, hogy megnyugodjak.

– A fenébe is, nagyon sajnálom… de megijesztett. – Leeresztettem az aktatáskát. – Azt hittem, betolakodó.

– Ne vicceljen – csodálkozott az idegen. – Én meg azt hittem, fejbe kólint – mosolygott rám barátságosan és megnyerően. – Jerome vagyok. Maga pedig…?

Ragadós volt a mosolya.

– Rebecca Price. Modern nyelvek.

– Akkor lehet, hogy a következő szemeszterben kollégák leszünk. Most beszéltem dr. Sinclairrel az új francia mesteri állásról.

Egy percbe telt, hogy felfogjam

– De hát… nincs ilyen állás.

– A jelek szerint mégis van – mondta Jerome. – A szemeszter elején elvesztettek egy tanárt, és az utolsó pillanatban sikerült találni helyettest, a tetejében éppen a Sunnybank Parkból. Szó volt ugyan arról, hogy véglegesítik, de dr. Sinclair szavaiból azt vettem ki… – Hirtelen elhallgatott, és rám nézett. – Ó, a fenébe. Maga a helyettes.

– Honnan értesült az állásról?

– Bocsásson meg. – Zavarban volt. – Higgye el, semmit sem mondtam volna, ha…

– Honnan értesült az állásról?

– Oxfordban együtt jártam Daniel Higgsszel. Megittunk valamit a kocsmában, és akkor mondta, hogy esetleg lenne itt egy állás számomra. – Megérintette a karomat. – Esküszöm, hogy nem tudtam – bizonygatta. – Danny abba a hitbe ringatott, hogy maga valószínűleg nem marad itt.

– Valóban? – Daniel Higgsre gondoltam, amint első nap bebámult a dekoltázsomba a lépcsőn. Azóta jobbára került; talán a kirohanásom rémítette meg. Most az is megfordult a fejemben, hogy pletykákat terjeszt rólam a barátai és a kollégái körében.

– Sinclair mit mondott rólam?

– Tulajdonképpen nem sokat – ismerte be Jerome. – Csak azt, hogy nagyon fiatal, és nem felel meg a…

– Kívánalmaknak? – kérdeztem. Az előbbi kínos érzésemet szédítő harag váltotta fel, amivel most meg kellett birkóznom.

– Azt akartam mondani, hogy nem igazán szokott ahhoz, ahogy a dolgok a King Henryben mennek.

Uralkodnom kellett magamon, hogy megőrizzem a nyugalmamat. Nagyon értettem már ahhoz, hogy miként palástoljak dolgokat. Conrad halála, és ami azt követte, megtanított erre, ha másra nem is.

– Sajnálom, hogy az idejét vesztegette – közöltem. – Egyáltalán nincs üresedés. Itt maradok a szerződésem lejártáig. Utána pedig pályázni szeretnék egy állandó állásra.

Magamat is megleptem a heves reakciómmal. Rájöttem, hogy nagyon szeretnék maradni mindazok ellenére, amikkel szembesültem. Még Dominic egyre sértődöttebb tiltakozása ellenére is. Szerettem volna bebizonyítani ezeknek a férfiaknak, akik leírtak, akik vágyakozva bámultak, zsarnokoskodtak felettem, és azt hitették el velem, hogy érdemtelen vagyok. Be akartam bizonyítani nekik, hogy mire vagyok képes, hogy meg tudom ölni a szörnyeteget…

Az emlék meglepetésszerűen ért. Mint korábban, most is fénytöredékekként, egy tönkrement archívum villanásaiként csapott le rám. Emlékeztem a zöld ajtóra és fentről az árnyfoltos erdei fényre, hallottam a hangot, amikor valami a földre zuhan, és sztaniolpapír meg csokoládé ízét éreztem…

Jerome zavarban volt.

– Tökéletesen megértem – mondta. – Nem lett volna szabad felkeresnem Sinclairt. De úgy adódott, hogy éppen nincs állásom, és ez megfelelőnek látszott. Tudja, valamikor én is itt tanultam. Életem legboldogabb időszaka volt.

– Komolyan? – Mennyire különbözőek vagyunk, gondoltam. Mennyire más élményeink vannak.

– Tudom. Igaz? – mosolygott rám. – Imádtam iskolába járni. Komolyan mondom. Két lábon járó közhely vagyok, de szeretném azt hinni, hogy ez jobb tanárrá tesz. – Megkocogtatta a felügyelői jelvényét a hajtókáján. – Azt hiszem, ezért is viselem ezt a jelvényt. Hogy emlékeztessen a barátaimra. A mestereimre. A mérkőzésekre. Arra, hogy egy régi és büszke hagyományhoz tartozom.

Jobban megnéztem. A harmincas évei derekán járt… talán. Elég idős, hogy ismerhette, gondoltam.

– Szerencsés. Néhány gyerek nehéz időket él át az iskolában. – Kis szünet után folytattam. – Emlékszik arra az eltűnt fiúra?

Elképedve meredt rám.

– Ismeri a történetet? – kérdezte. – Nagyon régen volt.

– Ismerte egyáltalán? – Megint a számban éreztem azt a fémes ízt, és eltűnődtem, látja-e az arcomon, mennyire vágyom az igazság ismeretére. Aztán lassan megrázta a fejét.

– Talán egyszer-kétszer láttam. De nem ismertem. – Alaposabban szemügyre vett. – Price volt a neve. Colin Price.

Kényszerítettem magam, hogy ne javítsam ki.

– Price – ismételte meg lassan. – Magát is így hívják, nem?

– Gyakori név errefelé – vontam meg a vállam.

– Nos, nem ismertem. Azt hiszem, másik évfolyamra járt. Vagy másik házhoz tartozott. Mindenesetre nemigen emlékszem rá.

Tudtam, hogy hazudik, Roy. Conrad eltűnése a legnagyobb esemény volt a King Henry történetében. Könyveket írtak az esetről. Még egy tévés dokumentumfilmet is forgattak róla. Természetes, hogy emlékszik, gondoltam. Ha hozzávesszük az arckifejezését, amikor rákérdeztem, hogy ismerte-e Conradot…

Mit tudhatott? Miért hazudott? Fontos dologról lehet szó?

Ismét rendbe szedtem a vonásaimat. Az órámra néztem.

– Lám, hogy elszállt az idő. Ideje hazamennem. De talán összefuthatnánk valahol – mosolyogtam rá. – Bevallom, jól jönne egy beszélgetés valakivel, aki ismeri a King Henryt. Az olyanok, mint a barátja, Higgs, nem könnyítik meg a dolgomat.

Tudom. Egy csinos pofinak is megvannak az előnyei. Azt jelenti, hogy nem kell túl komolyan venni. Amikor azonban a férfiakat arra kell terelnem, amit szeretnék, ritkán marad hatástalan. Felnyúltam, és kihúztam a csatot a kontyomból, aztán kiráztam a hajamat, ami a vállamra hullott.

– Á, így már sokkal jobb – mondtam. Olcsó trükk, de bedőlt neki. Éreztem, ahogy a tekintete forró ujjként simogatja a járomcsontomat.

– Holnap találkozhatnánk – javasolta. – Van Malbryban egy kocsma, amit kedvelek. A Szomjas Tudós.

Bólintottam. Tudtam, hol van. A St. Oswaldtól nem messze, ugyanabban az utcában.

– Találkozzunk ott négykor. És beszélgessünk.

– Megegyeztünk – mosolyodtam el.

3

1989. július 7.

Későn értem haza az April Streetre. Emily már pizsamában, tigrislábat formázó papucsban a kanapén ülve rajzfilmet nézett a tévében. Étvágygerjesztő illat terjengett: fokhagyma, csili, paradicsom és rizs; gondolom, Dominic már megfőzte a vacsorát.

Bementem, és letettem az aktatáskámat. A konyhai óra 6.45-öt mutatott. Egy pillanatig rosszul éreztem magam. Tényleg több mint két órát voltam Jerome-mal? És ha nem, hogy repült el ennyire az idő?

Dominic háttal állt, épp mosogatott, amikor beléptem. Nem fordult meg, de megtévesztően közömbös hangon szólalt meg.

– Eltettem neked egy kis jambalayát – mondta. – Nem tudtam, mikor érsz haza.

– Bocsáss meg. Váratlanul adódott valami. Kösz, hogy megetetted Emilyt.

– Egy gyereknek ennie kell – válaszolta.

– Bocs – ismételtem meg, és átöleltem. Merev volt a teste, mint egy karó. – Később kárpótollak.

– Nem érdekes – vonta meg a vállát. – Hát persze.

Nem mondtam többet, de belekukkantottam a tűzhelyen hagyott, letakart edényekbe. Megenyhül majd, gondoltam. Megtanulja, hogy büszke legyen rám.

Egy mélytányérba kanalaztam a jambalayából. Finomnak látszott, de már kihűlt. Csendben leültem enni. Csirkehús, kolbász és rizs, csilivel és fokhagymával. Dominic remek szakács volt. Ezerszer jobb nálam.

Töltöttem magamnak egy kis bort, és most jöttem csak rá, milyen éhes vagyok. Sinclair, Scoones és a többiek délben mindig az iskolai menzán ebédeltek, de nekem annyi időmet elvette az osztályzás és az óráim előkészítése, vagy az, hogy egyik teremből a másikba eljussak, hogy egyszer sem csatlakoztam hozzájuk.

– Ne is törődj vele – mondta Carrie. – Nem maradsz le semmiről. Harminc év alatt jó, ha kétszer voltam a menzán. Az a hely amúgy is tele van férfiakkal, akik alig várják, hogy megjegyzést tegyenek arra, mit eszel. Sült krumpli, Carrie? Meghízol. És közben a disznók kétpofára falják a steaket meg a vesepástétomot és a lekváros tekercset sodóval.

Nevetnem kellett. Pontosan értettem, mire céloz. Megtanultam, hogy nőnek lenni azt jelenti, hogy örökösen a kéretlen férfitanácsok célpontjai vagyunk. Fel a fejjel, szivi, lehet, hogy sosem következik be! Ezt nem lenne szabad enned. Többet kellene enned! Egy hölgy nem jár nadrágban. Ismét eszembe jutott az a nadrágkosztüm. Azt hittem, kiharcoltam a jogot, hogy viselhessem. Sinclair mégis egész idő alatt az utódomat kereste. Majd én megmutatom annak a gazembernek, mondtam magamban. Megmutatom, ki felel meg a kívánalmaiknak.

Megettem a jambalayát, és elmosogattam a tányért. Addigra már elérkezett Emily lefekvési ideje, és bár szívesen ágyba dugtam volna, ő Dominichoz ragaszkodott. Ez jellemző volt Emilyre: könnyen árasztotta a szeretetét a férfiak felé, én viszont hiába törtem magam érte. Dominic még egy éve sem élt velünk, a lányom máris szerette. És vajon én szeretem Dominicet? Egyáltalán képes vagyok-e rá, tettem fel magamnak a kérdést.

Kis idővel később lejött. Addigra megittam még két pohár bort, kissé szédültem, és ellazultam. Dom pár percig nézett, aztán úgy tűnt, elengedi magát.

– Fáradtnak látszol.

– Nehéz hét volt.

– Még egy hét, és szabad vagy. – Bort töltött magának. – Gondoltam, elmehetnénk egy kis időre, amint vége a szemeszteremnek. Mondjuk, Robin Hood Baybe vagy egy hasonló helyre. Lefogadom, hogy Milly élvezné. Állandóan elfoglalt voltál, ezért nem volt könnyű számára ez a szemeszter.

Csendben kortyolgattam a boromat. Tudtam, a döntésemet, hogy maradok, Dominic nehezen fogja elfogadni. Sosem hitte, hogy sikert érek el a King Henryben. Sosem akarta a sikeremet. Nem először döbbentem rá, hogy Dom rosszallása mindig olyankor jelentkezett, amikor haladást értem el. Lehet, hogy az Emily képzeletbeli barátjával kapcsolatos reakciója azt szolgálta, hogy a lányom kevesebb időt töltsön egyedül, és jobban függjön tőle? Dom talán éppen ettől fél. A női függetlenségtől.

– Nagyon csendes vagy – mondta.

– Mondtam, hogy csak fáradt vagyok – válaszoltam. – De ha most bírom az iramot, akkor a következő szemeszter sokkal könnyebb lesz.

– Hogy érted ezt? – kérdezte. – Azt hittem, úgy döntöttél, hogy nem maradsz.

Megráztam a fejem.

– Sosem állítottam. Miért is hagynám abba most? A nehezén már majdnem túl vagyok.

Láttam, hogy nem ért egyet velem. De talán a bor tette, amit megittam, vagy a színházbeli jelenet, vagy a kis piros iskolatáskám megtalálása, de szokatlanul feldobott voltam. A King Henrybe érkezésem óta először éreztem azt, hogy közel járok valamihez. És mindazok után, amiket láttam, most igazán nem adhattam fel.

– Aggódom Emily miatt.

– Szükségtelen. Teljesen rendben van.

– Tudod, hogy stressz jeleit mutatta – folytatta Dom. – A láthatatlan barát, akit úgy hívnak, mint a bátyádat. A hátborzongató kép, amit az iskolában rajzolt…

– Az régen volt – szakítottam félbe.

– Nem az az egyetlen, Becks. – Még mindig aggodalmas volt, de némi diadalittas árnyalat ütötte meg a fülemet. – Figyelmeztettelek. Emily nagyon érzékeny. Megérzi, amikor a dolgok nincsenek teljesen rendben.

– Akkor miért nem szóltál? – szegeztem neki a kérdést. – És ő miért nem fordult hozzám?

– Nem akartalak nyugtalanítani. És talán engem jobban a bizalmába avat. – Kihúzta a tálaló egyik fiókját, és elővett egy zöld dossziét. – Tessék, nézd csak meg – mondta. – Ezeket találtam eddig.

– Hogy érted ezt?

Talán húsz rajz volt. Némelyik pasztellkrétával, mások vízfestékkel készültek, de akadt, amit mániákusan hosszú és elhajított buszjegycsíkokra firkált csiricsáré vörös-feketével, és a nevet is ráírta, ami még mindig kísértett…

– Ezeket az ágya alatt rejtegette. Én tettem el – mondta Dominic.

A kezemben tartott papírra meredtem. Egy darabka zsírpapír, az a fajta, amit általános iskolában osztanak ki, a rajz alatt precíz nyomtatott betűs írás.

– De honnan ismeri Mr. Kispofát? – kérdeztem. – Sosem említettem.

– A gyerekek beszélnek – vont vállat Dominic. – Valaki talán az iskolában mondhatta. Vagy a szüleid szólták el magukat.

Hirtelen megsavanyodott és fémes ízű lett a bor a számban. Letettem a poharamat.

– Szó sincs róla – mondtam. – Nem járt a szüleimnél, amióta… – Elharaptam a mondatot. Azóta nem járt náluk, hogy beköltöztünk Dominichoz. Nem azért, mert féltem, mit hall majd, inkább amiatt, hogy mit mondhat nekik az új körülményeinkről. A szüleim nem olyan emberek, akik tárt karokkal fogadnák Dominicot. Tudtam, hogy túl öregnek találnák hozzám, túlságosan balos, túlságosan más, mint Conrad volt. Tudtam, hogy elsősorban a faji hovatartozása váltana ki megjegyzéseket. Eszembe jutott a nap, amikor Conrad egy afrokaribi barátjával állított haza. Emlékeztem a kérdésekre. A megjegyzésekre. A hallgatásokra.

– A szüleim… bonyolultak. – Csak ennyit mondtam.

Dom felvonta a szemöldökét.

– Nagyon igazad van, bébi – mondta.

Én is csak egyszer találkoztam Dominic szüleivel. Az anyja életerőtől duzzadó trinidadi nő volt, az apja halk szavú yorkshire-i. Dom szeretettel emlegette a három lánytestvérét, akik a jelek szerint folyton vitatkoztak, de anyai ágon volt egy csomó nagynénje meg egy rakás unokatestvére, valamint egy a kilencvenes éveiben járó nagyanyja, aki a közelben, a Pog Hillen lakott. Dominic testvérei elbűvöltek a szoros kapcsolatukkal, örökös torzsalkodásukkal, ahogy a vonásaik visszatükrözték egy nagy és zavaros család minden nemzedékét. A család, amelyet én ismertem, még mindig a Jackson Streeten lakott: a szüleim és egy fiú szelleme, aki az életem nagy részében mellettem volt.

– De nem Emily az egyetlen, aki furcsán viselkedik. Te is más lettél, amióta a King Henryben tanítasz. A rémálmok, az álmatlanság, az, hogy mintha mindig távol járnának a gondolataid. Aggódom miattad, Becks. – Gyöngéden megfogta a kezemet, én meg úgy éreztem, jó lenne ellökni, de a késztetés csak egy pillanatig tartott, utána rögtön bűntudatot éreztem, hogy egyáltalán ezt éreztem. Tudtam, hogy Dom mindent elkövet, ami emberileg lehetséges, de ez természetellenes neheztelést váltott ki belőlem.

– Kérlek, hallgass meg – folytatta. – Tudom, miért vállaltad el a King Henryben az állást. Többet szerettél volna tudni Conradról. Azt hitted, talán kiderítheted, hogy annak idején, évekkel ezelőtt hova ment. Hogy ha az igazság végére tudsz járni, akkor a szüleid talán…

Olyan hirtelen pattantam fel, hogy feldöntöttem a poharamat, a vörösbor szétfolyt a terítőn.

– Hagyd abba ezt az amatőr lelki tanácsadást, Dom! Nem a tanítványod vagyok.

Megbántottság látszott az arcán, engem meg gyűlöletesen mardosott a szégyen.

– Bocsáss meg. Szeretlek – szabadkozott.

– Akkor a változatosság kedvéért most az egyszer higgy nekem, ahelyett hogy azt feltételeznéd, hogy nem tudom megállni a helyemet. – Most már a könnyeimmel küszködtem, és ezt is utáltam, meg őt is, hogy látja. – Bevallom, eleinte keserves volt. De most már sokkal jobb a helyzet. – Ránéztem. – Reméltem, hogy mind közül éppen te fogsz örülni annak, hogy így alakult.

Felállt, és átkarolt.

– Bocsáss meg. Hiszek benned. És ha boldog vagy, akkor én is.

Kényszerítettem magam, hogy ellazuljak. Éreztem a lélegzetét a hajamon. Tudtam, hogy megpróbál szeretetteljes és őszinte lenni, de még sosem éreztem magam ennyire kimértnek. Ezzel a problémával régóta küszködtem, Roy, már gyerekkorom óta. Nem úgy érzek, mint mások. Zavarba ejt sok minden, amit más nő élvez: a gyertyafényes vacsora, a Valentin-nap, a túláradó érzések. Mindezt álságosnak érzem. Valahogy üresnek. Lehangolóan értelmetlennek.

– Ígérem, hogy jobban igyekszem – mondta. – Üljünk le, és kezdjük elölről. Meséld el a napodat. Esküszöm, hogy melletted állok.

Pontosan ezt szerettem volna hallani, mégis, amikor arra került a sor, hogy a bizalmamba avassam, hogy megbízzak benne, képtelen voltam Jerome-ról beszélni vagy arról, hogy mi történt a színházban. Ugyanígy nem tudtam elmesélni, mi történt a fiúvécében, vagy mi lett a selyemblúzommal. De mindenekelőtt arról nem tudtam beszélni, hogy került vissza hozzám a kis piros hátitáska, és hogy hazahoztam az új aktatáskámban.

Inkább megfogtam a kezét, és felvezettem a hálószobánkba. Tudom, hogy a férfiak sosem utasítják vissza a szexet, és a szex a testvérétől, a romantikától eltérően sosem szenvelgő vagy őszintétlen. Talán ezért szeretem jobban a romantikus vallomásoknál. A szex jóravaló izzadtsága, ritmusa és a testek csapódása, visszataszító, lihegő őszintesége. Kétszer is elélveztem, ő is, aztán úgy aludtam reggelig, mint a bunda.

4

King Henry fiúgimnázium, 1989. július 8.

Másnap szombat volt, a Jerome-mal megbeszélt találkozóm napja. Könnyen elszabadultam: szombatonként rendszerint meglátogattam a szüleimet. Alkalmanként egy óránál többet nem töltöttem náluk, akkor is általában némaságba burkolódzva, amit olykor a gurgulázó csövek és apám rádiójának a hangja tört meg, amit halkra állítottak, de mindig a számokat soroló állomásai egyikére tekertek. A kandallópárkányon egy tiktakoló óra, áporodott szennyes ruha szaga, a tűzhelyen sivító teáskanna. Tea, amiben mindig túl sok volt a tej. Bourbon keksz, amit utáltam. Mindenütt Conrad fényképei: a falakon, a kandallópárkányon. Anyám pongyolában, apám papucsban. És a szöveg, amit annyiszor ismételtek, hogy szóról szóra el tudtam volna mondani:

Többet kellene enned. Nagyon sovány vagy. Ugye nem fogyókúrázol, Becky?

Conrad mindig annyit eszik, mint egy ló.

Tessék, vegyél a kekszből. Hisz ez a kedvenced.

Hamarabb elmegyek, gondoltam, hogy találkozzak Jerome-mal a Szomjas Tudósban, Dominicnak pedig azt mondom, tovább maradtam a szüleimnél egy ház körüli probléma miatt – eldugult a lefolyó, elromlott egy zár, galambtetem került a víztartályba –, hogy megmagyarázzam a késésemet. Dominic nem kérdőjelez meg egy hazugságot. Mindig is képtelenül megbízott bennem. De amikor most odaértem, és a kulcsommal bementem, éreztem, hogy megváltozott a légkör. Más volt, mint egy héttel ezelőtt, valamitől izgalom érződött a levegőben. Megcsapott citromos illata, hasonló a napon száradó lepedőkéhez. Hallottam, mint a fülzúgást. De legfőképp a szüleimnél tapasztaltam valami különös, hátborzongató felvillanyozottságot: az anyám kék ruhát viselt, az apám nyári öltönyt, amit évek óta nem láttam rajta. A konyhában találtam őket, az asztalon halomban álltak az edények. Egy lisztesdoboz nyitva, a csokoládés tortakeverék csak arra várt, hogy átkanalazzák a kibélelt tepsikbe. A mosogató feletti ablak nyitva volt, a nap besütött a kőpadlóra, ami felébresztette a gyermekkor ártatlan emlékét, ahogy a párás, aranyló fényben az asztal alatt játszottam.

Amikor beléptem, anyám megfordult.

– Becky! – kiáltotta. Ragyogott a szeme. Tíz évvel fiatalabbnak látszott, mint amikor legutóbb találkoztunk. – Úgy örülök, hogy itt vagy, Becky. Conradnak sütök születésnapi tortát. Sárga vagy kék cukormázat tegyek rá? Persze a kék a focicsapata színe, de a sárga a kedvence.

Észrevétlenül felsóhajtottam. Az elmúlt húsz évben néhányszor már láttam ilyennek az anyámat. Mindig pár nappal Conrad születésnapja előtt, és a rövid, de lázas sürgés-forgást minden alkalommal az öntudat meredek hanyatlása követte. Nem tudnám megmondani, mi fájt jobban: az élet röpke illúziója, vagy a később ágyban töltött néma hetek, a gyógyszerek megváltoztatása, mielőtt lélektelenül visszatért a rutinhoz. Mindez persze apámra is hatással volt, és a szemében felcsillanó remény jobban fájt, mint az elkerülhetetlen visszaesés. Ma azonban ő is eleven volt, éber, és szívfájdítóan normális.

– Olyan jól néz ki ma – jegyezte meg, amikor a teakészítés ürügyén félrevont. – Még azt is mondta, hogy elmegy a templomba. Hál’istennek, hogy ez bekövetkezett, Becky. Hála az égnek! Olyan régóta vártam erre.

– Nyugodj meg, apa. – Kényszeredetten elmosolyodtam.

– Kérsz bourbont? Hoztam a különleges alkalomra. Kekszet, nem whiskey-t. – Nevetett. Régi gyerekkori tréfa volt, ami jobban fájt a szívemnek, mint ha megütöttek volna.

– Kösz, nem kérek.

– Jól nézel ki, Rebecca. Jót tesz neked a tanítás. Hogy megy? És hogy van a kis Emily? Régen nem hoztad magaddal.

Ez új, gondoltam: nem emlékszem, hogy a szüleim valaha is érdeklődést mutattak volna a munkám iránt, ami meg a lányomat illette, meglepett, hogy bármelyikük is emlékszik a nevére. Sosem nevezték a nevén, mindig csak úgy emlegették, hogy a „gyermek”. Elvettem apámtól a csészét, amit odanyújtott. Szokás szerint túl sok volt benne a tej. Mégis felgyorsult a szívverésem apám tekintetének élénkségétől. Lehet, hogy ezúttal… talán más lesz?

– Ugye nem bánod a sárgát, édesem? – Anyám kérdezett a mázhoz való cukorral a kezében. Egy kis vizet kanalazott a csészébe, majd egy csepp ételszínezéket kevert hozzá. – Rózsaszínt is csinálhatok, de a sárga megfelel a fiúknak és a lányoknak is.

– Jó lesz a sárga, anya – válaszoltam. – De lehet, hogy holnap nem leszek itt.

Hát persze hogy elfelejtettem a születésnapunkat. Általában próbáltam kerülni. És mivel az ünnepségek amúgy is csak Conradnak szóltak, sosem töltöttem velük ezt a napot, hacsak nem esett egybe a heti látogatásommal.

– Ó, de hát muszáj itt lenned – tiltakozott. – Most, hogy Conrad hazajön.

Sosem a zuhanás végez velünk, mondtam egyszer a terapeutámnak. Mindig a kibaszott földet érés. A szüleim évek óta szabadesésben voltak, és rettegtem a pillanattól, amikor végre rájönnek, hogy Conrad meghalt. Enélkül azonban örök várakozásra voltak ítélve.

– Jaj, anya. – A számban mintha pálinkába mártott rézpennyt tartottam volna. – Olyan sokszor beszéltünk már erről. Conrad sosem jön haza. Bármi történt is, annak már vége. Meg kell próbálnod…

– Pedig hazajön! – Most már nevetett, az arca ragyogott a boldogságtól. – Írt nekünk, Rebecca. Tegnap kaptunk tőle levelet. Olyan sokáig volt távol, de most végre…

– Nem, anya, kérlek. Ne kezdd megint.

Természetesen korábban is történt hasonló. Kamaszkoromban levelek érkeztek enberektől, akik azt állították, hogy ismerik Conradot, sőt Conradnak adták ki magukat. Összesen talán huszonnégyen lehettek, és mindegyikük a remény és a csalódás szívfacsaró utazására vitt minket. – A remény megöli az embert, anya. Abba halunk bele, amikor földet érünk.

Apám aggodalmasnak látszott.

– Ó, dehogy, ez most más. Nem olyan, mint azok a kalandorok. A mi fiunk, semmi kétség. – Meleg kezét a karomra tette. – Rólad is kérdezett, kedvesem. Megkérdezte, hogy van a kis Becks. Várj, mindjárt megmutatom.

– Ne, kérlek, apa!

De apám már félúton járt a nappaliban lévő kandallóhoz. Az óra mellett egy boríték volt, Conrad fényképe alatt. Apám másodperceken belül már nyújtotta is: kemény, sárgás boríték, erőteljes, kerek betűkkel megcímezve.

– Tessék, fogd. Olvasd el, kedvesem.

Kedvem lett volna elfutni. Elmenekülni, és soha vissza nem térni. De ez sosem volt jellemző rám, Roy. Ha ellenségem támadt, muszáj volt szembenéznem vele. Persze meg sem fordult a fejemben, hogy valódi lehet. Gondolatban már végigvettem minden lehetőséget, és csak egyetlen egyezett a tényekkel. A testvérem meghalt, valószínűleg elrabolta az a személy, akit traumatizált emlékezetem még most sem volt hajlandó másként azonosítani, csak mint szörnyeteget. A gyerekek máshogy látják a világot: a valóságukat tündérmeséken és metaforákon szűrik át. Az, akit Mr. Kispofának neveztem, a félelmem megtestesítője volt, de akkor is egy ember váltotta ki ezt a félelmet, aki eleven volt, és valóságos.

Elvettem a borítékot, és megfordítottam. A postabélyegző elmosódott és olvashatatlan volt. Nem volt rajta feladó, csak a mi címünk, ami az irányítószámmal bezárólag helyes volt.

Érdekes, gondoltam. A levelek többsége, amiket nekünk küldtek, soha nem voltak meggyőzőek. Hiányzott az irányítószám, a neveket rossz helyesírással írták. Némelyiket egyértelműen valamilyen diliházból küldték. Lassan azonosítottam már a jellegzetességeiket: a vékony, olcsó papírt, a ceruzával írt szöveget, az aláhúzott szavakat. Egyszer pénzt kértek. Néhányan „odaátról” közvetítettek üzenetet, azt állítva, hogy Conrad szelleme felvette velük a kapcsolatot a túlvilágról. Volt, aki apámnak a számozott állomások iránti megszállottságát használta ki, és azt bizonygatta, hogy földönkívüliek jelei, akik titkos kísérleteikhez rabolnak el fiúkat. És a szüleim mindegyiket ugyanazzal a lázas, repeső reménnyel fogadták, még azokat is, amelyekről még én is meg tudtam állapítani, hogy hamisítványok.

Ez azonban más volt. Egyetlen lap, krémszínű levélpapír hozzá illő borítékban, töltőtollal írt szép kézírással, nyugodt, meghitt tónusban.

Ezt olvastam:

Drága Anya és Apa!

Sokáig vártam a legalkalmasabb pillanatot, hogy elküldjem ezt a levelet. Sok oka van, hogy nem tettem meg előbb. Némelyik az én hibám, és ezt nagyon sajnálom. Tudom, hogy távozásom milyen fájdalmat okozott nektek és a kis Becksnek, aki azóta már felnőtt. Lefogadom, hogy igazi szépség lett. Nagyon hiányoztok, ezt tudnotok kell. De az élet sokszor nagyon furcsa, és különös helyekre visz minket. Nem akarok erről túl sokat mesélni, mielőtt személyesen is találkozunk, de tudnotok kell, hogy a szeretetem egy percre sem szűnt meg, és mindvégig gondoltam rátok. Mindvégig.

El sem hinnétek, mi mindent csináltam, amióta elmentem hazulról. Bejártam a világot, ahogy mindig is mondtam nektek, bár talán nem úgy, ahogy akkor képzeltem. És végre megtaláltam önmagamat, ami, tudom, közhely, de addig a pillanatig nem tudtam, ki vagyok, amíg a tapasztalás meg nem tanított rá a magam bőrén. Azt hiszem, büszke lennél rám, apa, hogy a saját erőmből emelkedtem fel. És igazad volt: sosem érvényesültem a futballban. Sokat játszottam, sőt tulajdonképpen még most is játszom, de ezt nem lehet megbízható állásnak nevezni. Nevetsz majd, ha elmondom, mit csinálok, de tisztes megélhetés, és legális.

Tudom, hogy mindez megrázkódtatásként ér majd benneteket, és nem számítok a „hízott borjúra”.{7} De szeretnék esélyt kapni, hogy megmagyarázzam, mi történt, és látni mindannyiótokat. Már így is annyi mindenről lemaradtam. A kis Becky végzéséről. Anya és apa, az ezüstlakodalmatokról. Most, hogy ismét találkozhatunk, igyekezlek kárpótolni benneteket. És remélem, hogy amikor újra ott állunk szemtől szemben, megértitek majd, hogy a dolgok néha a legjobban alakulnak, és az erősből néha tényleg édesség kerül elő.

Addig is őszinte szeretettel,

Conrad

Hosszan néztem a levelet, újra meg újra elolvastam. Akár Conrad is lehetett, a harmincöt éves bátyám felnőttesebb fogalmazással, magabiztosabb kézírással. És persze nem az volt. Nem is lehetett, de az, hogy ilyen meggyőző, a szüleim iránti szomorúsággal töltött el. Az apám egyik kedvenc mondására való hivatkozás. Ügyes húzás volt, bár nagyon hétköznapi. Az ezüstlakodalom is ügyes, könnyen hihető fortélynak tűnt. A legrosszabb annak a kifejezésnek a használata volt, ami az Aranyszirup dobozán volt: Az erősből édesség kerül elő. Természetesen véletlen egybeesés volt. Az emberek nap mint nap vásárolnak Aranyszirupot. És bárki ismerhette Conrad emlékablakát. De a ténytől, hogy Conrad elmesélte nekem Sámson és az oroszlán történetét, borsódzni kezdett a hátam, mintha egy hosszú, sötét csőbe bámultam volna, és egy arc nézett volna vissza rám…

Most vettem észre, hogy leejtettem a levelet. Apám hajolt le érte.

– Most már érted – mondta. – Conrad visszatért. Tényleg visszajött. Végre újra láthatjuk.

Megráztam a fejem, és hirtelen elfogott a rosszullét.

– Képtelen vagyok ezt újra végigcsinálni. Kérlek. – El akartam menni, hogy ne lássa, mindjárt elsírom magam. – Nem bírom. Szívből sajnálom, apa.

– De Becky, még meg sem ittad a teádat.

Megráztam a fejem, de nem fordultam vissza. Aztán anyám hangját hallottam.

– Hagyd csak, Stan, még fel van dúlva. Adj neki egy kis időt, hogy hozzászokjon. – Apám mondott valamit, amit nem értettem, aztán hallottam a hátam mögött a lépteit. Gyorsan a bejárat felé indultam, mert reméltem, hogy elkerülöm, de aztán kezet éreztem a vállamon, és ösztönösen megfordultam.

– Kérlek, Becky – mondta. – Adj ennek a dolognak egy esélyt, rendben? Tudom, hogy nem volt számodra könnyű, itt volt anyád meg minden, de ez most más. Érzem.

Szerettem volna emlékeztetni, mit „érzett” a többi esetben is, köztük annál a levélnél, amelyet egy magát médiumnak valló ötvenes nő küldött, akinek nyolcszáz fontot adott cserében egy Conradtól érkezett „üzenetért”. Mély lélegzetet vettem.

– Mennem kell, apa. Megígértem Dominicnak, hogy nem maradok el sokáig.

– Annak a színes bőrű fiúnak, akivel összeszűrte a levet – mondta anyám a hátam mögött. Nem láttam az arcát, de tudtam, hogy a tekintete kemény, mint a kő. – Teljesen megváltozott azóta, hogy elvállalta azt az állást a Sunnybankben, Stan.

– Már nem ott dolgozom.

– Persze, szívem, már Conrad iskolájában tanítasz. Conrad biztos mindent szeretne tudni róla.

– Jaj, apa – néztem rá. – Kérlek, ne reménykedj újra hiába!

– De ez most más – bizonygatta. – Olvastad a levelét. Ez Conrad hangja. Ennyi éven át töretlenül megőriztük a hitünket. Isten végül jelet küldött.

– Nem tudom ezt végigcsinálni – ráztam a fejemet. – Nem megy még egyszer, apa.

– Dehogynem – mondta. – Mindig visszajössz. – A hangja szívélyes és magabiztos volt. – Ismerlek, Becky. Makacs vagy – tette hozzá. – De holnap visszajössz. Nem hagysz cserben engem és anyádat. Nem mulasztod el a születésnapodat. – A karomra tette a kezét, és napsugaras, szívfacsaró mosolyt villantott rám. – Kérlek, ne aggódj, Becky kedvesem. Minden remekül megy majd – jelentette ki. – Minden rendben lesz most, hogy Conrad hazajön.

5

St. Oswald fiúgimnázium Akadémia, őszi trimeszter, 2006. szeptember 18.

Elképesztő, milyen hamar önállótlanná válhatunk. Persze maga a St. Oswald is egy buborék, amiben egy hétköznapi ember szenátorrá válhat pusztán azáltal, hogy pár évvel tovább él a barátainál. De kissé megriaszt, milyen sebesen, mindössze pár nap alatt hogyan zsugorodik a világom egy birodalomból valami idegen vidék egyik szögletévé, ami örökre a St. Oswald.

Még mindig gyengélkedem. A szívdobogás fokozódott, a légzésem nyugtalanítóan nehéz. Az orvos a gyógyszerezésem mostanában történt megváltoztatásának tulajdonítja, és arra számít, hogy nemsokára javulás áll be. A napjaim közben megnyugtató rutinná szelídültek. Reggel fél hat tájban ébredek, bekapcsolom a BBC Radio 4-et, hogy meghallgassam a napi adásokat. Egy-két órát fekszem az ágyban, mielőtt felkelek reggelit készíteni. Egy csésze tea és két szelet pirítós. Nők Órája, Lakatlan Sziget Lemezek. Délben Emma benéz a kis bevásárlásommal. Hat tojás, egy cipó, mazsolás teasütemény, kolbász. Gauloises-t nem hoz, bár megkértem rá; a lány felsőbb utasításra cselekszik.

Kitty Teague meglátogatott egyszer egy csokor krizantémmal és egy üdvözlőkártyával a tanszék többi tanárától. Dr. Devine is benézett megint, látszólag könyveket hozott, de valójában azt gyanítom, hogy a romlás további jeleire volt kíváncsi. A napomat a látogatások és a rádió szakítja meg. Ezek az óráim, a szabadidőm, a szüneteim. Segítenek nyomon követni az idő múlását. Gondolom, ha majd egyszer végre nyugdíjba megyek, így töltöm a napjaimat: egykedvűen siklom egyik rádióműsortól a másikig, pontosan fél tizenegykor félbehagyok mindent és teázom, aztán, ha az időjárás engedi, sétálok egyet a parkban. Majd olyan rendszerességgel, ahogy a híreket hallgatom, fél hétkor meglátogat La Buckfast.

Szeretem, hogy pontos. Egy Igazgatónak annak kell lennie. A kötelességtudata is megnyerő, bár elképzelni sem tudom, hogy másért keresne fel, mint felelősségérzettől hajtva egy öregember iránt, aki jócskán túl van már élete delén. És bevallom, hogy a kibontakozó elbeszélése a napom fénypontjává vált.

Sosem rajongtam a szappanoperákért. Talán azért, mert a St. Oswald maga is egy végtelenbe nyúló dráma kicsi, de heves közösségünkkel, jövés-menésünkkel, konfliktusainkkal, haláleseteinkkel. Ismertem Mestereket, akik néha évekig nem voltak hajlandók szóba állni egymással olyan viszonylag jelentéktelen ügy miatt, hogy egy kolléga engedély nélkül elvitte a terméből a táblatörlőt. La Buckfast történetéből megsejtettem, hány ellenséget szerezhetett a King Henryben az 1989-es nyári szemeszter néhány hetében. Kétségkívül nem volt tudatában annak, mekkora hatással volt mind a fiúkra, mind a tanártársaira. Akármilyen fiatal volt is, és más foglalkoztatta, mint a Nyelvi tanszék robbanékony vegyi összetétele, oly mértékben nem vette észre, milyen hatást gyakorol, mint egy hangyabolyba lépő gyerek. A történetéből mégis azt hámoztam ki, hogy mély benyomást tett Mcleodra, Higgsre, Sinclairre, még a barátomra, Eric Scoonesra is, bár Eric mindent elkövetett, hogy ezt titkolja előlem.

De mivel van időm felidézni, hogy pontosan mit mondott nekem Eric, rádöbbenek, hogy tényleg több ízben említette La Buckfastot. Mindannyiszor hűvös méltatlankodással. Sőt egyszer még láttam is, amikor Erickel a kocsmában voltam. Mostanáig szinte meg is feledkeztem róla, de az emlékek tömörülnek, mint a pihe, és most már tisztán emlékszem mindenre.

A Szomjas Tudós mindig is egy hagyományos északi kocsma volt. Nem lehetett sok fiatalt látni, inkább csak hétközben a hatodikosokat, és néhány ifjú Mestert. Íratlan szabály volt, hogy a Mesterek és a fiúk sosem vehetnek tudomást egymásról, és a névtelenség örvén a fiúk leveszik a blézerüket és a nyakkendőjüket. Hétvégenként inkább középkorú és idős férfiak jártak ide, és már az szokatlan volt, hogy egy fiatal nő – ráadásul egy olyan vonzó nő, mint Becky Price – látható a köreinkben. Hosszú és kényelmes agglegénységem ellenére sem maradt hatástalan a női szépség, és még ha így lett is volna, Eric reakciója, amikor Beckyt meglátta, bizonyosan felkeltette volna az érdeklődésemet.

A bárpulttól nem messze egy sarokasztalnál ültünk. Már legurítottunk néhány korsóval, és azon voltam, hogy felvetem, rendeljünk egy sajtos kenyeret uborkával vagy valami mást. Aztán nyílt az ajtó, és Eric megmerevedett, mint egy kutya.

– A fenébe is, Straits! Ez meg mit keres itt?

– Kicsoda? – suttogtam.

– Asda Price.

Felpillantottam a nőre, aki belépett. Fiatal volt, farmernadrágot és ujjatlan felsőt viselt, a napsugarak lángba borították vörös haját. Megvallom, meglepett. Eric gúnynévhasználatából egy idősebb, sőt slampos nőre számítottam. Most azonban egy olyan nőt láttam, akit korábban csak viktoriánus festményeken, bár a nyugodt derű nélkül, ami ezzel a közeggel jár. A fiatal nő idegesnek tűnt, és zavartnak; a tekintete bejárta a kocsmát, láthatóan keresett valakit. Emlékszem, ahogy a nyitott ajtón át beáradó napfény megcsillant a haján. Az egyszerű szabású dekoltázs látni engedte kulcscsontja kecses vonalát.

Eric a tenyerébe temette az arcát.

– Hát már egyetlen hely sem szent?

– Jól van, na. Hajtsd fel, és menjünk máshova – jelentettem ki enyhe bosszúsággal. Eric néha bámulatosan túldramatizált dolgokat, és abban sem voltam biztos, hogy jómaga elhitte mindazokat, amiket állítása szerint gondolt. Kitartóan bizonygatta például, hogy a nők azért törik magukat, hogy ellehetetlenítsék hagyományos találkozóhelyeinket, nehogy a férfiak élvezhessék egymás társaságát. Az, hogy Miss Price fiatal volt, bizonyára további bosszúságot okozott neki, mert emlékszem a szavaira.

– Alig idősebb a fiaink némelyikénél.

– Adj neki esélyt, Eric – mondtam. – Még te is voltál fiatal egykor.

Vállat vont. Eric negyvennyolc éve magasából Miss Price bizonyára lehetetlenül fiatalnak tűnt. Visszatekintve mi viselkedtünk nevetségesen. Negyvennyolc évesen a világ még mindig új, gazdag és csupa ígéret. Az öregkor lehetősége, a betegség, a demencia és a halál nem más, mint egy nyári felhő árnyéka a nap előtt.

Arról a napról nem emlékszem másra. Eric felhajtotta az italát, és távoztunk, Miss Price pedig letelepedett egy ajtó melletti asztalhoz. Egy férfi társaságában volt, de nem sokat tudok mondani róla, hacsak azt nem, hogy egy pillanatra futó féltékenységet éreztem. Néha megesik ilyesmi egy nő láttán, akit az ember aztán soha többé nem lát.

Csakhogy ezt a nőt viszontláttam. Tizenvalahány év múlva. Természetesen megváltozott, mégis láttam benne a lányt, aki akkor volt. Meglehet, hogy a története elevenítette fel, vagy talán én elevenedem meg egy hosszú, gyászos álom után.

Azt kívánom, bárcsak jobban érezném magamat. Megerőltettem magam, és pihentem egy kicsit, bevettem a gyógyszeremet, kerülöm a zsíros ételeket, még arra is rávettem magam, hogy La Buckfast gyógyteájából igyak (napi háromszor, étkezés után). Ám mindezek ellenére nem dereng a láthatáron a beígért javulás. La Buckfast meg is említette, amikor szokás szerint meglátogatott.

– Remélem, nem erőlteti meg magát – jegyezte meg. – Nem szívesen látom ilyen sápadtnak. Főzzek egy kis gyógyteát?

– Inkább brandyt innék.

– Teát – szögezte le határozottan. – És talán valami könnyű ételt?

Hagytam, hogy összeüssön egy rántottát. Jobban csinálja, mint én, fűszereket tesz bele, és egy kis mustármagot. Pár pillanatig eltűnődtem, milyen lenne, ha mindennap főzne nekem, reggelente együtt üldögélnénk és beszélgetnénk, meg rádiót hallgatnánk. Furcsa és felkavaró gondolat volt, ami egyáltalán nem vallott rám. Nagyon kevés az, amit életem során megbántam, és az, hogy nem nősültem meg, sosem szerepelt közöttük. Mégis, ahogy a fotelomban ültem, és elnéztem a lámpafényt a haján és azt a magabiztos, nyugodt módszerességet, ahogy a konyhaeszközökkel bánt, a kis fakanállal, amelyet még gyerekként az asztalosórákon a St. Oswaldban faragtam, vagy a kis alumíniumserpenyőt, amely még anyámé volt, enyhe fájdalmas vágyat éreztem egy élet után, amit élhettem volna. A társaság után, a konyhában együtt töltött pillanatok után. Egy-két percig tartott csak, nem tovább, és amikor megfordult a tányérra tett étellel, amihez két jókora szelet pirítóst is mellékelt, már újból magamhoz tértem.

– Köszönöm, Igazgatónő. Igazán nagyon kedves.

– Maga pedig szörnyen konok – mosolyodott el. – Hányszor kell kérnem, hogy szólítson Rebeccának?

Beleharaptam a pirítósba. Még ezt is jobban csinálta, mint én.

– Még legalább egyszer, Igazgatónő – válaszoltam. – Ma, mint mindig, legalább még egyszer.

6

King Henry fiúgimnázium, 1989. július 8.

Legyen hát még egyszer, Mr. Straitley. Bevallom, élvezem a rutinunkat. Az élvezetes bizonytalanság, ami az első párbeszédeinket jellemezte, nyugalmasabb és szeretetteljesebb mederbe terelődött. Most már nem fog visszaélni a bizalmammal. Hallani szeretné a történet végét. És így megengedhetem magamnak, hogy egy kicsivel többet mondjak el, persze nem mindent, mindazonáltal többet, mint ami szándékomban állt. Főzni sem akartam – sosem szerettem a háztartással foglalkozni –, de van Straitley-ben valami, ami váratlan dolgokra sarkall. Lehet, hogy Dominic is ezt érezte? A késztetést, hogy gondoskodjunk valakiről, aki szenved?

A szüleimnél történtek után azt kívántam, bárcsak ne beszéltem volna meg találkozót Jerome-mal a Szomjas Tudósban. Az azonnali reakcióm az volt, hogy visszarohanok az April Streetre, és mindent elmondok Dominicnak, hogy érezzem, amint átölel, és halljam, ahogy megnyugtat, hogy biztonságban vagyok.

De ez túl veszélyes lett volna. Dominic örömmel vette volna, mint annak a jelét, hogy védelemre szorulok. És nagyon is boldogan védett volna meg a szüleimtől, a múltamtól, a tanári állásomtól, sőt önmagamtól is, de akkor be kellett volna számolnom Jerome-ról, Scoonesról, Sinclairről és a felügyelői jelvényt viselő szőke fiúról, és bár tényleg megvédett volna, elviselhetetlen nyomást gyakorolt volna rám, hogy hagyjam ott a King Henryt, forduljak pszichológushoz, szedjem ismét a gyógyszereimet…

Így inkább elmentem a Szomjas Tudósba, hogy találkozzak Jerome-mal. Milyen furcsa most megtudni, hogy maga is ott volt, bár akkor még nem ismertem. Gondolom, elemében volt, hiszen a Tudós tele van könyvszekrényekkel. Valahogy még a szaga is olyan, mint a St. Oswaldé; a szagot régi könyvekkel, krétával és századok porával azonosítom. Öreg szag. Még öregebb, mint a King Henryé. Scoonest is észrevettem, aki egy másik férfival ült a sarokban – magával, Roy –, és láthatóan bosszús és feszélyezett volt. Jerome-nak még nyomát sem láttam.

Találtam a bárpultnál egy szabad helyet – a lényeg, hogy minél messzebb legyek Scoonestól –, leültem, és vártam. Igyekeztem úgy tenni, mint aki nem vágyik társaságra. Három, se nem fiatal, se nem öreg férfi is megkérdezte, innék-e valamit, jóllehet egy tele pohár kóla volt előttem, de öt perccel később Jerome is megjelent, és reménybeli csodálóim kámforrá váltak.

Meglátott a pultnál, és vidám mosollyal üdvözölt. Ugyanazt a blézert viselte, mint előző nap, de most kőmosott farmert és egyszerű fehér pólót.

– Rendelhetek egy italt? – kérdezte.

– Köszönöm, jó így – ráztam a fejem.

– Mert úgy látom, talán valami erősebbre van szüksége a kólánál.

Ránéztem. Ismertem ezt a típust, már sok hasonlóval találkoztam. Jóképű, sportos, szókimondó azzal a keresetlen vidámsággal, ami gyakran jellemzi a fogékony években női társasághoz nem szokott férfiakat. A viselkedésbeli túlkompenzáció egy formája, amikor valaki azzal tölti a gyerekkorát, hogy messziről tanulmányozza a nőket, mintha ritka madarak volnának, amiket gyűjteni és lejegyezni lehet, ahelyett hogy kölcsönviszonyba lépne velük. A King Henry tanári karát többnyire ilyen férfiak alkották. Olyanok, mint Higgs, aki távolról kéjvágyóan fixírozott, és Scoones, aki nyíltan meredt rám, férfiak, akik mintha nem hittek volna a szemüknek, hogy be merek lépni a felségterületükre. Jerome megőrizte a hidegvérét, de láttam, milyen nehezére esik úgy tenni, mintha nem figyelné a többi férfit, akik őt nézték egy csinos lány társaságában. De ismertem ezt az arckifejezést, és tudtam, hogy egy perc múlva rendel egy vodkát a kólámhoz, mintha gyerek volnék, akinek a kívánságait semmibe lehet venni.

Nem vagyok hiú. Ezt komolyan mondom. A szépségemet még akkor is akadálynak éreztem, amikor a férfiak utánam fordultak, olyan akadálynak, ami sokkal nagyobb súllyal esett latba, mint az a csekély előny, amivel járt. Sosem festettem magam. Nem viseltem olyan ruhát, ami kiemelte az alakomat. Mindez nem védett meg a hangos tetszésnyilvánításoktól, az ajánlatoktól, a bókoktól. Nem éreztem magam biztonságban, vagy nem nyújtották azt a vigaszt, amelyre szükségem volt. Mégis a férfiak – sőt még néhány nő is – azt hitték, hálásnak kellene lennem. Hiszen nem a szépség az, amire a nők igazán vágynak? Esélyt szeretnének, hogy lássák őket, hogy a férfiak megkívánják őket attól függetlenül, hogy ők kívánják-e a férfiakat. Amióta beléptem a negyvenes éveimbe, úgy érzem, kevésbé vagyok látható. Az emlőeltávolítás után visszautasítottam a beültetést, így a férfiak most az arcomba néznek, és nem néhány tíz centivel lejjebb. Egyáltalán nem hiányoznak a melleim. Élvezem a szabadságérzetet. Élvezem, hogy kosztümöt hordhatok. Az a fajta nő lettem, akit „elegánsnak” tartanak. Ha visszagondolok arra, aki voltam, azt kívánom, bárcsak ezt mondhattam volna neki: Ezek majd elmúlnak. Az önelégült pillantások. A férfiak, akik azt hiszik, mindent jobban tudnak. Tíz év sem kell, és szabad leszel. Megszabadulsz tőle. Tőlük. Mindenkitől.

– Löttyints bele egy vodkát, szivi – szólalt meg Jerome, ahogy megjósoltam, és a pult mögött álló lánynak nyújtotta a poharamat.

A lány szótlanul elvette, és beleöntött egy adag Smirnoffot. Nem sokkal volt fiatalabb nálam, pultos mosollyal: fogvillogtatás, ami nem ér el a szemig. Vajon annyira utálja Jerome-ot, amennyire én kezdtem viszolyogni tőle, gondoltam, vagy engem utál. Lehet, hogy mindkettőnket.

Elvettem a vodkás kólát.

– Kösz. – Nem hangolhattam magam ellen Jerome-ot, addig legalábbis nem, amíg el nem mondja, amit tudni akarok. Lehet, hogy ismerte Conradot vagy a barátait, esetleg látott valamit anélkül, hogy felfogta volna a jelentőségét. – Igazán értékelem ezt a beszélgetést – mondtam. – Nem volt könnyű megtalálnom a helyem a King Henryben.

Kétségkívül együttérzőnek szánta a mosolyát.

– El tudom képzelni. Egyáltalán nem olyan hely, ahol egy magához hasonlóra számítanék.

Aligha hízelgő megjegyzés, bár ha igazságos akartam lenni, akkor igaza volt. Elmosolyodtam, és belekortyoltam a vodka-kólámba. Furcsán fémes íze volt, mintha a pultoslány egy maroknyi aprót is beletett volna.

– Tényleg, miért is jött a King Henrybe? – kérdezte. – Mit remélt, mit talál ott? – A hanghordozása elég barátságosnak tűnt, mégis úgy éreztem, kinevet. – Hallom, nem semmi volt a belépője – folytatta. – Még egy napja sem volt ott, máris sikerült felzaklatnia Sinclairt és Scoonest is.

Hiba ez a találkozó, gondoltam. Már láttam, hogy Jerome nem fog semmit sem mondani nekem Conradról, viszont megpróbál zavarba hozni és elbizonytalanítani. Lehet, hogy ez a módszere, amivel el akar bűvölni, gondoltam. Vannak férfiak, akik szeretik megalázni a nőket; azt hiszik, az efféle terrorizálás vonzóbbá teszi őket.

Jerome a csupasz karomra tette a kezét, és közelebb hajolt, úgy beszélt hozzám.

– Végeztem egy kis kutatást – mondta. Halk volt a hangja, és bizalomteljes. – Úgy éreztem, van valami furcsa abban, ahogy arról a meggyilkolt fiúról beszélt. Conrad Price-ról. Maga Becky.

Valami megmarkolta a szívemet; felismertem a haragot.

– Scoonestól tudja?

Jerome meglepettnek látszott.

– Scoones? Dehogy! Kikerestem magát a könyvtárban – válaszolta. – A könyvben, az Eltűnt malbryi fiúban. Egy egész fejezetet írtak, csak magáról.

– Ó! – mondtam elhalóan. – Hát persze, majdnem elfelejtettem.

Jerome együttérzőnek tűnt.

– Gondolom, szeretné is elfelejteni – mondta. – De kicsi volt akkoriban. Bizonyára pokoli volt. Ezért jött a King Henrybe? Mert onnan tűnt el?

Megráztam a fejem.

– Nem tudom. Emlékezni akartam.

– És így történt? – A hangja mintha megremegett volna.

Lehet, hogy rosszul ítéltem meg, futott át a fejemen. Az a magabiztosság csak álarc volt. Megérintette, amit mondtam. Kedves akart lenni.

– Eszembe jutottak apróságok – ismertem be. – Amiknek nem sok értelmük van. Persze többet reméltem. De megtörtem. Mindig is megtört maradok.

Hihetetlen vallomás volt ez, amit egy vadidegennek tettem. Ugyanakkor talán éppen azért mertem ilyen nyíltan elmondani, mert idegen volt. Sosem mondtam volna Dominicnak. Dominicot túlságosan megérintette volna. És felhasználta volna egyre bővülő eszköztárában.

– Bocsásson meg, nem kellene terhelnem a magánéletemmel – mondtam. – De borzalmas volt a mai napom, és a barátomnak nem mesélhetem el, és olyan érzés, mintha minden összeomlana, ráadásul a szüleim ma…

És elmeséltem a szüleimnél tett látogatásomat, a „Conradtól” kapott levelüket, ami egy sor támadás közül az önbecsülésemet ért végső csapás volt.

– Azt hittem, mostanra ennek már vége – kortyoltam bele a második pohár italba, amit észrevétlenül letett elém, és erősebb volt az elsőnél. – Azt hittem, hogy ennyi év elteltével végre békén hagynak minket az emberek.

Jerome megfogta a kezemet. A szemöldöke ráncba szaladt, amitől úgy tűnt, mintha a sírással küszködne.

– Nem lenne szabad ezt mondania, Rebecca. Tudom, hogy maga rendkívül erős. Danny Higgs azt mondta… – Félbeszakította, amit elkezdett, és megbántottság látszott rajta. – Bocsásson meg, nem érdekes. Danny Higgs egy hülye, és nem tudja, mit beszél.

– Nekem elmondhatja – néztem rá. – Folytassa csak. Minek nevezett Higgs?

Jerome megköszörülte a torkát, és még jobban lehalkította a hangját.

– Azt mondta, hogy maga egy kőszívű dög. Bocsásson meg, de maga akarta tudni.

Nevetnem kellett. Napok óta most először nevettem tiszta szívből. Nevettem, míg ki nem csordult a könnyem, aztán egy hajtásra kiittam a vodkás kólát.

– Dicséret a leárazott Magnum pasitól – mondtam egy újabb, kissé hisztérikus kacaj kíséretében.

Jerome üldözött vadként nézett körbe. Többen is bámultak minket. A Szomjas Tudós nem olyan hely, ahol a nők hangosan nevetnek. Észrevettem, hogy Scoones és a barátja a beszélgetésünk alatt elment, és ettől kicsit jobban éreztem magam.

– Elnézést kérek. Komolyan. Nem lenne szabad nevetnem. De úgy igyekeztem beilleszkedni a King Henrybe, és ez eddig a legnagyobb bók, amit az ottaniaktól hallottam… – Egy újabb nevetésroham belém fojtotta a szót.

– Kemény lehet – sóhajtott fel Jerome. – A King Henryt igazán nem lehet befogadó környezetnek nevezni. De azért nem olyan rossz társaság. Sinclair egy merev vén fószer, de emlékszem, hogy gyerekkoromban rendes ember volt. És Higgs… ő csak a száját jártatja. Tudja, fiúk egymás között. Esetleg… – Kis szünetet tartott. – Támadt egy ötletem. Esetleg segíthetek magán. Nehéz lehet koncentrálni egy új állás mellett még arra is, hogy visszaemlékezzen a múltra, és közben a tanszék kevésbé civilizált tagjaival is megbirkózni.

– Ebben igaza van – nevettem.

– Akkor talán… ha kettesben mennénk oda, valamivel a szemeszter vége után, akkor meglátogathatnánk az iskolát. Végigmennénk a folyosókon, bemennénk a nagyterembe, meglátogatnánk a Kápolnát és az ebédlőt, hátha valami, amit lát vagy hall, felszínre hoz egy rejtett emléket?

Kezdtem megkedvelni. És valóban jó ötletnek tűnt.

– Megtenné a kedvemért?

– Hát persze. Ha ezzel segíthetek.

– Szerintem elképzelhető – bólintottam.

– Helyes. Akkor ezt meg is beszéltük. Szólok a Kapusnak. Mit szólna… mondjuk a jövő szombathoz? Tízkor?

Nem eresztettem a tekintetét.

– Ugye ismerte Conradot?

Bólintott.

– Miért nem árulta el, hogy barátok voltak?

Lesütötte a szemét.

– Ne haragudjon. Tudom. Hamarabb kellett volna szólnom. De Conrad… – Elhallgatott, és mintha árnyék suhant volna át az arcán. – Conrad nem volt igazán a barátom. Nem tudom, hogy voltak-e Conradnak barátai.

– Hogy érti ezt?

– Conrad… nehéz gyerek volt – vonta meg a vállát. – Bosszúálló. Sosem lehetett belelátni a fejébe. Értett hozzá, hogy eltitkolja a sértettségét, aztán később bosszút álljon.

– Tényleg? – Ez meglepett. A Conradról egy életen át hallott történetek, a jósága, a népszerűsége miatt meg sem fordult a fejemben, hogy másmilyen is lehetett. És a gondolat, hogy a bátyám… milyen is volt? Nehéz. Bosszúálló… bűntudattal töltött el. Hogy hihettem volna róla ilyesmit? Conrad a bátyám volt. Hiszen engem keresett, amikor eltűnt, vagyis mondhatjuk, hogy ha én nem vagyok, talán el sem tűnt volna.

Mennyire szeretsz, Becks?

Ennyire!

– Ne haragudjon – ismételte meg Jerome. – Nem kellett volna ezt mondanom. Ne izgassa fel magát.

– Nem vagyok feldúlt – de éreztem, hogy kipirul az arcom, és hevesen ver a szívem. – Tulajdonképpen nem sokra emlékszem a bátyámmal kapcsolatban. Ez talán segít felidézni az emlékeket.

– Rendben van – bólintott. – Akkor szombaton találkozunk?

– Igen – mosolyodtam el.

7

1989. július 9.

Másnap reggel a konyhai nyüzsgés hangjai ébresztettek zuhanós álmomból. Dominic már felkelt – ami, vasárnap lévén, ritkaságnak számított –, és a pörkölt kávé illata beszűrődött a résnyire nyitott ajtón át. Felültem, és megnéztem, hány óra. Még csak fél tíz volt.

Már éppen fel akartam kelni, hogy megnézzem, mi folyik a konyhában, amikor Emily táncléptekkel beszökdécselt, a nyomában szorosan Dominic, aki tálcán hozta a reggelimet.

– Boldog születésnapot, mami! – kiáltotta Emily. – Dommal francia pirítóst készítettünk!

– Francia pirítóst, narancslevet, kávét frissen őrölt szemekből – egészítette ki Dominic. – Utána pedig születésnapi meglepetés következik, mert be kell hoznunk a lemaradást.

Letette az éjjeliszekrényre a tálcát, és puszit nyomott a fejem búbjára.

– Boldog születésnapot, Becks.

Úgy meglepődtem, hogy nem is reagáltam. Tudta, hogy nem szoktam megtartani a születésnapokat. Nehezen fogta ezt fel; a testvére, Victoria januárban töltötte be a negyvenet, és az ünnepségek egy hétig tartottak, beleértve egy párizsi hétvégét és egy családi bulit, amit egy gyomorra húzódott influenza miatt kénytelen voltam elmulasztani. Dominic mindig is lelki eredetűnek tekintette a betegségemet. Ő imádta a bulikat, és úgy érezte, hogy ha félre tudnám tenni a szorongásomat, akkor már jó úton haladnék afelé, hogy megszabaduljak a gyerekkori traumámtól.

– Köszönöm, Dom. Igazán nem számítottam semmire.

– És ezzel még nincs vége – vigyorodott el. – Ebédre lefoglaltam a bandának a Bányászt. Bulit rendezünk neked!

A Bányász egy sunnybanki kocsma volt, amit Dominic azért szeretett, mert a helyi munkáspárti csoportja ott szokott ülésezni. Én is jártam ott párszor, bár nem érdekelt a politikai színtér. Sötét fa, biliárdasztal, dobónyilas céltáblák, a mennyezetről lógó régi bányászlámpák, és néhány hírességről készült portré, amiket egy Frazer Pines nevű, a környék történetére specializálódott művész festett. Az épület legfelső szintjén kis buliszobák sorakoztak, amiket Dominic kibérelt arra, amit ő bizonyosan egy „kis összejövetelnek” tartott.

– Bulit? – ismételtem meg.

– Kicsi lesz. Csak a család. És néhány barát meg kolléga a Sunnybank Parkból. Nyitott bár, diszkó, luftballonok… hidd el, élvezni fogod!

Próbáltam mosolyt erőltetni az arcomra. Ez volt Dominic dióhéjban. Végtelen kedvesség, ugyanakkor az empátia teljes hiánya. Az általa elképzelt ünneplésben minden megvolt, amitől tartottam: zaj, tömeg, sörszag, hangszórókból üvöltő zene. Luftballonok, zászlócskák, ehetetlen torta, a „Boldog születésnapot!” részeg előadása.

Átfutott a fejemen, hogy talán sznob vagyok. A szüleim ezt biztos közönségesnek találnák, gondoltam. De Dominic gyermeki lelkesedéssel tekintett rá. Nagyon izgatott volt, és roppant elégedett magával, hogy ezt a születésnapi meglepetést kitalálta. Nem okozhatok neki csalódást, gondoltam. Bele kell mennem. Mennyi mindent tett Emilyért is az elmúlt hetekben: társasjáték, főzés, hétvégi utazás. A drága, új bicikli. Ez a módszere, gondoltam. Így formál át minket.

– És Emilyvel mihez kezdünk?

– Minden rendben lesz. Magánrendezvény. Csak a söntésbe nem léphet be. – A vállamra tette a kezét, és rám mosolygott. – Majd meglátod. Fantasztikus lesz, Becks. A banda alig várja, hogy megismerhessen. Most pedig edd meg a reggelidet, és csípd ki magad. Meglátod, mesésen fogsz szórakozni.

8

King Henry fiúgimnázium, 1989. július 9.

Aznap, amikor a bátyám eltűnt, zsúrra készültünk. Zsúrt akartak rendezni, csak nekem, az elsőt, ami nem volt közös Conraddal. A zsúrt persze lemondták, amikor Conrad nem jött velem haza. Emily átjött, ajándékot hozott, de a szüleim elküldték. A rózsaszín és fehér cukormázas torta több mint egy hónapig állt a kamrában, míg apám ki nem dobta. Az ajándékaink és a születésnapi üdvözleteink a szekrény tetején porosodtak, örökre kibontatlanul, felvágatlanul. És három hónapnak kellett eltelnie, hogy találkozhassak Emilyvel, mivel beteg voltam, és a szüleim úgy látták a legjobbnak, ha távol marad tőlem.

Visszatekintve döbbenek rá, hogy a szüleim sosem helyeselték a barátságomat Emilyvel, aki munkásosztálybeli családból származott, és közönséges volt a kiejtése. És a nővére is rosszul érintette őket. A szemükben egy nem tökéletes gyermek a legrosszabb, amit egy szülőnek el kell viselnie. Pedig Teresát a szülei így is szerették, noha a kislány sosem tette őket büszkévé azzal, hogy hazavisz egy díjat, levelet ír a nyári táborból, vagy integet nekik a focipályáról. Néha megfordul a fejemben, hogy talán ezért voltam számukra én is akkora csalódás. Mert most már én is tökéletlen voltam. Sérült.

Sok időbe telt, mire rájöttem, miféle sérülésről van szó. Ugyanúgy néztem ki, úgy is éreztem magam, mégis valamit elvettek tőlem. Nem egyszerűen az emlékezetem ellopott darabkáit. Bármi volt is, mélyebben gyökerezett. Ahogy nőttem, úgy kezdtem hiányként észlelni a szívemben; egy érzéketlen pont volt, ahol a szeretet képességének kellett volna lennie.

Mennyire szeretsz, Becks?

Ennyire!

És mégsem emlékszem, milyen volt őt szeretni. Emlékszem, hogy kimondtam a szavakat – a szüleim tettek róla –, de ott, ahol az érzésnek kellett volna lennie, csak egy lefolyó volt a szívemben, ami nemcsak az emlékeimet nyelte el, de énemnek azt a részét is, amely szeretni tudott volna. Nincs ok az ellenkezőjét színlelni: nem érzek semmit az emberek iránt. Sem a szüleim, sem Emily, sem Dominic vagy bárki más iránt. Mr. Kispofa lopta el tőlem, amikor elrabolta a testvéremet. Korábban azt hittem, az érzés majd visszatér, de sosem következett be, bár elég jól színleltem ahhoz, hogy az életemben előforduló férfiakat becsapjam.

Emily azonban megérezte. Tudta, hogy hiányzik valami. Talán ezért szerette Dominicot. Talán ezért választotta a bátyámat láthatatlan barátjának.

Mennyire szeretsz, Becks?

Értett hozzá, hogy eltitkolja a sértettségét, aztán később bosszút álljon.

Titkolt bűntudattal idéztem fel Jerome szavait. Majdhogynem szentségtörőnek tűnt a gondolat, hogy Conrad másmilyen is lehetett, mint szeretetre méltó. Még ennél is felkavaróbb volt a szavai felett érzett pillanatnyi felismerés, az érzés, hogy olyasmit hallgattam ki, amit nem lett volna szabad.

Pszt. Nem akarjuk, hogy rajtakapjanak.

Tuti, hogy biztonságos?

Pszt!

Hangok egy kísértetjárta szobából. Hangok a…

A víznyelőből.

Eltoltam a tálcát. Kihűlt a kávém. Bár július volt, az izgalomtól libabőrös lettem. A számban ismét azt a fémes ízt éreztem, csengett a fülem, mintha fejbe vertek volna. Az emlék kicsi volt, de tiszta, mintha egy hosszú, sötét csövön át pillantottam volna meg valamit. És a hangok is tisztábbak voltak, mintha egy elzáródás megmoccant volna.

Gyerünk már, ember! Hisz csak egy gyerek.

Vicc az egész. Nyugi, ember!

Felálltam, és megfogtam az első ruhát, amelyet a Dommal közös szekrényünkben találtam. Zöld volt, keskeny vállpántokkal, Dominic egyik kedvence. Doc Martens bakancsot vettem fel hozzá, amit Dom anyja bizonyára helytelenített volna, de én kényelmesebben éreztem magam. Kikeféltem a hajamat, és hátrafogtam, az arcomat nem festettem ki, és kicsit javult a közérzetem, bár a számból nem tűnt el a fémes íz.

Néhány emléknek ilyen hatása van, Roy. A felszín alatt alattomosan várakoznak. Kiskorom óta nem jutottak eszembe Conrad barátai. Lehet, hogy a kilátásba helyezett születésnapi parti miatt, de az emlék hirtelen olyan közel volt, hogy szinte megérinthettem. Emlék, de minek az emléke?

Leültem a vetetlen ágy szélére, és lenéztem a tálcára, amelyet Dom behozott. Kávé, narancslé, francia pirítós. Rózsaszín rózsa egy lekvárosüvegben. A pirítós is kihűlt. Beleharaptam, de túl édes volt, túl zsíros. Dominic mindig túl sok Aranyszirupba áztatta.

Felhallatszott, ahogy Dominic mosogat. A csövek váratlanul zörögve felnyögtek, a hörgés majdnem egy szó volt.

Változó víznyomás, semmi több, mondtam magamban gépiesen. Nincsenek szörnyek a lefolyóban, nem bújnak meg a vécékagylóban. Nincs Mr. Kispofa, aki engem les.

A mosdóhoz mentem, hogy kezet mossak. Belenéztem a lefolyólyukba. Hajcsomót láttam, hosszú szálakat, amik fennakadtak a krómozott rácson; biztos Emilyé vagy Domé. A körmömmel megpróbáltam óvatosan kiszedni a csomót, mielőtt eldugítja a lefolyót, de a szálak sokkal hosszabbak voltak, mint hittem, törmelék és hab tapasztotta össze őket, és a fekete szutyok alatt, hirtelen felismertem, hogy ez az én hajam.

Aztán, mintha az emlék a hajcsomóhoz csatlakozott volna, a bátyám hangja ütötte meg a fülemet, de olyan közelről, hogy egészen megrendültem: Ott lakik. A víznyelőben. Oda viszi a gyerekeket.

És a rég eltemetett emlék úgy robbant elő, mint egy csőből a dugó, és úgy zuhantam bele a sötétségbe, mint Alice a nyúlüregbe.

9

King Henry fiúgimnázium, 1989. július 9.

Malbryt – sok más északi bányászvároshoz hasonlóan – több tragédia is érte. A miénk az 1924-ben a Smarthwaite kőszénbányában történt szerencsétlenség volt, mely harminckét férfi és fiú életét követelte, miután az aknákat a régebbi, feltérképezetlen tárnákból betörő víz elárasztotta, és beomlott a főtárna, foglyul ejtve a föld alatt rekedt bányászokat.

Apám azt állította, hogy emlékszik a föld alól hallatszó mennydörgő morajra, az utcákon az asszonyok jajgatására, bár bizonyára nagyon fiatal lehetett akkoriban. Később, a következő napokban még hangokat lehetett hallani a föld alól, de ezek már kísértethangoknak tűntek. Nem minden férfi halt meg azonnal: maroknyian néhány napig még életben maradtak egy egyre fogyó levegőzárványnak köszönhetően, de minden igyekezet, hogy elérjék őket, kudarcot vallott, és a bányát később be is zárták.

Mostanában nem sok maradt belőle, csak néhány helyi kísértettörténet, elzárt alagút és az egykor a bányába vezető vasútvonal – ami a St. Oswald rétjeinek a szélét a King Henry erdeivel köti össze – töltésen futó pályája. Egy mély bevágásban halad, majd egy másfél kilométernél hosszabb alagúton is átmegy, amit már régen betemettek, a bejáratát pedig szeder és füzike leomló zuhataga takarja el.

Conrad és a barátai számára a hely annál is vonzóbb játszótér volt, mert szigorúan eltiltották őket tőle. Akkoriban az alagutat még meg lehetett közelíteni, ahogy a felette lévő szellőzőnyílást is, ami úgy nézett ki, mint egy kis kastély a hegygerincen. És ha az embernek szerencséje volt, és körbeásott, néha szuvenírekhez jutott: egy elhajított jelzőcímkéhez, szöghöz egy bakancsról, egy törött lámpához, egy ételhordó dobozhoz. Amikor nyáron száraz idő volt, az elhagyott területen megbarnult a fű, és foltokban elfonnyadt, így láthatóvá vált az ott végzett földmunka jellege és a beomlott alagutakhoz vezető ösvény. A süllyedés egészen a St. Oswald rétjeiig látszott, kivált a rögbipálya túlsó végének a sarkában, ahol egy makacsul kitartó kis tó volt, ami a nyári hónapokban zsugorodni kezdett, télen pedig megtelt.

A szag is kiűzhetetlen volt: savanykás és megmagyarázhatatlanul baljós. A helyet végül az évenkénti földréteg és homok idehordásával biztonságossá tették, és a fanyar szagot is sikerült megszüntetni, legalábbis amíg Johnny Harrington tökéletes helyszínnek nem nyilvánította a Gunderson-épület számára, ami jól mutatja, valójában milyen sokat tudott a St. Oswald történetéről.

A bátyám persze biztos mindent tudhatott a halott bányászokról. Apám még kicsi volt, amikor gyakran hallottak kísértethangokat a föld alól, vagy megpillantották a helyi szellemeket, köztük a hírhedt Szellőztető Fiút, aki állítólag tízévesen halt meg a bányaomlásban. És a faluban természetesen rengeteg más emlékeztető volt a szerencsétlenségre. A bányászok utcanevekben, emlékművekben és kocsmanevekben éltek tovább. Még a St. Oswald könyvtára is a Smarthwaite-bánya tulajdonosának nevét viseli, és most, hogy visszatért az emlék, látom is az arcát, ahogy lenézett rám, mint valami lidérces álomba való figura.

Négyéves lehettem, talán négy és fél, amikor először jártam a St. Oswaldban. Anyám nagyon izgatott volt. Conrad az iskolai sakkcsapat tagja volt, és kiválasztották, hogy játsszon a körzeti negyeddöntőkben a St. Oswald Középső iskolájának bajnoka ellen. Anyám kocsival vitt el minket az iskolába, engem a könyvtárba kísért, ahol a sakkmérkőzéseket tartották. Meghagyta, hogy maradjak csendben, és az ajtó mellett egy kis széken várjak egy nagy régi portré alatt, ami egy szakállas, fekete ruhás férfit ábrázolt.

Emlékszem a könyvtár, a régi könyvek, fényezett fa, por, nyirkosság és penész szagára. Emlékszem az iskolai egyenruhát viselő fiúkra, akik az asztaloknál egymással szemben ültek, Conrad az egyik oldalon egy behulló napfényfoltban. Több St. Oswald-os, taláros Mester felügyelte a játékot, és hátul frissítők is voltak a szülők számára. Egy vörös képű, kedvesnek látszó Mester egy sakktáblához kísért, hogy játszhassak. Emlékszem a kis lovakra és a hegyes kis sapkákra. Emlékszem, hogy letettem őket a padlóra, és galoppoztam velük a parkettán. Annyira belemerültem a játékba, hogy nem láttam Conrad bosszús ábrázatát, és nem hallottam a pisszegését sem, amikor a sakkfigurák halkan koppantak a fán. Anya a többi szülővel teázott a szülők számára kijelölt helyen, és amikor felnéztem, Conrad már ott állt. Befejezte a játszmáját, az arca kemény és merev volt.

– Állj fel! – parancsolt rám. – Indulunk.

Sietve fel akartam kapni a padlóról a kis sakkfigurákat, de Conrad vadul beléjük rúgott, amitől csattogva szerteszét gurultak.

– Igyekezz! – Lehalkította a hangját, de így is tudtam, hogy dühöng. – Mindig mindent tönkreteszel. Nekem kellett volna megnyernem azt a játszmát! – Aztán felnézett a fejem fölött lógó képre.

– Figyel téged. Tudja, ha valami rosszat csinálsz. És tudja, hol talál.

Felnéztem a fekete ruhás, szakállas férfira. Annyira belemerültem a játékba, hogy szinte észre sem vettem. De most láttam, hogy lenéz rám, a szeme olyan volt, mint egy lyuk a vászonban…

– Ki ez? – kérdeztem.

Conrad elvigyorodott, és odasúgta:

– Mr. Kispofa.

10

King Henry fiúgimnázium, 1989. július 9.

Természetesen nem pontosan ezt mondta. Az emlékezet kényes dolog, sokat ígér, de töredékeknél és álmoknál nem ad többet. A név, amit Conrad odasúgott, semmit sem jelentett számomra, így a fejemben a Mr. Smarthwaite lett Mr. Kispofa, aki aztán szörnyeteggé vált, és olyan sokáig kísértett álmaimban, és még most is időről időre rám kacsint egy-egy lefolyóból vagy vízelvezető csőből.

És Conrad kíméletlen volt. Folytonosan tüzelte a félelmemet. A sakkjátszma elvesztése miatti haragja bosszúvággyá erősödött. Mindent, ami megijesztett, Mr. Kispofának tudott be: árnyékokat, a sötétséget, a fákat lengető szelet, de mindenekelőtt a lefolyók és a kotyogó csövek szívó hangját. Valahányszor lehúztak egy vécét, zörögni kezdett egy cső, vagy egy lefolyó csobogó vizet szippantott be, tudtam, hogy Mr. Kispofa ott van: mindig éberen figyel, mindig éhes.

Kezdtem megint bepisilni éjszakánként, pedig már majdnem egy éve szobatiszta voltam. Rémálmaim voltak, amelyekben Mr. Kispofa üldözött az egyre szűkebb csöveken át. Könyveket halmoztam a vécéfedélre, hogy ne tudjon kikapaszkodni a csövekből. Harcias gyerek voltam, de a szörnyeteg fenyegetése most engedelmességre kényszerített.

Tedd, amit mondanak, Becks, különben Mr. Kispofa megtudja.

Moss fogat, ahogy jó kislányhoz illik. Mr. Kispofa figyeli, mit csinálsz.

Tudom. Ha kegyetlennek hangzik, hát az is volt. De abban az életkorban az ilyen nemtörődöm kegyetlenségek mindennaposak voltak. És a gyerekek olyanok, mint a házimacskák: elképesztő kettős életet élnek. Az otthon falain belül könnyen kezelhetők, csaknem szeretetteljesek. A falakon kívül idegen teremtmények, ragadozók és könyörtelenek.

Olyan jó a húgához, mondták rajongva a szüleim. Nem is gondolnánk, hogy egy kamasz fiú ilyen remekül kijön egy négyévessel.

Conrad pedig gúnyos vigyorral lenézett rám, és a tenyerével eltakarta az arca alsó felét; kódolt jel volt, amit csak én értettem meg.

Ha bárkinek elárulod, Mr. Kispofa megtudja. Nem tudlak majd megmenteni. Kimászik a lefolyócsőből, és a hajadnál fogva lehúz a föld alá.

Aztán egy nap Conrad és a barátai elvittek a vasúti töltésre, ahol a föld berogyott, megmozdult, és ledőlt a vágatra. Felülről még látni lehetett az alagút félig zárt bejáratát, felette pedig a tetőgerinc mentén a Borsszóró nevű szellőzőnyílást. Emlékszem, hogy felmásztak az oldalsó téglafalon, és lenéztek a sötétbe, ahol a föld úgy folyt el, mint víz a lefolyócsőben. És emlékszem Conrad hangjára, amikor ezt mondta:

Ott lakik. A víznyelőben. És oda viszi le a gyerekeket.

Aztán tizennyolc éven át ez az emlék és az, ami utána következett, rejtve maradt az elmémben. Tizennyolc évig zárva volt a múltba vezető ajtó, és bent tartotta az igazságot, majd napra pontosan tizennyolc évvel azután, hogy Conrad eltűnt a születésnapomon, megnyílt, mint egy víznyelő a földben, és úgy eresztette ki a múltat, mint egy méhrajt. Mindezt egy francia pirítóssal tette, amit Aranyszirupba mártottak: Eledel jött ki az evőből, s édesség került ki az erősből.

Miért abban a pillanatban? Sosem értettem igazán. Talán a Jerome-mal folytatott beszélgetésem volt az oka, netán a szüleimnél lezajlott felkavaró jelenet, vagy a stressz tette, hogy mindezt el kellett titkolnom Dominic elől, de az én esetemben előbukkant egy emlék, és magával hozta a St. Oswald könyvtárának poros illatát, a víznyelő savanykás, sötét szagát, a csövek hörgését a szüleim házában és Mr. Smarthwaite portréját. Egy emlék, és vele egy meglepő ráeszmélés. Mindig abban a hitben éltem, hogy bálványoztam az én nagy testvéremet. A szüleim mindig ezt hajtogatták, és nem beszéltek másról, csak róla. Az évek során a bátyám lassan kezdett megtestesíteni minden tulajdonságot, ami hiányzott belőlem. Felnőtt volt, okos, kiváló sportoló, nyílt, népszerű és jóvágású. És mindenekelőtt fiú. A fiúk eredményeket érnek el. A lányok nem. Ha csinosak (és persze jók), akkor jól mennek férjhez. De én nem voltam jó. Szégyent hoztam a családra, először azzal, hogy teherbe estem, aztán azzal, hogy összeszűrtem a levet azzal a színes bőrű fiúval.

De itt volt végre az igazság, talán túl későn, hogy a javamat szolgálja, de erősen és tagadhatatlanul itt volt. Az igazság, amit még a terapeutám sem tudott kiszedni belőlem, ami éveken át érintetlen maradt, mint egy vízzel elárasztott tárna, amíg egy napon át nem törték a falat, és a tudás elő nem robbant. Halálosan, sötéten, megállíthatatlanul. Conradot, a bátyámat, a hősömet, a barátomat, az asztalunknál ülő angyalt, a mártírt, azt, aki túl jó volt erre a világra…

Gyűlöltem.

ÖTÖDIK RÉSZSztüx
(A gyűlölet folyója)

1

1989. július 9.

Az emlékezet olyan, mint egy kisgyermek: hihetetlenül befolyásolható. Érzések, álmok, mások meggyőződései alakítják. És barátjához, a tudatalattihoz hasonlóan szeret metaforákban megnyilvánulni, így az emlékezet gyakran praktikus öltözékben indul el otthonról, és tütüben, tündérszárnyakkal tér vissza, tigriscsíkokat festve az arcára.

Gyerek- és kamaszkorom idején valóságosnak hittem a Conradról őrzött emlékeimet, de most kezdtem rádöbbenni, hogy sokévnyi bűntudat, sugalmazás és mitológia felülírta az igazságot. A testvér, akit ismertem, nem az a fiú volt, akinek a képe a kandalló fölött lógott két gyertyatartó között, a lourdes-i vízzel teli kis fiola mellett. Nem az a fiú volt, akinek a sajtó leírta, egy csinos, népszerű, közszeretetnek örvendő fiú. Gyerekkoromban masszívan tornyosult fölém. Most végre olyannak láttam, amilyen valójában volt: kegyetlennek, kicsinyesnek, zsarnokinak.

Most, hogy végre átszakadt a gát, megrohantak a különféle esetek, cselfogások és gyermeki kegyetlenségek. Amikor bezárt a fürdőszobába, és Mr. Kispofával fenyegetett meg, amikor hazudott a szüleinknek, és elvitt magával, amikor a haverjaival lógott a St. Oswald pályái mellett, vagy a régi vasútvonal mentén, vagy cigarettázni ment az agyaggödrökhöz, miközben azt állította, hogy játszótérre visz, vagy a parkba, vagy a gyerekkönyvtárba.

Arra gondoltam, hogy a fiú, akit első nap láttam, a felügyelői jelvényt viselő szőke fiú, talán a tudatalattim terméke volt: megpróbált rávezetni az igazságra. Az, hogy nem ismertem rá Conradra, teljesen érthető, bár az emlékezetem szemüvegén át nézve felismerhetetlen volt. De tanárként végre a rózsaszín szemüveg nélkül láttam: vigyorgó kis szemétládának, aki semmiben sem különbözött az órát zavaró többi kölyöktől.

Bárcsak akkor jelen lett volna, Roy! Talán segített volna megfejteni a dolgokat. De akkoriban nem volt más, csak Scoones, Sinclair és Carrie Macleod, és most már Jerome is. És bár a Conraddal kapcsolatos igazság privát megnyilatkozás volt, továbbra sem emlékeztem arra, mi történt vele, vagy mik voltak a nekem szóló utolsó szavai, vagy hogy mit láttam – ha láttam bármit is – az eltűnése napján. De talán Jerome segíthet, gondoltam. A javaslatában volt ráció. Ha a rejtett múltam fala kezd repedezni, akkor már bármi – egy illat, egy szó – kiválthatja az emlékek újabb feltörését.

– Becks, készen vagy már? – szólt fel Dominic.

Lenéztem az érintetlen reggelimre. Az evés gondolatától hányinger fogott el.

– Egy pillanat! – kiáltottam vissza vidáman, és körülnéztem, hogy szabadulhatnék meg a születésnapi reggelimtől. A hálóból szerencsére saját fürdőszoba nyílt. A narancslevet beleöntöttem a mosdóba, aztán a kávét is. A lefolyó halkan böffentett, de úgy tűnt, elfogadja az áldozatot. A francia pirítós már nagyobb gondot jelentett, de végül apró darabokra szaggattam, és lehúztam a vécén. A harmadik lehúzásra tűnt el végleg, és egy fél üveg klórt is utána kellett öntenem. Végre sikerült eltüntetnem a nyomokat.

– Jól vagy, Becks?

– Hát persze – nyitottam ki a hálószobaajtót. – Csak igyekeztem a legjobb formámat hozni, amikor a családoddal találkozom.

– Tudom – mosolyodott el. – Néha kicsit túltengenek. De mind odalesznek érted. Csak az a fontos, hogy oldott környezetben lássanak.

Oldott környezet. Kis híján felnevettem. Egyszer egy helyi étteremben találkoztam Dom szüleivel, két lánytestvérével és férjükkel egy ebédre, de itt biztosan nem volt oldott a hangulat, és csaknem végig heves szorongással küszködtem. Dom családja összetartó volt, de az érzelmek kifejezésre juttatása jobbára egy sor gyerekkori incidens miatti ugratásból, kiabálásból, civakodásból és heves vádaskodásból állt.

Ez annyira más volt, mint amit én ismertem, hogy szinte az ebéd végéig hallgattam, amivel kiváltottam Dom anyjának megjegyzését:

– Nem valami beszédes, mi, Dom?

Nem volt ígéretes kezdet, és Victoria születésnapjának elmulasztása sem sokat javított a helyzeten. Attól tartottam, hogy Dom családja unalmasnak tart, vagy ami rosszabb, azt hiszik, hogy felettük állónak hiszem magam. Dom persze tiltakozott, de nem hittem neki.

– Azt mondtam, hogy félénk vagy – mesélte. – És… remélem, nem bánod… de anyának megemlítettem a terápiádat, és hogy mi történt a bátyáddal. Esküszöm, senki sem fogja felemlegetni – nyugtatott meg gyorsan. – Csak szerettem volna, ha mindenki tudja, hogy sok mindenen mentél keresztül, és nem a te hibád, és milyen édes és csodálatos vagy, ha nem bújsz falak mögé.

Persze sosem eszmélt rá, milyen keveset látott abból, ami a falak mögött van. Az első pillanattól fogva hazudtam neki, az együtt töltött időnket átszőtték az árulás fényes szálai. De Dominic egyszerű ember volt, és feltételezte, hogy más is az.

Meglátta az üres tálcát az öltözőasztalon, és elmosolyodott.

– Ízlett?

– Isteni volt.

Megcsókolt. Éreztem a kölnije illatát, halványan az előző este, lefekvés előtt elszívott füves cigit. És nagyon szerettem volna a kedvében járni, az a bizalomteljes lány akartam lenni, akinek képzelt, aki imádja az édességet, megeszi a francia pirítóst, és izgatottan várja a csak neki rendezett születésnapi bulit.

– Alig várom, hogy kibontsd az ajándékaidat – mesélte. – Emily különleges lapot készített neked. De figyelmeztetlek, hogy anya mindig borzalmas pulóvereket köt a születésnapokra. Próbáltam rávenni, hogy ezúttal ne tegye, de háromszor is megkérdezte, milyen színt szeretsz, szóval szerintem nem lesz szerencsénk. Victoria a háztartási gépeket kedveli, és biztos valami szokatlannal áll elő, mondjuk, egy elektromos késsel vagy egy elemes hátmasszírozóval. Myra pedig… őt még nem is ismered. Veled egykorú. Alig várja, hogy megismerhessen. – Elhallgatott, majd így folytatta: – Bocs, de olyan izgatott vagyok. Végre megismered az egész bandát.

A bandát, gondoltam. Gyerekkorra és iskolára emlékeztetett, Conradra és a három barátjára. Sosem voltam egyetlen bandában sem. Nem értettem a könyveket, amelyekben egészséges gyerekek csapatostul izgalmas kalandokra indulnak. Az én gyerekkorom egészen más volt: egy levegőtlen, üvegezett vitrin, melyben évekig közszemlére tettek, és ahonnan néma, morózus hitetlenkedéssel, kifogástalan életszerűséggel bámultam a világot, mégis makacsul megtagadva, hogy működjek, mint egy ötletesen megszerkesztett automata, melynek hiányzik a kulcsa, amivel működésre lehetne bírni.

– Már alig várom – válaszoltam automatikusan.

– Megértem. Emily is nagyon várja. Mondtam neki, hogy vegyen fel valami szépet.

Ismét elmosolyodtam. Mint megtanultam, egy nő mosolyának számos előnye van. Biztonságosnak, helyeslőnek, boldognak és őszintének látszunk tőle. A férfiak a mosolygó nőket részesítik előnyben. Előfordult már, hogy férfiak állítottak meg az utcán, és azt tanácsolták, hogy mosolyogjak többet. A testem sosem volt igazán az enyém: egyszerűen felcicomázom és gondoskodom róla a férfiak futó érdeklődésére számítva. Húsz éve mindenesetre ez volt a helyzet, mert a testem már ismét az enyém, mint egy gyerek kezéből kicsavart játék, amit elszed tőle az idősebb testvére, hogy később aztán összetörve visszaadja, mert már nem érdekli. Hatévesen a lányom túl korán kezdte megtanulni ezt a leckét. Vegyen fel valami szépet.

– És itt is van!

Emily egy Disney-filmből koppintott, rózsaszín, cicomás ruhát vett fel, amit Dominic vásárolt neki. A szegélye már némileg kirojtosodott, a vállánál kissé szűk volt. A lábán micimackós gumicsizma, a fején kötött sapka.

Rámosolyogtam. A leckét talán mégsem tanulta meg annyira, mint gondoltam

– Nincs meleged abban a sapkában? – kérdeztem.

Emily szótlanul rázta a fejét, és bűntudatosan nézett, amiből rögtön tudtam, hogy baj van.

– Hadd nézzem – mondtam szelíden.

Emily nem szólt, csak a fejét rázta.

Dom szívélyesen rámosolygott.

– Ne már, Milly – unszolta. – Mi a baj? Igazi királylány vagy. A királylányok nem viselnek régi kötött sapkát a szép fényes hajukon.

Emily lesújtottnak látszott, és a szeme megtelt könnyel. Dom kitárta felé a karját.

– Mi a baj, drágám?

Emily levette a sapkát. Egyenetlenül levágott haj bukkant elő, helyenként olyan kurta volt, hogy kilátszott a rózsaszín fejbőre.

– A hajad, édesem! – Láttam, hogy Dom egészen maga alatt van. – Miért vágtad le? Mivel csináltad? Meg is sebesíthetted volna magad!

– Muszáj volt – zokogta Emily. – A lefolyócsőben lakik. Fel is tud nyúlni, hogy berántson.

Hirtelen egy tompított érzés fogott el, mint a fülünkben, amikor a vonat beér az alagútba. A jelen valósága elhalványult, egy újabb emlék nyomta el: a szüleim fürdőszobájában állok, a vécéülőkét könyvek nyomják le, vörös fürtök hullanak a padlóra. A szüleim hangja egy mély, víz alatti helyről hallatszik:

Miért tesz ilyesmit, apa? Mi a csoda baja van?

Ne izgasd magad, kedvesem, ez csak haj.

– Ki mondta neked, Emily? – kérdeztem elhaló, távoli hangon.

Emily hangja még távolabbról érkezett, halk volt, mégis feszült, mintha villám cikázna egy palackban, megkettőződve, mint egy gyermek motyogásának a visszhangja egy alagútban:

Conrad parancsolta. Ő mondta… Conrad. Conrad mondta nekem.

2

St. Oswald fiúgimnázium Akadémia, őszi trimeszter, 2006. szeptember 21.

Ma reggel hasogató fejfájással ébredtem, és hirtelen heves vágy fogott el a kedvenc St. Oswald-os bögrém után. Most, hogy Akadémia lettünk, a St. Oswald e múlékony tárgya – mint a régi előkészítő naplók – ritkaságszámba ment. Fel akartam kelni, de amint cihelődni kezdtem, megbillent a világ, és félig a földre zuhantam. Bevertem a térdem a padlóba. Ijesztően éles fájdalom hasított belém. Meglepő; több eszem lehetne. Mily kevéssé számítunk az idő elkerülhetetlen változásaira! Azt hiszem, mindenki immunisnak érzi magát, mintha az idő múlása ránk nem vonatkozna. Még most is észreveszem, hogy amikor tükörbe nézek, nem egy hatvanhat éves férfi arcára számítok, hanem egy huncut képű, meglepően dús, ősz hajkoronájú fiúéra. Anyám a demens éveiben hasonlót élhetett át. Gyakran az ablak előtt találtam rá, ahogy üres tekintettel bámulta az üveget.

– Már megint az az öregasszony – mondta. – Mindig megpróbál bejönni.

Időbe telt, mire rájöttem, hogy a tükörképéről beszél. Kíváncsi lennék, milyen korú önmagát látta a tükörben.

Amikor kiértem a konyhába, sehol sem láttam a bögrémet. A közelmúltra visszatekintve eszembe jutott, hogy az íróasztalomon hagytam. Az ördögbe! Van valami egy kedvenc bögrében, ami még a gyógyteát is élvezhetőbbé teszi. Miután anyám egyik apró csészéjéből ittam meg La Buckfast galagonya-édesgyökér kotyvaléka elegendőnek nem nevezhető adagját, végre felvettem a kagylót, és Kitty Teague közvetlen számát tárcsáztam.

– Német tanszék. – A kagylóban felcsendülő hang biztosan nem Miss Teague-é volt.

– Straitley!

– Á, dr. Devine, már megint megszállta a franciákat? – Az irodai helyekért régóta folyó rivalizálás már sok évre tekint vissza közöttünk. Mi több, pár éve Devine-nak sikerült a latinosok irodáját ideiglenesen bekebeleznie, bár a győzelme rövid életű volt. Még Johnny Harringtonnak sem sikerült más célra felhasználnia a dolgozószobámat, és ha majd elérkezik az én időm, különös, nyirkos szagokkal, hátborzongató zajokkal és félreérthetetlen cicerói idézetekkel fogok ott kísérteni.

Dr. Devine szipogó hangot hallatott. Ezt olyankor veszi elő, amikor egy fiú helytelenül használja a subiunctivus perfectust.

– Betegnek hangzik, Straitley. Talán le kellene feküdnie.

– „Qui se ultro morti offerant…”{8} – válaszoltam abban a tudatban, hogy az idézet többi részét elfelejtettem. Az ördögbe ezzel a betegséggel, úgy látszik, megzápult tőle az agyam. A szokottnál is frissebben folytattam. – Ha már felvette a kagylót, esetleg megkérhetne egy hatodikos lányt, Emma Wickset, hogy hozzon el nekem pár dolgot, amit az íróasztalomban felejtettem. Catullus Condolentiáit, a felső hatodikos tananyag zöld dossziéját és… – Ravasz szünetet tartottam, nehogy megsejtse a hívásom valódi okát. – Ha már itt tart, a St. Oswald-os bögrémet. A második fiókban találja.

Dr. Devine megint azt a hangot hallatta.

– Még valami, Straitley? Édesgyökér-cukorka vagy esetleg egy csak magának szóló masszázs az Igazgatónőtől?

– Köszönöm, pillanatnyilag elég ennyi – jelentettem ki. – És mivel az Igazgatónőről beszélünk, talán lenne kedves tartózkodni a faragatlan célzásoktól.

Röpke, szipogós szünet.

– Tudtam, hogy beteg, de ez igazán aggasztó. Mióta kerültek olyan közel egymáshoz az Igazgatónővel?

Gúnyolódását eleresztettem a fülem mellett.

– Csak mondja meg a Wicks lánynak, hogy ne felejtse el. Valószínűleg a jövő héten már ismét munkába állok. Fel kell készülnöm az óráimra.

Súlyosan süppedtem a konyhaszékbe. A gyógynövényekből főzött orvosság feltételezett nyugtató hatása ellenére is éreztem, hogy a szívem kétségbeejtően zakatol, azzal a kis rebbenéssel, mely – mint egy apró pille szárnya – sosem múlt el. Bizonyára azért, mert nem reggeliztem, és szédültem.

Devine bádoghangját hallottam a vonalban.

– Ott van még, Straitley?

Válaszolni akartam, de ismét a földre zuhantam. És húsz perccel később az Igazgatónő itt talált rám: eszméletemnél voltam, de nem tudtam felkelni, és még mindig a régi csíkos pizsamámat és a bolyhos köntösömet viseltem.

Az öreg Savanyúszőlő persze rögtön felhívta. Próbáltam rávenni az Igazgatónőt, hogy az esés csupán túlzott megerőltetés következtében történt, de semmibe vette a tiltakozásomat, és azonnal tárcsázta a mentőket. Elkísért a kórházba, és amikor felnéztem a hordágyról, amire rákényszerítettek, láttam, ahogy megcsillant a nap gesztenyebarna haján, és megcsapott a parfümje – mint a jácint illata, olyan volt –, és Merlin jutott eszembe, a mester, akit Nimuë, a varázslónő ejtett csapdába és szédített meg.

Nagyon különös gondolat volt, és szokatlanul makacsnak bizonyult. Az önelégültsége és egy csinos pofi iránti gyöngesége miatt csapdába ejtett öreg varázsló. Azért ez mégsem lehetek, gondoltam, az Igazgatónő ennek ellenére megszédített. A történetével, a szavaival. Elfeledtette velem a lojalitást. Valahogy helyénvalónak tűnik, hogy a tea, amire kitartóan rábeszél, a Merlint foglyul ejtő fából is tartalmaz egy keveset.

Lehunytam a szemem.

– Úgy, úgy, pihenjen csak, Mr. Straitley – mondta.

– Mi történt? – kérdeztem. A hangom mintha távolról jött volna, mint egy eleresztett születésnapi luftballon, ami eltűnik az égen.

– Ne idegeskedjen. Majd később elmondom – válaszolta.

Miközben álomba merültem, mintha csodálkoztam volna, hogy az álmaimban nem a St. Oswald és a Gunderson-épület mellett elásott fiú szerepelt, hanem a Bányászban rendezett születésnapi buli és egy zöld ruhás, vörös hajú fiatal nő, és megint Nimuë jutott eszembe, aztán elnyelt az öntudatlanság.

3

King Henry fiúgimnázium, 1989. július 9.

Nos, igen, a galagonyafőzetnek időre volt szüksége, de végül működött a varázs. A galagonya és az édesgyökér élénkítőszer, és nem élhetnek velük azok, akik szívritmuszavarban szenvednek, amint erre Straitley is rájöhetett volna, ha veszi a fáradságot, és elolvassa, amit a doboz hátuljára írtak. Az igaz, hogy a tájékoztató valóban nagyon apró betűs. És nem, valójában nem akartam megölni, bár elismerem, hogy ez sem lett volna ellenemre. De azt akartam, hogy egy ideig ne legyen útban, legalábbis a következő szakaszig, és a történetmeséléssel is csak korlátozott mértékben lehet elterelni a figyelmet.

Őszintén mondom, hogy nem akarok ártani neki. De jobb, ha kórházban van. Otthon túl sok a látogató. Előbb-utóbb rájött volna, hogy a Gunderson-épületen folytatódnak a munkálatok, amiben nagy segítségemre volt az, hogy a helyi építési osztály vezetőjének a fiát most nevezték ki az úszócsapat kapitányává, és az a kilátás kecsegteti, hogy a jövő évi megyei csapatbajnokságra is benevezik, amennyiben az uszodánk időben elkészül. Ennek eredményeképpen és az átdolgozott csatornahálózati tervnek köszönhetően jóváhagyták a régóta húzódó építési kérelmünket, és reményeim szerint a hét végére befejezik az alapozást, így a helyére kerülhet a carbonszálas kerámiabélés. Biztos vagyok abban, hogy ezt követően az idősebb Gunderson – aki történetesen az úszómedencékre specializálódott cég vezetője – gondoskodik róla, hogy az építkezés a lehető leggyorsabban folytatódjon. Mire Straitley újra munkába áll – már ha ez valaha is bekövetkezik –, a helyszín felismerhetetlen lesz, és a bizonyítékot – ha maradt belőle valami – egy kamasz fiú középszerűségét megörökítő, Tutanhamon sírjával vetekedő, fényűző emlékmű alá temetik.

Igen, az elmúlt hetekben a mesemondáson kívül mást is csináltam. Szeretem arról biztosítani magamat, hogy határozottan cselekszem. Straitley semmiképpen nem bizonyíthatja, amiről azt hiszi, hogy odakint látta, ahogy a fiúk sem, akik belevonták a kis felfedezésükbe. Mire vége ennek az egésznek, mindez nem lesz több egy őszi éjszakán látott álomnál. Straitley most már nem fog beszélni róla, mert ezzel belekeverné egy barátját, és az ő példáját követve a fiúk sem, mert iskolás fiúkként arra tanították őket, hogy engedelmeskedjenek.

Bevallom, hogy már alig várom. Meglepően kimerítő és katartikus volt elmesélni Straitley-nek a történetemet. Azt hiszem, minél hamarabb a végére érek, annál gyorsabban léphetünk tovább mindannyian.

Természetesen megpróbálták rendbe hozni a hajamat, ahogy mi is igyekeztünk megigazítani Emilyét. Emlékszem, hogy apám játékosan ütötte el a dolgot, Anne-ről és a zöld manzárdos házról beszélt, és erősködött, hogy koboldnak látszom. Fanyar derűvel hallgattam, ahogy Dom ugyanezeket mondja Emilynek. Most úgy festesz, kicsim, mint egy kobold. De ettől csak még szebb a szemed. A lányom mellesleg elég jelentéktelen volt a tömzsi alkatával, és az apja szemét örökölte. Emiatt persze nem szerettem kevésbé, de most, hogy ilyen rövidre nyírta a haját, észrevettem a koponyája tövében felgyűrődő hájrolnit, ami anyám huzat elleni hengerei emlékeztetett a nappali ajtajánál. Emily a lágy, barna tincseivel gyermekien csinos volt, és most, hogy eltűntek, látható lett az egyébként csúnyácska arca.

– Ne aggódj, Emily, majd újra kinő. – Nem tudtam eldönteni, hogy e szavakkal őt vagy Dominicot akarom-e vigasztalni. Dom sötét szemében könny csillogott; mindig is befolyásolható volt. Enyhe megvetést éreztem. – Hiszen ez csak haj.

– De miért csináltad? – Anyám hangja az évek távolából is ugyanolyan éles.

– Conrad kényszerített rá – válaszoltam. – Azt mondta, veszélyes.

Ez volt az első és egyetlen alkalom, amikor apám Conrad miatt kijött a sodrából. Van valami egy lánygyermek hajában, akárcsak a szüzességében, ami kivételesen értékes. És az én hajam nagyon szép volt, és sosem vágták le, ami magyarázat lehet apám haragjára. Conradot az esetet követően három hét szobafogságra ítélték. Nem mehetett el a barátaival, nem kapott zsebpénzt, nem nézhetett tévét. Úgy tett, mintha beletörődne a büntetésbe, én meg kicsi voltam, hogy lássam a szemében a rosszindulatú csillogást. De ahogy Jerome tizennyolc évvel később mondta, Conrad jól leplezte a sértettségét, hogy aztán később bosszút álljon.

Megvárta, hogy elteljen a három hét, csak azután villantotta ki a foga fehérjét. Június vége felé jártunk, és már nem sok hiányzott, hogy ott terpeszkedjen előttünk zölden, fehéren és végtelenül a nyári szünidő. Conrad egy szombati napon felajánlotta, hogy vigyáz rám, míg a szüleink elmennek a kertészetbe, és amint elindultak, átjött Milky, Fatty és Mod, és azt mondták, mutatnak nekem valami klasszat.

Persze ez egy terv része volt. De én mit sem sejtettem. Conrad végtelenül kedves volt hozzám aznap, adott az édességeiből, a hátán cipelt, amikor elfáradtam. Átvágtunk a King Henry közelében lévő erdőn, az egykor a szénbányához vezető, elhagyatott vasútvonal érintésével. Szerettem azt az útvonalat. A puha, zöld ösvényt virágzó bodzafák szegélyezték. Az egyetlen, amit nem szerettem, az a csapás volt, ami a régi vasúti alagúthoz vezetett. A malbryi alagút valamivel több mint száz méter hosszú volt, és évek óta nem használták. A bejáratát elkerítették, a túlsó végét betemették. Conrad és a barátai néha elmentek egészen az alagút bejáratáig, és bekiabáltak a sötétbe, hogy hallják a visszhangot, de engem még ez a játék is megijesztett, és sosem próbáltunk bejutni.

Követni szoktuk a használaton kívüli pályatestet az alagút szájáig, aztán felkapaszkodtunk a csapás tetejéig, és a fenti füves gerincen mentünk tovább, ahol látni lehetett az egyik régi szellőzőakna tetejét, ami kerek kis kastélynak tűnt, ahogy magányosan állt az ösvényen. A maga módján híres volt. A helyiek Borsszórónak hívták, és akkoriban a vonatrajongók gyakran jártak ide, hogy lefényképezzék.

De ezúttal Conrad és a barátai nem kapaszkodtak fel a gerincre, ahol a Borsszóró őrködött, hanem az alagút felé fordultak, ami alvó öregemberként félig nyitott, fogatlan száját tátotta. Conrad a hátán vitt, és ahogy közeledtünk, megszaporázta a lépteit, bár érezte, hogy megpróbálok lecsúszni a hátáról.

– Bemegyünk – közölte megtévesztően vidám hangon. – Mutatok neked valami klasszat.

Nagyon kicsi voltam, mégis rögtön tudtam, hogy hazudik. Conrad szóhasználatában a klassz mindig valami mást jelentett. És a külvilág felé mutatott bűbája ellenére Conrad szívósan, gonoszul bosszúálló volt. Még egy nála majd tíz évvel fiatalabb gyerekkel szemben is képes volt dédelgetni a haragját, és most már az okát is tudtam.

A hajam elvesztése, és annak oka még mindig feszültség forrása volt Conrad és az apám között. Anyám már túltette magát az eseten – Conrad mindig is a kedvence volt –, de valahányszor apám meglátta a szegény kis fejemet a megtépázott fürtökkel, a Conrad iránt érzett haragja ismét fellobbant. Furcsa, hogy megfeledkeztem erről. Mindig azt hittem, hogy apám úgy rajongott Conradért, ahogy anyám. De most, az újonnan előbukkant emlékek hatására kezdtem emlékezni arra, milyen harag feszült köztük azon a nyáron. A haragra, ami a legcsekélyebb ingerlésre kirobbant.

Nem csupán a hajam volt az oka. Mintha mindenben benne lett volna. Apám és Conrad úgy kerülgették egymást, mint az acsargó kutyák, készen rá, hogy rárontsanak a másikra. És Conrad értette a módját, hogyan tudja a végletekig bosszantani az embereket úgy, hogy szinte nem is került megerőltetésébe. Apánkkal mindig vontatottan beszélt. Újra meg újra, teljes hangerővel ugyanazokat a lemezeket játszotta le a szobájában, főleg a The Doors egyik számát azzal a kis csilingelő, mégis hátborzongató dallammal, amit hetekkel korábban külön megrendelt.

Conrad most is dúdolni kezdte, miközben az alagút szájához közeledtünk. A címe „Riders On The Storm” volt, és még ma sem vagyok képes meghallgatni a rádióban.

– Le akarok mászni – könyörögtem. – Nem akarok bemenni az alagútba.

Conrad nem válaszolt, csak azt a kis dallamot dúdolta. Az alagút szája úgy ásított, mint egy nyitott lefolyó, és szótlanul figyeltem, ahogy a fiúk kiabálva és hujjogva berontanak a szörnyeteg szájába.

Milky ért oda elsőnek a sorompóhoz. Kis termetű, szívós fiú volt, kiválóan mászott. Másféle blézert viselt, mint Conrad, a szegélye kék volt, nem gesztenyebarna, a szemüvegét az egyik sarkában szalaggal ragasztották meg. Abban a pillanatban, amikor a múlt hosszú, összebogozódott szálait kezdtem felfejteni, hirtelen belém hasított, hogy Milky biztosan St. Oswald-os diák volt. Ez mindent megmagyarázott: sosem láttam Conraddal iskolába menni. Conrad Moddal járt iskolába, de rajta sem láttam sosem blézert. Mindig egy kopott zöld kapucnis kabátot vett fel az iskolai egyenruhájára. Sokáig azt hittem, erről kapta a gúnynevét, de a zsúr napján végre megtudtam az igazságot. Ami Fattyt illette, ő mindig a többiek mögött kullogott, és figyelte, hova lép a törött síneken; nem akart megbotlani a szederindákban.

– Gyerünk már, Fattyman, ne maradj le – sürgette Conrad azon a gúnyos hangján, és emlékszem, hogy néha átfutott a fejemen, hogy Fatty nem is kövér, csak Conrad így próbálja megalázni, ahogy azt másokkal is tette.

De most túlságosan lefoglalt, hogy feldolgozzam az emléket, ami akkor tért vissza, amikor a hajcsomómat kihúztam a lefolyóból, ami a hajhoz hasonlóan undorító, mégis lenyűgöző volt. Ugyanúgy nem tudtam volna gátat szabni az emléknek, mint a helyén hagyni a hajcsomót, még ha undorított és gyermeki elszörnyedéssel töltött is el.

Conrad parancsolta, mondtam, de ez volt az utolsó alkalom, hogy bárkinek említettem. Akármit tett is utána – bezárt a fürdőszobába, a szörnnyel fenyegetett –, az örökre a mi titkunk maradt. Az a nap elnémított bennem valamit, ami azon a napon lelt rá a lelki társára, amikor Conrad eltűnt, valamit, ami csak most tért vissza, hogy nappali verőfényben mutassa meg magát.

Az alagút szájához vezető úton százszorszépek virítottak. Erre tisztán emlékszem. És ott, a virágokon túl ásított a vasúti alagút téglákkal kirakott szája. Nagyon sötét volt, de mivel Conrad felemelt, benéztem a bejáraton túli sötétségbe. Nem mintha ezt akartam volna tenni, de Conrad így is, úgy is felemelt, és elindult velem a bejárathoz.

– Nem akarok bemenni! – tiltakoztam.

– Valami klasszat akarsz látni, igaz? – kérdezte fenyegetően a bátyám. – Itt lakik Mr. Kispofa. Beviszlek, hogy megismerd.

Hevesebben kapálództam, de Conradtól képtelenség volt szabadulni. A sorompóhoz vitt, ahol a többiek vártak minket. És amikor közelebbről megnéztem, láttam, hogy nem is sorompó. A fakerítés egyik felét elhúzták a téglafaltól, és könnyű volt mellette bemenni. Conrad letett a földre, és betolt a kerítésrésen. A többiek követtek. Hallottam, ahogy a lépteik visszaverődtek a falakról.

Sírva fakadtam.

– Ha ezt csinálod, még gyorsabban ideér – suttogta Conrad.

Mindkét öklömet a számba tömtem. Milky elővett egy elemlámpát a zsebéből, és az álla alá tette, amitől az arca egy szempillantás alatt vigyorgó, szemüveges trollá változott.

– Dr. Rettegés a Borzalmak Házából bemutatja a Tejesembert! – mondta mennydörgő hangon.

– Milky, te hülye! – mondta Fatty, és nevettek.

Összerezzentem, és vágyakozón bámultam vissza az alagút bejárata felé. Egy világ választott el a csodálatos nyári nap melegétől. Odabent nyirkos és hideg volt. A koromtól feketéllő falakon üledék csorgott, ami az elemlámpa fényénél olvadó fagylaltra emlékeztetett. Valahonnan a mélyből vízcsepegés hallatszott.

– Ugye nem megyünk be? – kérdeztem.

– Itt maradok, és vigyázok rá – ajánlotta Mod.

– Felesleges – közölte Conrad. – Nem lesz vele gond. Ugye, Becks? – Szorosan megmarkolta a karomat, és bevezetett az alagútba. Eleinte nem volt olyan áthatolhatatlan a sötétség, a kormos falakon láttam a nappali fény visszatükröződését. Időnként felbukkant egy-egy boltív az alagút belsejében: a pályamunkások oda álltak be, amikor munka közben elhaladtak a vonatok. Ahogy egyre beljebb mentünk, lehűlt a levegő, az alagút bejárata kisebb lett, és a mennyezetről csepegő vízből egyenletesen vízesés vált. Milky elemlámpájának vékony sugara fakó kört rajzolt a téglafalra, és a zuhogó vizet kígyózó ezüst kötelekké varázsolta.

– Esik – motyogtam halkan. Az árnyak elkapták a hangomat, mint amikor könyvtárban suttogunk.

– Igen – nevetett Conrad. – De nem ez a klassz része a dolognak. Menj csak tovább. Már nincs messze.

De számomra nagyon is messze volt. Elfáradt a lábam, de nem mertem szólni Conradnak. Az alagútban por, penész, szén, rothadás és pókháló szaga keveredett. A fiúk léptei csattogva verődtek vissza a falakról. Láthatóan cseppet sem féltek, bár én belebetegedtem a rettegésbe. Menet közben beszélgettek is. Milky állandóan az álla alá tette a lámpát, Mod meg felhúzta a kapucniját, az arca nem látszott a sötétben.

– Olyan vagy, mint a láthatatlan ember – jelentette ki Fatty drámai hangon. – „Olyasmikbe ártottam magam, amiket az embernek jobb nem bolygatni.”{9}

– Bújj egy hétig a bőrömbe, majd meglátod, milyen láthatatlan vagyok – válaszolta Mod.

Mindannyian nevettek, a hangjuk elbágyasztotta az árnyakat. Dermedten követtem őket a sötétségbe, és reszkettem a hidegtől.

– Miss Macleod tényleg felfigyelt rád – hallottam ismét Fatty hangját, amit valamiért furcsán ellenszenvesnek, burkolt célzástól színezettnek éreztem, bár a célzást a korom miatt nem értettem. – Megkaptad a főszerepet a darabban. A következő a Junior Showtime lesz.

Conrad váratlanul durván válaszolt:

– Bassza meg Miss Macleodot, és bassza meg a darabját.

– Csak szeretnéd.

– Mind így vagyunk vele, nem?

És akkor a lámpa fényénél megláttam előttünk valamit. Úgy tűnt, mintha az alagutat elzárták volna, de ahogy közelebb értünk, láttam, mi magasodik előttünk. Össze nem illő, őrülten, találomra összedobált halmaznak látszott, és a mennyezetig ért. Szemeteszsákok, régi matracok, ruhák, evőeszközök, régen ott rothadó gyümölcs, egy ódon műanyag hintaló, hasonló az enyémhez, de már színehagyott volt, és mocskos, és az a kísérteties, fehéres üledék borított mindent. Az irdatlan szeméthalom torzan magasodott fölénk, és amikor előrébb léptem, láttam, hogy túlnyúlik a mennyezeten. Odafent valami kéményféle volt, egy hosszú, sötét csatorna, félig eltömte a törmelék, és egy apró, résszerű fénypupillában végződött, mintha egy nagy lefolyóban álltunk volna, amit egy óriás szemetével töltöttek meg. És egy rácsféleséget is láttam, fémcsövek rozsdás hálóját, ami úgy nézett ki, mint egy lefolyó zárórácsa.

Természetesen ez volt a Borsszóró. Az évek során az emberek a szellőzőnyíláson át dobálták be a szemetet, és ez a félig elemésztett hulladék záróizmává vált. Ma már tudom. Minden érthető. De még emlékszem a borzalomra. A hidegre, a sötétségre, a nem szeretett, nem kívánt dolgok iszonyatos terhével teletöltött kéményre.

– Itt lakik – súgta a fülembe Conrad. – Idelent, a víznyelőben. Ide hozza a gyerekeket.

Sírva fakadtam. Sikoltani szerettem volna, de csak nyöszörgésre telt tőlem. Conrad felemelt a szellőzőnyílás távoli szája felé. Még a szagára is emlékszem: vizenyős és nedves volt. És foltos is. De a legrémesebb a hang volt, ami mintha mindenhonnan hallatszott volna, és azt suttogta a sötétségből:

Becksss. Becksss…

Minden erőmet bevetve sikoltani próbáltam. Emlékszem, hogy arra gondoltam, ha sikítani tudnék, akkor a szörny elmenne. De csak sípoló hang jött ki a torkomon, mint amikor a luftballonból kiszabadul a levegő. A világ megbillent körülöttem, és ijesztően halványulni kezdett.

Emlékszem, hogy Mod idegesen így szólt:

– Ugyan már, haver, hisz csak egy gyerek.

És Fatty:

– Tréfa az egész. Lazíts már, baszki.

– Jön már – mondta Conrad. – Viszlát, Becks.

Aztán ledobott a földre, és kifelé indult az alagútból.

Egy pillanatig moccanni sem bírtam, a távoli lyuk megbabonázott. A messze fent lévő rácsok hálója olyan volt, mint egy lefolyónyílás. És láttam – esküszöm, hogy őt láttam! –, ahogy leereszkedik értem a sötétben, láttam sápadt, hátborzongató vonásait, a szakállát, utánam tapogató csápjait, hosszú, gyökérszerű kezeit, aztán nem volt semmi, csak fojtogató, hideg és puha sötétség, és minden elfolyt, mint a víz a lefolyóban…

Amikor felébredtem, odakint feküdtem a füvön, és felnéztem a friss kék égre. Nemrégiben megkurtított hajam alatt a fejbőrömön éreztem a mohlepte földet, és hallottam, ahogy apró rovarok mászkálnak a fűszálak között. A nadrágom nedves volt a lábam között – baleset történt, mami. Hallottam Conrad és Mod hangját az ég végtelenjén túlról.

– Mi van, ha tényleg komoly baja esett? – Ez Mod volt, ő volt négyük közül a legszelídebb.

– Ne hülyülj. Kutya baja. – Conrad hangja élesen vágott, mint egy papírlap. – Mindig ilyen baromságokat csinál.

– De mi lesz, ha elmondja a szüleiteknek?

– Nem fogja.

– De ha mégis?

– Nem fogja. Tartja a száját. – Megfordult, és szörnyű mosollyal rám nézett. – Szeret engem. Igaz, Becks?

Ezután soha többé nem szóltam erről. Senki sem tudta az igazságot Conradról, csak Emily, akinek mindent elmondtam. A hecceléseket, a hideglelős történeteket, a fenyegetéseket csak Emilynek mondtam el, és csakis akkor, amikor négyszemközt voltunk. A szüleim úgy tudták, hogy eszményi bátyám van. Az én szememben egy szörny volt, akit meg kellett békíteni, és aki rettenetet hozott fel a lefolyóból. Így hát mindent megtettem, hogy túléljem. Még magamat is hibáztattam. Ma ezt Stockholm-szindrómának neveznék, de kislány voltam, és nagyon rémült. És amikor éjszaka a takaró alatt imádkoztam, és azt kértem, hogy Conrad tűnjön el, hogy Mr. Kispofa őt ragadja el, ne engem, akkor vigyáztam, hogy ezt olyan halkan mondjam, hogy csak Isten hallja meg.

4

1989. július 9.

Időbe telt, mire megvigasztaltuk Emilyt, és rendbe tettük, hogy elindulhassunk. Ez a feladat jobbára Dominicra hárult, és rá is hagytam, mert sosem tudtam kimutatni az együttérzésemet. Azt hiszem, azért, mert kiskoromban felém sem mutattak sokat, csak elvárták, hogy tegyem a dolgomat, míg a szüleim a gyászba temetkeztek, és ezzel zárták el magukat a külvilágtól.

Szerettem volna megtudni Emilytől, ki mondta, hogy vágja le a haját, de Dom nem engedte; azt mondta, elég feldúlt így is, hát ha még a részletekről faggatom. Dom most azon a véleményen volt, hogy az egyik iskolatársát hívják így, és máris azt tervezte, hogy beszél Emily tanárnőjével.

– De ma minden csak körülötted forog, Becks – bizonygatta. – Bulit rendezünk neked!

Így aztán délben egykor a Bányászban találtuk magunkat, felkísértek minket az emeleti terembe, ahol Dom a munkáspárti rendezvényeit tartotta. Én csak egyszer jártam ott, akkor is rövid ideig. Sötét, csupasz falú helyiségre emlékeztem, néhány plakáttal és képpel. Most apró lámpafüzérek világították meg, és a magas üvegtartókban hatalmas gyertyák égtek. A hosszú terem egyik sarkában luftballonfelhő fogadott, a másik végét két étel-itallal megrakott asztal választotta el. A DJ a berendezésével a túlsó felén volt, és egy kis területet nyilván a táncparkettnek tartottak fenn, azt színes fények vették körül, és a mennyezetről tükörberakású, jókora diszkógömb lógott. És mindenütt Dominic vendégei voltak, akik félig megtöltötték a termet. Nyolcvanan lehettek vagy még többen. A sunnybanki tanárok közül felismertem párat, akikkel akkor találkoztam, amikor ott tanítottam, de egyikhez sem kerültem olyan közel, hogy tartsam vele a kapcsolatot. És természetesen ott volt Dominic családja is. Felismertem Estelle-t és Victoriát a férjükkel. Egy fiatalabb, hosszú copfos nő, akiről feltételeztem, hogy Myra, kisbabát tartott a karjában. Ott voltak a szülei is, Blossom és Cecil, és egy igen idős hölgy, mint később megtudtam, Dominic nagyanyja, Oh nagyi. És legalább huszonnégy nagynéni, nagybácsi, unokatestvér és a legkülönbözőbb korú gyerekek tömege. A többség afrokaribi volt, de Cecil részéről is jöttek, főként idős emberek. Kicsit nyomasztó volt őket mind együtt látni, különösen amikor Dominic a terembe belépve elkiáltotta magát, hogy Megjött!, és mindenki egyszerre fordult oda, néhányan lelkesen kiabáltak, és a nevemet kiáltották. Aztán várakozásteljes csend támadt, ami rosszabb volt, mint a hangzavar. Rájöttem, hogy tennem kellene valamit, mosolygást, integetést vagy talán ölelést várnak tőlem.

Aztán a copfos fiatal nő ragyogó mosollyal kitárta a karját, és akkor sikerült visszamosolyognom.

– Úgy örülök, hogy végre személyesen találkozunk! – mondta, és a hangja furcsamód Dominicéra emlékeztetett. – Én vagyok…

– Myra – nyögtem ki, és elmosolyodtam. – Örülök, hogy megismerhetlek.

Myra alacsonyabb volt nálam, nagy, kifejező, sötét szeme volt. A karjában tartott gyerek három hónaposnak látszott, és steppelt paplanba csavarták.

– Mami alig várta, hogy találkozzunk – mondta. – Szeretnéd megfogni Tootie-t? – kérdezte, és máris a kezembe nyomta a babát. Vaku villant, valaki lefényképezett. Dom nevetett. Biztos riadt képet vághattam.

– Hagyd lélegzethez jutni, Bobs! – szólt oda egy fényképezőgépet tartó idősebb, fehér férfinak. – Hadd mutassam be Bobs bácsit, apám fivérét, Becks. Myrát már ismered. Ő Fedora néni és a lánya, Katie. Ő pedig Oh nagyi. Kilencvennégy éves. És nézd csak, itt van Victoria! Gyere, köszöntsd a bandát!

A bandát. Jaj, Dominic!, gondoltam.

Sikerült végig mosolyognom, míg átvergődtem a családi csoporton. Dominic egyfolytában a neveket sorolta, de azonnal el is felejtettem őket. Blossom génjei tűntek a családban a legerősebbnek, bár Dominic nővérének, Victoriának világosabb volt a bőre, mint a testvéreinek. Máshogy is öltözködött, és kiegyenesítette a haját. Tetőtől talpig végigmért, és kissé gúnyosan mosolygott rám. Talán az járt a fejében, hogy elmulasztottam a születésnapi buliját.

– Rebecca – köszöntött. – Remélem, jól vagy.

Igyekeztem mosolyogni.

– Köszönöm, igen – válaszoltam. Valójában kicsit kavargott a gyomrom. A baba meglepően nehéz volt a karomban, és ijesztően nyüzsögni kezdett. Myrát kerestem, de arrébb ment. Bobs bácsi egy újabb fotósorozatot lőtt el rólam és a babáról.

– Hamarosan neked is lesz – közölte, és kivillantotta dohánybarnára színeződött fogsorát. – Nemsokára túlteszed magad a problémádon, ha lesz egy saját kicsikéd.

Torzító szemüvegen át emlékszem a bulira. Most azt bizonygatom magamnak, hogy nem lehetett akkora zaj, mint amire emlékszem, sem annyi mozgó fény. Úgy képzelem, hogy elfogadhatóan viselkedtem, mert Dominic nem vette észre, mennyire küszködöm. Tudom, hogy hegyekben álltak az ajándékok. Szappan- és hintőporkészletek, gyümölcskosarak, Blossomtól egy kötött pulóver (ragaszkodott hozzá, hogy próbáljam fel). A ruhámra felhúzva abszurdan festett, mert majdnem térdig ért. Életemben nem láttam még annyi meglepetést, annyi vidáman becsomagolt ajándékot.

– Majd én segítek kibontani őket – ajánlkozott Emily, és én a megkönnyebbüléstől szédelegve ráhagytam. A lányom mindig imádta a partikat. Élvezte a sok nagynénit, akik körülrajongták, a bulin feltálalt ételeket, a szendvicsek, virslivel töltött kiflik és csirkeszárnyak halmait, hogy mellettük fogadhatja a hódolatukat, a tortát, egy rózsaszín és sárga irdatlan tornyot a kettős piskótakorong tetején, amit színes cukormázzal vontak be. A virágokat is cukormázból formálták, és ha arra gondoltam, hogy a számba kell vennem, olyan érzés fogott el, mintha alufóliába haraptam volna.

– Milyen édes kislány – jegyezte meg Blossom Emily feje fölött. – Bizonyára nagyon fiatal lehettél.

– Igen – bólintottam.

– Abban az életkorban biztos nem élvezted. Minden meglepetésként ér. De legközelebb már valóban szeretni fogod, hogy anya lehetsz.

Addigra már sikerült visszaadnom Tootie-t Myrának, aki rögtön továbbadta a babát Domnak. Hogy egy kis gyakorlatot szerezz. Olyan volt, mintha a termet várakozás töltötte volna meg: cigarettafüstként telepedett rá. Egy ötvenes éveiben járó fehér nő mellé sodródtam, aki azt hiszem, Cecil unokahúga volt.

– Nagyon csinos lány vagy. – Egyre csak ezt hajtogatta. – Mint egy igazi angol rózsaszál.

A jobbára barna bőrű arcokkal tele teremben ízléstelennek találtam a megjegyzését. Kimentettem magam, Emilyt az unokahúg mellett hagytam, és elindultam megkeresni a mosdót. A Bányászban a női vécé egy régimódi fürdőszoba volt barnával kicsempézve, erezett üvegű ablaksorral és három fülkével, amiből az egyikre azt írták, hogy: NEM MŰKÖDIK.

Megálltam a tükör előtt, és hallgattam a nagyteremből kiszűrődő hangokat. Sápadtnak láttam magam, olyannak, akit a rosszullét kerülget. Megkerestem a rúzst a táskámban, és kifestettem a számat.

A hátam mögött zajt hallottam az egyik fülkéből. Az ijedség villámként szaladt át rajtam.

Hirtelen fordultam meg, és Myrát láttam kilépni az ajtón. Lesimította hosszú, nyomott mintás ruháját. Láthatóan mulattatta a rémületem.

– Bocs, megijesztettelek?

– Csak kicsit ideges vagyok ma.

Mosolyogva a karomra tette a kezét.

– Tudom. Olykor lehengerlőek vagyunk. De Dom annyira szeretett volna bulit rendezni neked! Azt mesélte, még sosem volt ilyenben részed.

Bólintottam.

– A bátyád miatt?

Ismét bólintottam.

– Borzalmas lehetett – mondta, és pontosan erre a megjegyzésre számítottam. Ezt szokták mondani. Nem az emberek hibája: jót akarnak, és a megfelelő jelzőket már mind elpufogtatták. Tudtam, hogy kedves akar lenni, a szívélyességét mégis távolinak éreztem, mint amikor egy sötét utcán állva valaki barátságos kandallótüzet néz az ablakon át. – És az, hogy vissza kellett menned oda tanítani; elképzelni sem tudom, mit érezhettél.

– Régen történt – vontam meg a vállamat. – És Dominic sokat segített. – Azért mondtam, mert úgy hittem, ezt akarja hallani. Az empatikus emberek kifejezik az aggodalmukat, mert ők akarják jobban érezni magukat. Kellemetlen olyanok közelében lenniük, akiket fájdalom gyötör.

– Ó, tudom én! – mosolyodott el újra. – Dom a világ nagy barátja. És megérti, milyen lehet. Ő is utálta azt a helyet. Sosem tudott beilleszkedni.

– A King Henrybe? – zavarodtam össze.

– Nem mesélte? Jellemző! Egy évig járt oda. De nem bírta tovább. Sznob hely. Túl sok a fehér. Inkább visszament a Sunnybank Parkba. Mind odajártunk. Nagyszerűen éreztük magunkat. – Megszorította a kezemet. – De túl sokat beszélek. Gyere vissza velem. Mindjárt felvágjuk a tortát.

Kicsit kábultan követtem Myrát a zsúfolt terembe. Az előbbinél is idegenebbnek és klausztrofóbiásnak éreztem. Dominic? A King Henryben? Mi a csodáért nem mondta el? Ha odajárt, akkor biztos ismerte Conradot!

A DJ feljebb tekerte a hangerőt, és néhány vendég kiürített egy részt, ahol táncoltak. Dom az asztal mellett pezsgőt töltött műanyag poharakba.

– Hát itt van! – kiáltotta. – Ide, ide! – Mondott valamit a DJ-nek, és a zene egy frázis közepén elhallgatott. Dom megkaparintotta a mikrofont. Kétszer megkocogtatta, és a visszajelzés figyelmeztető zümmögése hallatszott.

– Szeretném, ha mind idefigyelnétek – kezdte. – Tudjátok, miért vagytok itt. – A teremben csend lett, csak a csoszogás, pár füttyögés és némi izgatott sugdolódzás hallatszott.

– Dom beszédet mond – szorította meg újra a kezemet Myra. Dom családja csupa olyan emberből állt, akik szerettek beszéd közben megérinteni. Én nem ilyen vagyok, és éreztem a kezében az ernyedt, hűvös kezemet, és azon tűnődtem, mit kezdjek vele. Udvariatlanságnak tűnt visszahúzni, ezért csak hagytam, hadd fogja, mint egy kismadár, aki dermedt a rémülettől. Végül aztán elengedte. Dom folytatta.

– Amikor megismerkedtem Rebeccával, megtudtam, hogy sosem volt születésnapi bulija. Soha nem ivott egy pohár pezsgőt, vagy táncolt úgy, mintha senki sem nézné. Ezért hát hazahoztam őt hozzátok, mert tudtam, hogy szeretni fogjátok. – Kis szünetet tartott, rám nézett, és elmosolyodott. – Talán nem annyira, mint én – tette hozzá. – De adjatok neki időt. Egyre jobban a szívetekhez nő majd.

Felfigyeltem arra, hogy elindultam: Myra gyöngéden a mikrofon és a torta felé vezetett. Megértettem, hogy szólhattak neki, hogy segítsen a helyes irányba terelni. Talán azért választották őt, mert korban ő állt hozzám a legközelebb, és arra számítottak, hogy őt kedvelem majd a legjobban.

– Rebecca és Emily azóta az életem részei lettek – folytatta Dom. – Oly sok mindenen osztoztunk. Nem töltöttünk még együtt sok időt, de már tudom, hogy nem élhetek nélküled. Ezért szeretném most megkérdezni… – Elmosolyodott, és felém nyújtotta a kezét. – Hozzám jössz feleségül, Rebecca? Leszel-e Mrs. Buckfast?

5

King Henry fiúgimnázium, 1989. július 9.

Gyakran eltűnődöm, mit válaszoltam volna, ha kettesben vagyunk. Ahogy azon is, vajon mit érzett valójában Hamupipőke vagy Galatea vagy Cophetua király koldus szolgálólánya a férfi iránt, aki megmentette? Könnyek között omlottak a karjukba? Vagy tudomásul vették, hogy vissza kell fizetniük az adósságot? Ha az ember napról napra tengődik, ahogy mi éltünk, Roy, szárított tésztából főtt levest eszik, amiből tíz penny egy csomag, és leszállított árú zöldséget vesz a piacon, és el kell döntenie, hogy a használtruha-kereskedésben vegyen-e a gyerekének új kabátot, vagy az ötven pennyjét dobja be a gázórába, akkor visszautasíthatja-e a rendszeres étkezéseket, a puha ágyat és egy kényelmes jövő ígéretét? A beleegyezés a fajtánk kiváltsága. És Dominicnak – jó ember lévén – fogalma sem volt, mit jelent számomra, hogy mosolyogva megfogom a kezét, és pózolok, míg Bobs bácsi képeket készít rólunk Myrával és Dom lánytestvéreivel, és Blossommal meg Cecillel és Fee nénivel és Tootie-val meg Normával és Oh nagyival és a bandával, ahogy Dominic folyton mondogatta.

Azt hiszem, elfogadhatóan játszottam a szerepemet. Ebben kiváló vagyok, és mégis az egész – az ünneplés, a torta (Estelle saját kezűleg készítette), a pohárköszöntők, a sok ölelgetés, a Dommal való hosszú lassúzás, a Bobs bácsi fényképezőgépe és ezernek tűnő ember előtt váltott csók – után egy kivájt, kiszáradt töknek éreztem magam, amiben újra meg újra zörög pár szem mag.

Dom a King Henrybe is járt.

Miért nem említette soha?

Tán ismerte Conradot?

Esetleg barátok is voltak?

Sikerült valahogy végigcsinálnom úgy, hogy az álarcom nem hullott le. Ha a fényképeket visszanéznénk, úgy tűnne, mintha csodálatosan éreztem volna magam. Akkoriban nagyon fotogén voltam; szinte nem akad olyan kép, ami ne lett volna hízelgő. Itt vagyok Dominickal, szertelenül kacagok a karjában, aztán egy másik képen Myrával és a nővéreivel a nevetéstől kétrét görnyedve. Aztán egy kép Tootie-val, gyöngéd és madonnaszerű, egy másik egy pohár pezsgővel, Blossom pulóverében: úgy nézek ki, mint egy tizennégy éves a nagymamája ruhájában. És van egy Oh nagymamával, akinek az arca egy maroknyi ránc. És megint Dominic következik, mellette a boldogságtól ragyogó menyasszony.

Bobs bácsi albumot állított össze az aznapi fényképeiből. Valahol még megvannak, bár ritkán veszem elő őket. Dominic halála után, amikor kiköltöztem az April Streetről, a banda szabadjára engedett, mintha Dominic lett volna az összetartó erő ebben a támogató mechanizmusban, és nélküle a család visszabújt volna a gyász burkába. Természetesen az én hibám volt: nem értem fel az elvárásaikhoz. Szerintem hideg nőnek tartottak. De bármit éreztem is Dominic halálakor, azt nem juttattam kifejezésre és nem tártam fel, megtartottam magamnak. Szívesen ringatom magam abba a hitbe, hogy maga megértene, Roy. Talán még együtt is érezne velem.

– A jövőre, Mrs. Buckfast! – harsant gyakran és hangosan a köszöntő. A pezsgőtől hanyagul még azt is fel mertem vetni, hogy megtartom a lánykori nevemet. Ha látta volna Dominic arcát, Roy! Hogy milyen képet vágott, míg Victoria el nem nevette magát, és a karomba nem bokszolt.

– Jaj, te tökfej, hát nem látod, hogy csak tréfál?

Így hát belementem ebbe is, akárcsak a buliba. Nem mintha érzelgősen ragaszkodtam volna a születési nevemhez. Még talán a segítségemre is lehetett volna, mert nem lettem volna tovább Asda Price, noha a Buckfastnak is megvannak a maga hátulütői. És Conrad egy lépéssel távolabbra került volna. Mégis ez az én nevem volt. A személyazonosságom. Enélkül mim maradt volna?

Este tíz körül értünk haza. Tovább is maradtunk volna, de Emilynek másnap tanítás volt, így megkérdőjelezhetetlen indokra hivatkoztam. Tele volt a kezünk ajándékokkal, a többség még be volt csomagolva, és míg Dominic lefektette Emilyt, én lezuhanyoztam, és kamillateát főztem. A kandalló tüze mellett ittam meg a régi pizsamámban, és már kezdtem ellazulni, amikor Dominic diadalittasan és energikusan lejött. Elég sok pezsgőt ivott, de még mindig inkább a hangulat dobta fel.

– Micsoda remek buli volt! – áradozott. – Mondtam, hogy nagyszerűen fogod érezni magad. – Bekukkantott a tévészekrény alatti fiókba, ahol egy zacskóban marihuánát tartott. – Kérsz te is? Én elszívok egyet.

Mosolyogva ráztam a fejem.

Dom egy füves spanglit kezdett sodorni, és még mindig azon a kapkodó, félig nevető hangon beszélt, amit kissé nyugtalanítónak találtam.

– Mindenki odavolt érted, Becks. Anyám, a nővéreim, mindenki. Olyan jó volt együtt látni benneteket! Mondtam is nekik, hogy ha lehetőséget adnak, megmutatod nekik, milyen vagy valójában. És szerettek is. Jó volt látni. Még Victoria is azt mondta, hogy aranyos vagy, pedig neki nehéz a kedvében járni. És anya mondta, milyen természetesen tartod a babát…

– Tartottam már babát, Dom – emlékeztettem szelíden.

– Igen, de az más volt – válaszolta, aztán rágyújtott a spanglira, és megszívta. Kíváncsi lettem volna, milyen tekintetben lehetett Emily más, de láttam már Domot ilyennek, és tudtam, hogy alig figyel rám. – És most, hogy összeházasodunk… – Elhallgatott, és beleszimatolt az asztalon mellettem álló teáskancsóba. – Mi ez?

– Kamillatea – válaszoltam.

– Olyan cuki vagy! – nevetett fel. – Flanelpizsama és kamillatea! Mintha már ezer éve házasok lennénk! – Megint felnevetett; azon az estén úgy látszik, minden, amit csináltam, cuki volt. Tudtam, hogy részeg és kicsit elszállt, de azok után, amiket Myra mondott, a nevetésétől ordítani lett volna kedvem. A teámat kortyoltam, és lehunytam a szemem. Próbáltam ismét megtalálni önmagamat. Dominic közben tovább karattyolt: tíz évvel volt idősebb nálam, de néha – főleg, amikor füvet szívott – úgy viselkedett, mint egy kamasz lány. Rájöttem, mennyire bizonytalan volt a parti sikerét illetően, hogy a banda mennyire fogad be, de még a lánykérés tekintetében is. Megnyerőnek találhattam volna, de mindenre árnyékot vetett a tény, hogy nem szólt, hogy a King Henrybe járt. Olyan volt, mint a születésnapi torta mélyén egy váratlan jégdarab.

– Myra mesélte, hogy dumáltatok – jegyezte meg. – Miről beszéltetek, lányok?

– Semmi különösről. Csajos dolgokról.

– Myra remek lány. Tudtam, hogy jól kijöttök. Mit mondott rólam?

Bólintottam. Ez az alkalmas pillanat, gondoltam, mégsem találtam meg a módját, hogyan fogjak hozzá.

– Mesélt a Sunnybank Parkról – mondtam végül. – Hogy milyen boldog voltál ott.

Dominic meglepettnek látszott.

– Tényleg? Fantasztikus környezet, befogadó és sokszínű, óriási a művészeti tanszéke, magától értetődően – vigyorodott el. – Megkönnyebbülsz majd, ha ismét ott leszel, miután végeztél a King Henryben.

– Te is így érezted, amikor visszatértél?

Megrökönyödve nézett rám.

– Hogy érted? Sosem tanítottam ott.

– Arra céloztam, amikor ott tanultál.

Láttam, hogy kimértebb lesz.

– Ezt meg ki mondta?

– Myra. Azt mesélte, hogy egy évig próbálkoztál, de aztán rájöttél, hogy utálod. Hogy lehet, hogy sosem említetted?

Szívott egyet a cigin, ami a körmére égett.

– A francba! – ejtette el a csikket, majd elnyomta a kövezett kandallón. Mintha eltörölték volna a napsugaras, feldobott kedvét, zárkózottá és paranoiássá vált. A túl sok kábszer néha ezt művelte vele, bár ritkán esett túlzásba. – Nem voltam ott egy évig – mondta. – Csak pár szemesztert húztam le. Myra nem emlékezhet rá, hisz még kisgyerek volt.

– Mi történt?

Vállat vont.

– Nem sok. Anyámnak támadt az az ötlete, hogy tehetséges vagyok, túl eszes a Sunnybank Parkhoz. Jelentkeztetett a felvételire. Irodalomból és matekból. A latint is elvárták tőlem. Én viszont egy kibaszott szót sem tudtam. De matekból évfolyamelső voltam, és az összes évfolyamból negyedik voltam irodalomból, így aztán ifjúsági ösztöndíjjal bekerültem, feltéve, hogy amint kibaszottul lehet, behozom a két év lemaradást latinból. – Új cigit kezdett sodorni. Vajon hányat szívhatott el aznap? – Nem az volt életem legrózsásabb éve. Ezért nem említettem soha.

– De ha Conrad évfolyamába jártál…

– Nem ismertem – szakított félbe. – Azt képzeled, nem szóltam volna azonnal, ha ismerem? Conrad nem járt a Házamba, és közös óráink sem voltak. Egyébként is, mire eltűnt, én már megint a Sunnybankben voltam, ahova tartoztam.

– Milyen volt?

– Mégis mit gondolsz? Mindenből gúnyt űztek. A kiejtésemből. A cipőmből. Az iskolatáskámból. Alulról kellett kezdenem, még a kibaszott irodalomból és matekból is. És csupán két fekete volt, egy nigériai diplomata fiai. Aztán ott voltam én. Az ösztöndíjas fiú a használt egyenruhájában. Az meg sem fordult a fejükben, hogy tényleg okos lehetek. Kibaszott Henrietták. – Összehúzta a szemét, talán a füst miatt vagy az emlék hatására. – Jól elcseszted a napomat, Becks. Kösz a semmit.

– Bocsáss meg, de tudnom kellett – szabadkoztam.

– Hát most tudod. Tudod, milyen érzés azt látnom, hogy nap mint nap bemész oda. Ahogy a fiaidról beszélsz. – Visszatetsző hangsúllyal ejtette a szót, én meg éreztem, hogy egyre jobban magamba fordulok. Éreztem, hogy megint bocsánatot fogok kérni, de még időben leállítottam magam. De Dominicnak mindig is megvolt az a képessége, hogy úgy érezzem magam mellette, mint a gyerek, aki nem tudja pontosan, milyen hibát követett el. Abban a pillanatban döbbentem rá, hogy Conrad is ezt tette velem.

Megittam a teámat, és felálltam.

– Hova mész?

– Fáradt vagyok – válaszoltam.

– Még nem is bontottad ki az ajándékaidat – mondta Dom egy újabb hangulatváltozás hatására. – Nem fekhetsz le úgy, Becks, hogy meg sem nézted a születésnapi ajándékaidat!

Láthatta az arckifejezésemet, mert felállt, és megölelt.

– Bocsáss meg – mondta. – Hülye voltam. Gyere vissza, és bontsd ki őket.

Dominic ilyen volt, Roy. Sosem tartott sokáig a rosszkedve. Úgy múlt el, ahogy a felhő úszik el nyáron a nap előtt. Az én hangulataim mások: a riadalomtól felajzott idegeim miatt tudtam, hogy még órákig nem jön álom a szememre ez után a kis jelenet után. A falban hallottam a lefolyócső hörgését; Emily biztos felkelt, hogy igyon egy kis vizet. Ennek ellenére libabőrös lettem: mintha valami megmoccant volna álmában, amit nem lett volna szabad felébreszteni.

– Gyere csak, Becks – unszolt Dominic. – Ne rontsuk el a különleges napodat.

És persze maradtam, mint egy jó kislány, valamiből erőt merítettem, hogy mosolyogjak is, pedig a szívemet mintha szögesdrótba tekerték volna. Nem emlékszem az ajándékokra, bár a csomagolásra igen: kézzel készített papír Victoriától, táncoló egerek Estelle-től, szivárványok és csillagok Myrától. Dominictól pedig egy kis doboz ezüstszalaggal átkötve, benne egy vörösarany, díszes gyűrű, a tetején apró gyémánt, aminek olyan alakja volt, mint egy ártó, összehúzott szemnek.

– A dédanyámé volt – jegyezte meg Dominic. – Tetszik?

Volt választásom? Megint csak kész tényként kezelte a beleegyezésemet. Valójában régimódinak és túl díszesnek tartottam, a gyémánt, mint sok régi drágakő, tompa fényűnek és furcsán befejezetlennek látszott.

– Gyönyörű – válaszoltam.

– Húzd fel.

Karcsú volt az ujjam, de nem annyira, mint a rég megboldogult ősnek, ezért a gyűrű kicsit szűk volt, bár sikerült áterőltetnem a bütykömön.

Dominic megcsókolt.

– Tökéletes – áradozott. Szedegetni kezdte a földre esett csomagolópapírokat. – Várj csak, egyről megfeledkeztem. – A papírok közül előhúzott egy kis csomagot, amit ügyetlenül egy régimódi, rózsaszín alapon kiscicás papírba burkoltak be.

Úgy éreztem, mintha egy hideg kis kéz szorulna a torkomra. Ismertem ezt a csomagolópapírt. Messziről ezerszer láttam már a kis borítékkal, amely az idő múlásával megsárgult, mert régóta ott volt a szüleim szobájában, a szekrény tetején.

– Emily? – kérdezte Dominic fürkész tekintettel, miután elolvasta a kézírásos címzést.

– Régi barát – válaszoltam a papírral a kezemben.

– Ott volt a bulin?

Megráztam a fejem.

– Valaki más hagyhatta ott.

– Gyerünk, bontsd már ki! – sürgetett Dom. – Gyerünk már, Becks! Várj, segítek. – Mielőtt tiltakozhattam volna, letépte a csomagolópapírt. A csomagban egy keményfedelű, rózsaszín könyv volt, rajta arany domborított betűkkel ez állt: Az albumom. A mellékelt üdvözlőlapon – cicás volt, és zsinóron lógott, mint egy ajándékcímke – ugyanaz a nehézkes, gyermeki írás:

Beccának,

szeretettel Emilytől

Kinyitottam az albumot. Vastag lapokból fűzték össze, talán kartonpapírból, a nyomtatott keretekbe fényképeket és emléktárgyakat lehetett tenni. Némelyik alatt, a borítóhoz hasonlóan, aranyszínű, dőlt betűs aláírás: Vakációim. Kisállatom. Iskolám. Legjobb barátaim. Az utolsó aláírás egy fénykép alatt volt – a fotón én voltam ötévesen –, és egy ügyetlen rajz két kislányról, egy vörös hajúról meg egy szőkéről.

– Milyen cuki voltál – szólalt meg Dominic. Mögöttem állt, és a vállam fölött kukucskált. – Nézd csak, micsoda göndör tincsek!

Becsaptam az albumot. Hogy került ide? Valaki titokban elhozta a bulira. De ki? A szüleim? Elképzelni sem tudtam, hogy bármelyikük eljöjjön a Bányászig. Anyám ritkán lépett ki a házból, apám is csak a sarki boltig ment. Mégis kétséget kizáróan ugyanaz az ajándék volt, amelyet a gyerekkori barátnőm ötéves koromban adott nekem, és ami tizennyolc éven át a szüleim szekrényének tetején porosodott, a bátyám visszatérésére várva. Mit jelent ez az egész? Miért éppen ma?

Megint eszembe jutott a „Conradtól” kapott levél, amelyet apám mutatott meg. Kizárt, hogy valódi legyen, a szüleim mégis biztosak benne, hogy a bátyám felkeresi őket a születésnapján. Megfordult a fejemben, hogy kiderítem, tényleg megjelent-e valaki, de már nagyon későre járt, és biztos lefeküdtek már. Így hát félretettem az albumot, és próbáltam a jövőre gondolni. De a múlt erősebben gyökerezik az elménkben, és bár eljátszottam a szerepemet Domnak, azon az éjszakán alig aludtam, és akkor is azt álmodtam, hogy a régi vasúti alagútban vagyok, az ujjam beszorult a sín alá, és az óriássá terebélyesedett Conrad úgy rohan felém a sötétben, mint egy száguldó expresszvonat.

Nagyon fájt az ujjam, amikor felébredtem. Az éjszaka folyamán megdagadt, és Dominic eljegyzési gyűrűje, ami előző este még csak kicsit volt szoros, mostanra eltávolíthatatlan lett. Hiába próbáltam beszappanozni, nem segített. Dominic fél órával később a sírás határán talált rám, a kezemet egy jegesvödörbe lógattam, hátha lelappad a duzzanat. Tiltakozásomat figyelmen kívül hagyva Dominic egyenesen a sürgősségire vitt, ahol egy vidám nővér egy speciális szerszámmal levágta a gyűrűt. Dominic igyekezett palástolni a kétségbeesését, és egyre azt ismételgette, hogy nem az én hibám, és nem szabad felelősnek éreznem magam.

– Megjavíttatjuk, nem lesz nehéz – mondogatta, mintha önmagát akarná meggyőzni. – De ha az ujjadnak baja esett, sosem bocsátom meg magamnak.

– Igazán remek ember! – jegyezte meg a vidám nővér, amikor kikísért a fülkéből. – El ne eressze, kedvesem. Okvetlenül tartsa meg.

6

St. Oswald fiúgimnázium Akadémia, őszi trimeszter, 2006. szeptember 24.

Milyen gyorsan, milyen lassan múlik itt az idő. A percek nagyon lassúak, a napok mégis olyan sebesen csúsznak el, mint az olvadó fagylalt. Az orvosom megint változtatott a gyógyszerezésemen, és még legalább egy hétig akar bent tartani, míg ki nem deríti, mi okozta az összeomlásomat. Tudom, hogy ma vasárnap van, mert rengeteg a látogató. Családok, néhányan luftballont hoztak. Ünnepélyes arcú gyerekek, akik fél szemmel a napsütéses kinti világot lesik.

Kicsi, hatszemélyes kórteremben vagyok, az ágyakat szerény függönnyel választják el. Ha a nővér elhúzza, kissé magam lehetek. Ugyanakkor rám irányítja a kíváncsiak figyelmét.

Ki az ott? Suttogó hangok. Meg fog halni?

Szerencsére az ablak mellé kerültem, amit a nővér egész nap résnyire nyitva hagy. Meleg szellő fúj be kintről, ahol a levelek öntudatlanul őszies színekre változnak, és lehullanak a langymeleg levegőben. Kis felfordulás a kórteremből, fiatal hangok és a nővér ír akcentusa, ahogy vitatkozva emeltté válnak.

Nem jöhetnek be ide. Kifelé!

De meg akarjuk látogatni!

Csak családtagok jöhetnek be.

Nincs családja! Legalább egy percre hadd lássuk. Ígérem, hogy csendben leszünk…

A lánya mindennap bejön hozzá. És most kifelé, mindannyian! Vár a munka.

Az Igazgatónő ma este látogat meg, amikor a családok már elmentek. Egy délutánt fel lehet áldozni, de a vasárnapeste szent és sérthetetlen. Mégis a kötelességtudata – a felém mutatott elkötelezettsége – egyszer sem ingott meg. Nincs családja? Tudom, hogy van egy lánya. Nincs rajta kívül senki más? Egy fiatal, még mindig vonzó nőnek kell hogy legyen valakije! Mégsem említ soha senkit. Vajon hogyan halt meg a férje? Azt sem tudom, hozzáment-e valaha; minden, amit elmond, arra mutat, hogy nem illettek össze.

De Rebecca Buckfast mindenekelőtt gyakorlatias. Sikerült valahogy felérnie a patriarchális létra legfelső fokára, maga mögé utasítva az útközben megismert, elképedt férfiakat. Dominic Buckfastot, Johnny Harringtont, Philip Sinclairt, Eric Scoonest. És tőlem mit vár? Hogyan szolgálom a céljait? Nem vagyok annyira hiú, hogy azt képzeljem, a két szép szememért látogat. Annyira azonban igen, hogy azt higgyem, értékeli a társaságomat.

Valaki megkocogtatta az ablakot. Titkos kis kopogás és egy sziszegő hang, amit alig lehet hallani a kórteremben nyüzsgő látogatók zsibongásától.

– Uram!

Felpillantottam, és ismerős arcot láttam, a párkány fölött nézett be. Másokat is ki tudtam venni, akik lopva kuporogtak abban a pózban, amelyről a tinédzserek azt hiszik, láthatatlanná teszi őket. A Brodie-fiaim – Ben Wildot is beleértve – testületileg jelentek meg. Hirtelen szentimentális nedvességet éreztem a szempilláimon, és az önuralomra tett kísérletem közben igyekeztem a leghatározottabb hangot megütni.

– Mr. Allen-Jones – szólaltam meg. – Legalábbis azt hiszem, maga ólálkodik az ablakpárkány alatt.

Allen-Jones ismét felemelte a fejét. A párkány és a kissé feltolt ablak rése között válaszolt:

– Uram, a nővér nem engedett be minket.

– A szabályok bosszantó dolgok – mondtam. – Auctoritas non veritas facit legem.{10}

Megigazítottam ósdi köntösömet, és kissé közelebb húzódtam az ablakhoz.

– Minek köszönhetem ezt a megtiszteltetést? – kérdeztem óvatosságból lehalkított hangon. – Úgy látom, magával hozta a fél felső iskolát.

Egy szempár bukkant fel a párkány alól, ék alakú vörös hajkoronával. Sutcliff volt, aki szintén meg volt győződve, hogy teljes mértékben láthatatlan.

– Meg akartuk nézni, hogy van – magyarázta. – Senki nem mond semmit. Ben próbált beszélni Ms. Buckfasttal, de ő csak annyit mondott, hogy nincs újság.

Bent megint fiúként említette. Azok a bosszantó névmások… Ben mégis fontosnak tartja őket. Megmondja nekünk, ki ő, uram. És amikor az emberek megmondják, kicsodák…

Ben közbekotyogott.

– Érdeklődtünk a tudja, miről is. Az Igazgatónő azt mondta, hogy mindent lerendeztek.

– De semmi sem volt az újságokban – toldotta meg McNair. – És most megint nekifogtak az építkezésnek. És senki nem mond nekünk semmit.

– Építkezés?

– A Gunderson-épület mellett. Egy rakás gép jelent meg, és új építőanyagokat is odaszállítottak.

– Tényleg? – Ez új volt. Vajon az Igazgatónő miért nem említette? Már éppen mondani akartam valamit, amikor Allen-Jones ismét lekapta a fejét; biztos a nővér járt körbe.

A párkány alól suttogás hallatszott.

– Mennünk kell. Bocsásson meg, uram. – A suttogást egy pillanatra a résben feltűnő kéz követte, ami nejlonba csomagolt valamit szorongatott.

– Ó, és hoztunk egy kis ajándékot, uram. – Átadta, aztán sebesen távolodó léptek kopogása hallatszott, én pedig lenéztem a kezemben tartott csomagra.

Vegyes édesgyökér-cukorka volt.

7

2006. szeptember 24.

Straitley-t az ágyában találtam; felült és édesgyökér-cukorkát szopogatott. Jobban néz ki, mint tegnap, de ahogy végigmért, óvatosságra ösztönzött a tekintete. Kitől kapta az édességet? Az ápolónő szerint nem voltak látogatói. Mégsem szabadulok az érzéstől, hogy egyszemélyes hallgatóságom kevésbé tűnik fogolynak – vagy passzívnak –, mint egy hete.

– Van hír a hatóságoktól? – kérdezte, mielőtt még leülhettem volna.

Megráztam a fejem.

– Az ilyesmi időbe telik. Mindnyájan tudjuk, hogy más tényezők is lehetnek, amiket nem vettünk figyelembe.

Kivett egy sárga, kókuszos cukorkát, és odanyújtotta a zacskót.

– Egy barátom szerint az ember jelleméről sokat elárul, hogy milyen cukorkát választ. Ön őszinte édesgyökér-rudacska lenne? Egyrétegű? Zselés kocka? Egyszínű? Élénk színű? Kemény, vagy belül puha?

– Kínosan érintene, ha ilyen nyíltan leleplezném magam. – Elmosolyodtam.

Csillogott a szeme.

– Bölcs hozzáállás – ismerte el. – Mégis sokat elmondott, bár jól megválogatta. Miért jár ide, Igazgatónő? Bizonyára nem a társaságomért. Valószínűleg várja otthon valaki, egy barát, egy társ. Esetleg a lánya?

Megráztam a fejem.

– Én is sokra tartom a szabadságomat, akárcsak maga. És valóban élvezem a társaságát. Arra emlékeztet, milyen messzire jutott a St. Oswald, és hogy mit örököltem.

Straitley komikus képet vágott.

– Nem vagyok biztos benne, hogy ez bók. És bár Augustus Rómát a téglaépítészet fellegváraként vette át és a márvány fellegváraként hagyta el, én véletlenül nagyon szeretem a régi tégláinkat, és nem látom okát, hogy bármit is újjáépítsünk.

– Harcias beszéd. – Ismét elmosolyodtam. – Bár magának sosem esett nehezére kimondani az igazságot a hatalom előtt.

Ő is elmosolyodott.

– Biztosan nem kér cukorkát?

Eljátszottam a gondolattal, hogy eszem egy kókuszos tekercset, ami kívül rózsaszín és édes, de belül fekete és keserű.

– Köszönöm, nem kérek. Azt gondoltam, talán szeretné, ha befejezném a történetemet.

Bólintott.

– De annyi elvarratlan szál van. Gondolja, hogy van rá idő?

– Az élet nem varrja el az összes szálat. De talán beszélhetnénk Eric Scoonesról. Gondolom, hiányzik magának.

Kivett egy újabb cukorkát, ezúttal egy rózsaszín-barna csíkosat.

– Több mint hatvan éven át úgy-ahogy hozzászoktam – mondta. – Már látom, miért nem talált benne semmi kedvelnivalót.

Jaj, Straitley, ha tudná! Mindig is szerettem volna elmondani magának ezt a részt, bár talán kicsit később. Valójában, és annak ellenére, amit esetleg el akartam magával hitetni, a történetem még a vége közelében sem jár. Meglehet, hogy nem mondom el az egészet. Tulajdonképpen minden valószínűség szerint nem is lenne szabad. De az, hogy így mesélem el a történetemet – és most először, Roy –, remélem, megérteti magával, hogy ez a tisztelet jele. Még a terapeutám sem tudja az igazságot. Gyilkosságot mégsem lehet bevallani. Még egy terapeuta is köteles jelenteni az efféle információt. De maga, Roy, nos, a megfelelő előkészítést követően mindig is úgy gondoltam, hogy egy oldalon állunk. Mindketten a legjobbat akarjuk a St. Oswaldnak, még ha nem vagyunk is mindig egy véleményen. Scoones soha nem volt ilyen. Scoonest senki sem érdekelte önmagán és a kisszerű, előre megjósolható becsvágyain kívül.

De kényes témát érintett, Roy, amikor megemlítette Emilyt. Vajon szándékosan tette? És igaz, valóban fontos számomra a szabadságom, de ebben nem merül ki a dolog. Kétlem, hogy valaha is elmondom majd ezt magának, de évente egyszer-kétszer életjelet ad, általában akkor, ha pénzre van szüksége. Néha eltöprengek, mit csináltam rosszul, talán véletlenül túl sokat mutattam meg magamból a lányomnak. És néha még mindig elgondolkozom, mi alakulhatott volna másként, ha képes lettem volna Dominic Buckfast felesége lenni. A lányok figyelmeztetésnek veszik Kékszakáll történetét. Ne kérdezz, kislány, különben felébreszted a szörnyeteget. De az én tapasztalataim szerint egy nő legkevésbé egy levágott fejre bukkanhat a férje titkos kamrájában. A bent lakozó szörnyeteg felfedezése helyett azok a kamrák gyakran csak gyarlóságok és megtévesztések szánalmas gyűjteményének a raktárai. Dom ilyen volt: olyannyira bizonytalan, hogy még a gondolatát sem tűrte, hogy megtartsam a lánykori nevemet. Mégis törtem magam, hogy kiengeszteljem, hogy érintetlen maradjon a titka. Nincs mentségem: nagyon fiatal voltam. És persze a pénzre is szükségem volt.

8

1989. július 10.

Az eljegyzési gyűrűvel kapcsolatos incidens miatt elkéstem a munkából. Az ebédszünet felénél értem be, amit Scoones nem vett jónéven; éppen füzeteket osztályozott a nyitott ablaknál, és most rosszul leplezett szemrehányással fogadta érkezésemet.

Igyekeztem elmagyarázni, mi történt, de Scoones a szokásos ridegségével válaszolt.

– Néhányunknak jobb dolga is akad, mint csevegni – közölte, és folytatta a munkát.

– Oda se figyelj rá – mondta Carrie, aki a széke fölött függő, kézzel írt jel ellenére is dohányzott. – Mi történt? Jól vagy?

Az eljegyzési gyűrűs eset után bekötözték az ujjamat, és rosszabbul festett, mint amilyen valójában volt. Elmeséltem mindent.

– Eljegyzés? Gratulálok! – mondta Carrie.

– Dominic jó ember.

Felvonta a szemöldökét.

– Nem hangzik valami örömtelien. Csak nem kaptad be a legyet, szívem?

Nagyot nevettem.

– Szó sincs róla. Csak időre van szükségem, hogy hozzászokjak a gondolathoz. – Beszámoltam a buliról és Dominic meglepetés-lánykéréséről, valamint a család leplezetlen célzásairól egy közös babára. Meglepett, hogy az előző este még egyáltalán nem mulatságos események összefoglalóján most jót nevettem, de Carrie ilyen hatással volt rám: cinikus humora hallatán nehéz volt lehangoltnak maradni.

– Nagyon hálátlan vagyok – jegyeztem meg. – Rendeztek egy partit, volt egy nagy, romantikus lánykérés, kaptam egy antik gyűrűt, és mi történik? A testem álmomban mindezt visszautasítja – lengettem meg bekötött ujjamat. – Talán a tudatalattim így közli, hogy mindez könnyes véget ér. – Félvállról tett megjegyzésnek szántam, a hangom mégis kicsit fakón csengett. – Kétségeim támadtak – tettem hozzá. Addig a pillanatig nem is tudtam.

– Ő tudja? – vonta fel a szemöldökét.

– Az én hibám – ráztam a fejemet. – Bárcsak lett volna időm átgondolni…

Carrie szigorú pillantást vetett rám.

– De hiszen így szokták csinálni – világosított fel. – Ezek a férfiak. A romantikájukkal. Előadó-művészetté csiszolják. Nem adnak esélyt, hogy úgy reagálj, ahogy négyszemközt tennéd. Ezzel a nyilvános lánykéréssel a családjuk és a barátaik előtt. Ó, és hadd saccoljam meg, hányszor nevezték a lánytestvérei romantikusnak.

Nevetnem kellett.

– Jó párszor.

– Mindig a romantikára hivatkoznak – ült le mellém Carrie. – Születésünktől fogva ezt halljuk. Az uralkodó, erőszakos, bántalmazó férfiakat gyakran állítják be romantikusnak. Ott van Heathcliff. Vagy Rochester. És nekünk hasra kell esnünk ez előtt a marhaság előtt. Mi pedig újra meg újra besétálunk a csapdába. – Elmosolyodott. – Mondd csak, szívem, ha felhajtás nélkül, négyszemközt kérte volna meg a kezed, akkor is igent mondtál volna?

– Nem tudom – vontam meg a vállam.

– Vajon miért?

– Mert nem igazán ismerem. Mindvégig azt hittem, hogy ennek az ellenkezője igaz. Nem volt benne semmi titokzatosság. És most derült ki, hogy idejárt iskolába, és ezt mindvégig titkolta. Vajon miért? Miért tesz úgy, mintha nem ismerné ezt a helyet vagy azokat, akikkel együtt dolgozom?

– Mondd csak, mi is a neve?

– Dominic. Dominic Buckfastnak hívják.

Megváltozott az arckifejezése. A homlokát ráncolta, és rám meredt. Kételkedni kezdtem, hogy valóban emlékszik-e rá. Hiszen Dom nem egészen egy évig járt ide. Lehet, hogy sosem találkoztak. De ha Dominic annyira kitűnt a többiek közül, ahogy velem éreztette, akkor Carrie csak emlékszik rá.

Végül bólintott.

– Csak egy évig járt ide. A nyári szemeszter végén iratkozott ki abban az évben, amikor Conrad Price eltűnt.

– Egy egész évig? Nem előbb?

Furcsán nézett rám.

– Igen, egy év volt, egészen a szemeszter végéig. Jó gyerek volt. Érzékeny. És felteszem, a Conraddal kapcsolatos eset nagyon feldúlta.

– Conrad és Dominic barátok voltak? – A számat milliónyi tűszúrás csípte.

– Igen. Elválaszthatatlanok. Mindig sántikáltak valamiben. Dominic zöld kapucnis kabátban járt. És ezért mindig bajba került. – Elmosolyodott. – Conrad kitalált neki egy nevet. Egy gúnynevet. Hogy is hívta? – Carrie lehunyta a szemét, és elmélyülten koncentrált. – Conrad mindenkit elnevezett. Mi is volt az?

– Mod – mondtam csendesen.

Carrie kinyitotta a szemét.

– Úgy van! És ő tudja, hogy Conrad testvére vagy?

Bólintottam.

– Te mióta tudod?

Vállat vont.

– Mindig is gyanítottam. Mellesleg… – A cigarettát a még félig telt teáscsészébe dobta. – Mondták már, szívem, hogy kiköpött Conrad vagy?

9

1989. július 10.

Utána átmentünk a színházba, és mindent elmeséltem Carrie-nek. Dominicot, Conradot, a szüleimet. Scoonest. A felügyelői jelvényt viselő szőke fiút. Még Mr. Kispofát és a Borsszóró alatti hangot is. Szótlanul végighallgatott, néha bólintott vagy együttérzőn ráncolta a szemöldökét. Amikor megemlítettem Mr. Kispofát, átölelt.

– Szegény angyalom – mondta végül. – Pokoli dolgokat éltél át.

Mosolyognom kellett.

– Nagyon igaz.

– De utána miért nem menekültél el olyan messzire, amennyire csak lehet? Hív London meg hasonlók? Miért maradtál Malbryban? És sok hely közül miért ide jöttél tanítani?

Észszerű kérdés volt, és nem volt rá egyszerű válasz, csak egy összekuszálódott gombolyag maroknyi borotvapenge körül. Válaszolhattam volna, hogy azért, mert a szüleimnek szükségük van rám, vagy mert idekötnek a gyökereim. De sosem éreztem, hogy gyökereim lennének. A szüleimnek nem volt rám szükségük. Senkinek sem hiányoztam volna, ha továbbállok. Olyan vagyok, mint a Tillandsia, a léggyökeres növény, vagy egy másik álélősködő, az orchidea; mindenből energiát meríti, ami körülveszi – egy faágból, egy kúszónövényből, magából a levegőből. Kényszerítsenek virágzásra, nem fogok. Ültessenek földbe, meghalok.

Vállat vontam.

– Tényleg nem tudom – mondtam. – Talán azt hittem, hogy így nyugalomra lel.

Komikus félmosollyal válaszolt.

– Azzal, ha kideríted, hogyan halt meg? Egy nyomozó veszett el benned.

Összerándultam.

– Így kimondva bután hangzik.

– Nem vagy buta. – Megfogta a kezemet. – De nem élhetsz tovább az árnyékban. A bátyád halálának, a szüleid gyászának az árnyékában. És esetleg tedd fel magadnak a kérdést, hogy eleve mi vonzott Dominichoz? Lehet, hogy azért vonzódtál hozzá, mert tudtad, kicsoda?

Elképesztő, kijózanító gondolat volt.

– Nem hiszem – válaszoltam. – Hisz még csak ötéves voltam. Arra emlékszem, hogy egyedül ő állt ki mellettem, amikor ott jártunk a vasútvonalnál. De az arcára nem. Csak a kapucnis kabátra, amit mindig viselt. Másra nem.

Carrie felállt.

– Gyere velem. Ez talán segít emlékezni.

Bevezetett a színház külső folyosójára. Szép volt az idő, a fiúk kint voltak, a folyosó néptelen volt. Csak Chris, a gondnok bütykölt valamit egy mennyezeti panel mögött. Rám ismert, és üdvözlésképpen felemelte a kezét. Visszamosolyogtam rá.

– Elkapta azt a fiút? – kérdezte.

Megráztam a fejem.

– A kis gézengúzok.

A külső folyosót osztályfényképek sora díszítette. Akárcsak a St. Oswaldban, a King Henryben is egy helyi fényképészstúdió, a Jacob Barrowman és Fia készítette háromévente. Az eltűnése előtt egy héttel fényképezték le a bátyámat, a portréját leközölték a helyi lapok. Jól ismertem: a szüleim megvették a képet a lehető legnagyobb méretben, és az elmúlt tizennyolc évben a kandallópárkány fölött őrizték. De nem vettek a teljes osztályfényképből, mert ezek a fényképek drágák voltak, és Conrad arca különben is csak egy elmosódott folt lett volna a többi gyerek között. Talán vettek volna egy képet hatodikban, de Conrad nem jutott el addig az osztályig.

Az osztályfénykép elkészítése – ön is bizonyára jól tudja, Roy – mindig fáradságos művelet, ezért csak háromévente van fotózás, a nyári szemeszter alatt. Egy háromszintes dobogó ácsolásával kezdődik a főbejárat előtti gyepen, a fiúkat felállítják (vagy a magasságuktól függően leültetik) rá, évfolyamok és osztályok szerint. Az elsősök a földön, vagyis a füvön ültek törökülésben. A másodikosok széken ültek az első szinten, a harmadikosok mögöttük álltak. A következő szinten a negyedikesek és ötödikesek ugyanezt tették. Végül az utolsó szinten álltak a hatodikosok, némelyik a Házuk színeiben pompázó blézerben, a többiek sötét öltönyben, elegánsan, és középen a tanári kar, valamennyien talárban.

– Keresd meg a ’71-es fényképet – biztatott Carrie a falakat pásztázva. – Tudom, hogy abban az évben volt fotózás, hisz az mindig nagy zsivajjal jár.

Így is volt, maga is tudja, Roy. Időbe telik, mire a fiúk leülnek, még többe, hogy megnyugodjanak. A fényképész egy háromlábú állványra teszi fel a gépét, és letakarja. Több próbafelvételt is készít; az eljárás elég költséges, és nem akar egyetlen felvételt sem elpocsékolni. Aztán szólnak a fiúknak, hogy mozdulatlanul üljenek egy vagy akár több percig, mivel a kamera a csoport egyik végétől a másikig halad a panorámafelvételhez. Legalábbis akkoriban ez volt a helyzet. A mai képek már digitálisak, és az eljárás is kevésbé fáradságos.

A tanulók azonban semmit sem változnak, a rutinban beállt szünet izgalomba hozza őket, és keresik az alkalmat, hogy rendetlenkedjenek vagy rosszul viselkedjenek. Conrad fényképezkedésének napján, emlékszem, hogy anyám a reggelinél Conrad egyenruhájával bíbelődött, megigazította a felügyelői jelvényét, hogy egyenesen legyen a hajtókájára tűzve. Nyolc nappal később Conrad eltűnt; akkor már elkészült a fényképe, amit átadhattak a rendőrségnek. Azóta mindenki ismeri azt a fotót, ám a teljes iskolai csoportképet sosem publikálták. Vajon miért? Az 1971. júliusi osztályképet a folyosó felénél találtam meg. Természetesen az akkori szokás szerint fekete-fehér volt, az arcok szívfájdítóan üdék. Conrad a sora végén volt, az arca ragyogott, a ruhája frissen vasalt volt. A mutatóujjam begyét kis arcához érintettem. Mellette Dominic „Mod” Buckfast mosolygott a kamerába.

Most láttam meg a fiút, akit akkor ismertem. Tagadhatatlan volt a hasonlóság. De az emlékezet olyan táj, melynek távlatai aszerint változnak, ahogy növünk, és Mod akkor nagyfiú, majdnem felnőtt volt a szememben. A képen tizennégy volt, és bár magasabb a barátainál, meghatóan fiatalnak látszott.

– Itt is vannak, a sor végén – mondta Carrie. A keret túlsó szélénél állt.

– Nem. Már megtaláltam őket – javítottam ki.

Odalépett hozzám, és ellenőrizte az arcot, amelyikre rányomtam az ujjamat. Pár pillanatig homlokráncolva nézte, aztán felém fordult.

– A kis gézengúzok – mordult fel. – Hogy sikerült nekik?

– Micsoda? – kérdeztem.

Carrie szótlanul intett a fejével, hogy kövessem az osztálykép másik végéhez. Megérintettem a fényes üveget. A sor túlsó végén ismét Dominicot pillantottam meg, és mellette angyali mosollyal a bátyám elmosódott arcát.

Anekdotaszámba menő hagyomány létezik az iskolákban, hogy az osztályfénykép készítésekor a tanulók megpróbálnak a csoportképhez összegyűltek háta mögött átrohanni és másik helyet elfoglalni a fénykép befejezése előtt, így aztán (legalábbis elméletben) kétszer is szerepelnek a fényképen. A King Henryben kerek perec megtiltották a fiúknak, hogy ezt megkíséreljék, de mindig akad egy, aki hajlandó kockáztatni, még számolva azzal a veszéllyel is, hogy tönkretesz egy drága felvételt. Conrad időben foglalta el a helyét, a haja körül és oldalt az arcánál látszott a mozgás jele, mintha a gép egy váratlan tüsszentés közben kapta volna le. De ott volt, Moddal az oldalán. Hetykén vigyorogtak. És most, hogy közelebbről megnéztem, ráismertem Milkyre is mellettük…

– De Milky nem volt King Henry-s diák – szólaltam meg. – Azt hittem, a St. Oswaldba járt.

Most, hogy a bátyám mellett láttam, feltűnt, mennyire hasonlítanak. Mindketten szőkék és szemüvegesek voltak, bár Milkyé olcsó, receptre felírt volt, Conradé pedig aranykeretes, drága darab. Milky haja hosszabb is volt, petyhüdten hullott a szemébe, és abban a pillanatban valami előbukkant az emlékezetemből, valami kesernyés és csípős illatú, mint amikor sztaniolpapír ég…

Carrie alaposabban szemügyre vette az arcát, és így szólt:

– Istenem, tényleg igazad van! Conrad segíthetett neki besurranni, aztán elemelt egy iskolai blézert a talált tárgyakból. Falrengetőnek találta az ilyen sületlen tréfákat. – Vállat vont. – Gondolom, az Igazgató nem hagyta volna szó nélkül, de nem sokkal utána Conrad eltűnt, és ízléstelen lett volna bajkeverőnek beállítani, holott az volt.

– De mindig olyan népszerű volt – tiltakoztam –, sőt még felügyelő is…

– Ugyan, dehogy! – nevetett Carrie. – A kellékszobából fújta meg a jelvényt. Ami meg a népszerűségét illeti, fogalmazzunk úgy, hogy egy komédiás volt, aki akkor volt a legboldogabb, ha más kárán járathatta a száját. Ó, elbűvölő tudott lenni, ha akart. De oka volt annak, hogy a barátai mind beilleszkedni nem tudó, kívülálló gyerekek voltak. Nem jött ki a népszerű társasággal. Szerette sebezhető emberekkel körülvenni magát.

A bátyám nem volt felügyelő. A gondolatot valamiért érzékinek találtam.

– Gyakran csinált ilyesmit? Hogy hazudott, rosszul viselkedett az órákon?

Rám nézett, és vágott egy grimaszt.

– Jaj, szívem! A testvéred egy kis szemétláda volt, akit szörnyen elkényeztettek a szülei. Lusta volt az órákon, a sportban nem tűnt ki, mégis valamiért úgy gondolta, hogy nagy dolgokra hivatott.

– Sejtelmem sem volt erről! – meredtem rá. – A szüleim mindig úgy állították be, mint egy kivételes tanulót.

– Ez csak természetes – nevetett Carrie. – Egy szülő sem gondolja szívesen, hogy a gyereke közepes képességű, zsarnok vagy lelkiismeretlen. És amikor egy gyerek meghal vagy eltűnik, csak azt halljuk, milyen népszerű és zseniális volt. Soha nem áll elő senki azzal, hogy az egyetlen, ami miatt kitűnt, az volt, hogy mind örültünk, hogy nincs többé.

Időbe telt, míg ezt átgondoltam. Az, hogy a bátyám nem az a népszerű, sikeres fiú volt, akire a szüleim emlékeztek, máris felajzotta szeretetre éhes szívemet. Carrie nem kedvelte, ahogy a fiúk többsége sem. Hirtelen szenvedélyes kíváncsiság fogott el. Tudni akartam. Minden részletet.

– Miket csinált?

Carrie megvonta a vállát.

– Attól függött. Értett hozzá, hogyan húzzon fel valakit. És ráérzett mások gyengéire. Némelyik órán jól viselkedett, másokon bomlasztotta a rendet. Eleinte kijöttem vele. Szeretett volna bekerülni egy iskolai darabba. A harmadikosok mind erre vágytak. A próbák alatt sokkal elnézőbbek voltak a tanárok a házi feladatokat illetően. Abban az évben az Othellót vittük színre, a Kis Színház történetében először. Dominic kapta meg a főszerepet. Ez nem tetszett Conradnak.

Próbáltam Dominicot elképzelni a színpadon, a fehér arcok tengere előtt.

Carrie látta az arckifejezésemet.

– Tudom. Az évfolyam egyetlen fekete tanulója, és így kellett kiemelnem a tömegből. De 1971-et írtunk. Akkoriban ez radikális választás volt. És ha nem őt választom, akkor maradt volna Conrad feketére festve.

Conrad szavai jutottak az eszembe.

– Bassza meg Miss Macleodot, és bassza meg a darabját.

– Csak szeretnéd.

– Nem így vagyunk vele mind?

– És mi történt?

– Rávettem, hogy segítsen a világításban. – Carrie meglepettnek látszott. – Conrad túlságosan nagyra volt magával, hogy kisebb szereppel beérje, és különben is lehetőséget akartam adni Dominicnak, hogy kitűnjön. Abban az évben ő volt az új fiú, ami megnehezítette, hogy új barátokat szerezzen. Talán ezért került olyan közel egy olyan fiúhoz, mint Conrad. És persze más gondok is akadtak.

Felidéztem, miket mondott Dominic az iskoláról. Igen, biztos nehéz lehetett ennyire kisebbségben lenni. Munkásosztálybeli fekete gyereknek lenni a szembetűnően fehér kiváltságosok között. Nem csoda, hogy utált idejárni. A parti óta először merült fel bennem, ne hagyjam-e ennyiben, ne zárjam-e le a Conrad-ügyet, és lépjek tovább Dominickal a jövő felé…

De Dominic hazudott nekem. Úgy tett, mintha nem ismerte volna Conradot. Azt mondta, két szemesztert töltött a King Henryben, és nem egy teljes évet. Hagyta, hogy elmeséljem a történetemet, és egyszer sem helyesbített, hogy én vagyok, akit tönkretettek. Tudott talán valamit Conrad haláláról? Jobban tetszettem megtörten? És ha így volt, azért szeretett elkeseredetten, mert tudta, mi történt velem valójában?

Gondolom, nem tekint rám sérült emberként. Bizonyára azért, mert keményen dolgoztam azon, hogy egész legyek. Sosem hittem az „ami nem öl meg, erősebbé tesz” mantrában, de abban igen, hogy ami nem öl meg, az esélyt ad, hogy küzdjek. És küzdöttem is, Roy, életem minden egyes napján, harcoltam a múlt, a rák, Conrad, Dominic, Harrington, a King Henry és mostanában a St. Oswald ellen. Szembeszálltam mindegyikükkel, és senki sem veszi el tőlem a győzelmet. Hétfőn újra kezdődik a munka a Gunderson uszodán, és mire maga visszajön, bármi is az, amiről azt hiszi, látta, már több tonna vasbeton alatt lesz eltemetve.

Meglepődne, hogy a munkások mi felett hajlandók szemet hunyni, csak hogy tovább dolgozhassanak az építkezésen. Ez esetben könnyű volt szétszórni a maradványokat, és eltemetni a darabokat olyan helyeken, ahol senki sem keresné őket. Néha a temetés a legjobb. Miért akarná bárki is felhánytorgatni a múltat? Főként akkor, ha a rejtély jobb, mint az igazság. Végtére is ki húzna hasznot az egészből most, hogy minden érintett halott? És mennyit veszítene a St. Oswald, ha a történetet teljes egészében a világ elé tárnánk?

Akkor hagytam magára, amikor a nővér bejelentette a látogatási idő végét. Majdnem az egész délutánt magával töltöttem, és már fáradtnak látszott. Holnap visszajövök, és magammal hozom a történetem újabb szeletét, maga pedig mohón várja majd, ahogy mindvégig tette. Kedves Straitley! Nagyon kedvelem magát. És nagyon jól ismerem. Gondolom, ma Allen-Jonesnak és a többieknek sikerült találkozniuk magával. Az édesgyökér-cukorka árulta el őket. Ismerem, mennyire vonzódnak – ahogy maga is – a nagyratörő tervekhez; köztük van az is, amelyik az elődöm bukását okozta. De a titkos feljegyzések ezúttal nem segítenek magukon. Abban a pillanatban, hogy hallgatni kezdte a történetemet, részévé vált. Minél tovább hallgatja, annál inkább a maga kezében van a St. Oswald, a hírneve, a tanári kara és diákjai sorsa. Mégsem fenyeget veszély. Mindez csak egy bűvészmutatvány. A közönség, miközben visszafojtott lélegzettel figyeli, hogy a bűvész feldarabolja a lányt, egy percig sem hiszi, hogy a lány nem kerül ki sértetlenül a mutatványból. Akkor miért van még mindig ez a feszült várakozás? Miért nézik tovább?

10

St. Oswald fiúgimnázium Akadémia, őszi trimeszter, 2006. szeptember 24.

Nos, igen. Visszatekintve látom már, hogy sosem lett volna szabad megadnom neki azt a végzetes első esélyt. A csillogó csalétekben horgok bújtak meg, és az Igazgatónő magával vonszolt a sodorvizén. De már késő visszafordulni, késő a hatóságot hívni. El tudom képzelni, hogy fogadnák a hírt, hogy néhány diákkal együtt felfedeztem egy holttestet a Gunderson-épület földmunkái mellett, és három héten át elmulasztottam bejelenteni.

Tisztán látom magam előtt, ahogy hétfőn mindjárt kora reggel megáll egy rendőr az ágyam mellett – egy fiatalember, talán egy újonc, még az is lehet, hogy egy volt tanítvány –, akit azért küldtek, hogy egy beteg öregember kedvében járjon. Látom, ahogy a noteszában feljegyzi a részleteket, néha kötelességtudóan kérdéseket tesz fel, és közben azt kívánja, bárcsak máshol lenne. Mi a véleménye, rendszeres csínytevőkről van szó, Mr. Straitley? Szóval ez a „holttest”, amit látott, egy halom rongynak nézett ki? És azt állítja, hogy az Igazgatónő is be van avatva? Akkor maga szerint hol van most ez a „holttest”? És tulajdonképpen mennyire volt ön beteg?

Ami La Buckfast történetét illeti, semmi sem ellenőrizhető. Jó esetben még az a tény is alig hihető, hogy egyáltalán elmondta nekem. És nem is mondott el mindent. Még nem. Régi barátom, Eric Scoones szerepe továbbra is rejtély. Így sikerült bevonnia, mert hipnotizált? Így fogja befejezni a történetét, hogy a végén őt nevezi meg gyilkosként?

De megemelem előtte a kalapomat. Tudom, milyen könyörtelen, mégis sikerült beetetnie. Lehet, hogy az egész csak ügyes manőver, hogy rávegyen a St. Oswald elhagyására? Vajon még mindig fenyegetésnek tart? Úgy éreztem, hogy kedvel, de ez eddig sem akadályozta meg semmiben. Rebecca Price-t nem olyan embernek ismerem, akit hátráltatna a nosztalgia. Ha igazat mond, akkor okkal teszi. Ha nem, a megfelelő hazugság majdnem annyit tár fel, mint az igazság. És a kórházi ágyamban fekve döbbenek rá, hogy nekem most elsősorban az igazság számít. Az igazság vagy megöl, vagy meggyógyít, mert a szívem a St. Oswaldért dobog, és ha egyikünk felelős Conrad Price haláláért, akkor a szívem nem súg más választást, mint azt, hogy beadjam a lemondásomat. A St. Oswaldban a kinti törvényektől függetlenül megvannak a saját törvényeink. Addig azonban folytatódik a történet. Quod incepimus conficiemus: Amit elkezdtünk, azt be is fejezzük.

11

2006. szeptember 26.

Tegnap este hétkor arra érkeztem a kórházba, hogy Straitley már felöltözött, és engem vár.

– Az orvosom végre engedélyt adott, hogy elhagyjam a kórházat – mesélte. – Nyolcra rendeltem taxit, vagyis ihatunk még egy teát, és beszélgethetünk. – Óvatos arckifejezésemet látva elmosolyodott. – Még nem fejezte be a történetét. Bizonyára el tudja képzelni, milyen izgatottan várom a következő részt.

Leültem mellé az egyik kék kórházi székre. A látogatásomra készülve két kórházi bögrében már megrendelte a teát. Egy hanggal sem említette a rendőrséget vagy a Gunderson-épületnél folyó építkezést. Már nem kell csalogatnom, készségesen velem tart. Ezeregy éjszakára sincs szükségem, gyakorlatilag már az első köszönésnél rabul ejtettem. De Straitley nem bolond, és továbbra is rövid pórázon kell tartani, legalábbis addig, míg az építkezés nem közeledik a befejezéshez. Az események finoman lerövidített változata falnak fogja vezetni. Mit tesz majd, ha odaér? Egyszerűen megfordul? Vagy megfordul, és harcba száll?

Az irrealitás fátylán át emlékszem a szemeszter utolsó hetére. A Jerome-mal folytatott beszélgetésem, a születésnapom és a Conradtól kapott levél óta mintha hetek, nem csak napok teltek volna el. Az idő állaga olyan, mint a melaszé: egy mindent bekebelező rémálom elviselhetetlen tempójában halad. Rosszul aludtam, a zöld ajtóról és a víznyelőről álmodtam. Nem is egyszer hallottam, hogy Dominic sürgetően telefonál, és szinte abban a pillanatban leteszi a kagylót, amint belépek a szobába. Egyszer ezt hallottam: „Nem érdekel, mibe kerül.” Amikor rákérdeztem, azt állította, hogy az esküvővel kapcsolatos, de már nem hittem neki. Mindent, ami körülvett, más színben tüntetett fel a tudat, hogy Dominic valójában Mod, hogy nemcsak hazudott nekem, de kétségeket ébresztett bennem önmagam iránt. Még most sem éreztem magamban elég erőt, hogy szembesüljek vele, mintha azzal, ha mozdulatlanul állok, elkerülhetném a katasztrófát. Most oly sok múlott rajta: a jövőnk, a biztonságunk. Emily rajongott érte, és máris fejest ugrott az esküvői előkészületekbe. Ha veszekedést – vagy ami rosszabb, szakítást – provokáltam volna ki, tudtam, hogy Emily sosem bocsátaná meg nekem. Dominic jól végezte a dolgát: a bicikli, a figyelem, a tengerparti nyaralások – kivarázsolta az orrom elől, miközben én Conrad megszállottja lettem. Így hát minden hajlandóságom ellenére sem álltam elé, és a gyanúimat, félelmeimet a víznyelő szürkületébe száműztem.

A munkahelyemen igyekeztem a szemeszter utolsó hetének hanyatló rutinjába kapaszkodni: kvízek, tanterven kívüli csoportok, lagymatag kísérletek a kollégák (főleg Scoones és Sinclair) részéről, hogy tartsuk magunkat a tanszéki tervekhez, miközben a fiatalabbak (Higgs és Lenormand) engedték a szótlan olvasást, és némelykor a sakkot. Meglepő módon megkönnyebbülést találtam a King Henry rutinjában, a Közös teremben elfogyasztott teában, a Carrie-vel elszívott cigarettákban. A fiúk vidáman zajosak voltak, de nem rendetlenkedtek. Azon a héten minden este későn értem haza, mert dolgoznom kellett, de több időt engedtem meg magamnak abban a világban, ahol – ironikus módon – a dolgok sokkal egyszerűbbek voltak.

Bár türelmetlenül vártam a találkozást Jerome-mal, sok tekintetben ez kedvemre volt. Időm maradt megtervezni, átgondolni a dolgokat. Az elmúlt napokban sok megválaszolatlan kérdés merült fel, amelyekkel mostanáig nem mertem szembenézni. Ki küldte nekem a születésnapi ajándékot, amit a gyerekkori barátnőmtől, Emilytől kaptam? Ki az, akit a lányom Conradnak hív, aki annyira ráijesztett, hogy levágta a saját haját, és Mr. Kispofáról is mesélt? Ki írta a levelet a szüleimnek, és adta ki magát a bátyámnak? És miért tenné ezt bárki is? Mi oka lehet egyáltalán?

Bárki volt is, ismerte a történetem részleteit, amiket sosem tártak a nyilvánosság elé a Conrad halála idején megjelent cikkekben. Még Catherine Potts, a CONRAD: a malbryi eltűnt fiú szerzője sem tudott a hajvágásról vagy Emily születésnapi ajándékáról. Bárki rejlett is ezek mögött az események mögött, olyan ember volt, aki ismert engem. Hozzáfért a szüleimhez és az emlékeimhez. Annak a nyári szemeszternek a drámája – a felügyelői jelvényes fiú, a tanszék ellenséges légköre, Conrad emlékablaka – egyfajta bénultságot idézett elő bennem. Képtelen voltam az érzékszerveim bizonyítékában bízni. Most végre rájöttem, hogy egyre gyorsabban vesztem el az önuralmam – hallucinálok, hangokat hallok a lefolyóból –, így hát kételkedtem mindenben, még a saját ítélőképességemben is.

De most ismét ráleltem a középpontomra. Bármily kétes volt is a vér eredete a lefolyóban vagy a felügyelői jelvényt viselő fiú, a színházban látott alak valódi volt. Mindenki látta. Egy valóságos személy írt levelet a szüleimnek. Valóságos személy rémítette meg Emilyt annyira, hogy levágta a haját. Emberi tényező állt mind mögött, egy ember, akit túl sokáig hagytam háborítatlanul tevékenykedni. Kissé későn döbbentem rá, hogy Emilynél kellett volna kezdenem. Dominic a nyilvánvaló aggodalma ellenére is lebeszélt arról, hogy kikérdezzem Emilyt a képzeletbeli barátjáról, de az új információ fényénél kételkedni kezdtem Dominic indítékaiban. Nem kételkedtem az iránta érzett szeretetében, és a lenyírt haj feletti megdöbbenése is valódi volt. De mesélt-e Emilynek rólam? Tudtam, hogy Dominic nagyon közel került a lányomhoz. Elmesélte vajon ezt a történetet Emilynek? És ha nem Dominic, akkor ki beszélt neki Mr. Kispofáról? Most már késő volt kikérdezni Emilyt. Dominic bekebelezte. Nem lepődtem meg. Hogy is tudnék versenyre kelni vele? Csak a megfelelő pillanatot várhattam, és reménykedhettem abban, hogy lehetőségem lesz kinyomozni.

A szemeszter utolsó délutánján jött el ez a pillanat. A King Henryben a délelőtt folyamán véget ért a tanítás, így egy egész délutánom maradt, mielőtt Emily és Dominic hazaér. Tizenkettőre otthon voltam, a ház üres volt, és anélkül, hogy átöltöztem volna, Emily szobájába siettem.

Sosem voltak gátlásaim, hogy átkutassam a lányom szobáját. Emily ismerte a szabályokat: ha valamit meg akart tartani magának, el kellett dugnia, nehogy megtaláljam. Hatévesen nem jeleskedett az elrejtésben. A képeit megtaláltam az ágy alatt, ugyanabban a sötétzöld dossziéban, amelyben Dominic megmutatta nekem. Most már több rajzot tartalmazott, és mind borzalmasan ismerős volt. Végtére is hasonlókat rajzoltam én is Conrad eltűnése után: esetlen, baljós alakokat sárszínű szürke és barna árnyalatokban, némelyiken a szörny egy barlangból vagy lefolyóból kúszik elő azzal a minden képen ijesztően kicsi, sötét fejével.

De én nem ezeket kerestem. A lányom rajzait már láttam korábban is. Most valami mást kerestem: egy nyomot, ami segítene megérteni, hogy a régen halott szörnyetegnek hogyan sikerült hatalmába kerítenie a lányomat. Semmi kétség nem volt bennem, hogy Emily rejteget valamit előlem. Mielőtt még az April Street-i házba költöztünk, már akkor csendes, titkolódzó kislány volt. Nem volt sok barátnője. A lányok, akiket Dominic ottalvásra meghívott, nagyon gyorsan lemorzsolódtak. Egy nevet emlegetett csak. Egy barátot, akit Conradnak hívtak.

Az iskolában már érdeklődtem. Az évfolyamában nem volt Conrad nevű fiú. Átkutattam a szekrényét, az éjjeliszekrény fiókjait, a játékos dobozát abban a reményben, hogy találok valami nyomot. Minden a helyén volt, szép rendezetten, gondosan, ártalmatlanul. Aztán megpróbálkoztam a könyvszekrényénél, ahol a képeskönyveit szín, méret és forma szerint szortírozta, és a Csipkerózsika meg a Kocsik, teherautók és minden, ami gurul között ráakadtam egy lapos, fekete, keményfedelű füzetre, amin ez állt: King Henry fiúgimnázium Iskolai napló.

Kinyitottam, de már előre tudtam a nevet, amelyet majd benne találok. Az előzéklapon szertelen kézírást pillantottam meg:

Conrad Price, őszi szemeszter, 1971

A bátyám iskolai naplója. Milyen különös, gondoltam. A szüleim Conrad minden személyes tárgyát megőrizték. Hogy került ez a napló a lányom dolgai közé? Egy napló, ami egy olyan szemeszterre szólt, amikor a bátyám sosem járt iskolába, szépen feliratozva egy olyan évre, amit nem élt meg.

Lapoztam egyet. Az órarend következett, tintával szépen beírva, és a tanévben őt tanító mesterek névsora:

Osztályfőnök: dr. Sinclair

Irodalom és nyelvtan: Miss Macleod

Matematika: dr. Jones

Fizika: Mr. Fry

Művészeti tárgyak: Mr. Moody

Kémia: dr. Hillman

A nevek mellett egy-egy elnagyolt, de eleven karikatúra szerepelt az illető tanárról. Nem lepődtem meg, hogy a bátyám a margóra firkált, vagy csúfneveket adott. Miss Macleod így hiányos öltözetű Kempingező Carrie-ként jelent meg. Dr. Sinclair Dugós Sinclair lett. Dr. Jones a Mr. Vöröspofa nevet kapta, Mr. Fry a Mr. Kissütőt, aminél egy pillanatig elidőztem, mert egyik karikatúra sem látszott gyerekkorom szörnyének. Még egyet lapoztam. Az osztálynévsor következett: huszonkét név a bátyám bájtalan írásával. Ötéves koromban, amikor alig tudtam leírni a nevemet, a bátyám kézírása rendkívül kifinomultnak tűnt, de most már láttam, milyen valójában: egy különben minden tekintetben jelentéktelen tinédzser fiú macskakaparása. A maga módján megható, majdhogynem csalódást keltő volt. Mintha levettem volna egy álarcot, hogy mögüle feltűnjön valami kicsi és szánalmas. Végigfutottam az osztálynévsort, és megláttam Dominic nevét. Szóval Dominicnak szándékában állt tovább maradni, akkor még biztosan, amikor összeállították a névsort. A következő oldalra lapoztam. A cím ez volt: Őszi szemeszter, első hét.

Azt hiszem, arra számítottam, hogy üres lesz: a családom szívében egy fiú alakú lyuk. De helyette két írott sort találtam. Az egyik gondosan, nyomtatott betűkkel, a másik ugyanazzal a formátlan kaparással, mint az osztálynévsor és a tanárok felsorolása. Ezt olvastam:

Szia, Conrad vagyok. Te ki vagy?

A másik, bizonytalan kézírással:

Szia, Conrad. Emily vagyok.

HATODIK RÉSZMnémoszüné
(Az emlékezés folyója)

1

King Henry fiúgimnázium, 1989. július 15.

Villámgyorsan végigolvastam a naplót. Levegőt is alig mertem venni. A bejegyzések mindent elárultak: egy élénk képzeletű kislányé volt az egyik, a másik a titkos kísértetbarátjáé. Melyik gyerek tudna ellenállni a csábításnak? A bejegyzésekből azt gyanítottam, hogy a párbeszéd néhány hete, akkortájt kezdődött, amikor a King Henryben tanítani kezdtem.

A lányom még nem töltötte be a hetet. Szépen olvasott, de még nem tudta kibetűzni a felnőttek folyóírását. Titokzatos barátja annyiban segített, hogy nyomtatott betűkkel írta, és gondosan elkülönítette a szavakat, hogy egy gyerek is el tudja olvasni.

Legyünk barátok.

És Emily szívettépő macskakaparásával:

Igen, kérem.

A többi bejegyzés is sokat elmondott. Eleinte rövidek voltak, aztán baljós részletesség jellemezte a folytatást. Négy oldallal odébb került említésre először Mr. Kispofa, néhány ártalmatlan, rövid, de jelentéstől terhes téma után.

Mivel foglalkozik a mamád és a papád?

Mami és Dom tanárok

Tetszik az iskolád?

Igen szeretem a rajzt és játékot

Milyen az új házatok?

Szép de mami megígérte hogy vesz nekem egy cicát és nem tette

Ez mosolyt csalt az arcomra. Emily mindig is arról álmodozott, hogy legyen egy kis kedvence. Az egykéknél ez gyakran előfordul, ahogy nálam is megesett ebben az életkorban. Persze addigra már én is egyke lettem, Conrad hiányától eltekintve, ami önmagában egy jelenlét volt, mint egy hideg és ártó kutya, ami mindenhova követett, ahova mentem. Az April Street-i házat megelőzően lehetetlen lett volna házi kedvencet tartani. Albérletben laktunk, használtruha-boltokban vettük a ruhát. Egy doboz macskaeledel annyiba került, mint két zacskó instant leves. És akkor még nem beszéltünk orvosi számlákról, bolhariasztó spray-ről, oltási költségekről.

Emily megértette. Vettem neki az egyik használtholmi-kereskedésben egy plüssmacskát, és ezzel beérte egy darabig. A macskát Vörösnek hívta, és néha hallottam, hogy beszélget vele, amikor azt hitte, hogy már alszom. Nem sokkal később átköltöztünk Dominichoz, és Emily megint megemlítette, hogy jó lenne örökbe fogadni egy cicát, de az új állás és egyéb gondjaim mellett a tervet sosem valósítottuk meg, bár Dominic az utóbbi időben célzott rá, hogy az esküvő után esetleg szóba jöhet. És most persze, amikor Emily magában suttogott esténként, nem egy ártalmatlan plüssállathoz szólt, hanem egy jóval veszélyesebb valamihez. Olyasmihez, ami válaszolt is a gyermekkor titkos nyelvén.

Szép ház, folytatódott a bejegyzés, de vigyázz Mr. Kispofával.

az kicsoda?

A csövekben lakik. Bent a vécében. Éjszaka hallod, ahogy kopog.

És itt kezdődött: a történet, amit Conrad elmesélt, amit a naplójában pontosan ezekkel a szavakkal írt le. Emily eleinte mintha tréfának vette volna az egészet, de a bejegyzések hamarosan a nyugtalanságáról tanúskodtak. Ahogy teltek a hetek, részletek kerültek napvilágra – a vízvezeték hangja, a lefolyók és a csatornák –, aztán következtek az ellopott gyerekek. Emily válaszai fokozatosan egyre szorongóbbak, „Conradé” egyre részletesebbek lettek. Majd jöttek az utasítások:

Mr. Kispofa azt szeretné, ha lerajzolnád.

Mr. Kispofa azt mondja, ne szólj a mamádnak.

Mr. Kispofa szeretne behúzni a lefolyóba. A hajadnál fogva.

Hirtelen elöntött a harag, és nagy csattanással becsuktam a naplót. Ki állhat e mögött? Csak én és Dominic jutottunk be Emily szobájába. Csak Dominic tudott annyit a múltamról, hogy azt így használja fel. És hazudott is nekem. De miért? Miért ijesztené meg Emilyt? És ha nem Dominic, akkor ki?

Ekkor vettem észre, hogy remegek. Bár odakint még nyárias volt az idő, az ujjaim megdermedtek, hidegek voltak. Az órámra pillantottam. Fél négy. Dominic hamarosan itthon lesz. Emily szeretett hazasétálni az iskolából, ami csak nyolcszáz méterre volt a háztól, és akkoriban a gyerekek még gyalog jártak iskolába, mert senki sem tartotta rájuk nézve veszélyesnek. De ma minden veszélyesnek tűnt. Úgy éreztem, mintha a világ egy rétegét papírlapként hántották volna le. Ebben az új világban bármi, igen, bármi megtörténhetett. Dominic hazug lehetett. A lányomat elvehették tőlem. És most elképzeltem, ahogy a piros-szürke egyenruhájában hazafelé sétál, és azt figyeli, hogy ne lépjen rá a járda repedéseire, mögötte pedig ott megy valaki.

Pontosan ugyanoda tettem vissza a polcra a naplót, ahol találtam. Muszáj volt végiggondolnom, mit jelent ez az egész, mielőtt megpróbálok beszélni vele. Fájt a lábam, lerúgtam hát a cipőmet, és mezítláb kimentem a konyhába, ahol Dominic ízlése szerint teát főztem, tejjel és sok cukorral, és az ablakhoz telepedtem, hogy megigyam. A meleg kezdett visszatérni a kezembe. Már majdnem készen álltam rá, hogy szembenézzek azzal, ami következik, bármi legyen is az, amikor megszólalt a telefon.

– Becky kedves? – Az apám keresett.

Az apám sosem hívott. Egyik szülőm sem. Azóta nem kerestek, hogy Dominichoz költöztünk. És valami ismeretlent fedeztem fel a hangjában, amit nem tudtam azonosítani.

– Mi baj? Jól vagytok? Csak nem anyával van gond?

Hallottam a nevetését, és rájöttem, hogy a szokatlan hangnem, ami feltűnt, az izgalom volt.

– Nem, dehogy, jól vagyunk. Csak nem tudtam várni vele. Szerettem volna rögtön elmondani. Gyere át, Becky, amint tudsz. Fantasztikus dolog történt.

Elfacsarodott a szívem.

– Jaj, ne, apa! Jött még egy levél?

Újból felnevetett.

– Nem, kicsikém. Itt volt. Mármint Conrad. Személyesen láttuk, beszéltünk vele. Mindketten. Ő az. Anyád repes a boldogságtól, és… csak szerettük volna, ha tudod.

Éreztem, ahogy megint elzsibbad a kezem. A tea melegsége egy pillanat alatt elillant. Jaj, istenem, csak ezt ne! Most ne!, gondoltam. Tudja, ezt már máskor is átéltem. A remény rosszabb volt, mint az összetört szív. Le akartam csapni a telefont, sírni, elbújni a takaró alá. De csak én voltam nekik, a megmaradt gyerekük, ez az én vállamra nehezedett. Nem bújhattam el. Többé már nem. Ez elől nem. Ezért a legnyugodtabb hangon próbáltam válaszolni.

– Várj meg, apa! Máris ott vagyok.

2

King Henry fiúgimnázium, 1989. július 15.

Természetesen már elment, mire a Jackson Street-i házhoz értem. Tulajdonképpen bárki járt is náluk, már jóval az érkezésem előtt távozott. De a szüleim hajthatatlanok voltak: Conrad járt ott. Kétség sem fért hozzá.

– Egy apa mindig tudja – mondta apám, mintha ugyanez nem játszódott volna le már számtalanszor. – Ő volt az, Conrad. Semmi kétség. Még a jelvényt is viselte, amire olyan büszke volt.

Anyám egyetértőn nézett fel, arcát rózsásra és fiatalosra színezték a könnyek. Abban a tudatban nőttem fel, hogy öreg, de már-már velem egykorúnak látszott.

– Olyan magasra nőtt – mondta. – De az arca! Az pontosan olyan, mint egy iskolás fiúé. Azt mondta, jobb lenne, ha előbb csak velünk találkozna, mert nagyon sok a mondanivalója neked, sokat kell befogadnod. Nem szeretné, ha mind egyszerre zúdulna rád. Azt akarja, hogy készen állj. De én tudom, hogy azt szeretné, ha a következő alkalommal te is itt lennél. Nagyon hiányzol neki, Becky.

A kertben voltak; évek óta először találtam őket a szabadban. Anyám a lépcsőn ült, fél szemmel a főztjét figyelte. Apám ingujjban térdelt egy virágágyás mellett. Évek óta alig dolgoztak a kertben, de a fal mellett rózsák nőttek, és magról elszaporodott nefelejcsek. Apám most megfontoltan húzkodta ki a csalánt a virágok közül, a kezére konyharuhát tekert, mert nem volt kesztyűje a kertészkedéshez. És ami a legjobb, a rádiót nem számállomásra állította, hanem egy helyi rádióadóra, ahol Frank Sinatrát játszottak.

– Ó, kedvesem, úgy örülök, hogy átjöttél! Maradsz uzsonnára? Anyád chili con carnét főz.

Nem akartam. Üvölteni tudtam volna csalódottságomban, szerettem volna elmondani nekik, mekkorát tévednek. De megható és olyan friss volt a boldogságuk, és mindketten merőben különböztek gyerekkorom szürke arcú kísérteteitől, hogy egyszerűen nem tudtam, hogyan fogjak hozzá. Ha most hangot adtam volna a gyanakvásomnak, egy szavamat sem hitték volna el. És több eszem volt, semhogy megkérdőjelezzem ebbe a „Conradba” vetett hitüket, legalábbis addig nem, míg meg nem szereztem az összes szükséges információt.

Elmosolyodtam.

– Finomnak hangzik. Ez az… izé… Conrad nem akart maradni?

Apám derűsen nézett rám.

– Mondta, hogy eleinte nem fogod elhinni. Tudja, milyen konok vagy néha. Mondta, hogy időre van szükséged. – Nyersen, vidáman ölelt meg. – De majd jobb belátásra térsz, kedvesem. Biztosra veszem. Nagyon kicsi voltál, amikor elment. Érthető, hogy másképpen viszonyulsz hozzá.

Úgy határoztam, a kedvében járok egy darabig.

– Azt hiszem, félek elhinni. Sokszor csalódtunk már.

– Tudom, hogy így van, kedvesem. – Megint elmosolyodott. – Mondta is, hogy valószínűleg így érzel. Kis lépések, mondta. Mint a születésnapi ajándékod. Úgy gondolta, talán szívesen látnád újra, ennyi idő után.

– Micsoda? – Visszaemlékeztem a rózsaszín kis albumra, ami évek óta a szekrény tetején feküdt. – Elhozta a partimra? Ott volt?

– Hát persze. Azt akarta, hogy ne említsük neked, míg nem talál rá időt, hogy szót váltson veled. Már akkor odament volna hozzád, de nem akarta elrontani az estédet. Ha majd találkoztok, azt egy kellemes, csendes helyen teszitek, ahol rendesen elbeszélgethettek. Mondta is, hogy eleinte mérges leszel, esetleg nem is akarod látni. Ha így lesz, azt is megérti. Kész annyit időt biztosítani, amennyire csak szükséged van.

– Értem. Milyen előzékeny. – Kiszáradt a szám.

– Gyere be. Főzök egy teát, és mindent elmesélek.

Bementem utána a konyhába, ahol anyám a rotyogó ételt keverte. Nem voltam éhes – Dommal rendszerint sokkal később vacsoráztunk –, de a chili con carne a gyerekkori kedvencem volt, és az, hogy a szüleim gondoltak rám, lehetetlenné tette, hogy visszautasítsam.

Leültem a konyhaasztalhoz, amelyen egy vázában bazsarózsa állt, három tányér és néhány kísérő mellett, amiket anyám az ételhez tett ki. Kicsit meglepett, hogy friss csilit és koriandert látok – anyám sosem volt kísérletező kedvű szakácsnő, és a csili rendszerint szárított volt –, de ez most friss és igazán jó fűszernek tűnt. Ezt meg is jegyeztem, mire anyám elégedett arcot vágott.

– Elhozhattad volna a kislányodat – mondta. – Biztos gyorsan nő.

– Igen – mondtam, és Conrad naplójára gondoltam.

– Conrad azt mondja, úgy néz ki, mint te ennyi idősen.

Megdermedtem.

– Látta?

– Megmutattuk a fényképeket – válaszolta. – És persze látta, amikor hazafelé tartott az iskolából.

Fellobbant bennem a harag. Mióta figyel minket ez az ember? Talán ő okolható a naplóban tett bejegyzésekért? A gondolat, hogy egy idegen van a házban, átnézi a lányom holmiját, ájulás közeli haragot ébresztett bennem. És ha így történt, akkor Dominic is bűnrészes benne. Olyan sok mindent tud rólunk, gondoltam. És Dom meg Conrad barátok voltak. Lehet, hogy ez a csaló és Dominic valahogy összejátszanak? Ha igen, mi az indítékuk?

Élesebben szólaltam meg, mint szándékomban állt.

– Ha ez tényleg Conrad, hol volt az elmúlt tizennyolc évben?

Apám a karomra tette a kezét.

– Mindent a maga idejében, kedvesem. Bonyolult.

– Elszökött, apa, vagy elrabolták? Ezt legalább elárulta?

– Elmondta, kedvesem. Bár nem ment bele a részletekbe. De nem nekünk kell ezt elmondanunk neked. A testvéred maga akarja elmesélni, amint kicsit csillapodnak a kedélyek.

– Nagyon kényelmes – jegyeztem meg. – Legalább azt áruljátok el, hol lakik. És mit dolgozik. Miért döntött úgy, hogy ennyi idő után visszatér?

Anyámon addigra már a nyugtalanság jelei látszottak. Láttam a tekintetét, ahogy a tűzhely mellől hátrapillantott rám. Az arca kivörösödött, de már nem az izgalomtól, és nyúzott lett.

– Ne légy ilyen, Becky – kérlelt. – Most, hogy megint egy család lettünk.

Éreztem, ahogy a mellkasomban forró gombolyaggá gyűlik a harag. Ismerős alak volt, ismerős érzés. Tudtam, hogy elég egy rántás, és a gombolyag perzselően vörös szálakká szakad szét, és már képtelen leszek megőrizni a türelmemet vagy visszafojtani a haragomat.

Apám is észrevette rajtam, és anyámhoz fordult.

– Adj neki időt, kedvesem. Sok mindenen ment keresztül. – Most először ismerték el, hogy így volt. A megjegyzése lefegyverzett és furcsa módon meghatott, de tudtam, hogy veszélyes ez az érzés. A férfi, aki Conradnak állította be magát, egészen biztosan nem a testvérem volt. A végére kellett járnom, hogy kicsoda, mit akar, kivált azok után, hogy saját bevallása szerint is titkon követ engem és a lányomat is.

Mélyen beszívtam a levegőt, hogy megnyugodjak.

– Bocsássatok meg. Igazatok van. Sok ez egyszerre, hogy az ember felérje ésszel. És már sok férfi állította, hogy ő Conrad. Ő miért más?

A szüleim összenéztek.

– Olyan, mint Conrad – válaszolta anyám. – Magas, jó felépítésű, kulturált beszédű. És mindent tud, amit Conrad tudna. Mindenre emlékszik. Még arra is, hogy szeretem a bazsarózsát – mutatott az asztalon álló vázára.

– Bárki vehet virágot – mondtam. – Ami a többit illeti, könnyen utánaolvashat az esetnek az újságcikkekben és a könyvekben.

Anyám megrázta a fejét.

– Ez most egészen más. Olyasmiket tud, amiket senkinek sem mondtunk el. Részleteket az iskolájáról, a barátairól. Még a képzelt barátodról is tud, Becky.

– Mr. Kispofáról? Azt a történetet mindenki ismeri, anya.

Meglengette a fakanalat.

– Nem arról. Hanem a kislányról. Akit Emily Jacksonnak hívtál.

3

1989. július 15.

– De Emily valódi volt – vetettem ellen. – Tudom. Egy iskolába jártunk. A házukban is jártam, anya. Volt egy rokkant testvére…

Anyám mosolyogva rázta a fejét.

– Mindig is élénk képzelőerővel megáldott kislány voltál. Furcsa elképzeléseid támadtak. Ott volt az a szörny, amelyik a lefolyóban lakott. Az ő hibája volt, ha bármi balul sült el. Aztán ott volt Emily. Még a nevét is a lakcímünk után adtad neki.

– Emily valóságos volt – tiltakoztam. – Tisztán emlékszem rá.

De tényleg így van?, kérdeztem magamtól. A vele kapcsolatos emlékek túl tiszták és fényesek voltak gyermekkorom sűrű homályához képest. Véletlen volt-e, hogy Jacksonékat úgy hívták, mint az utcánkat? És a család nem költözött-e el rögtön Conrad eltűnése után?

– Hát persze hogy valóságos volt – erősködtem. – És a születésnapi ajándékom, az a rózsaszín album, amelyet Conrad elhozott? Volt benne egy kép rólam, és Emily egyik rajza.

Apám együttérzőn nézett rám.

– Azt te rajzoltad, Becky kedves. És beragasztottad a képet. Te írtad alá a lapot. Conrad tudta. És aggódott. Szerette volna, ha igazi barátokat szerzel.

Éreztem, hogy összeszorul a szívem.

– Nem igaz. Emily tényleg a barátom volt. Emlékszem az anyjára meg a Teresa nevű nővérére. Agyszélhűdése volt.

Azt gondoltam, semmi okom kételkedni az emlékezetemben. A szüleimnek van problémájuk az emlékezetükkel, hajtogattam magamban. Ők éltek hosszú éveken át egy álomban, és még most is álmodnak. Végre átjutottam az alagúton. Boldog vagyok, biztos háttérrel rendelkezem, és teljes egész vagyok…

– Jaj, Becky – mondta apám. – Teresa a te nővéred volt. Még meg sem születtél, amikor meghalt, amikor Conrad még kicsi volt. Neki volt agyszélhűdése, és három hónaposan hunyt el. Az az ő albuma volt. A rózsaszín. Évekig egy fiókban tartottuk. Sosem töltöttük meg. Bizonyára megtaláltad, és becsomagoltad.

– De emlékszem Teresára – erősködtem. – Emlékszem, milyen volt.

– Nyilván hallottad, amikor beszélgettünk róla, Becks – mondta apám gyöngéd, de határozott hangon. – Mindig is szerettél volna egy lánytestvért. Valahogy összeszedted a tudnivalókat, és beépítetted a fantáziavilágodba.

Ismét megráztam a fejem. Ennek így semmi értelme, gondoltam. Tudtam, hogy volt még egy gyerek, aki csecsemőkorában halt meg. De az a gyerek nem Teresa volt. Biztos voltam abban, hogy sosem mondták meg a nevét. Mégis az egész olyan ismerősnek tetszett, mint egy fénykép, amit valamikor régen megmutattak. Meghalt, mielőtt megszülettél. Mindig is szerettél volna egy lánytestvért. Mutassunk egy fényképet egy gyereknek valamiről, ami a születése előtt történt, mondjuk el neki elég sokszor ugyanazt a történetet, és elhiszi majd, hogy ő is ott volt, ő is részt vett a történetben.

Agyszélhűdés. Ismerhettem egyáltalán ezt a kifejezést ötévesen? Felidéztem az Emilyvel és a Jackson családdal kapcsolatos emlékeimet. Emily kedves és gondoskodó viszonyát az idősebb testvérével, Emily vidám, szeretetteljes szüleit. Mindannyian bearanyozva, veszélyesen kifényesítve éltek az emlékezetemben. Felidéztem, hányszor kívántam, bárcsak Jacksonékkal élhetnék, és Emily az én testvérem lenne, ha én lehetnék Emily. Lehetséges, hogy én találtam ki őket? A tökéletes családomról alkotott fantáziaképek voltak csupán, amelyeket kivetítettem a saját családomra, mint egy képet az üres falra? Az emlékezetemben tátongó résekre gondoltam, a gyerekkoromat tarkító víznyelőkre. Lehet, hogy mindez egy túlságosan élénk képzelet terméke volt?

Teresára, a nővéremre gondoltam, a beteg gyermekre, akit sosem ismertem. Elég időt töltöttem el terápián, hogy értsem a kivetítést. És most túlságosan is lehetségesnek tűnt, hogy Emily Jackson pontosan ez volt, egy kivetítés, ami mindazt képviselte, ami hiányzott az életemből. Valószerű, hogy nincs Emilyről fényképem? Az iskolából, az otthonából? És pontosan hol is volt a házuk? Sokszor járhattam ott. De annak ellenére, hogy a jelek szerint jól emlékeztem a szüleire és a testvérére, arra nem emlékeztem, hogy valaha is átgyalogoltam volna hozzájuk. Inkább álomszerű képeket őriztem arról, hogy az enyémhez hasonló szobában játszunk mi ketten, ismerős játékokkal…

Pokolian fájt a fejem. Otthon akartam lenni, Emilyvel és Dominickal. Gyönge kifogásokat soroltam, és a szüleim tiltakozása ellenére elmenekültem tőlük. De az April Street nem volt az otthonom. Egy délibáb volt, egy hazugságokra épült valaminek az ígérete, olyan vigasztaló és képzeletbeli, mint az Emily Jacksonhoz fűződő barátságom. Elfogadhatok-e egy kapcsolatot olyan férfival, aki nemcsak hazudott nekem, de összejátszhatott egy emberrel, aki becsapta a szüleimet? Bár Emily Jackson esete bebizonyította, hogy én sem vagyok megbízható, hogy újrateremthettem a világomat az igényeim szerint. Mi a helyzet akkor, ha tévedek Dom tekintetében? Ha mindenben tévedek?

Ezek a gondolatok jártak a fejemben, míg visszahajtottam az April Streetre. Minden, amink volt, azt Dominic nagylelkűségének köszönhettük. Életében először Emilynek saját szobája volt. Volt pénzünk ruhára, játékra, szórakozásra, vakációkra. Még az autóm is – amelyet használtan vett Bobs bácsitól – Dominic ajándéka volt. Miért voltam hajlandó mindezt néhány elveszett emlék kedvéért feláldozni?

Befordultam az April Streetre, onnan rákanyarodtam a felhajtónkra. A mellettem lévő ablakot lehúztam, és beáradt a virágzó sövény illata. Dominic kocsija már ott állt a füves szegélyen, és a ház oldalában láttam, hogy nyitva a konyhaablak. Bentről Cyndi Lauper elcsukló éneke szólt, az „I drove all night”, és ételszagot éreztem: valami könnyű és fűszeres főtt.

Minden olyan normális és megnyugtató volt. Bárcsak így maradhatna, gondoltam…

Hiszen így maradhat. Ha akarod, szólalt meg egy halk hang a fejemben. Olyan tisztán és érthetően csengett, hogy már-már azt hittem, kívülről jött. Rádöbbentem, hogy igaza van. Tulajdonképpen semminek sem kell változnia. Csak túl kell tennem magam a gyanakváson. Hiszen semmi sem bizonyosodott be. Hagyhatnám, hogy magától feledésbe merüljön minden. Ahelyett, hogy Dominic elé állnék, egyszerűen elfogadhatnám, amit nekem kínál. A könnyű életet. A kényelmes otthont. Az anyagi lehetőséget, hogy ne küszködő, egyedülálló anyaként neveljem fel a lányomat, hanem családban. Tudom, hogy ez elég számítóan hangzik. De sosem hittem a romantikus érzelmekben. A hallgatás gyakorlatias választás volt magam és Emily számára. Egy sikeres házassághoz kompromisszumokra van szükség. Melyik házaspár nem őriz titkokat? Csak el kell engednem a dolgot, és nem szabad visszamennem a King Henrybe.

Láttál valamit. Tudod, mit jelent.

Meglehet. De mit számít ez most már? Nem volt szükségem ezekre az emlékekre. Conrad meghalt, és nem hagyhattam, hogy veszélyeztesse a jövőmet.

Így hát vettem egy mély lélegzetet, és belenéztem a tükörbe. Kicsit sápadt vagyok, gondoltam. Megcsipkedtem az arcomat, hogy színt kapjon. Aztán kiszálltam a kocsiból, és mosolyogva bementem a házba.

4

St. Oswald fiúgimnázium Akadémia, őszi trimeszter, 2006. szeptember 24.

Ki hibáztatná ezért? Én aztán nem vagyok abban a helyzetben, hogy megítéljem mások választásait. Mint mondta, valamennyien kénytelenek vagyunk kompromisszumokat kötni. Az elmúlt három hét megmutatta nekem is, mennyire vagyok hajlandó a St. Oswald, e kacsakagylókkal borított, roskadozó hajóroncs érdekében kompromisszumot kötni. Egy hajóroncs érdekében, ami valami csoda folytán mégis úszik a vízen.

Az Igazgatónő még nem ért a története végére. Kérdés, befejezi-e valaha is. A meséje olyan, mint a pokol folyói, melyek egyszerre folynak minden irányba, és kicsordul belőlük az emberi könny. Szeretném hallani a végét, mégsem feküdhetek az ágyban, hogy infúzióban csepegtesse belém. A fiatal Becky Price-hoz hasonlóan az ő Dominicjával, én is becseréltem a kínos igazságot a nyugalom futó pillanatára. Ez így nem mehet tovább. Nem maradhatok tovább a Nimuë fogságába esett Merlin. Ezért hívtam taxit, mielőtt ideért, hogy az szállítson haza, mert azt reméltem, hogy ezzel megtöröm a varázst, amit a jelek szerint rám bocsátott. A taxim nem sokkal nyolc után ért a kórházhoz. Az orvosom szigorú volt, de nagylelkű: „Ha ragaszkodik hozzá, Mr. Straitley, akkor igen, hazaengedem. De még legalább két hétig semmiképpen sem szabad dolgoznia, különben nem felelek a következményekért.”

Az orvos is egykor St. Oswald-os fiú volt. Malbryban lehetetlen elkerülni őket. Olyanok, mint a postagalambok: tele reménnyel és becsvággyal egyetemre mennek, és mielőtt észbe kapnánk, már megint itt vannak, kissé lopakodva, de még mindig a többiek felett uralkodva. Ez, akiről szó van, dr. Masey, tulajdonképpen sosem tartozott a fiaim közé, ami némi megkönnyebbüléssel szolgál, mivel nem kell úgy tekintenem a háziorvosomra, mint egy alacsony, vigyorgó kisfiúra, azzal a szerencsétlen szokással, hogy kibújik a cipőjéből az asztal alatt, és ide-oda rugdossa a nyelvtanfeladat írása közben.

Dr. Masey legalább nem ébreszt emlékeket, kivéve a nevet a Dicsőségtáblán, és a tömegben egy távoli, fiús arcot. Ez azt jelenti, hogy nem fél kimondani a szakmai aggodalmát: véleménye szerint az egyelőre megmagyarázhatatlan állapotomban visszaesést kockáztatok. De felnőtt ember vagyok, mondja, az arckifejezése pedig azt sugallja, hogy az ellenkezőjét gondolja, és ha muszáj, nyugodtan elmehetek. Minden bizonnyal kerekesszékben, bár – mint erre rámutattam, amikor az ajtóhoz és vele, hála az égnek, e férfiú jogkörének határához érve – saját mozgatóerőmnek köszönhetően is képes vagyok elhagyni a helyszínt.

Egy pillantást vetett La Buckfastra, akit szerintem a rokonomnak vél.

– Egyenesen hazaviszi Mr. Straitley-t? Ha igen, akkor megpróbálhatná rávenni, hogy pihenjen egy kicsit. Nincs szüksége további izgalomra.

A taxi a kórház bejáratától kényelmes távolságra állt meg.

– Maximálisan képes vagyok egyedül hazamenni – jelentettem ki, és olyan fürge léptekkel indultam meg a járó motorral várakozó taxi felé, ahogy csak telt tőlem. – Ms. Buckfastnak más elfoglaltsága is van, mint egy nehezen kezelhető beosztott felügyelete.

– Hát hogyne – mosolyodott el La Buckfast. – De inkább magával maradok. Arra az esetre, ha hazafelé menet esetleg be akarna nézni valahova. Mondjuk, a Gunderson-épületbe.

– Micsoda? – rezzentem össze.

Megvárta, míg elhelyezkedem a taxi hátsó ülésén, aztán beült mellém.

– Vallja be, Roy. Megfordult a fejében.

Itt forduljak fel. Talán így volt.

– És ha igen? Csak fél mérföldnyire van a házamtól.

– Fél mérföld, gyalog egy parkon át, este fél kilenckor. Nem hiszem, Roy. Ma nem. Különben sincs ott mit látni.

Előrehajoltam, hogy beszéljek a sofőrrel.

– A St. Oswaldhoz, legyen szíves. Főbejárat. Tíz perc az egész.

La Buckfast megvonta a vállát.

– Ahogy kívánja. – Átnyújtott a sofőrnek egy bankjegyet. – De ne hajtson el, míg vissza nem térünk.

Sötét volt, mire odaértünk. El is felejtettem, milyen gyorsan száll le az éjszaka az őszi szemeszter első felében. A főbejárat zárva, de a kapuslakhoz vezető kapu nyitva volt. Van ott egy előregyártott házikó, ahonnan a kapusunk, Jimmy Watt kíséri figyelemmel a jövés-menést. Amikor elmentünk mellette, biztonsági lámpák sora gyulladt fel (az új St. Oswald nagyon vigyáz a befektetéseire), és az egyik ablakban felbukkant Jimmy feje.

– Ki van ott? – kiáltott ki. – Ó, maga az, Mr. Straitley. Minden rendben?

– Hogyne, köszönöm, Jimmy – válaszoltam. – Csak vetek egy pillantást az építkezésre. Semmi ok az aggodalomra.

– Oké, főnök. – Jimmy visszahúzta a fejét, és La Buckfasttal megtettük a pár száz métert a pályák elkerített részéhez, ahol régebben egy évszakonként megjelenő tó volt, és ahol most az iskola alapítása óta a legnagyobb és leghivalkodóbb emlékművet emelték egy fiúnak.

A kérdés csak az volt: melyik fiúnak? Rupert Gundersonnak vagy Conrad Price-nak?

Az építkezést kerítések, mobilházak és gépek fogták körbe. Itt is biztonsági reflektorokat szereltek az állványzatokra. A közeledtünkre felgyulladtak, és megvilágították az épületet. Mert most már valóban épület: nagyobb, mint képzeltem, az alakja, mint egy hajóorr, csupa görbület és éles kiszögellés. Az üveg (mert sok üveget építenek bele) még nincs a helyén, de az épület váza, a tartószerkezet és a betonpadló nagy része már áll, és az éles megvilágításnál látom már a medencét is, egy simított betonnal körülvett üres, kék műanyag téglalapot.

– Az öltözők és a kiszolgálóhelyiségek az épület hátsó traktusában lesznek. Fiúk balra, lányok jobbra, a nagy boltív alatt. És itt az üvegfal alatt lesznek az ülések dézsás pálmákkal, italautomatákkal, még több mosdóval és egy teakonyhával.

Félreérthetetlen pillantást vetettem rá.

– És a holttest?

Elmosolyodott.

– Azon a szinten hatvan tonna beton van. Szerintem ezúttal nyugodtan feltételezhetjük, hogy nem kerül elő.

– De miért? – Még most sem értettem, hogy mind közül éppen ő titkolja el az igazságot. – Hiszen a bátyja volt. Oly sok időt szentelt annak, hogy kiderítse, mi lett vele. Miért akarná eltitkolni az igazságot, amikor végre szabad lehetne?

Ismét elmosolyodott.

– Jaj, Roy! Tudja jól, miért. A St. Oswald az örökségem. A jövő leányainak adott ajándékom. Azt hiszi, odadobnám azért a lehetőségért, hogy még több figyelem irányuljon a bátyámra?

Áthatóan néztem rá. A tekintete tiszta volt, az arca nem csak a reflektoroktól ragyogott.

– Meg kell értenie – mondta. – A története egész életemben elkísért. Sosem volt önazonosságom. A szüleim számára az a gyerek voltam, aki megmaradt, de akit nem akartak. Dominic számára egy adósság emléke, amit meg kellett fizetnie. A könyvekben és újságcikkekben egy ajtó kulcsa voltam, amin át el lehetett volna jutni Conrad gyilkosához. Soha senki nem kérdezte, megérdemlek-e egy saját ajtót. És most, hogy megvan az ajtóm, Roy…

– Audere, agere, auferre{11} – mormoltam majdnem tiszteletteljesen.

– Tessék?

– Ó, csak egy pillanatig emlékeztetett valakire – válaszoltam.

Bólintott, mintha megértene.

– Remélem, látja az én szemszögemből – mondta. – Onnan, ahol én állok, nem volt más választás. A St. Oswald sok csapást viselt el az elmúlt években. Még egy a végünket jelenthette volna. És tudom, hogy nem vagyunk mindig egy véleményen az iskolai irányvonalat illetően – gunyoros pillantást vetett rám –, de mindketten azt szeretnénk, ha az iskola fennmaradna. Mindketten tisztában vagyunk a prioritásokkal. És mindketten képesek vagyunk személyes önfeláldozásra. Az iskola kedvéért, Roy. A St. Oswald érdekében.

A taxi még ott várt, amikor visszaértünk a kapuhoz, bár kétszer annyi ideig voltunk távol, mint ígértem. Szemerkélni kezdett az eső; lágy volt, mint amilyen egy hosszú, forró nyár után szokott lenni, és illatozik tőle a nyirkos föld. Csalóka eső ez, lágyan lebeg a levegőben, mint a virágpor, szinte alig érinti a földet. Mégis engesztelhetetlenül esik, behatol minden résbe és hasadékba, minden felszakadt tömítés alá. Semmi sem áll ellen neki sokáig, se kő, se tölgy, se pala, se üveg. És apránként feltölti a tavakat, pocsolyákat, kutakat és víztározókat.

La Buckfastra pillantottam, éppen átnyújtott még egy bankjegyet a sofőrnek. Az utcai lámpa fénye lázas ragyogásba vonta a haját. Apró vízcseppek tapadtak meg a kabátja szőrmegallérján. Felém fordult, és elmosolyodott.

– Nos?

– Szeretném hallani a történet hátralévő részét – mondtam. – Végtére is eddig követtem önt.

– Rendben van, Mr. Straitley.

Szótlanul tettük meg az utat hazáig.

5

2006. szeptember 26.

Hideg volt a házban. Bekapcsoltam a fűtést a nappaliban, és főztem egy kancsó Darjeeling teát. A gyógytea jó szolgálatot tett; hosszú éjszaka állhatott előttünk. A kamrában találtam egy doboz tartós tejet és néhány zacskó cukrot. Mindkettőből bőven raktam Straitley teájába, és elhelyezkedtem egy karosszékben.

Az emlékezet szerves masina, számtalan kapcsolódással. Ha egyet elveszünk, a gépezet a fény felé nyújtózkodva próbálja megkerülni a hiányzó valóságot a saját kapcsolódásai megteremtésével. Emily Jackson volt az egyik ilyen jelenség: reményteli képek sora, melyekkel el akartam fedni egy hiányzó részt, a gyerekkorom mélyén támadt rést. Amikor beléptem az April Street-i házba, végre világossá vált számomra, hogy nemcsak Conrad eltűnésének az emléke hiányzik, de minden másé is, amiről azt hittem, hogy az évek során velem történt. Már semmiben sem bízhattam, semminek sem volt tartalma. Szappanbuborékok a napfényben, ragyogóak és fényesek, mint az üvegmütyürök, de egyetlen érintésre eltűnnek.

Platón úgy tartotta, hogy az emlékezet olyan, mint egy darabka pecsétviasz, melynek felszínébe az ember eltávolíthatatlanul belenyomja a tényeket. De Platón abban is hitt, hogy az írott szó az emlékezet ellensége, ami megfosztja Mnémoszüné istennőt a neki járó ősi tisztelettől:

Feledést fog oltani azok lelkébe, akik megtanulják, mert nem gyakorolják emlékezőtehetségüket – az írásban bizakodva ugyanis kívülről, idegen jelek segítségével, nem pedig belülről, a maguk erejéből fognak visszaemlékezni.{12}

Úgy bizony, Mr. Straitley, nem csak magának van klasszikus műveltsége. A Mulberry-házban megtanultunk mindent a múzsák anyjáról. Az ókoriak közül voltak, akik magát a múzsát tisztelték benne, mind közül talán a legnagyobbat, mert mit ér a költészet, a színház, a tánc, a történelem vagy a dal az emlékezet nélkül?

Platónnak talán igaza volt, gondoltam, amikor csókkal üdvözöltem a vőlegényemet, mintha aznap semmi furcsa vagy felzaklató nem történt volna. Talán hagytam, hogy mások szavai megfosszanak az emlékeimtől. Az újságok, a tanulmányok, a könyvek felülírták az emlékezetemet, így a rossz folyóból ittam: a Léthéből, nem a Mnémoszünéből.

Láttál valamit. Tudod, mit jelent. Csak a kulcsra van szükséged…

– Milyen volt a szemeszter utolsó napja? – kérdezte Dom.

– Remek. Volt némi felfordulás – mondtam. – De nem állítom, hogy nem örülök annak, hogy itthon lehetek.

Meleg, ragyogó mosollyal nézett rám.

– Én sem mondhatom, hogy nem örülök annak, hogy látlak – mondta. – Ó, és itt is van… – A zsebébe nyúlt, és a tenyerén felém nyújtott valamit. – A gyűrűd. Megjavíttattam. Most már biztosan tökéletesen áll.

Valóban az eljegyzési gyűrű volt, amit pár napja távolíttattam el. Kifogástalanul megjavították, és csak egy pici hullám jelezte a helyet, ahol elvágták az aranyat. És valóban, tökéletesen állt, és csillogott, mint egy összehúzott szem.

Elmosolyodtam.

– Angyal vagy.

– Nem is. Nyugodtan mondhatod, hogy én is sokat kockáztattam.

Látja, ugye, Straitley, mit jelentett ez számomra. A gyűrű, a mosolya melegsége, a hazafelé jövet vásárolt virágcsokor – nem bazsarózsa, hanem édes illatú, buja, aranybarna sárgaviola –, a tea, amit átnyújtott, a tűzhelyről felszálló finom illatok. Mintha csak választási lehetőséget kínáltak volna: mindez az enyém lehet, gondoltam, vagy megkapom a kulcsot az ajtóhoz, ami jó esetben sehova sem nyílik, vagy a legrosszabb esetben egy borzalmak kamrájába.

Nos, Roy, én azt választottam, hogy Mrs. Buckfast legyek. Azt mondtam, hogy a bandához fogok tartozni, és apát adok Emilynek. Ehhez csak annyit kellett tennem, hogy ne szóljak semmit, és többé ne menjek vissza a King Henrybe. És abban a pillanatban, azon az estén, amikor a nyári szünidő úgy nyúlt el előttem, mint a naptól felforrósodott homokos tengerpart, és még frissen élt emlékezetemben a szüleim házában lezajlott jelenet, tényleg hittem, hogy meg tudom tenni. Írok a King Henrynek, és közlöm, hogy máshol akarok tanítani; lemondom a Jerome-mal megbeszélt találkozót; hagyom, hogy a szüleim úgy intézzék a csalóval a dolgot, ahogy akarják. Különös megnyugvással feküdtem le este, és hajnali kettőkor váratlan tisztánlátással riadtam fel a vízcsövek zokogására, és tudtam, hogy valójában nincs választásom.

Eszembe jutott annak a dolognak az alakja, amely a szüleim házában felkavart. Amelyet ismernem kellett volna, de elveszett.

A zöld ajtóé.

Hova lett?

Hallottál valamit, Becky. Tudod, mit jelent.

És talán most azt hittem, tudom is. A csövek zokogása mögött megint apám hangját hallottam, ahogy azt mondja: Ő volt az, Conrad. Semmi kétség. Még a felügyelői jelvényt is viselte, amire olyan büszke volt.

És az íze a sztaniolpapíré volt, amikor ráharapunk, és az égésé és a kesernyés szappanhabé, és bármennyire igyekeztem is a másik oldalamra fordulni és visszaaludni, a szavak egyre csak kavarogtak a fejemben, és a nyomukban ott volt a felismerés. Az emlékeim egy évek óta elhagyatott kertbe vezető zárt ajtó voltak. Az évek alatt minden megváltozott a kertben, a virágágyakat benőtte a szeder és a gyom, a bokrokból nyomasztó fák lettek. Ijesztő hellyé vált tele árnyakkal és tükröződésekkel, és lassan kezdtem azt hinni, hogy boldogabb vagyok, ha örökre zárva hagyom.

De volt kulcsom az ajtóhoz. Csak én használhattam. És mindig is megvolt a kulcsom, noha az elmém nem volt hajlandó megnézni az alakját, nem akarta kipróbálni a méretét, újra meg újra megfordítani, érezni a kapcsolódását a múltamhoz. És most, hogy ismertem a kulcs alakját, már nem sétálhattam el.

Tizennyolc éven át aludtam. Most végre felébredtem.

6

King Henry fiúgimnázium, 1989. július 15.

Nem keltettem gyanút, amikor elmentem a Jerome-mal megbeszélt randevúmra. Úgy tettem Emily előtt, mintha nem ismerném a titkát, Dom előtt, mintha nem ismerném az övét. De fiatalon tanuljuk meg a leckét. Egy nő tudja, hogyan mosolyogjon, amikor semmi kedve hozzá. Tudja, hogy nyomja el a haragját, hogy ne gondolják rikácsoló vagy elviselhetetlenül veszekedő némbernek. Tudja, mikor fontosabb, hogy csinos legyen, mint hozzáértő. Azt kérdezi magától, mikor váltam ilyen hideggé: ez gyerekkoromban kezdődött. A kislányokat csak látni szabad, de hallani nem szállóige a felnőttkorban is érvényes. A nőket akkor tartják a legtöbbre, ha csinosak és figyelmesek. Én mindkettő voltam, és felismertem, hogy a férfiak – Johnny, Dom és még maga is, Roy – túl gyakran feltételezik, hogy ez amiatt van, mert nincs fontos mondanivalóm.

Pál apostol írta: Nem engedem, hogy az asszony tanítson, sem azt, hogy a férfin uralkodjék, hanem maradjon csöndben.{13} Nem éppen egy gimnáziumi igazgatónő jóváhagyása. De úgy találtam, hogy sokkal kifizetődőbb hallgatni, mint véleményt nyilvánítani. Ezért a pályám során kiváló hallgatósággá váltam. A férfiak gondolkodás nélkül elmesélték nekem a titkaikat, és abban a hitben, hogy nem számítok, apránként megmutatták önmagukat. Nem panaszkodom. Fényes karriert építettem abból, hogy láttak, és ritkán hallottak. Kinyitottam egy szűk ajtót, és szép csendben elfoglaltam a St. Oswaldot. Ha a fiatalabb énemnek tanácsolni akarnék valamit, annak az énemnek, aki még befogadásra vágyott, akkor ez lenne: Ne ácsingózz a morzsák után. Egy nap majd te vezeted a pékséget.

Azon a szombaton kicsit korábban érkeztem a King Henrybe. Máris nagyon meleg volt, a nyár addig legmelegebb napja, szandálban, sortban voltam, a hajamat lófarokba kötöttem. Túlméretezett vászonszatyor volt nálam, melyben egyebek között ott volt a kis piros hátitáska, amelyet a színházban találtam. Még nem tudtam, miért van rá szükségem, de a táska velem volt azon az 1971-es napon, és ha fel akartam szabadítani az emlékeimet, tudtam, hogy magammal kell vinnem.

A bejárathoz érve láttam, hogy az oldalsó ajtó tárva-nyitva áll. Bementem, és a gondnokkal, Chrisszel találtam szembe magam, aki most farmerben és pólóban volt, a haját hátrakötötte, így látszott szögletes arca, a szemüvegét a póló nyakába akasztotta. A parkettán egy szerszámosláda állt.

Meglepődött, amikor beléptem.

– Segíthetek, tanárnő? – kérdezte.

– Bejöttem, hogy elkössek néhány elvarratlan szálat. Nem gond? Nem leszek útjában.

Vállat vont.

– Részemről rendben, tanárnő. Dr. Sinclair a tanszéki irodában van Mr. Scoonesszal, ha beszélni akar velük. – Az arckifejezésemet látva elvigyorodott. – Gondolom, nem hozzájuk igyekszik?

Ezen elmosolyodtam.

– Hogy találta ki? Azt hittem, üres lesz az iskola.

– Ó, jobbára az is. Néha a tanárok közül benéznek, hogy rendet rakjanak, vagy előkészítsék a jövő évi tananyagot. Mr. Scoones szerint az iskola akkor a legjobb, ha nincsenek itt fiúk. – Komikus intonációja tökéletesen adta vissza Scoones modorát.

Nevetnem kellett.

– Látom, találkoztak már.

– Többször is – mondta, és ismét elvigyorodott. – Ráadásul ő rúgatott ki az iskolából.

– Komolyan? A King Henrybe járt? – kérdeztem, és igyekeztem leplezni a meglepődésemet. A King Henry tanulói általában nem szokták kisegítő személyzetként végezni. Oxfordba vagy Cambridge-be iratkoznak be, és dicsőségesen, doktorátusokkal térnek vissza.

– Ami azt illeti, St. Oswald-os voltam – mosolyodott el halványan Chris. – De voltak barátaim a King Henry-sek között. A sakk-klubban találkoztunk, aztán korábban leléptünk, és mindenféle rosszaságon törtük a fejünket. Scoonsey egy nap rajtakapott minket, és feljelentett az Igazgatónál. Ösztöndíjas voltam, így aztán röpültem.

– Nagyon sajnálom – mondtam, és próbáltam elképzelni, mennyire szégyellték volna a szüleim, ha ugyanez Conraddal esik meg.

– Hülye voltam. A fiúk többsége az. Az öcsém gyereke most odajár. Reméljük, többre viszi, mint én.

Visszatért az égő sztaniol illata, kétszer olyan erősen, mint az előbb, és vele valamiféle emlék, ami bizonytalan volt, de elűzhetetlen. Igyekeztem magam elé képzelni, milyen lehetett Chris tizennyolc éve, kisfiúként. Szőke, kicsit hosszúra hagyott haj. Olcsó szemüvegkeret.

– Milky. Milkynek hívták – szólaltam meg.

Akaratlanul is felnevetett.

– Úgy van! Úgy néztem ki, mint a Milky csokin a kisfiú! Jézusom, hogy utáltam azt a szemüveget! De a betegbiztosító ingyen adta, és az anyám hallani sem akart arról, hogy bármiért fizessen. – Összehúzott szemmel nézett rám. – Honnan tudja?

– Mert ismerte a bátyámat – válaszoltam. – Jó barátok voltak Conrad Price-szal.

Chris – vagyis Milky – sóbálvánnyá dermedt.

– Ó, a francba! Az maga volt? A fenébe! – Őszintének tűnt a döbbenete. – Mennyire emlékszik? – kérdezte.

– Éppen elégre – válaszoltam.

Milky megdörgölte az orrnyergét. Furcsán gyerekes mozdulat volt, amitől fiatalabbnak, sérülékenyebbnek tűnt.

– Kemény lehetett. Hiszen nagyon kicsi volt.

– Elég kemény – hagytam rá.

Felsóhajtott.

– Az lehetett a legrosszabb, hogy nem tudta. Hogy azon tűnődött, Conrad visszatér-e valaha is. Egyszer eltűnt egy macskám. Rosszabb volt, hogy nem tudtam, előkerül-e egyáltalán, mint ha azt láttam volna, hogy elütik. – Megint megdörgölte az orrnyergét, és ettől kis szúrást éreztem, ami talán harag volt. – Emlékszik rám? – kérdezte. Úgy láttam, kényelmetlenül érzi magát.

Ismét bólintottam, és a vasúti alagútra, a víznyelőre gondoltam. Amint az elemlámpájával megvilágította az arcát, hogy szörnnyé varázsolja magát. És ő lehetett az is, aki a félhomályból a nevemet suttogta? Szerintem igen, gondoltam.

– Emlékszem, hogy a Borsszóró alatt voltam – mondtam. – Arra nagyon jól emlékszem.

Szinte könyörögve nézett rám.

– Nem lett volna szabad belemennem – mondta. – Mondtam, hogy ostoba voltam. Nekem is volt egy kisöcsém, és megszoktam, hogy ijesztgetem. És Conrad… – ismét megdörgölte az orrát – az ő csínytevései más kategóriába tartoztak. Legendásak voltak.

– Mint például az osztályfénykép tönkretétele?

– Egyebek mellett – ismerte be gyászosan. – Scoonesy akkor csípett fülön minket. Illetve engem. Valaki beárult. Scoonesy volt az osztályfőnököm, és valahogy hírét vette. Conrad persze megúszta. De ez iskolás szamárság volt. Nem volt benne semmi rosszaság. Nem úgy, mint amikor a vasútnál voltunk. – Megint az a furcsán gyerekes mozdulat, amitől hirtelen ismét tizennégynek látszott. – Rossz volt, amit aznap csináltunk. Sosem akartam kiborítani. Nagyon sajnálom.

Meglepődtem. Egy nő ritkán kap bocsánatkérést férfitól, főleg nem ilyen körülmények között. Megszoktam már a Meg kell tanulnod, hogy ne vedd a szívedre a tréfát vagy a kérdést: Miért vagy olyan érzékeny? A kislányokat szinte már pelenkás korukban erre szoktatják. A fiúk már csak ilyenek. Férfivilágban élünk. Így mutatja ki, hogy kedvel. A King Henryben és később a St. Oswaldban is keményen kellett bánnom magammal, a férfiakkal meg kesztyűs kézzel. A férfiak roppant törékenyek, Roy, nem szoktak hozzá a kihívásokhoz. Hirtelen elborított egy érzelmi hullám, amire alig ismertem rá, és magával hozott egy csipetnyi kétséget. Valóban arról a napról beszél, ott, a Borsszóró alatt? Vagy a bocsánatkérése valami egészen másra vonatkozik?

– Köszönöm – mondtam, és megijesztett, hogy könny szökött a szemembe. – Köszönöm!

A monda szerint Mnémoszüné Léthé párja, egy Zeusznál vénebb istennő birodalma, és Hadész titkos hatodik folyója. A beavatottak esélyt kaptak, hogy igyanak a vizéből, és Léthé feledésébe merüljenek. Mindig sósnak képzeltem a vizet, Roy. Sósnak, mint az emlékezetet. Amikor a könnyeim folyni kezdtek, éreztem, hogy az Emlékezet vize az Idő zárt ajtajának feszül, és hirtelen, hevesen kiszabadulva magával sodorja az Idő hordalékát.

Kitört belőlem a zokogás, de nem a szomorúságtól, hanem valami mélyebből és igazabból: zsigeri reakció volt az előttem álló férfi szavaira. Zokogtam, és a könnyek úgy égettek, mint a napalm: sókönnyek voltak, bánat és tűz könnyei, és megint csak az emlékezésé.

7

King Henry fiúgimnázium, 1989. július 15.

Van emlék, ami kifejletten bukkan elő, mások sötét szárnyak suhogása közben. Ez most zölden jelent meg, égésszaggal kísérve.

Van valami a zöld ajtó mögött. Valami nagy.

Az ötéves Becky Price számára a nagy fogalma persze relatív volt. Mégis úgy éreztem, emlékszem arra, hogy a kis piros hátizsákot szorongatom, és valami óriási van az árnyékban, aztán kongó hangot hallok, mint amikor a sötétben becsapódik egy üres kripta ajtaja.

A zöld ajtó. Mr. Kispofa. Az összeharapott sztaniol. Könnyek íze, az arcomon könnyek patakja, mintha nap égetné a bőrömet. Az az ajtó. Hol láttam korábban? A King Henryben egyetlen ajtó sem volt zöld. Többnyire sötét, természetes fából készültek az ajtók, az olcsóbbakat – például a vécékét – feketére festették.

De az emlékezetemben az ajtó zöld volt, pontosan olyan árnyalatú, mint az Aranyszirup bádogdobozának a színe, és olyan beteges, természetellenes fény keretezte, mintha egy lidérces álomban látnám. Eledel jött ki az evőből, s édesség került ki az erősből…

– Tanárnő? – A hangból sütött az aggodalom. – Jól érzi magát, tanárnő?

Nagy levegőt vettem, és kinyitottam a szemem. Milky a közelemben állt, bizonytalannak és feldúltnak látszott. A férfiak ritkán vagy talán sosem tudják, mit tegyenek, amikor egy nő vigasztalhatatlan. A filmekben rendszerint heves érzelmi kitörés következik ilyenkor, egy szenvedélyes csók, pofon vagy egy pohár arcba löttyintett víz. A filmeket persze jobbára férfiak készítik. Egy nőnek több esze lenne.

– Igen – válaszoltam kényszeredett mosollyal. – Csak, tudja, az emlékezés…

– Rendben – mondta még mindig óvatosan. – Ha biztos benne…

– Tökéletesen. A hormonokhoz van köze. – A mosolyom most már meggyőzőbb volt, és láttam, hogy kezd megnyugodni. Szinte hallottam a gondolatait. Hormonok. Hála az égnek, csak a hormonok. Hozzám semmi köze.

Ó, ti férfiak! Olyan kiszámíthatók vagytok. Oly könnyű elterelni a figyelmeteket a könnyekkel, szexszel vagy hormonokkal! Mesekönyvbe illő lovagként vágjátok át magatokat a bensőséges viszony rejtélyéig, átverekeditek magatokat titokzatos érzéseink bozótján. Bárcsak olyanok lennétek, mint mi, mondjátok nekünk reménykedő tekintettel. Bárcsak ne lennétek olyan érzelmesek, sebezhetők, kiszámíthatatlanok.

A pólóm szélével megtöröltem a szemem.

– Mennem kell. Ha Mr. Jerome keresne, az Alsó folyosón leszek, valahol a Kis Színház és a Középső iskola öltözője mellett.

– Rendben van, majd figyelem. Mr… izé… Jerome-ot mondott?

– Igen. Ismeri?

Megrázta a fejét. Úgy sejtettem, szívesen folytatná a munkáját most, hogy a zokogásom keltette krízist sikerült elhárítani.

– Mondja meg neki, merre mentem, ha esetleg erre járna – mondtam, és megfordultam. – Ó, és nem tudja véletlenül, van valahol zöld ajtó az iskolában? Emlékszik ilyesmire?

– Nem jut eszembe, tanárnő – mondta már-már morcosan. – Talán évekkel ezelőtt volt hasonló, de még az én időm előtt. – Lehajolt, hogy kivegyen valamit a szerszámosládájából. A mozdulat felért egy elbocsátással, és nem láttam a szemét. – Mellesleg ideje folytatnom a munkát, különben sosem végzek.

8

King Henry fiúgimnázium, 1989. július 15.

A láda mellett térdelt, amikor magára hagytam, és elindultam a Középső iskola öltözője felé. Tanítás után itt vártam annak idején Conradot. Biztos volt ott egy zöld ajtó, hiszen láttam. De mindeddig nem volt lehetőségem, hogy a fiúk vagy a tanárok zavaró jelenléte nélkül átkutassam az öltözőt, és különben is elvette a kedvem a Scoonesszal történt első találkozásom.

Befordultam a sarkon, elhagytam a színházat és a régi osztályfényképekkel borított falat. Próbáltam friss tekintettel nézni, befogadni mindent, mintha most látnám először. A felcsiszolt padlót, a kétszárnyú ajtókat, a padlófény és a régi fa illatát. Hallgattam az iskolában viselt cipőm kopogását menet közben, a lépteim visszhangját. Aznap, amikor Conrad eltűnt, új cipőt viseltem. Pántos lakk papucscipőt, ami piros volt, és elragadóan fényes. Egész nap a fejemet lehajtva a cipőmet csodáltam járás közben. Próbáltam most a lábamra képzelni a nyári tornacipőm helyett, hogy a talpa milyen hangot ad ki a fapadlón, milyen az almacukorka színű fénye.

És bevált. Éreztem. Akárcsak az elszórt morzsákat az erdőben, úgy követtem a piros cipő nyomát az üres öltöző felé.

Chapel Lane irányából mentem az úton az iskola felé, amikor észrevettem, hogy Conrad nem áll a kapuban. Tizenöt perc késéssel értem a King Henryhez, az öltöző már félig kiürült. Conrad ott sem volt, pedig neki kellett volna hazakísérnie, a darabra kellett készülnie, én pedig életem első születésnapi zsúrját vártam. Emlékszem, hogy Conrad öltözőszekrénye előtt ültem a padon, és az utolsó elmaradozókat figyeltem. Aznap senki sem húzta az időt. Conrad barátai közül egy sem volt ott. Porrétegként telepedett a csend az iskolára. Én meg csak vártam és vártam.

Talán Conrad már elment. A darab miatti izgalmában elfelejtett értem jönni? És pontosan mikor tűnt el a bátyám? Sokszor feltették ezeket a kérdéseket, számtalanszor a tizennyolc év alatt. De most megint itt voltam, és a dolog furcsasága ismét szíven ütött. Hol volt a bátyám aznap? És ki volt vele?

A Középső iskola öltözője egy alagsori teremben volt, közel az iskola bejáratához. Rövid, agyonkoptatott lépcső vezetett le a helyre, ahol tizennyolc éve Conrad visszatértére vártam. Az egyik takarítónő talált rám. Akkor már hat óra volt. Egy üres öltözőszekrényben bújtam el, a térdemet felhúztam, és ráfektettem az államat. A takarítónő, egy Pat nevű asszony, egy szelet csokit adott, amit szótlanul, nagy szemekkel és mosolytalanul fogadtam el. Étcsokoládéval bevont, ötrészes ízesített marcipánrúd volt, amit magának tartogatott munka utánra. A kávéízűt nem ettem meg.

A jelenet kristálytisztán él az emlékezetemben. Még a csokoládé ízét is érzem. Beleharaptam a sztaniolba, és az íze olyan volt a fogamon, mint a rádióban a hirtelen robbanó statikus töltés. Most is szinte érzem, mégis túlságosan valóságos volt, mint egy történet, amit olyan sokszor mesélnek el, hogy valóságossá válik, és kezdjük hinni, hogy tényleg megtörtént.

Az emlékeim többsége egyszerűen fénykép, amit felidézek, vagy újságcikkek történetei, vagy olyasmik, amiket másoktól hallottam. Kiben bízhatnék? Az emlékezetemet ellentmondások lyuggatják. Mr. Kispofa, Emily Jackson, az öltöző emléke, ahogy besüt a kései napfény, és a csokoládé íze a számban: ezek most emlékeknek tűnnek. De amint megpróbálom elérni őket, eldőlnek, mint a kivágható öltöztetős babák. Semmiben sem lehetek biztos, semmit sem érzek biztonságosnak. Gyermek vagyok egy tündérmesében, akit járkáló szobrok vesznek körül.

Ilyen gondolatok kavarogtak a fejemben, amikor lementem a ruhatárba vezető lépcsőn, és közben éreztem a focicipők, a fertőtlenítő, a por, a Lynx dezodor és a kamasz fiúk különösen orrfacsaró és édeskés, nagyon is ismerős bűzét. A fiúknak sajátos szaguk van, talán a tesztoszterontól. Még most is, a szemeszter végén, amikor az iskola minden szegletét kitakarítják és fertőtlenítik, az ismerős szag megmarad, mintha beleivódott volna a kövekbe és a vakolatba.

Az iskola egyfajta időkapszula, Roy. Az új színházak, uszodák és lányoknak létesített vécék ellenére is makacsul ellenáll a változásnak. Ez maximálisan igaz volt a King Henry Középső iskolájának öltözőjére. Tizennyolc év után is ugyanúgy nézett ki. Templomhajónyi belmagasság, foltos falak, az évek során simára koptatott kőlapok. A metálszürke, összekaristolt, ütött-kopott, lepattogzott öltözőszekrények sora. A terem teljes hosszában, a padok és a sáros bakancsok számára fenntartott rekeszek felett végighúzódó dupla sín az akasztókkal. A falakba beleivódott a nedvesség, és felhólyagosodott tőle a festék, mint a leveles tészta. Az ujjam hegyével megérintettem az egyik kidudorodó pontot: puha volt, és mállott, alatta fehéres, citromporhoz hasonló valami.

Lepillantottam a cipőmre, és eszembe jutott, hogy tizennyolc éve ugyanezt tettem, és rettegést éreztem, mintha még az épnek tűnő falak is összepréselt porból volnának. A számhoz emeltem az ujjamat, hogy megízleljem a falport, és úgy találtam, hogy savanykás és vattaszerű, egy szörnyeteg kissé sós lábnyoma. Még egyszer megérintettem a falat, aztán a számhoz emeltem az ujjamat, és megrohant az ismerős érzés, és még messzebbre sodort az úton, amelyen szétszóródtak a kenyérmorzsák.

Az alagsori lépcső fölött neonfény vibrált, de az öltöző jobbára a talajszinten lévő hosszú, keskeny, magasan a mennyezet közelében, a terem hosszán végigfutó ablakokon át kapta a bágyadt fényt. Az ablakok tömör üvegtéglákból készültek, és ha az ember felnézett, látta a magasban, az udvaron átszaladó fiúk lábát, és hallotta visszhangot verő kiabálásukat.

Most persze az iskola elhagyatott volt. Az udvarról nem hallatszottak hangok. Lassan végigmentem az öltözőn a padok mellett. Az akasztók üresek voltak, csak egy blézer lógott az egyiken, amit siettében hagyhatott ott egy fiú, aki alig várta, hogy hazaérjen. A szekrények mind nyitva voltak – a szemeszter után a bármit a szekrényben hagyó fiúk pénzbüntetésre számíthattak –, és amikor elmentem mellette, feltárult az egyik ajtó, és látható lett a fémbelseje, ami ódon sütőre emlékeztetett. Az ajtó belső oldalán régi ragasztószalag maradványai voltak: a fiúk nemzedékei évről évre oda erősítették az órarendjüket, zenekarok fényképét (vagy leghátul elrejtve egy-egy szexmagazin középső dupla oldalát). Conrad öltözőszekrénye tele volt magazinokból kivágott képekkel: a Sounds és a Melody Maker. A zöld ajtó. Mr. Kispofa. A kriptaajtó csapódása.

Kizárólag az Alsó folyosó lépcsőjén lehetett ide bejutni. Nem volt belső ajtó. Nem is lett volna hely: a falakon minden talpalatnyi helyen szekrények voltak hatosával csoportosítva, az alsók nagyobbak voltak, mint a felsők, és rájuk szerelt kis fémlapokon szerepeltek a számok. Conradé a 73-as volt. Mindig a szekrénnyel szemben üldögéltem a padon, a fémlapot néztem, és elbújtam a fejem feletti akasztókon lógó kabátok alatt.

Elmentem megkeresni a szokásos helyemet a 73-as szekrénnyel szemben. Conrad szekrénye a felső sorban volt, és emlékeztem, hogy a padon ültem és felnéztem a fémajtóra. Volt rajta egy kerek matrica, azon valami írás. Most nem láttam matricát, és nyoma sem maradt, hol lehetett. Az ajtó csukva volt.

Leültem a padra. Meglepően alacsonynak éreztem, a térdem szinte az államat érte. Eszembe jutott, hogy mindig felmásztam a padra, és a lábamat lengettem. Nem értem, hogy a felnőtté válás miért éri az embereket mindig meglepetésként. Lehunytam a szemem, és próbáltam ötévesen elképzelni magamat, ahogy lóbázom a lábamat, és a fényes cipőmet bámulom.

A zöld ajtó. Odament.

Az emlék most már közel járt, szinte éreztem az ízét. Egy zöld ajtó. Bántó fény. Festék, fa és füst illata. A szivárványos égen sötét felhők. A vízcsövek felől nyögések. Egy nagy, sötét árny ereszkedik le. A kis piros hátizsákom. Ajtócsapódás. És egy hang azt mondja: Légy jó kislány, és várj itt. Felejtsd el, hogy valaha is láttál minket.

Kinek a hangja lehetett? Egy fiúhang. Az emlékezetem nem eresztette szabadon. De a cipőjére emlékeztem: fekete volt, szakadt cipőfűzőjű. Nyári szemeszterre jellemző lábbeli, ami poros és kopott a focizástól, a fára mászástól, a kőrugdosástól az udvaron, egy éven át. Cipő, ami nem látott cipőkrémet az őszi szemeszter kezdetétől, ami elvesztette a formáját, és az orra szürkére kopott. De Conrad cipője – akárcsak az enyém – új volt. Az anyám sosem engedte volna, hogy olcsó, elhordott cipőt vegyen fel az iskolába.

Belém nyilallt az izgalom. Egy nyom! Váratlan ajándék a múltból. Lehet, hogy a cipő Milkyé, Fattyé vagy akár Dominicé volt?, kérdeztem magamtól. Beleborzongtam a gondolatba. Conrad barátai mindig azt bizonygatták, hogy aznap tanítás után hazamentek, de a szüleik akkor még dolgoztak. Hazudhattak is. Egyikük hazudhatott. És a gondolat, hogy Dominic esetleg ott volt, különös módon hirtelen hihetővé vált. Miért esett rám a választása? Miért védelmezett annyira? Lehet, hogy azért, mert valamiképpen vezekelni akart?

A fejem fölött hangokat hallottam, mintha könnyű léptek szaladtak volna végig az udvaron. Kinyitottam a szemem, és odanéztem. Semmi. Semmi, csak az elhagyatott épület néma zengése. Hirtelen gyomorforgatónak éreztem a régi izzadság, a focicipők és a nyirkos vakolat szagát. Nem volt zöld ajtó, sosem létezett.

Tulajdonképpen mit keresek itt?

Felálltam. A 73-as szekrény egy vonalban volt a szememmel. Megérintettem a fém felszínét, és akkor döbbentem rá, hogy az ajtó zárva. Egy fiú elfelejtette kivenni a holmiját a szemeszter végén. Vagy talán a bátyámhoz hasonlóan nem volt rá alkalma…

Megint ugyanazt a hangot hallottam fentről: váratlan, gyors kocogást, mintha fiúk cipője érintené a köveket. Biztos egy diák, aki arra kíváncsi, milyen az iskola a szemeszter vége után. Csakhogy egyáltalán nem ezt gondoltam: pontosan tudtam, ki az. Felnéztem az üvegtégla csíkra, és láttam valakinek az elmosódott körvonalát, aki a falhoz közel állt. Egy pár cipő, szürke nadrág. King Henry-s diák egyenruhában.

Aztán figyeltem, ahogy a fiú letérdel, hogy benézzen az átlátszó falon át az öltözőbe. Arcát az üvegtéglához nyomta, és láttam groteszkül eltorzult, homályos képét…

A felügyelői jelvényt viselő fiú volt.

9

King Henry fiúgimnázium, 1989. július 15.

Ezúttal nem bénultam meg. Ösztönösen reagáltam. Tornacipő és farmer volt rajtam, nem a szokott magassarkú. Felálltam, felszaladtam az alagsori lépcsőn a Középső folyosó felé. Bizonyára látta a mozgásomat, mert futásnak eredt, mire az oldalsó kijárat ajtaját kivágtam, és kiértem a szabadba. Már majdnem elérte a füves szegélyt, ami a jóformán üres parkolót választotta el, és mindenen átvágva a főbejárat felé rohant, az inge csapkodott a szélben.

– Fiú! Hé, te fiú! Ott állj meg!

Eleresztette a füle mellett, és eltűnt a hosszú főbejárat melletti fák között. Úgy döntöttem, hogy átvágok az épület oldalában lévő parkolón. Az iskola területét körülkerítő falban volt egy oldalsó bejárat; arra gondoltam, esetleg utolérhetem, amikor kiér a főútra. Átszáguldottam a parkolón, átugrottam egy virágágyást, elértem a színház mögötti cseresznyefák vonalát… és nekirohantam egy ismerős alaknak. Rám bámult.

– Mi történt? Jól van? – kérdezte.

Jerome volt az a csíkos tengerészblézerében, vasalt farmerjában, hajtókáján a felügyelői jelvénnyel. Nagyon elegáns volt.

Biccentettem, és közben lassan ráébredtem, hogy kimelegedtem és alaposan kifulladtam, kontyba fogott hajam kibomlott, és kócosan lógott az arcomba.

– Bocsásson meg, de kissé elkéstem – szabadkozott. – Biztos, hogy jól van? Kicsit olyan…

Hátrapillantottam az iskola főbejárata felé. A fiút már nem lehetett látni. Elszalasztottam az alkalmat.

– Volt itt egy fiú. Elvesztettem – mondtam. – Biztos látta. Pontosan ott volt.

– Sajnálom, de nem láttam senkit.

– Pedig ott volt – erősködtem. – Szőke, és King Henry-s egyenruhát viselt.

– Mint a bátyja? – nézett rám.

– Igen.

Együttérző pillantást vetett rám, de tudtam, hogy őrültségnek tekinti. A karomra tette a kezét, és így szólt.

– Menjünk be, Becky. Főzök egy teát.

Követtem az épületbe. Nagyon otthonosan mozgott odabent. Határozott léptekkel a tanáriba vezetett, ami a folyosó végén nyílt.

Milky már nem volt ott, amikor elmentünk az előcsarnok mellett, bár láttam, hogy a színház ajtaja nyitva van. Talán Milky hangját hallottam? Az ő kopott cipőjét láttam?

Jerome teát főzött a tanáriban. Anélkül hogy megkérdezett volna, cukrot is tett bele.

– Sajnálom, hogy elkéstem – jegyezte meg. – Látom, megrázkódtatás érte.

Lassan ittam a teámat. Valóban megrázkódtatás ért? Az ereimben száguldó adrenalintól kissé reszketett a kezem.

– Nem ért megrázkódtatás – válaszoltam. – Csak szerettem volna látni az arcát.

– Igya csak meg a teáját – mosolygott rám. – Mondja el, mire emlékszik.

Beszámoltam a piszkos cipőről, a zöld ajtóról és a boltozatos, kongó pincére csapódó ajtó csattanásáról.

– Valaki tudja, mi történt aznap. Azt hiszem, Milky az. – És elmondtam, amit Milkytől hallottam, és hogy bocsánatot akart kérni… a Borsszóró alatti nap, de talán valami más miatt is. – Láttam, hogy zavarban van. Ha még egyszer beszélhetnék vele, biztos, hogy ki tudnám deríteni, mi az.

– Lehet – mondta Jerome. – De előbb talán…

Nem fejezte be a mondatot. Kivágódott a tanári ajtaja, és Philip Sinclair rontott be Eric Scoonesszal a nyomában. Scoones arcszíne a pármai sonkáéra emlékeztetett, Sinclair falfehér volt. Scoones megtorpant, az arca megmerevedett láttomra. Sinclair egyenesen a telefonhoz sietett, és egy háromjegyű számot tárcsázott.

– A mentőket kérem. King Henry Iskola. Színházbejárat – mondta. Aztán megrogyott a térde, és a telefon melletti székbe roskadt. – Siessenek, kérem! Azt hiszem, rettenetes baleset történt.

Valószínűleg olvasott róla akkoriban, bár talán már nem emlékszik rá. A régi épületekben néha előforduló, sajnálatos balesetek egyike volt: balszerencse, felcserélt vezetékek, áram alatti huzal és emberi hiba keveréke Az általános meggyőződés szerint Christopher Milk, az iskolai gondnok volt a hibás, egyben az egyetlen áldozat is. A King Henry tanárai maguk között egyetértettek abban, hogy rosszabb is történhetett volna. Egy diákot is érhetett volna áramütés.

Nem sokra emlékszem a nap hátralévő részében történtekkel kapcsolatban, az égésszagot leszámítva. Tudom azonban, hogy a mentőautó a hívás után szinte azonnal kiért, és Jerome megakadályozott, hogy bemenjek a színházba. Tudom, hogy Scoones mindvégig rám meresztette dühös tekintetét, mintha én volnék ezért a felelős, és amint a magamhoz tértem, Sinclair kiterelt minket az épületből. Beláttam, hogy ezzel vége a terveimnek, hogy visszanyerjem az emlékezetemet. Attól a perctől a rendőrségen kívül más nem léphetett be az Iskolába.

De már így is többet tudtam meg, mint amire számítottam. Milky valóban ott volt aznap az iskolában. Eldadogott bocsánatkérése, az, hogy alig várta, hogy távozzak, mind a társaságban érzett puszta zavarnál jelentősebb dologra mutatott. Próbálta értésemre adni. És bármennyire balesetnek tűnt is, ezért nem kételkedtem benne, hogy Christopher Milket meggyilkolták.

10

1989. július 20.

Ezek után nem nyílt lehetőségem, hogy kényelmes felfedezőútra induljak az iskolában. A rendőrök nyomokat keresve átkutatták a Kis Színházat, és hoztak egy villamosmérnököt, hogy állapítsa meg a baleset okát, de pusztán azért, mert az iskola biztosítása megkövetelte a részleteket.

Azt mondták, baleset miatt bekövetkezett haláleset. Az áldozat, aki nem volt szakképzett villanyszerelő, nem ellenőrizte, hogy egy huzal áram alatt van-e, mielőtt egy csavarhúzóval belenyúlt egy fali konnektorba. Az egészségügy és biztonság akkoriban nem olyan volt, Roy, mint most. A King Henry tanári karát – bár megrázta őket a hír – nem lepték meg történtek. Végtére is Christopher Milk sosem volt különösebben megbízható.

Természetesen nem árulhattam el Dominicnak, hogy az eset idején ott voltam. Meg kellett várnom, hogy a Malbry Examinerből értesüljön a balesetről. Addigra már csaknem egy hét telt el (az Examiner csütörtökönként jelenik meg), én pedig szinte egész idő alatt az ágyat nyomtam egy Dominic elképzelése szerint tanév végi influenzával.

– Mindig ez van – mondta aznap a reggelinél. – A szemeszter végéig hajt az energia, aztán amint elmennek a srácok vakációra – bumm! Máris hetekre kinyúlsz. – Elmosolyodott, és átnyújtotta a bögrémet. – Ettől talpra fogsz állni. Anyám receptje. Citrom, forró víz, fahéj és szegfűszeg, és gyógyszernyi adag rum. Seperc alatt jobban leszel.

Elvettem a bögrét, és néztem, ahogy megvajaz egy pirítóst. Emily müzlit evett, a barna darabokat ette ki az aranysárgák közül. Az otthagyott teljes kiőrlésű müzlikarikák olyanok voltak, mint egy halom döglött méh.

– Hűha. Valamikor ismertem ezt az embert. – Dominic végre eljutott a Malbry Examiner második oldalára. Milkynek nem sikerült címlapsztorivá válnia. Néztem, ahogy Dominic elolvassa a cikket, és úgy tettem, mintha az influenza elleni italomat kortyolnám. Sok volt benne a rum. A forró párától könnyezett a szemem.

– Mi történt? – kérdeztem.

Dominic vállat vont.

– Baleset a King Henryben. A gondnok. Ismerted?

– Találkoztam vele párszor. Ennyi. Szegény ember. Azt mondod, ismerted?

– Iskolatársak voltunk – válaszolta. – Nem éppen barátok, de igen, emlékszem rá. Milkynek hívtuk, mert úgy láttuk, hasonlít a Milky csokis gyerekre.

Milyen lezser, gondoltam. Semmi sem utalt a viselkedésében arra, hogy ő és Christopher Milk tudták volna, mi történt Conraddal. Ahogy arra sem utalt semmi, hogy ő és Milky esetleg végig tartották a kapcsolatot, vagy hogy bármit is tudhatott az esetről. Mégis kényelmetlenül éreztem magam. Dominic egyszer már hazudott nekem a King Henryről. És most sem hagyott nyugodni a gondolat, hogy e pillanatban is azt teszi.

– Ismerted a King Henryben? – kérdeztem.

Élesen nézett fel rám.

– Dehogy! A Sunnybank Parkba járt. Miből gondolod, hogy a King Henry tanulója volt?

Megráztam a fejem. Az újság persze nem adott meg ilyen információt. Csupán annyit mondtak, hogy a harmincnégy éves, nőtlen Christopher Milk a King Henry Kis Színházában végzett rutinjavítások közben vesztette életét. Egy fénykép valami családi eseményen mutatta az áldozatot, mellette egy nagyobb fénykép a Kis Színház megnyitóján készült, amelyen Margaret Thatcher állt egy sokkal fiatalabb Carolyn Macleod mellett.

– Hadd nézzem – kértem.

Dominic átadta az újságot. A helyi újságban az életének szentelt fél oldalon Christopher Milk idősebb változata – gondolom, a bátyja – és egy tizenkétéves-forma gyerek között mosolygott. A nyomtatott fénykép szemcsés volt, a fiú is fiatalabb volt, mint amikor utoljára láttam, mégis azonnal ráismertem. Az iskolai egyenruhás gyerek volt, aki Milky halálának napján lenézett az erezett üvegen át a Középső iskola öltözőjébe.

HETEDIK RÉSZAszfodélosz
(A holtak földje)

1

St. Oswald fiúgimnázium Akadémia, őszi trimeszter, 2006. szeptember 28.

Két napon át ki sem dugtam az orrom. Szünet nélkül esett az eső. La Buckfast látogatásai nélkül az ágyból sem keltem volna fel. Az én Seherezádém – vagy Nimuëm? – valami bénultságot bocsátott rám, ezért érzem úgy magam, mint egy közeledő vonat fényszórói elé kerülő vad, aki képtelen megmoccanni vagy elfordítani a tekintetét, amikor a szörnyeteg el akarja gázolni.

Azzal nyugtatom magam, hogy minden régen véget ért. A szereplők mind meghaltak – természetesen az egy La Buckfast kivételével –, és az egész két évtizeddel ezelőtt játszódott le. Ez a történet olyan, mint a csillagok összeütközése, ami a dráma után egymillió évvel érte el a Földet, és most már csak régi fény, ami mégis egy friss seb fájdalmával sajog. Ismét a detektív szerepében érzem magam. Scoones a King Henryben volt aznap. Lehet, hogy valamiképpen felelős volt a gondnok haláláért? Nem fogom fel, hogyan, mégis lehetőségek peregnek a fejemben.

– Mr. Milk, egy szóra, kérem.

Scoones hangja tökéletesen visszajátszva. Kissé nyersen hangzik, de olyan udvariasan, amihez egy gondnok nem szokott hozzá egy tanártól.

Tudomásomra jutott, hogy a Kis Színházban, a színfalak mögött az egyik konnektor eltört. Megmutatom, hol van. Nem írtam be a javítandók füzetébe. Pár perces munka az egész. Velem tart?

Az iskolai gondnokok általában ezermesterek, és ritkán értenek csak egyvalamihez. Lelki szemeim előtt látom, ahogy Milky türelmetlenül mered a kerek kis szemüvegén át a törött konnektorra. Szemétláda Scoones, gondolja. De nem tart semeddig sem. Jobb, ha hamar letudom.

Ellenőrzi a kulisszák mögötti biztosítéktáblát, lekapcsolja a kismegszakítót. Visszamegy a konnektorhoz, leveszi a fedelét, és belenéz. Milky nem villanyszerelő. Nincs fázisceruzája. Előveszi az övéből a csavarhúzót, és beleilleszti a konnektorba, hogy meglazítsa a vezetéket. Másik keze könnyedén nyugszik a fémdobozon, amire a konnektort felszerelték. Abban a pillanatban elég, ha valaki visszakapcsolja a megszakítót a biztosítéktáblán…

Rettenetesen hihetőnek hangzik. A nyomozók majd azt feltételezik, hogy Milk rossz kapcsolót nyomott le, és nem tudta, hogy áram alatt van a konnektor. A többi már könnyen ment. A gyilkosnak elég volt „felfedeznie” a balesetet, és hagyni, hogy a drámai események menjenek a maguk útján. Aztán ott van az a tény is, hogy Eric sosem tárta fel az okokat, miért hagyta ott abban az évben a King Henryt, csak zsémbesen annyit mondott, hogy az a hely ebek harmincadjára kerül. Lehet, hogy valami módon belekeveredett? Vajon Chris Milk tudhatott valamit Conrad Price eltűnéséről?

Amikor hasonló bűncselekmény történik, a tanúk mindig ilyesféle beszámolókkal szolgálnak. Olyan rendes és kedves ember volt. Soha nem gyanítottunk semmit. És persze egyetlen bűnöző sem akar lebukni. Egyetlenegy sem látszik bűnözőnek, aki ilyen sokáig megúszta. És mégis, mindezek ellenére sem hiszem, hogy Eric Scoones képes lett volna gyilkolni. Eric, aki mindig második volt franciából. Aki a szünetekben megosztotta velem az édességét, akinek hátul mindig kilógott az inge, és aki ötvenöt éven át Straitsnek hívott. Eric, akinek a becsvágya mogorvasággá és nehezteléssé keseredett, aki titkon francia verseket fordított angolra, és aki utazásról álmodozott, és alig öt kilométerre halt meg attól a háztól, amelyben született.

Tudom. Érzelgősen hangzik. Elnézést is kérek. Nem jellemző rám az efféle viselkedés. Pusztán arról van szó, hogy hiányzik a St. Oswald. Hiányzanak a Brodie-fiaim, az osztálytermem, a napi csatározásaim Devine-nal. És Eric is; még mindig hiányzik, talán nem önmagáért, hanem amit képviselt. A minap este, a pályán csatalónak éreztem magam, aki hallja a hívó trombitaszót: még a Gunderson-épület borzalmas mivoltát is valahogy hazatérésnek éreztem. Eltűnődöm, mit érzek majd, ha napvilágnál megyek el az épület mellett, tudva, hogy a beton alá egy holttestet temettek. Néha aggódom, hogy megkönnyebbülést érzek-e majd, vagy még rosszabbat – egyáltalán semmit. Régebben azt tartottam, hogy az igazság minden másnál fontosabb. Most, hogy olyan régóta vagyok egyedül a gondolataimmal, ráeszmélek, hogy a St. Oswald mindig előrébb volt az igazságnál, az embereknél, még az erénynél is. A St. Oswald az én állandóm, a Sarkcsillagom a száz szemeszterem évei alatt, az az összezúzott, ódon kalózhajó, amelynek önmagam legjavát adtam.

Amare et sapere vix deo conceditur.{14} Azt hiszem, talán ezért nem voltam mindig bölcs. De mindig lojális voltam. Fiúk és Mesterek – még Igazgatók is – távoznak, de a kövek és a szellem kitart. La Buckfast története biztonságban van nálam, bármi legyen is a vége; nem az ő kedvéért vagy Ericéért, hanem a St. Oswaldért.

A lány, aki a bevásárlásomat szokta intézni, ma egykor érkezett. Mi is a neve? Emma valami. Elfelejtettem. Csinos lány, a mutatós külső az ifjúság, a kiváltságos helyzet és a gének hozománya; nem tapasztalt semmit a maga kicsiny és tehetős létén kívül. Attól, hogy most St. Oswald-os diák, égnek áll a hajam. De a St. Oswald halad a korral. La Buckfast kapitánysága alatt kipofozták az öreg hajót, és az újoncok más kategóriába tartoznak. Ami természetes is: hol van már az az idő, amikor egy szerény körülmények közül jött fiú teljes ösztöndíjra pályázhatott. A tanulók olyan családokból származnak, amelyek megengedhetik maguknak a szemeszterenként hatezres tandíjat (plusz egyenruha, utazások és felszerelés) egy nem a nyelvtanra és irodalomra alapozott klasszikus oktatásra, hanem arra a kényelmes megközelítésre, amit Szólítson-csak-Jónak vezetett be: a tanulók fordításban olvassák a verseket, és gladiátoros filmeket néznek, hogy megértsék a kultúrát, amely a birodalmunkat alakította.

Kétségbe vagyok esve. Komolyan. De legalább megvannak a Brodie-fiaim, ám ők az utolsók a régi gárdából. Utánuk már csak az aszfodéloszmezők következnek – vagyis a nyugdíjazás –, vagy műanyag asztalok, IT-laborok és Emma nevű csinos lányok.

Ezt el is mondtam La Buckfastnak, amikor tanítás után a szokott időben benézett.

– Még most is elég letört, Roy – jegyezte meg teafőzés közben. Hál’ istennek nem gyógyteát készített, hanem Tetley’s koffeinmentes zacskós teát, dekadensen felöntve félzsíros tejjel.

– Igen, de ön magával hozza a napsütést – válaszoltam lovagiasan, és a konyhai fotelomban üldögélve a teámat kortyolgattam, és felkészültem egy újabb ezeregyéjszakai mesére.

2

1989. július 29.

Úgy emlékszem arra a nyárra, mint gyerekkorom némelyik napjára. Semmi sem tűnt valóságosnak, bár az volt: minden valóságos képzeletbeli volt. A fejemben mintha egymáshoz nem illő kirakósok darabkái lettek volna, fényes töredékek, amiken megakad a tekintet, de amik nem kapcsolódnak semmihez sem. Az influenzám – ha az volt – lassan elmúlt, és július végére visszatértem egy normalitásnak tekinthető valamihez.

Csak ez nem volt normális, az életem egy színdarab jól megvilágított jeleneteinek sora lett. A kulisszák mögül figyeltem, ahogy Dominic és Emily tovább játszották az esküvősdit, időnként kimentem a színpadra, és mosolyogtam, helybenhagytam, és boldognak látszottam. Kifelé jól néztem ki. Dominic fényképezett. Az egyik képen a kertben vagyok sárga nyári ruhában és napszemüvegben, itt Emilyvel, ahogy a locsolóval játszunk. Meggyőzőnek tűntem: boldognak, üde arcúnak, a fiatalság és a szépség megtestesülésének. De a felszín alatt egy víznyelő volt, nem az emlékezet, hanem a kétség víznyelője, a földben megnyíló hasadék, ami úgy bámul ki, mint egy szörny szeme.

Dominic augusztus 28-ra tűzte ki az esküvő napját. Így lesz lehetőségünk ünnepelni, és még egy rövid nászutat is kiélvezhetünk az új szemeszter kezdete előtt. Dom mindent megszervezett, én meg követtem, mint egy álmos kisgyerek, aki átadja magát a lefekvés előtti rutinnak, ami nem kíván tőle mást, mint engedelmességet.

– Csak egy kis szertartás – mondta Dom. – Semmi nagyszabású vagy grandiózus, csak a banda az anyakönyvvezetőnél, aztán átmegyünk a kocsmába bulizni. Megkérjük Estelle-t, hogy készítse el a tortát. És mama eleped, hogy megvarrhassa a ruhádat.

– Ó! – Erre nem gondoltam. – Egyszerű ruhát képzeltem, amit később is hordhatok.

– Micsoda? Nem akarsz ruhát? Az kizárt – mondta Dominic. – Mama másról sem beszél az eljegyzésünk óta. Csodálatosan varr. Tudni fogja, mi áll jól neked.

Ezzel el is dőlt. Magnóliaszínt viselek majd, Emily lesz a virágszóró lányom, Dominic lánytestvérei a koszorúslányok, mind barackrózsaszínben, mint Victoria esküvőjén. Dominic anyja meghívott minket ebédre, és utána ruhapróbára.

– Egy mérettel nagyobbra lesz szüksége, mire ezt mind megeszi – jegyezte meg Dominic, amikor megpillantotta az étellel teli asztalt.

– Muszáj felszednie pár kilót – jelentette ki Blossom, és csirkét, rákot és rizst pakolt amúgy is tele tányéromra.

Blossomnak volt varrószobája, amelyet egy hálószobából alakítottak át. Most takarosan sorakoztak benne a kelmék, dobozokban a csipkék, színes gombolyagok. Két varrógép állt egymás mellett egy munkaasztalon, az ajtó mellett pedig egy próbababát láttam.

– Ó, és Dominic régi dolgai – mondta Blossom. – Bedobozoltam őket, hogy elvihesd magaddal.

Három kartondobozra mutatott az ajtó mellett.

– Ki akartam takarítani, de gondoltam, előtte talán át akarod nézni – mondta. – Meg akarod ismerni Dominic gyerekkorát. Látod, milyen szentimentális vagyok, kedvesem? – mutatott a bekeretezett családi fényképekkel teli falra.

Olyan hangot hallattam, amiről reméltem, hogy helyeslésnek veszi.

– Ezeket pedig mind én varrtam – mutatott egy portréra. – Itt az én Victoriám ruhája, ez pedig Myráé és Estelle-é. – Rám mosolygott, kezét csupasz vállamra tette. – Egyszerűen észvesztő, mibe kerül egy ruha, ha esküvőiruha-boltban vásárolsz. Egyébként, ha családot szeretnétek, spórolnotok, nem pedig költekeznetek kell.

Zavarba jöttem. Blossom nem először feltételezte, hogy családot szeretnék. Mit mondott neki Dominic? Elhitette vele, hogy felhagyok a tanítással?

De Blossom gondolatban már máshol járt.

– Vedd csak le a farmerodat és a felsődet, kedves. Mindjárt méretet veszek rólad, aztán megnézzük az anyagot.

Már meg is vette a ruhámhoz a kelmét: gyönyörű nyersselyem volt, majdnem hófehér. Óvatosan rám tekerte, cöcögött és bólogatott.

– Valami egyszerű szabásút, klasszikusat gondoltam neked. Ujjatlant. Esetleg háromnegyedes hosszt.

Hagytam, hogy forgasson és bebugyoláljon. Úgy éreztem magam, mint pillangó a gubóban. Rámosolyogtam, és olyasmiket mondtam, amit elvárt tőlem, de semmit sem éreztem, sem örömöt, de még kíváncsiságot sem. Christopher Milken járt az eszem, és azon, hogy egy tizennyolc évvel korábbi esetért bocsánatot kért. Azt kívántam, bárcsak lett volna elég bátorságom tovább erőltetni a beszélgetésünket.

– És a szüleid? – kérdezte Blossom. – Bizonyára nagyon izgatottak.

Elmosolyodtam, és meggyőzően bólintottam. A valóságban két hete nem hallottam felőlük, azóta, hogy meglátogattam őket, és ők elmondták, hogy Emily képzelt barát volt. Lelkifurdalást éreztem, amikor erre gondoltam, mégis meghaladta az erőmet, hogy visszamenjek hozzájuk, vagy találkozzam a magát bátyámnak kiadó férfival. Talán úgy hittem, hogy ha közlöm velük az eljegyzésemet, akkor ez a tény valóságossá válik, vagy próbáltam távol tartani őket egy olyan helyzettől, amiről tudtam, hogy fájdalmas lesz.

– Nagyon várom már, hogy megismerjem őket – mondta Blossom. – Biztosan nagyon büszkék.

Megint elmosolyodtam. Mosoly. Fordulás. Kihúzni a derekat. Csinosan festeni. Eltűnődtem, hogy Milky koporsós temetést kap-e, vagy hamvasztják. Vajon melyiket választja a családja? Nagy valószínűséggel a hamvasztást. A koporsós temetés költséges. A fényképen látott fiúra gondoltam, és felmerült bennem a kérdés, nem csupán képzeltem-e a hasonlóságot a másik fiúval, akit az iskolában láttam. Aztán rádöbbentem valami nagyon kézenfekvőre, ami felett átsiklottam, és olyan hirtelen szívtam be a levegőt, hogy Blossom, aki a hajtogatott selymet tűzte fel rajtam, azt hitte, belém szúrt.

– Megvan az e heti Examiner? – kérdeztem.

– A tévé mellett. Az újságtartóban.

Blossom tiltakozásával mit sem törődve átfutottam a nappaliba, magam mögött húzva az osztrigaszínű selymet. Megkerestem az újságot, és a gyászjelentésekhez lapoztam. Ott is volt: Christopher Milk egy fekete szegélyes kis négyzetben. Éreztem, hogy felgyorsul a szívverésem. Égésszag töltötte meg az orromat. Blossom a varrószobából kiabált utánam.

– Hé, nem tudod, hogy balszerencsét jelent, ha a vőlegény esküvő előtt látja a menyasszonyi ruhát?

Visszaejtettem az újságot a tartóba, és arra hivatkoztam, hogy szerettem volna ellenőrizni az esküvői értesítések beosztását, majd visszamentem a varrószobába, ahol Emily már türelmetlenül nézegette a feltekert csipkéket, szalagokat, gombokat, flittereket és fátylakat. Hirtelen szívfájdalom fogott el csúnyácska és őszinte lányom miatt, aki oly fiatal volt, és olyan elkeseredetten küzdött, hogy megfeleljen az elvárásoknak.

– Nézd csak, menyasszony vagyok! – kiáltotta, és egy darabka fátylat tett a fejére.

Blossom elnézően mosolygott.

– Várj még pár évet – mondta. – Meglátod majd, hogy te is megtalálod a szép hercegedet.

Emily megperdült a teljes alakos tükör előtt.

– Nem akarok szép herceget. Én Domhoz megyek férjhez – jelentette ki.

– Ahhoz anyádnak is lesz néhány keresetlen szava – mosolygott Blossom engedékenyen. – Bár igazad van, a fiam tényleg jó fogás.

De én alig figyeltem oda. Már megvolt, amit akartam. Visszamentem a helyemre Blossom mellé. A szívem kicsit gyorsabban vert. A próba alatt újra meg újra elismételtem magamban Christopher Milk temetésének helyét és idejét, miközben jövendő anyósom selymet és fátyolszövetet tűzött körém, és a lányom úgy szökdécselt és táncolt, mint lepke a láng körül: Pog Hill krematórium, augusztus 15-e, délelőtt 11 óra.

3

1989. augusztus 12.

Addigra már régen esedékes volt, hogy felkeressem a szüleimet. Egy darabig halogattam, részben az influenza okozta betegségem, részben az esküvői készülődés, de elsősorban Conrad miatt.

A lányom képzelt barátja a szemeszter vége óta csendben volt. Időnként hallottam, hogy Emily magában beszél a szobájában, de ezt leszámítva nem írt a naplójába, és nem említette Mr. Kispofát, hanem az iskolai barátaival játszott, vagy a sikátorban biciklizett, vagy rádiót hallgatott (mostanában fedezte fel a New Kids On The Blockot, és ijesztően odavolt értük), vagy Domnak segített a konyhában. Dom mindig is szeretett főzni, és a szünidőre azt tervezte, hogy megtanítja Emilyt a saját gyerekkori kedvencei némelyikére. Így aztán főztek pholourie-t híg tésztába kevert felezett sárgaborsóval és paprikával, kókuszos kekszet, trinidadi pelau-t, currys csicseriborsót és pitát. Az a forró, véget nem érő, száraz nyár Dominic főzésének zajaival és illataival volt tele, meg a rádióból szóló sikeres dalokkal, és később mindig a New Kids On The Blockot hallottam, ha valamelyik ételt ettem, frissen nyírt fű és tamarindusz illatát éreztem, és a pörkölt csili sztaniolillatát.

Blossom házának is ilyen, egy család otthonának sok jövés-menéssel járó, egészséges illata. Azt hiszem, ez adhatta az ötletet, hogy az első próba után beugorjak a Jackson Streetre, és hagyjam, hogy Dominic Emilyvel meg a dobozokkal kocsival menjen haza. Jó ötlet, mondta Dominic, így neki meg Emilynek marad idejük hozzáfogni a vacsorához. Ezt hallva tréfásan felnyögtem:

– Jaj, ne, még több étel! – mire Emily felnevetett, Blossom elmosolyodott, Cecil pedig megjegyezte:

– Szokj csak hozzá, kedvesem, most már te is Buckfast vagy – és egy pillanatig minden olyan volt, mintha igazi család lettünk volna múlttal, és lett volna jövőnk, tele közös és bugyuta tréfákkal.

Ezzel az otthonnal szemben a szüleim házának illata alagút volt vissza a múltba. Levendula padlófény, áporodott cigarettafüst és valami olyan illat, amit régi és nem használt holmikkal – a bátyám ott lógó ruháival, érintetlen és örökre olvasatlan könyveivel, nem játszott lemezeivel, az idő múlásától megsárgult zenei magazinjaival – teli szobák árasztanak magukból. Amikor tompa rettegéstől eltöltve megérkeztem, anyám az otthonkájában volt, apám mosogatott, a konyhaablak a gőz és a nyári napsütés ellenére csukva volt. Nem látszott rajtuk meglepődés, hogy látnak, pedig egy hónap telt el az utolsó látogatásom óta. És az energiának sem volt nyoma, amit aznap éreztem rajtuk: visszasüppedtek a dolgok céltalan, megszokott rendjébe. És ami még ennél is rosszabb volt: ismét szólt a rádió, a recsegés mögül kihallatszott egy gépies női hang, ami számokat sorolt.

Elfogadtam egy csésze tejes teát és a kissé állott kakaós kekszet, aztán megkérdeztem, volt-e látogatójuk. Nem voltam hajlandó kimondani Conrad nevét vagy a téveszméjüket táplálni, de tudnom kellett, hogy a magát a bátyámnak kiadó férfi megint itt járt-e, és ha igen, mit adtak neki.

– Jaj, Conradnak el kellett utaznia – válaszolta apám, és a szeme sarkából anyámra sandított. – A munkájával sok utazás jár, Becks, és nem várhatott örökké.

– Mire?

– Természetesen rád – mondta apám. – Szerette volna, ha készen állsz. Azt mondta, annyi időt akar adni neked, amennyire csak szükséged van. De nem maradhatott itt egész nyáron. Vissza kellett térnie a másik életéhez. Megígérte, hogy tartja a kapcsolatot, és visszajön, amint kész vagy találkozni vele.

– Mennyit adtatok neki? – kérdeztem.

Apám arca megnyúlt.

– Jaj, Becky, hiszen ő Conrad. Tudom, mit érezhetsz, de esküszöm, ez most nem olyan, mint a többi alkalommal.

– Ha pénzt adtál neki, apa, akkor pontosan olyan. – Próbáltam visszafojtani a könnyeimet, de marták a szememet. Éreztem azt is, hogy nő bennem a harag, mintha a földről emelkedne fel. A szüleimnek volt félretett pénzük, főleg Conrad takarékbetét-számláján, amire betettek egy összeget, hogy finanszírozzák a Conrad utáni kutatást. A kutatás persze lassan semmivé lett, de maradt negyvenezer font, ami egy keveset kamatozott is, bár a kamatfeltételek nem voltak valami kedvezőek. A szüleim természetesen nem voltak hajlandók bármennyit is magukra költeni a pénzből. Jót tett volna egy kis nyaralás, amit rengetegszer mondtam nekik, vagy az, ha egy modernebb házba költöznek, de olyan elszörnyedéssel fogadták az ötleteket, mint amikor azt javasoltam, hogy alakítsák át Conrad szobáját.

– Ne légy már ilyen, Becky drágám. Ez az ő pénze. Mindig is az volt. – Apám kerülte a tekintetemet. A legrosszabbtól tartottam, és nem tévedtem.

– Csak nem adtad oda neki az egészet? Apa, mondd, hogy nem!

Apám vállat vont.

– Te ezt nem érted.

– Hányszor járt itt azóta?

Anyám egyre feldúltabbnak látszott. Az otthonkájában ült, ölében tartott keze olyan volt, mint egy maroknyi giliszta.

Apám figyelmeztető pillantást vetett rám.

– Ne. Felzaklatod anyádat, szívem. Conrad azt mondta, hogy egy darabig távol lesz. De ez nem jelenti azt, hogy ne térne vissza. Azt mondta, elintéznivalói vannak.

Hát persze. Ezeknek a csalóknak mindig másutt van dolguk. A mostani meggyőző volt, de a szüleimnek nem kellett sok, hogy meggyőzzék őket. Egy mosolygó arc, néhány anekdota, amit bárki hallhatott. A bátyám eltűnése kiváló anyagot szolgáltatott az igaz történeteket felhasználó krimiíróknak, kiadóknak és újságíróknak. Szép számmal terjedtek az összeesküvés-elméletek. Az évek során megjelent anyag tömege lehetővé tette, hogy bárki, akinek egy kis képzelőereje van, hihető történetet agyaljon ki. És a szüleim természetesen készpénzt adtak neki, miután kivették a pénzt egyenesen a bankból, így bizonyíték sem maradt.

– Máskülönben adót kellett volna fizetnie – magyarázta apám, aki régóta ellenszenvet táplált az adóellenőrök iránt. – Miért fizetne adót a saját megtakarítása után?

Nem volt mit mondanom. Düh, szomorúság, undor kavargott bennem, de minden olyan távoli, olyan értelmetlen volt. A bátyám csak elvett, még amikor másvalaki volt, akkor is. És nem, egyáltalán nem a pénzről szólt, hanem arról, hogy én mindvégig ott voltam, szerettem őket, nagyon is, és mégis, Conrad nevének említésére hajlandók voltak követni a hamelni patkányfogót. Abban a pillanatban tudtam, hogy nem mondhatom el az esküvőt. Így is túl sok volt, a banda, a ruha, a buli, nemhogy még velük is megbirkózzak. Majd gondoskodom róla, hogy nyomtatásban se jelenjen meg semmi, ne kerüljön be a hírekbe. Nem mintha sokat számított volna, úgysem vették volna észre. Ami a csalót illette, nem volt kedvem beszélni vagy bármit is hallani róla. Tudtam, mit tett. Ennyi elég volt, minden más lényegtelen.

Egyébként is tudtam, ki az. Most már csak bizonyítékra volt szükségem.

A hosszabb úton mentem haza az April Streetre: az erdőn át, a St. Oswaldot megkerülve, aztán át az elhagyott vasútvonalon, a Borsszórót érintve, majd egy három kilométeres salakos ösvényen a King Henryig. Nagyon, nagyon régen nem jártam ezen a gyerekkori útvonalon, és most ismét elkísértek a bátyám és a barátai szellemei. Ez a sétaút, gondoltam, azóta veszíthetett a népszerűségéből. Az ösvény keskenyebb volt, mint azelőtt, a sövények magasabbak és sűrűbbek, a füzike már rég elvirágzott, felmagzott, és repítő szőrös termése hóként gyűlt meg a csapáson. Aszfodéloszmezők, gondoltam, a holtak földjére vezető utat szegélyezik.

Mindig is azt hittem, hogy az aszfodélosz egy liliomféle. Maga bizonyára tudja, Roy, hogy ez egyike a holtak földjének, nevét a halovány és gyászos gyomokról kapta, amik a végtelen pusztaságban nőnek. A vasútvonal melletti ösvény bizonyosan ilyen hely, gondoltam: elhagyatott, ott csak felmagzott füzike és csalán nő.

És most biztosan elhagyatott volt. Mivel az alagút bejáratát a hetvenes években elzárták, kevés vasútrajongó járt ide fényképezni. A Borsszórót benőtte a mezei szulák, amitől még inkább tündérmesébe illő kastélynak látszott, melyben talán egy királylány alszik, és a hercegét várja.

Butaság. Nincs alvó királylány. Odabent már minden meghalt.

De az építmény nem tűnt halottnak. Körülötte még több füzike nőtt, és felhőkben szórta az álmos nyári levegőbe a termését. Amikor megálltam hallgatózni, azt hiszem, még mindig hallottam azt a hangot a szellőzőaknán keresztül, és eltűnődtem, mi alhat ott lent a sötétségben az alkalomra várva. A tízéves fiúra meg a Smarthwaite-bánya munkásaira gondoltam, akik 1912-ben ereszkedtek a föld alá, és többé nem jöttek a felszínre. Conrad sokszor mesélte, hogy az emberek hallották a kiabálásukat, ahogy egy héten át könyörögtek és kiáltoztak a malbryi utcák alatt, míg aztán egyenként el nem hallgattak. A rég halott bátyám járt az eszemben, aki mégis olyannyira jelen volt az életünkben, és Mr. Kispofa, aki visszatért a hatéves lányomat kísérteni.

Nincs semmi. Nincsenek kísértetek, gondoltam.

A Borsszóró mintha mosolyogva állt volna a porszemcsés napsütésben.

– Nincsenek kísértetek – mondtam ki hangosan is. – Conrad meghalt. Nem jön vissza.

Ekkor döndülés hallatszott a Borsszóró mélyéről.

Patkányok, gondoltam. Biztosan patkányok. Emlékeztem a hulladékra és a kidobott tárgyakra, melyek rettenetes dugóként zárták el a szellőző száját és a vasúti alagutat. Ezerszámra lehetnek, csapdába estek, és képtelenek kijutni…

De most susogó hangot hallottam a magas fűből. Majd váratlan mozgás, egy túl hangos puffanás, amit nem okozhatott patkány. Éreztem, hogy összeszorul a mellkasom, és elakad a lélegzetem. Lassan hátrálni kezdtem.

Újabb váratlan mozgás, ami felverte a pelyhes magfelhőt. Majd hirtelen megindult felém valami; gyors volt, és féktelen kavarodásba sodorta a füzikepelyheket. A tarkabarka levegőt magok töltötték meg, mint hógömböt a hópelyhek. És magukkal hoztak egy emléket: a mennyezetről szemkápráztató fény, valami súlyos zaja a csupasz deszkákon. Nincsenek kísértetek, bizonygattam magamnak, mégsem hittem el. Végtére is mi mást találnék az Aszfodéloszhoz vezető úton?

Tovább hátráltam a salakösvényen. De a teremtmény – akármi volt is – gyors volt, és egyre erősödő páni félelmemben megbotlottam és a csalánosba zuhantam. Sikoltottam, és lehunytam a szemem, miközben a teremtmény egyre csak rohant felém…

Aztán ugatást hallottam. Kinyitottam a szemem, és egy barna Jack Russell terriert láttam az ösvényen; ugatott és a csutak farkát csóválta. Hatalmas kő esett le a szívemről. Egy kutya. Csak egy kutya.

Feltápászkodtam, és akkor láttam, hogy meztelen karomon gyors egymásutánban hólyagosodnak fel a csaláncsípések. Aztán megláttam egy férfit az ösvényen. Barna tweedzakót viselt, és póráz volt a kezében.

– Nem esett baja? – kérdezte egy hang, ami a levegőben lebegő magokon át hatolt hozzám. – A kutya csak izgatott, nem harap.

Sebtében talpra kecmeregtem, és lesöpörtem a tenyeremről a salakot. A hang ismerős volt, de abban a pillanatban nem tudtam, honnan. A férfi kicsit közelebb jött, és a napsütésben megláttam az arcát. Meglepően aggodalmas volt. Az előbb nem ismertem fel, mert mindig öltönyben és talárban látom, de most kétség sem fért hozzá.

Scoones volt az.

4

St. Oswald fiúgimnázium Akadémia, őszi trimeszter, 2006. szeptember 29.

Hogy is ne emlékeznék: az öreg Scoonesnak volt kutyája. Valójában az anyjáé volt, de az anyja megöregedett, és már nem tudott kellőképpen gondoskodni az állatról, így mindig Eric sétáltatta. Emlékszem, csak úgy emlegette, „a kutya”, bár az anyja a Keksz nevet adta neki. Lehet, hogy az öreg Scoones méltóságán alulinak tartotta, hogy „Keksz”-et szólongassa, miután a kutyát lekapcsolta a pórázról. Persze sok éve, hogy az állat meghalt, de az, ahogy La Buckfast elmesélte, hogy Scoones a használaton kívüli vasútvonal mentén (valószínűleg a St. Oswald pályáit és az azon túli sűrű bozótost érintve) sétáltatta a kutyát, furcsán, és meglepő módon meghatott. Szinte láttam Ericet a régi tweedzakójában, esetleg bottal a kezében, ahogy a napsütés és az egyedüllét meglágyítja szokásos merevségét. És valóban volt egy lágyabb oldala, bár azt ritkán láttuk: a nyár illataitól egy pillanatra megmutatkozó fiú, amilyen régen volt.

Bárcsak La Buckfast ismerte volna ezt a lágyabb oldalát! Talán megértette volna. El tudom képzelni kettejüket aznap a régi vasúti alagút tetején a vadul ugató kutyával és a füzikemagokkal, melyek tavalyi hóként a levegőben keringenek-forognak, felhőkben szállnak. Jól ismerem azokat a régmúlt havazásokat. A csontjaimban érzem a téliességüket. Mélabúsnak és öregnek érzem magam tőlük, és muszáj még egy Gauloises-t elszívni. La Buckfast nem találta meg mindet. A dohányzóasztal alatti kekszes dobozban van egy kis ellátmány. Napi egyet engedélyezek magamnak, és odakint szívom el, nehogy felhívjam La Buckfast figyelmét a kihágásomra. De minden hibája ellenére is hiányzik Eric. Igen, még a vétkei ellenére is. Hiányoznak a tea és sütemény melletti kis beszélgetéseink a Közös teremben, lehetetlen hivatalossága, amikor valamin megsértődött. Hiányzik az ostoba bögréje Diana hercegnő portréjával, és a nevetséges színlelése, hogy nem tett cukrot a teájába. Hiányzik veszekedős hangja a tanterme üvegezett ajtaján át – Na de, fiúk! Elég legyen már, fiúk! Hiányzik, ahogy Straitsnek hívott.

Október elseje lesz most vasárnap. Hamarosan beköszönt az aranyló levelek és az örömtüzek éjszakája, a tiszta és fagyos reggelek ideje. Mindig is szerettem az évnek ezt a szakát, a füst és a hullott gyümölcs színezetével, a föld temetőillatával. El ne árulják La Buckfastnak, de ma elmentem sétálni. Csak a parkba meg vissza, de olyan volt, mint maga a szabadság. Van egy vén vadgesztenyefa, amire még gyerekkoromból emlékszem, a nyári aszályban kirojtosodtak a levelei, és az évek során sok ága letört, de még mindig hatalmasan terebélyesedik. A malbryi parkban ez a legnagyszerűbb fa.

Néhány gesztenyét már elpotyogtatott, azokat a zsebembe tettem. Nem tudom, miért csinálom, mégsem tudok ellenállni duci és fényes, pompás ragyogásuknak. Ma kissé szeles volt az idő, de napos is, kevéske esővel. A levegőben enyhe tengerillat érződött, bár száztíz kilométerre vagyunk a parttól, és a fénynek aranyos csillogása volt, mint egy múltra nyíló ablaknak. Kissé beljebb merészkedtem a parkba, és megpillantottam egy csapat fiút St. Oswald-os egyenruhában. Ebédidőben nem hagyhatják el az iskola területét, néhányan mégis megteszik, ha másért nem, a gesztenyefákért. Távolról figyeltem őket, és azt hiszem, a hangjukat is felismertem, de hát a fiúk sosem változnak. Scoonesy és Straits még mindig ott van, iskolát kerülnek, a gesztenyékkel játszanak.

Hétfőn visszamegyek tanítani. Túl sokáig blicceltem. Akár befejezi hétfőig a történetét, akár nem, aznap felvállalom régóta halogatott kötelezettségeimet. Perfer et obdura,{15} Straits. Lehet, hogy nehéz választásokkal jár majd, de mikor rettentem vissza tőlük, amikor a St. Oswaldról volt szó? A régi szép idők kedvéért felveszek még egy gesztenyét. Beleejtem a kabátzsebembe. Ki az a fiú, akit a Gunderson-medence betonja alá temettek? Holnap, Scoones, végére járok az igazságnak. Akár így tervezi La Buckfast, akár nem, hétfőre tudnom kell a választ.

5

1989. augusztus 12.

– Mr. Scoones? – Az öltönye és a Mestereknél kötelező talárja nélkül alig ismertem meg. Ő is bizonytalannak látszott, mintha az, hogy a King Henryn kívül van, megfosztotta volna egy védőrétegtől. Rám nézett, aztán dühösen a kutyára meredt, aki játékosan ugatott.

– Keksz! Keksz! Ide hozzám, fiú!

A kutya ügyet sem vetett rá, a kezemet nyalogatta, és hevesen csóválta a farkát. Scoones sértettnek tűnt.

– Nem az én kutyám, hanem az anyámé. Keksz! Jöjjön ide, uram!

Akaratlanul is elnevettem magam. Elképzeltem, hogy így beszélne egy rendetlenkedő osztály előtt is. Megsimogattam a kutyát, az pedig a hasát vakartatta.

– Semmi gond – mondtam Scoonesnak. – Csak barátságos.

Hátrapillantott, és száraz hangot hallatott. Feltettem magamnak a kérdést, vajon csak az én jelenlétem hozza zavarba, vagy valami más is. Scoones a kutyára vetette magát, és elkapta a nyakörvét. Felcsatolta a pórázt, és a még mindig tiltakozó állatot maga mellé húzta, aztán felállt, és most már magabiztosabbnak látszott.

– Nos, Miss Price, megyek is – mondta, aztán arrafelé fordult, amerről jött, és a kutya vonakodva követte, mintha másik irányra számított volna.

Pár perccel később három fiúval futottam össze az ösvényen. Tíz-tizenegy évesek lehettek, fesztelenek voltak, és rosszul öltözöttek, ebből sejtettem, hogy sunnybankesek. Hazafelé menet átfutott a fejemen, hogy egy kölcsönkutyás ember biztosan vonzaná a gyerekeket, hiszen ez tökéletes ürügy arra, hogy megálljanak, szóba elegyedjenek vagy akár barátkozzanak…

Vajon Scoones miért választott más útirányt, amikor megpillantott?

Eszembe jutottak a firkák, amiket a King Henryben a padokon láttam.

Mr. Scoones a Tojásember.

Mr. Scoones egy pedofil.

Még mindig a gondolataimba merültem, amikor az April Street-i házhoz értem. Dominic és Emily a konyhában volt, a New Kids On The Blockot hallgatták. Emily kacagott, Dom táncolt és énekkel kísérte a számot, a fakanalat mikrofonként használta. Nagy zajt csaptak, meg sem hallották, hogy otthon vagyok.

Az ajtó mellett három kartondoboz állt, rajta Blossom gondos kézírásával: Dominic – iskolai holmik. Belenéztem az elsőbe. Régi füzetek, néhány műanyag játék, rajztömbök, bennük a fiatal Dominic rajzolta dús fantáziájú csatajelenetek, szuperhősök, dinoszauruszok. Olcsó, sárgásbarna jegyzetfüzetek voltak, amilyeneket a Sunnybankben használnak. A King Henryből semmi.

Kinyitottam a második dobozt. Itt még több rajztömb volt; jól mutatták, mennyit fejlődött Dominic az évek során: szuperhősök helyett ceruzaportrékat és pasztellrajzokat láttam. Főként képzeletbeli lányokat ábrázolt, a vonásaik halványan ismerősnek tűntek. Volt néhány akt is. Ezeket is végiglapoztam, enyhe zavart éreztem. És itt voltak végre a King Henry-s füzetek: angol, matematika és történelem. Észrevettem, mennyivel szebben írt az irodalomfüzetébe, mint a többibe. És a doboz alján egy kisebb dobozt, talán cipősdobozt találtam, benne fekete-fehér fényképek, egy öngyújtó, néhány kis Spiritual Sky pacsulisüveg és egy műsorfüzet az Othellóhoz. Belenéztem. Megakadt a tekintetem a néven. Othello: Dominic Buckfast. És a másik oldalon a szereplőkről készült színes csoportkép: álarccal a kezükben, pazar velencei ruhákban állnak a szegényes díszletek között: egy ágy, néhány függöny és egy nyitott süllyesztő, melyből zöld fény áradt a csillogó szárazjégködbe…

Mintha villám csapott volna belém. A fény! Nem maga az ajtó, hanem a fény! Az emlék fanyar szagot hozott magával, és egy hangot – mintha nagy robajjal valami nehéz zuhanna a színpadra, majd megcsúszna, és valaki azt mondaná nekem, hogy fussak…

– Szia, Becks!

Dominic állt előttem, az ingujja könyékig feltűrve. A keze fehér volt a liszttől, és még mindig a fakanalat markolta. Emily mögötte állt hatalmas kötényben, ami gubóként burkolta be.

– Mit csinálsz? – kérdezte Dominic élénken, de hallottam a hangjában az élt.

Nem volt más választásom, mint hetykén válaszolni.

– Átnézem Blossom dobozait. Ifjonti aljas romlottságod bizonyítékait keresem.

Nevetett. Meggyőzően hangzott.

– Ó, abban nem volt hiány! Csak látnád némelyik képregényt, amit akkoriban rajzoltam! De most egy pillanatra hunyd le a szemed. Szeretnénk mutatni valamit!

Lehunytam a szemem, és Dominic bevezetett a konyhába. Emilyvel egy csomó kókuszos gombócot csináltak mangódzsemmel.

– Oh nagyi főzött ilyeneket – mesélte. – Remélem, éhes vagy! – És a gombócok, Emily büszkélkedése és Dominic játékos mosogatása meg a jutalmul megnézett film (Emily kedvence, a Labirintus) mellett időbe telt, mire észrevettem, hogy a dobozok, amelyeket Dom Blossom házából elhozott, eltűntek az ajtó mellől, és amikor másnap rákérdeztem, hol vannak, szégyenlős vigyorral nézett rám, és csak annyit mondott:

– Kitettem a kukákkal. Ne haragudj. Tudom, hogy kíváncsi voltál, de nem bírtam elviselni, hogy végignézd a képregényeket, amelyeket rajzoltam. Az a sok tinifantáziálás! A sok cici. Megbocsátasz?

Természetesen nem rendezhettem jelenetet. Emily előtt semmiképpen sem. Nevettem hát, és ugrattam a tinihormonjai miatt, és igyekeztem kiverni a fejemből, hogy mi többet tudhattam volna meg, ha alaposabban megnézhetem azt a régi színházi műsorfüzetet.

A zöld ajtó egy süllyesztő volt. Csak a belőle áradó fény volt zöld. Lehet, hogy egy maszkos személy berántotta Conradot azon a csapóajtón? Aki olyan maszkot viselt, amit Carrie morettaként emlegetett?

– Ugye nem haragszol, Becks? – kérdezte Dominic. – Tudod, hogy felesleges holmik voltak, amiket az anyák őrizgetnek, igaz? – Megfogta a kezemet, és megcsókolta. – Szeretném, ha a közös életünk új kezdet lenne mindkettőnk számára. Ugye te is ezt akarod?

– Hát persze.

Mosolygott, és megint megcsókolt.

– Mellesleg, ha igazán piszkos dolgot szeretnél, mama három albumot is megtöltött a legkínosabb csecsemőfotókkal, és nekem elhiheted, hogy ha csak picit is bátorítod, minden képet ki fog vesézni veled…

Rámosolyogtam.

– Alig várom. Bármibe lefogadom, hogy imádni való voltál.

– Ahogy még ma is – vágta rá Dominic, és ha nem látom a zöld ajtót, talán egyet is értettem volna vele.

6

1989. augusztus 12.

Mit tegyünk, ha a vőlegényünket árulással gyanúsítjuk? Árulással vagy még rosszabbal? Az én esetemben a válasz ez volt: a világon semmit. Tettem mindent, ahogy addig. Tudom, hogy nehéz elhinni. De áldozatul estem valami különös, mindent lebíró letargiának. A nyári napokon úgy hullottam át, mint mély vízbe zuhanó kő az egyre sötétebb rétegeken, és néztem, ahogy távolodik a fény, míg végül nem maradt belőle semmi.

Időközben ment minden a maga útján: az esküvői előkészületek, a torta, a ruha, a foglalások. Emily izgatottsága elég volt Dominicnak, aki boldog volt, és energikus, intézkedett, tréfálkozott, tele volt ötletekkel a jövőnket illetően. Semmit sem tudott az álmaimról vagy a kételyeimről vagy a gyanúmról, vagy akár arról, hogy a szüleim a félretett pénzüket egy idegennek adták. És voltak időszakok, amikor kedves volt, amikor minden jó volt, és úgy éreztem, akár valóságos is lehetne, vagy legalábbis annyira valóságos, mint Emily Jackson volt.

– Úgy hallom, megüresedett egy állás a Sunnybankben – jelentette be egy nap a reggelinél. – Még nem hirdették meg. Megkaphatnád, mielőtt megtennék. Helen a vallási ismeretek tanszékről várandós, és októbertől kivesz egy félévet. – Értetlen arckifejezésemet látva elmosolyodott. – Tudom, hogy nem a tárgyad, Becks, de lássuk be, hittant bárki tud tanítani, plusz jó a híred a Sunnybankben, és kiváló helyzetből léphetnél tovább abban az esetben, ha felmerülne egy fix állás lehetősége. És otthagyhatnád a King Kibaszott Henry fiúgimnáziumot. Nem, hallgass végig… – fojtotta belém a szót, amikor válaszolni akartam. – Sokkal jobban vagy, amióta otthagytad őket. Nincsenek rémálmaid, nincs alvajárás, elkalandozó gondolatok. És Emily is jobban van. Nincs Mr. Kispofa. Se Conrad.

Hát igen, ügyesen színlelek.

– Talán igazad van – mosolyodtam el.

Megkönnyebbültnek látszott.

– Rendben, akkor felhívom a tanszék vezetőjét, Stan Colliert – emlékszel rá? Rendes ember. Párttag.

Ismét elmosolyodtam.

– Köszönöm, Dominic.

– Örülök, hogy segíthetek. Rám hallgat. És addigra már Mr. és Mrs. Buckfast leszünk. És kedvel téged, Becks. Tényleg. Úgy értem, ki ne kedvelne?

Ezen elgondolkodtam egy darabig. Vajon Dominic kedvel engem? Vagy csak az ideát, a vidám, ízléses csomagolást kedveli? Felnevettem.

– Nem ezt mondanád, ha láttad volna, hogy néz rám Eric Scoones!

Megvonta a vállát.

– Most már semmi dolgod vele. Jobb, ha beveszed magad egy rendes iskolába, amilyen a Sunnybank, mint ha állandó állásra pályázol egy olyan helyen, mint a King Henry.

– Lehet, hogy igazad van – ismételtem meg.

– Jó kislány – dicsért meg.

A férfiak jobbára csak ezt akarják, Roy. Hogy egy nő mosolyogjon, és azt mondja, igazuk van. Oly könnyű őket abba a hitbe ringatni, hogy a kezükben a gyeplő, közben pedig megszerezzük, amit tudunk, amit akarunk, úgy, hogy észre sem veszik. Johnny Harringtonnál ez bejött, és Dominic Buckfastnál is. Még talán magánál is sikerül, Roy. A kis lázadása ellenére is. Igen, tudom, azt tervezi, hogy hétfőn visszamegy a St. Oswaldba dolgozni. Ma reggel felhívta dr. Strange-et, hogy jelezze, hétfőtől nincs szükség helyettesre. Nem mindenkinek jutott volna eszébe, de maga mindig is nagyon korrekt volt. Csakhogy még előttünk a hétvége. Két este, hogy befejezzem a történetemet. Eric Scoones volt az elhintett morzsa a mesémben. Azután már nincs morzsajelzés. És akkor mi lesz, Roy? Szívesen gondolok arra, hogy hozzám hasonlóan cselekszik a status quo kedvéért. Végtére is mi haszna lenne ennyi idővel a vége után? És mivel indokolna egy olyan cselekedetet, ami a St. Oswald végét jelentené?

De nagyon előreszaladok. Hétfőre máshogy fog érezni. Most még legyen egy kis türelemmel, és hallgasson végig. Temetésre kell mennünk.

7

1989. augusztus 15.

A Pog Hill-i krematórium néhány mérföldre van Malbrytól. Nem különösebben érdekes, modern épület – egy váróhelyiség, egy kápolna és egy emlékkert ven benne. Itt vártam, hogy elkezdődjön Milky szertartása. Egy Gloria Greennek szentelt padon ültem. (Eltávozott, de nem feledett.)

A halottaskocsi 10.14-kor érkezett egy fekete Ford Sierra kíséretében, melyből egy hetvenes éveit taposó asszony szállt ki, gondolom, Milky anyja lehetett, meg egy Milkyre nagyon hasonlító, harmincas éveiben járó férfi, aki bizonyára a testvére volt. A férfi a feleségével és a fiával jött, akit még egyenruha nélkül is felismertem. A fényképen látható fiú volt. A fiú a színházból. „Conrad”.

Az egészet a padról figyeltem. A halottaskocsit. A menetet. A vendégeket. Húsznál nem lehettek többen, és mind drágább ruhában, mint amit egy gondnok családjáról feltételeztem. Amikor összegyűltek a kis kápolnában, a váróhelyiségből hallgattam a szertartást. Egyszerű volt. Rövid beszéd a szertartás vezetőjétől: Christopher szerette az életet. A testvér felolvasása. Egy zsoltár. Az Electric Light Orchestra kissé eltorzított száma, a „Mr. Blue Sky”. Aztán mind kisereglettek, és elindultak a Harangozóba, az út túloldalán, alkalmas helyen épült kocsmába, ami a temetkezési üzletágat fölözi le.

Hátul volt egy sörkert. Úgy gondoltam, a fiú ott ül majd le: meleg, bár felhős nap volt, és fiatal kora miatt nem mehetett be a bárba. Figyeltem, ahogy a személyzet felszolgálja az ételt. Ugyanazt, amit a Bányászban adtak a születésnapomon: virslis tekercset, szendvicseket, káposztasalátát, teát, élénk színű cukormázas süteményeket. Megvártam, míg az ételt felszolgálják, és a felnőttek beszélgetésbe mélyednek, aztán leültem egy asztalhoz közvetlenül a fiú mögé. Egyedül volt, a tányérját roskadásig megpakolta.

– Részvétem a nagybátyád miatt – szólaltam meg.

A hangom hallatán megfordult, és láttam az arcán a bűntudatot és a riadalmat.

– Nem ismertem jól – folytattam. – De te talán többet mesélhetsz róla.

A fiú óvatosan körülnézett, mintha menekülőutat keresne. Láttam, hogy felméri a kettőnket elválasztó távolságot, és azon tűnődik, mit teszek, ha feláll, és az ajtó felé fut.

– A helyedben nem tenném. Ennyi ember előtt semmi esetre sem. Képzeld csak, mit szólnának a szüleid, ha tudnák, mit műveltél. – Cselhez folyamodtam. – Vagy még inkább az iskolád. Gondolom, az efféle viselkedés nem kelt jó benyomást a St. Oswaldban.

A fiú láthatóan fontolóra vette, amit mondtam. Most már jobban szemügyre vehettem, és egyáltalán nem hasonlított Conradra. Okos, keskeny arca volt, és akárcsak Milky, ő is szemüveget viselt, bár az övé drágábbnak tűnt, mint Milky közgyógyellátásban kapható kerete. Világos haja szépen nyírt, a nyakkendője moaré selyem. Bizonyára az apjától kapta kölcsön. Igazam volt az iskolával kapcsolatban: ez a fiú nem sunnybankes volt.

A rémület közben eltűnt az arcáról. Nyugodtnak, összeszedettnek látszott.

– Mit akar? – kérdezte végül.

– Esetleg kezdhetnénk a neveddel.

– Darren Milk – válaszolta.

– Örülök, hogy megismerhetlek, Darren. És most áruld el, ki vett rá a csínyre, amit a King Henryben elkövettél ellenem. És miért.

Úgy láttam, habozik. A kis szemüveglencsék mögött hűvös és óvatos volt a tekintete.

– Nem mondom el senkinek – ígértem. – Csak szeretném tudni az igazságot.

Megint tétovázott, végül bólintott.

– Rendben. Oké.

Azt mondta, a nagybátyja egy régi iskolatársa vette rá. Húsz fontot fizetett neki, hogy vegye fel a régi King Henry-s egyenruhát, és tréfálja meg egy kollégáját, aki a szemeszter végén bent lesz az iskolában.

– De miért?

– Nem kérdeztem – vonta meg a vállát. – Azt hittem, ugratásnak szánja. Különben is… – Cinikus pillantást vetett rám. – Húsz font az húsz font.

Egyetértettem, hogy ez nem megvetendő összeg.

– De mégis ki volt a nagybátyád régi iskolatársa? Feltételezem, hogy tudod a nevét.

– Ugye nem mondja el neki, hogy elárultam?

– Egy hangot sem szólok.

– Fentimannek hívják – mondta a fiú. – De néha Fattynek szólította.

8

1989. augusztus 15.

– Fentiman? Biztos vagy benne? – Némileg összezavarodtam. Biztos voltam benne, hogy tudom, ki a vétkes, de ez a név meglepett. Fentiman?

Fattyman.

Igen, gondoltam. Erről lehet szó. Milyen nehezen találtam meg az összefüggést! De azért történhetett, mert annyira biztos voltam benne…

– Mi a keresztneve?

– Jerry – válaszolta Milk.

– Jerry, mint a Jerome beceneve? – kérdeztem. Feltételeztem az első találkozásunk nyomán, hogy sok férfi kollégámhoz hasonlóan, Jerome is a vezetéknevét használja.

Darren bólintott.

– Igen, azt hiszem.

– Köszönöm, értem.

Némelyik felismerés villámként hasít az emberbe, mások csapásként érnek. Megint mások sötétben érzett noszogatások. Most összeraktam őket. A felbukkanása a színházban. Hogy milyen lelkesen igyekezett a barátságomba férkőzni. Ahogy apám mondta aznap: Még a jelvényt is viselte, amire olyan büszke volt.

És olyan szépen összecsengett a többi ténnyel az, hogy ő volt Fattyman, a bátyám bandájának negyedik tagja. Fentiman volt Conrad. Conrad barátjaként olyan részleteket tudott, amik hihetővé tették a meséjét. Az én barátomként olyan tudáshoz fért hozzá, amit előnyére fordíthatott. Felidéztem, miket mondtam neki aznap a Szomjas Tudósban. A számokat soroló rádióadókat. A bátyámnak emelt szentélyt. A szüleim örömét, amikor levelet kaptak rég elveszett fiuktól. Most már beláttam, hogy mindez olyan információval látta el Fentimant, amivel hihetővé tette a szélhámosságát, miközben elméletekkel és fantomokkal terelte el a figyelmemet.

És Milky? Bizonyára tudott a tervről. A jelenlétemben mutatott zavara, bocsánatkérési próbálkozása. Aznap a színház előtt hazudott nekem, és hagyta, hadd higgyem, hogy egy King Henry-s fiú volt az álarcos jelenés. Mostanra megrázóan világossá vált az igazság. Jerome volt az álarcos férfi. Ő tudhatott a süllyesztőről, a morettáról és az álruháról, ráadásul bőven maradt ideje elrejtőzni a mozgássérült-WC-ben, míg én a csapóajtó alatti helyiségben voltam. Nem láthatta más, amikor bejött a színházba, csak Milky. Milky tehát egészen biztosan tudott az egészről. A hátul nyíló kerti kapun át diszkréten távoztam a temetés utáni torról. A gondolataim olyan gyorsan kapcsolták össze a tényeket, hogy alig bírtam lépést tartani velük. Minden, amit addig megtudtam – a Kis Színházban lejátszódó jelenet, Jerome megtévesztő viselkedése, Milky hazugsága –, egy előre megtervezett próbálkozásról árulkodott, hogy aláássák az önbizalmamat, sőt talán hogy az őrületbe kergessenek, rábírjanak, hogy hagyjam ott a King Henryt, és kezdjek új életet Dominickal. Dommal, aki villámgyorsan megszabadult a King Henry-s dobozaitól. Aki titkon telefonálgatott. Akinek a King Henryben betöltött állásommal kapcsolatos véleménye olyan elkeseredett vitákat robbantott ki. Dommal, aki a csapóajtón át kiáradó zöld fényben Othellót alakította.

Képtelenség volt továbbra is a véletlenek rovására írni mindezt. Ha Fentiman vétkes, akkor Dominic bizonyára összejátszott vele. De miért? Fentiman indítéka világos volt: a szüleim félretett pénzéből negyvenezer fonttal távozott. És Milky? Emlékszem, amit Darren Milk mondott: Húsz font az húsz font. Könnyű megvesztegetni a gondnokot, hogy hunyjon szemet egy tréfa felett. De Dominic, a szakszervezetis? Bármi is a szerepe az ügyben, nem hittem, hogy pénzért tette. Szeretett. És szerette Emilyt is. Védelmezni akart minket. Mindennel, amit tett, el akart távolítani az emlékeimtől, és attól, ami Conraddal történt. És ennek mindössze egy okát láttam: valamiképpen bűnös volt. Az emlékeimben élő zöld ajtó egy zöld fényt árasztó süllyesztő volt. Dominic szerepelt a darabban, Conrad pedig világosító volt. Vajon az Othello a kulcsa Conrad eltűnésének? És ha igen, miért nem akarta Dominic, hogy kiderítsem? Egy bevillanó emlék Domról, ahogy azt mondja: Tudod, hogy felesleges holmik voltak, amiket az anyák őrizgetnek. És akkor eszembe jutott, hova kell mennem. Oda, ahol talán néhány választ találok.

A menyasszonyiruha-próba óta nem jártam a Jackson Streeten. Őszintén szólva rettegtem tőle. A szüleim odaadták a megtakarított pénzüket egy embernek, akiről azt hitték, hogy a bátyám, és csak idő kérdése volt, hogy a nyakukba szakadjon az igazság. A múltban ez a folyamat három-tizenkét hét volt, az összegtől függően. Az apám mindig dühös lett, az anyám mélyebb letargiába süllyedt. Amikor a Jackson Streetre értem, már láttam a jeleket: a nappali függönyét szorosan összehúzták, a ház előtti kis gyepet felverte az aggófű. Bekopogtam, és rögvest be is mentem. A háznak gyerekkorillata volt, régi magazinoké és kétségbeesésé. Apám a konyhában volt, anyámat sehol sem láttam.

– A szokásos fejfájás kínozza – magyarázta apám, amikor rákérdeztem. – Mondtam, hogy feküdjön le. Én meg addig elmosogatok.

Elég volt egy pillantást vetnem a mosogatóra, hogy lássam, az előző látogatásom óta nem mosogattak el. Megszokott rend szerint ment: előbb a takarítás, aztán az elhanyagolás. Anyám már ágynak esett, ami feltehetően hetekig, akár hónapokig tarthat. Apám lassabban járt le, de a konyhai rádiót már átállította az egyik számos állomására. Hallottam a női hangot, alatta a fülsértő elektrosztatikus recsegést, ahogy vég nélkül ismétli: Kilenc. Nulla. Kettő. Kilenc. Nulla. Kilenc. Nulla. Kettő. Kilenc. Nulla. Apámnak talán volt egy notesza, amibe a számokat írta. Talán csak egy számra várt, amit felismer – esetleg Conrad születési dátumára. Egy. Kilenc. Hét. Egy. Hét. Kilenc –, ami valamiféle lezárást hozhat.

– Ne – szólt rám apám, amikor kikapcsoltam a rádiót. – Szeretem.

– Én meg nem – mondtam élesebben, mint akartam.

Vállat vont, mint egy kamasz.

– Egy nap majd bebizonyítják. Meglátod. Vannak, akik ezt kutatják.

Nem kérdeztem, kik. Földönkívüliek, a titkosszolgálat, prominens sátánisták bandái; apám mindig előszedte az összeesküvés-elméleteit, amikor rosszra fordultak a dolgok. Én viszont ma csak Conrad iskolai holmiját szerettem volna átnézni. Tudtam, hogy a szüleim mindent megőriztek. Conrad is dolgozott a darabban. Ha volt műsorfüzete…

– Apa, főznél nekem egy teát? Utána kell néznem valaminek…

Felesleges volt ürügyet keresnem. Apám alig reagált, amikor a konyhából átmentem Conrad szobájába. Az eltűnése óta itt raktároztak több kartondobozt. Előbb egy darabig a rendőrségen voltak, majd Catherine Pottsnál, aki A malbryi eltűnt fiút írta, majd amikor eljött az ideje, visszakerültek a szekrény aljába.

Meg is találtam a műsorfüzetet, amit segítőkészen a Színház dossziéba tettek. Ott volt egy notesz társaságában, amire ezt írták: Othello – Világítási jegyzetek. Fogtam az egészet, mert egy perccel sem akartam tovább a házban tartózkodni, és az April Street végére hajtottam, ahol leparkoltam, hogy átnézzem a dosszié tartalmát.

Belelapoztam a kézzel írt noteszba. Hivatkozások jelenetekre, végszavakra és utasításokra, némelyik a bátyám ormótlan írásával, mások felnőttes, dőlt betűs írással: Színes fényfolt: zöld. A féltékenységet jelzi. Elhalványul Desdemonára. Füstgép! Becsuktam, és elővettem a műsorfüzetet. Egy pillanatig a szereplőkről készült csoportképet néztem: középen Dominic állt velencei ruhában Desdemona mellett. Frissen végzett a Girtonban, és pokolian színpadias volt. Hát persze! Ki más játszhatta volna Desdemonát? És Dominic úgy nézett rá… nos, ismertem ezt a nézést. Az imádatot. Természetesen nem szokatlan, hogy egy diák beleszeressen a vonzó tanárnőbe, de Dominic 1971-ben jóval érettebbnek tűnt a barátainál. Hatodikos lehetett, vagy tán elsős egyetemista. És a képen azt a pillanatot kapták el, amikor Carrie, aki a fényképen valóban nagyon emlékeztetett Diana Riggre, félrefordította a fejét, mintha bizalmasan súgna valamit, az ajkán halvány, gyengéd mosoly játszott.

Zöld.

A féltékenységet jelzi.

A féltékenységet jelzi.

Emlékszem, mit mondott Conrad: Bassza meg Miss Macleodot, és bassza meg a darabját.

Csak szeretnéd.

Nem így vagyunk vele mind?

Aztán a szemközti oldalon megláttam egy kisebb fényképet, a Műszak felirat alatt. Ezt kerestem. Apró kép volt, de tisztán ki tudtam venni mindkét fiút. A kép alatt a nevük: C. Price, világosító. A bátyám biztonsági hámot viselt, és belevigyorgott a kamerába. És mellette egy zömök fiú, akit mindig csak a gúnynevén ismertem. Ott is volt: J. Fentiman. Akit a bátyám Fattyként emlegetett, bár aligha volt túlsúlyos, és akit én mostanában csak Jerome-ként ismertem.

9

St. Oswald fiúgimnázium Akadémia, 2006. október 1.

Jerome Fentiman. Hát persze. Tudtam, hogy valahonnan emlékszem a névre, de az én koromban nehezen kerülnek elő a nevek. A fiaim nevére mindig emlékszem, de észrevettem, hogy hosszabb távon ezek a nevek kikopnak a használatból, és új nevek váltják fel őket. A kollégáknál is ez a helyzet, és Fentiman természetesen nem volt sokáig a kollégám. Emlékszem a kinevezésére: azokban az időkben még birodalmunk volt, és a Klasszika tanszék volt a stúdiumunk motorja.

Július elején hívtuk be Fentimant interjúra. A régi Régi Igazgató, a Tanszékvezető és én. Későn kellett meghirdetnünk az állást, és ő volt a legígéretesebb jelentkező. Talán kicsit jelentéktelen, de semmi jele nem volt, hogy egy olyan apró csíny miatt fogja otthagyni az osztályát, mint egy íróasztallap alatt elrejtett pók. Csakugyan! De az önéletrajzában szerepelt az oxfordi Balliol, ÉS King Henry-s diák volt, legalábbis 1972-ig. Egyhangúlag döntöttünk. A többi jelentkező túl fiatal volt, köztük egy nő is. Vajon Becky Price is jelentkezett az állásra? Túl régen történt, hogy emlékezzek. Csak az jut az eszembe, hogy Fentiman az egyetemi blézerét vette fel az interjúra, meggyőző volt, és megnyerő, és a jelek szerint megfelelt a kritériumoknak, így a régi Régi Igazgató felvette.

Természetesen ez akkoriban történhetett, amikor ez az ember Becky Price barátságába igyekezett beférkőzni. És hat héttel azután, hogy Fentiman olyan katasztrofálisan elvesztette a fejét, Eric Scoones visszatért a St. Oswaldba, hogy betöltse az új ember távozása után megüresedett helyet. Akkoriban gondviselésszerűnek tűnt. De most akaratlanul is foglalkoztat a gondolat, hogy egy iskolás fiú halála után a sietős távozás késztette-e régi barátomat, hogy eleve elmeneküljön a St. Oswaldból. La Buckfast továbbra is húzza az időt. A meséje úgy bontakozik ki, mint amikor hagymát pucolunk: egyik levelet a másik után, egyik réteget a másik után hántja le, és hamarosan feltárja a közepét, ami biztos könnyeket csal majd egy öregember szemébe. Uralkodom magamon, hogy ne szakítsam félbe, ne követeljek többet, mint ami jár. Az igazat megvallva tartok a története befejezésétől. Legalább annyira, mint amennyire attól félek, hogy sosem fejezi be.

De most már látom a vég közeledtét, ahogy az ő története és az enyém együtt halad. Darren Milk. Eric Scoones. Jerome Fentiman. Rebecca és Dominic Buckfast. A felügyelői jelvény a Gunderson-építkezésről még mindig a kabátzsebemben van. A többszöri tapogatástól szinte simára kopott a törött széle. Bárcsak ez történne életünk törött darabjaival is, az elvesztett barátságokkal, a rég múlt nyarakkal. Bárcsak a gyöngéd érintés meglágyítaná egyenetlen széleinket. De ahogy a története a vége felé közeledik, érzem, hogy nem lesz ellágyulás, csak a kegyetlen befejezése valaminek, ami harminc éve meghalt, és az idő múlásától elkopott gépezet csikorgása. És amikor majd vége, döntést kell hoznom. El kell határoznom, hogy eltemessem őket örökre, vagy ássam ki a múlt csontvázait. Mindkét döntésért drága árat kell fizetnem. De nem látok más lehetőséget. Azt hiszem, Seneca fejezte ki ezt a legjobban: Veritas numquam perit.{16} Fejek emelkedhetnek, fejek hullhatnak, de az igazság örök.

NYOLCADIK RÉSZTartarosz
(Az örök sötétség helye)

1

1989. augusztus 19.

Bizonyára tudja, Roy, milyen érzés megtudni, hogy egy szerettünk nem az, akinek tűnik. A kapcsolat hiánya – az a lassan kúszó valószerűtlenség. Úgy éreztem magam, mint vágtató tehéncsordában egy apró lény: képtelen voltam védett helyre rohanni, szembenézni azzal, ami közeledett. Jerome árulása, Dom csalárdsága, Carrie mint Desdemona.

Miközben a világítási jegyzetek között továbblapoztam, ismét megpillantottam. Ezúttal egy rajzon, egy gyűrűs iratrendezőből kitépett lapon, amit a jegyzetek közé rejtettek. A stílus gyerekes volt, de felismertem Dom munkáját. Amikor átnéztem a noteszt, még több rajzot találtam, mind ugyanarról a modellről. Carrie profilból, Carrie szemből, Carrie meztelen felsőtesttel narancs krétarajzon, a haja szétterül a párnán. Van valami a grafikában, ami többet árul el, mint a fénykép. A fénykép a fotóst mutatja meg. A rajz a művész és a modell közti kapcsolatot. Ekkor ébredtem rá, hogy Dominic engem sosem rajzolt le. A felnőttek könnyen elfelejtik a gyerekkor heves szenvedélyeit. Sok felnőtt azt képzeli, hogy a gyerekek a rövid távú figyelmükkel és hangulatváltozásaikkal kevésbé, kisebb intenzitással tapasztalják meg a világot, holott ennek az ellenkezője igaz. A gyerekként átélt dolgok kivételesek. Elsöprő szenvedélyek, iszonyatos bánat, égő papírként lobogó harag, ami füstként oszlik el. Dom Carrie-ről készített rajzai ilyenek voltak. Egyszerre hivalkodók és félénkek, gyöngédek és birtokolni vágyók.

Emlékszem, mit mondott Carrie: Conrad értett hozzá, hogyan húzzon fel valakit. És ráérzett mások gyengéire. És most már azt is tudtam, hogy a bátyám megtalálta Dominic gyöngéjét – titkát –, és Carrie-ét is. Eszembe jutott a két kis üveg illatszer a színházi holmikkal teli cipősdobozban. Tömjén, pacsuli és hosszú, kibontott haj. A Conrad dolgai közé rejtett rajzok. És a tehetséges, érzékeny Dom, aki tizennégynél idősebbnek látszott; úgy éreztem magam, mint az elvarázsolt kastély tükörlabirintusába betévedt gyerek, ahol minden felület töredezett kép. Nem voltak válaszok, csak torzképek, törött üveg kilátásával a végén. Kapkodva arra a feltevésre jutottam, hogy Dominic elárult. Hogy hazudott nekem, hogy a markában tartson. Pedig mindez arra utalt, hogy ő maga is bántalmazott volt…

Senki sem kérdőjelezi meg a bántalmazás tényét, ha a bántalmazó férfi, az áldozat pedig egy kamasz lány. De amikor fordított a helyzet, gyakran elsiklanak a gyermeket ért sérelem felett, vagy úgy, ahogy van, elvetik. És Carrie kívánatos, elbűvölő és intelligens volt. Más. Kamasz áldozatát könnyen tekinthették inkább szerencsésnek, mint megrontottnak. Dominic azt mondta: az a hippi drámatanárnő. A pacsuliolajos üvegekre visszagondolva – az olajat gyakran használták a hetvenes években a marihuána penetráns illatának elfedésére – eltűnődtem, vajon nem Carrie szoktatta-e rá Dominicot a marihuánára. Dom családjában senki sem hódolt a szokásnak. Carrie talán valamiféle nevelésnek tekintette.

Zavarodottság és bűntudat fogott el. Pedig biztosra vettem, hogy Dominic hazudott nekem Conradot illetően. De mi a helyzet akkor, ha azért hazudott, hogy leplezze a Carrie-hez fűződő kapcsolatát? Ez megmagyarázná a reakcióját, amikor felvetettem, hogy meghívom Carrie-t. És azt is, miért hagyta ott a King Henryt. Vajon ez volt Dominic titka? Vajon az irányításmániája az átéltek eredménye volt? A frissen szerzett tudástól kábultan mentem haza az April Streetre, és a műsorfüzetet a hátizsákkal és Conrad régi iskolai naplójával együtt az ágy alá rejtettem. Nem szóltam Dominicnak. A gondolat, hogy áldozat volt, és nem bántalmazó, ahogy hittem, fenekestül felfordította az elképzelésemet. Feltételeztem, hogy azonos indítékok mozgatták, mint Jerome Fentimant, de most egészen más okokat fedeztem fel a viselkedése mögött. Emiatt lelkifurdalásom támadt, csalónak éreztem magam. Amikor Domot és Emilyt néztem, megborzongtam attól, milyen közel jártam ahhoz, hogy eldobjam a jövőnket. Mindig könnyebben bíztam egy nőben, mint egy férfiban. Talán ezért hittem rögtön Carrie-ben, míg Dominicban nem. Most már láttam, milyen kedves volt hozzám, mennyire megértette, mire van szükségem. Abból a hitből táplálkozott a bizalmatlanságom, hogy nem érdemlem meg, hogy szeressenek, hogy képtelen vagyok szeretni. Most ígéretet tettem magamnak, hogy megpróbálom. Tettesd, míg magától nem megy.

Így hát a következő napokban úgy tekertem magam köré az új életemet, mint egy bebábozódott lepke a selyemgubóját. Az események – esküvői előkészületek, az ajándékok fullasztó felvonulása – színes fonalként gombolyodtak le. Úgy pörögtek körülöttem, mint egy kaleidoszkóp változó képei, színek és hangok szédítő forgatagában.

Igyekeztem elfogadni a jó szerencsémet. Mindig is értettem ahhoz, hogy azt mutassam mások felé, amit látni akarnak. De a köztes időszakokban láttam leereszkedésem sötétségét, és figyeltem, ahogy marionettbábuként táncolok a felszínen. És a legrosszabb az volt, hogy senki sem sejtette, sem Emily, sem Dominic. Tettem, amit kellett, ahogy gyermekkoromban is, és ha voltak is álmok, azok a sötét, zavartalan felszín alatt maradtak. Egészen egy reggelig, amikor az esküvő előtt alig több mint egy héttel nyugtalan álomból ébredtem: pizsamában ültem az April Street-i ház nappalijában, mezítláb, ölemben Conrad naplójával, kezemben egy golyóstollal.

Összezavarodtam. Hetek óta nem fordult elő nálam az alvajárás. Hajnalodott, a szobát zöldes, tengermélyi fény öntötte el. A falióra öt óra pár percet mutatott, a házban teljes volt a csend. Dominic és Emily is mélyen alvó volt, és tudtam, hogy legalább kilencig egyikük sem ébred fel. Felvettem Dominic tréningfelsőjét, amit a kanapén hagyott, és lenéztem a nyitott naplóra. Új bejegyzést láttam.

Ezt olvastam: Nem bújhatsz el előle.

Ugyanaz a korábbi kézírás: gyerekes, kissé formátlan, ugyanolyan kék golyóstollal, mint az, ami a kezemben volt, amikor felébredtem. Görcsösen szoríthattam, mert a középső ujjamon még ott volt a benyomódás, a toll végén egy csepp tinta. Lapoztam egyet. Új bejegyzés.

Magával visz mindenkit, aki fontos neked. Aztán eljön érted is.

Kábultan ráztam a fejem. Ez nem lehet az én írásom! Megnéztem, zárva-e a bejárati ajtó. Zárva volt. A hátsó ajtó is. Odafent Emily és Dom aludt. Eszembe jutott, amit anyám mondott: Olyan furcsa elképzeléseid támadtak. Ott volt az a szörny, ami a lefolyóban lakott. Az ő hibája volt, ha bármi balul sült el.

Kimentem a konyhába, és főztem egy teát. Lassan kortyolgattam, és közben néztem, ahogy az ég zöldről káprázatos rózsaszínre változott. Én írtam volna azokat a bejegyzéseket? A rejtély végre megoldódni látszott. Senki sem osont be a házba, hogy Conrad naplójába írjon. Senki sem járt itt. Semmi sem jött ki a sötétből, nem jöttek hangok a lefolyóból. De miért rémíteném meg Emilyt? Mindent megtettem, hogy megvédjem. Sosem említettem neki Conradot vagy Mr. Kispofát. Születésétől fogva ragyogó és nyugodt gyerekkort akartam biztosítani neki, nem olyan sötétet, mint az enyém volt. Akkor miért rontanám el most, amikor végre biztos révbe értünk?

Hozzáfogtam a következő teához, amikor hirtelen, ijesztően felharsant a telefon. Odaszaladtam, hogy felkapjam a kagylót, és a harmadik csörgésre sikerült felvennem. Hajnali hatkor senki sem számít telefonhívásra, legalábbis jó hírre nem. Tudtam, Roy. Azzal a bizonyossággal tudtam, mint ahogy azt tudjuk, hogy csontunk tört. Több mint egy hete nem jártam náluk, nem hívtam fel őket, még csak nem is gondoltam rájuk. Csakhogy a sötétségben, még lemenet közben is tudtam. Láttam apám arcán, hallottam a számok litániájában. És amikor felvettem a kagylót, hallottam a távoli statikus recsegést, és a számokat: Hét. Kilenc. Hét. Három. Egy. Hét. Kilenc. Hét. Három. Egy...

– Te vagy az, apa? – Élesen csattant a hangom.

Megint csak a recsegés. A számok.

– Apa?

A távolból egy hang, mint egy lefolyóé.

– Becksssss…

– Apu? Te vagy az?

A statikus hang olyan sűrű volt, mint a hordalékos sár. A számok úgy lebegtek ki belőle, mint döglött halak egy olajos tóban. Hirtelen iszonyatosan fázni kezdtem, a karomon úgy meredeztek a szőrszálak, mint a tüskék. Próbáltam kivenni a számokon és a recsegésen át apám hangját, de csak iszapos, vonszolásra emlékeztető hangot hallottam, mintha valamit mélyen eltemettek volna a föld alá egy suttogásokkal teli alagútban.

– Jól vagy, apa? Anyával történt valami?

Beckssss.

– Ne mozdulj! Indulok.

Lecsaptam a kagylót, a kocsihoz futottam, még arra sem vettem a fáradságot, hogy cipőt vegyek. De mialatt görcsösen markoltam a kormányt, és hangosan szidtam minden közlekedési lámpát, a házhoz hajtva is tudtam, hogy elkéstem. Éreztem a levegőben, ahogy az égés szagát.

2

1989. augusztus 19.

Valószínűleg minden gyerek álmodik a szülei haláláról. A mesék ezzel szoktak kezdődni. A kaland, az utazás, a daliás királyfi, és egy tündérmesébe illő esküvővel végződik. Mialatt felnőttem, minderről sokat álmodoztam; elkerülhetetlennek éreztem, hogy a Jackson Streeten a két nyugtalan, kísértett ember váratlan és lehetőleg fájdalommentes eltávolítása az én személyes kalandom kezdetét jelenti majd.

A dolog azonban ez esetben kissé máshogyan alakult. A történet és a tündérmesébe illő esküvő kényszerűségből elhalasztódott egy másik történet kedvéért. Talán emlékszik a részletekre, Roy, megjárták az országos lapokat, noha Dom mindent elkövetett, hogy elhallgassa őket. A tragikus baleset a „malbryi eltűnt fiú” szüleinek életét követelte aligha volt a magával ragadó szalagcím, de a történethez Conradnak azt a bizonyos fényképét mellékelték, és szerencsére kevés részletet közöltek.

A halottkém végül balesetnek ítélte a dolgot. A szüleim hálószobájában lévő gázkonvektor évek óta nem működött, szivárgott, ezért nem használták. Aznap este bekapcsolták, becsukták a szobaajtót, és egymás kezét fogva elaludtak az ágytakarón abban a ruhában, amelyet a templomba szoktak felvenni, kettejük között Conrad fényképe. Így találtam rájuk másnap reggel; még meleg volt a testük, de egész éjszaka ment a gázkonvektor, és augusztus közepe volt. Miért nem jelentettem be a rendőrségen az ál-Conrad csalását? Nem voltak kétségeim, hogy ez volt az öngyilkosságuk oka. Talán nem annyira a pénz, mint a hamis remény, és a balgaság, hogy megint átejtették őket. De nem volt kézzelfogható bizonyítékom, ami Jerome-ot a levelekhez kötötte, és Jerome mindig nagyon vigyázott, hogy ne említsen pénzt. És elég körültekintő volt, hogy ne utalja át a pénzt a bankszámlájára. Az én szavam állt volna szemben az övével, ő pedig nagyon szavahihetőnek tűnt, én meg csak egy lelkileg labilis fiatal nő voltam. Senki sem hitt volna nekem. Még a szüleim sem hittek vele szemben.

Nem emlékszem az arcukra. Azt hiszem, nem néztem rájuk. Kinyitottam az ablakot, kikapcsoltam a konvektort, és elvettem Conrad fényképét az ágyról. Visszatettem a kandallópárkányra, a többi hasonló mellé. A telefonkagylót visszatettem a helyére. A rádiót is kikapcsoltam, a számokat soroló állomás szólt most is. Aztán megálltam a konyhában, ahol elmosogattak minden edényt, majd visszatették a szekrényekbe, és tiszta terítő volt az asztalon, ha netán a szomszédok benéznek. A nappali kandallópárkányán az óra mellett megtaláltam „Conrad” leveleit: három volt, ugyanazzal a dőlt betűs írással, sima, drága levélpapíron. Megtaláltam Conrad korábban kiürített betétkönyvét. Mindent betettem a zsebembe. Nem akartam, hogy megtalálják őket. Aztán főztem egy teát, amibe csak kellő mennyiségű tejet öntöttem, és szép lassan megittam, mielőtt értesítettem a rendőrséget, és éreztem, hogy egyre nő a sötétség, és hallgattam a csöveket.

A szüleim házában mindig nagyon zajosak voltak a csövek. Már Mr. Kispofa előtt is ijesztőnek találtam. Most, hogy egyedül voltam a házban, hallottam a csövek gurgulázását és sziszegését, ami mindig is olyan volt, mintha valami élő mozogna a falakban, és egy fekete álarcos alak jutott eszembe, aki lemászik a kéményből.

Váratlanul mozgás hangja ütötte meg a fülemet a mosogató felől. Halk, undorító hang volt, amilyen egy hosszú, nagyon hosszú köröm kaparászása. Ott lakik, hallottam távolról Conrad hangját. A lefolyóban. Levisz magához mindenkit, akit szeretsz. És aztán eljön érted.

– Nincs odalent semmi. – A hangom váratlanul erőteljes volt. – Csak a csövek.

Csend.

Aztán megint a kaparászás hallatszott, mint amikor egy ujj kúszik elő egy lefolyónyílásból. Letettem az üres teáscsészémet, és a mosogatóhoz mentem. Egy egeret találtam, ami megpróbált a mosogató csúszós oldalán felmászni. Csapdába esett; láttam a szemét: olyan volt, mint két fekete sziruppötty. Nyitva volt a szája, nem adott ki hangot, de láttam rajta, hogy szenved. Gyöngéden kiemeltem, és kitettem a bejárati ajtó elé. Szabadon engedtem a frissen nyírt füvön, és reméltem, hogy nem pusztul bele a megrázkódtatásba. Az egerekkel néha előfordul. Belehalnak a megrázkódtatásba, még akkor is, ha már elmúlt a veszély. Később meg akartam nézni, miután kiérkezett, aztán elment a rendőrség, de nem került rá sor. Remélem, életben maradt. De lehetetlen megbizonyosodni.

Színehagyott pillanatfelvételekként emlékszem annak a borzalmas napnak a hátralévő részére. Mintha polaroid képek lettek volna. Két rendőr jött ki, egy nő meg egy férfi. A mentőkocsi a járda mellett, járó motorral. A nyitott ablakokon beáradt a fű és a kertek illata. Nem, biztos úr, nem nyúltam semmihez. Csak elzártam a gázt, és kinyitottam az ablakot. A rendőrnő teát főzött, túl sok tejjel és cukorral. Nem, biztos úr, nem találtam búcsúlevelet. Rendszeresen látogattam őket. Szivárgott a gázkonvektor. Mind a ketten tudtak róla. Az apám meg akarta javíttatni. Igen, egyetlen gyerekük vagyok. Nem, nem vagyok férjnél. Még nem. Engedelmesen megittam a teámat az ezerölnyi mélységben. A szavak szakadt konfettikként lebegtek fel vízbe fojtott arcomról.

Végül megérkezett Dominic. A kocsiból hívhatták fel. Átvitte Emilyt Blossomhoz, és egyenesen áthajtott a házhoz. Észrevettem, hogy a kocsi tele van bevásárlószatyrokkal.

– Jaj, szívem, még cipő sincs rajtad! – Átkarolt. Le. Le a sötétségbe. – Ülj csak le, szerelmem. Főzök teát. – Még több tea, túl sok tejjel, túl édesen.

Aztán valahonnan messziről hallottam, ahogy Dom azt mondja a rendőrnek:

– Ó, istenem, huszonnyolcadikán lesz az esküvőnk. Mit mondjak a többieknek?

3

1989. augusztus 27.

Így festett hát a helyzet. A történetem. A boldogan-éltek-míg-meg-nem-haltak. A tündérmesébe illő esküvőm, a daliás királyfim, mind úgy szóródtak szét a szélben, mint a szétszaggatott papírfecnik. A ház kitakarításának nagyját Dominic és a testvérei végezték; a szüleim holmiját és Conrad szobáját is ők rámolták ki, ami oly sokáig érintetlen volt. Szívesen gondolok arra, hogy Dominic igyekezett megkeresni mindent – a világítási naplót, a műsorfüzetet, a rajongás szemüvegén át látott Carrie Macleodról készült rajzokat, bár lehet, hogy a papírokat és a könyveket csak összeszedte, és a szeméttel együtt kidobta.

Mindenesetre távol tartott, míg a dolgokat intézte. És sok az intéznivaló, amikor meghal valaki: a temetés megszervezése, a bankszámlák zárolása, a postai szolgáltatás lemondása. Családtagokat nem kellett értesíteni, nem voltak befektetések, amikkel foglalkozni kellett. Dominicot meglepte, milyen csekély a szüleim megtakarítása, és rászánta az időt, hogy átkutassa a házat, hátha elrejtették a pénzt. De a betétkönyvet eltettem, Conrad számláját pedig kiürítették. Vélhetően senkinek sem jutott tudomására az a negyvenezer font, amelyet csak pár héttel korábban vettek ki. Senki sem tudott róla, csak Jerome Fentiman és persze én.

– Biztos, hogy semmit sem akarsz a házból? Egy emléktárgyat? Egy fényképet?

Megráztam a fejem. Már mondtam neki, hogy semmit sem akarok a Jackson Streetről. A lakásfelszámoló cég már mindent elvitt, ami eladható volt. Nem mintha sok ilyen lett volna: néhány rendes, de régimódi bútordarab, ruhák, amik a használtruha-üzletekbe kerültek. Néhány igaztörténet-kedvelő jelentkezett, és Conrad-emléktárgyakat kértek, de Dominic elzavarta őket, és gondoskodott róla, hogy elégessék a kívánatosabb tárgyakat. És ahelyett, hogy a lakáspiacon értékesítettük volna a házat, inkább úgy döntöttünk, hogy árverésre bocsátjuk. Így kevesebbet kaptunk érte, de legalább hamarabb túlestünk az eladáson.

Azt hittem, hogy a temetés miatt elhalasztjuk az esküvőt, de Emily olyan fájdalommal fogadta a hírt, hogy kénytelen voltam meggondolni magam. Egyébként is tekintettel kellett lennünk Dominic rokonaira. A szüleim halálát követő napokban nem telt el délelőtt vagy délután, hogy egy családtag ne nézett volna be valamivel: egy tálca süteménnyel, egy tál étellel, egy szépségszalon-utalvánnyal, inspiráló esszékötettel, vallásos zenei magnókazettával. Blossom volt a legkitartóbb, néha napjában kétszer is telefonált. Őszinte volt az együttérzése, de én szinte elviselhetetlennek éreztem a szüleimről festett rózsás képet, ahogy egymásra találnak Conraddal, és helyeslően tekintenek le ránk a mennyből, az aforizmagyűjteményét, és ami a legszörnyűbb volt, azt a feltételezését, hogy a szüleim csak a legjobbat akarták nekem, ami Blossom elképzelése szerint az esküvői előkészületek folytatása volt.

– Ők is ezt szerették volna – bizonygatta. – Hogy te és Milly folytassátok az életeteket. Mellesleg… – Mellesleg, ahogy már értesültem róla, az esküvőt megszervezték és kifizették. – Persze nem hánynánk a szemedre, ha nem tudnád végigcsinálni, de azt hiszem, mind a kettőtöknek jót tenne, ha lezárnátok, és továbblépnétek.

Lezárnátok. Azon a héten sokszor hallottam ezt a kifejezést. Mintha a gyászom egy kellemetlen feladat lett volna, mint például egy halom vasalnivaló, amit el kell végezni az ünnepség előtt.

– Nem mintha közel álltatok volna egymáshoz – mondta Dom. – És Milly alig ismerte őket. Talán jobb lenne, ha aznap otthon maradna. Nem akarjuk felzaklatni.

Így aztán a malbryi krematóriumban tartottuk a búcsúztatást, reggel kilenckor, egy nappal az esküvőnk előtt. Előzetes értesítésre nem maradt idő. Dominicnak volt egy barátja, aki be tudott szorítani bennünket egy tízperces üres helyre. Egész nap esett, ahogy egész héten is, és jóval a hó vége utánig egyfolytában zuhogott. A temetésre a sötétkék nadrágkosztümömet vettem fel. Dominic választotta a zenét. Fogalmam sem volt, mit szerettek a szüleim. Egyetlen könnycsepp nélkül ültem végig a szertartást.

4

1989. augusztus 28.

Homályos, nagy foltok közötti kis emlékképeket őrzök az esküvőmről. A templom illata olyan volt, mint a Jackson Street-i házé: nedvesség és levendula padlófény. Az esőben fehér esernyők. A menyasszonyi csokromban búzavirág a halvány rózsaszín rózsaszálak között. Blossom sárga ruhában, Cecil a felesége ruhájával színben harmonizáló mellényben és hetyke puhakalapban. Emily fontossága tudatában egy kosárka édességgel, lenyírt haján virágkoszorúval. A szertartásra nem emlékszem, arra azonban igen, hogy amikor odaértünk, egy pillanatra elállt az eső, és halványan derengett a nap.

Blossom megdöbbent, hogy nincs, aki oltárhoz vezetne. Tulajdonképpen részemről egyáltalán nem voltak vendégek, se munkahelyi kollégák, se családtagok. Más körülmények között meghívtam volna Carrie-t, de a Conrad világítási utasításai közé csúsztatott rajzok emléke mélységes szorongással töltött el. Szükségtelen elmagyaráznom magának, Roy, hogy miért. Könnyű visszaélni egy gyerek odaadásával. Carrie-nek tudnia kellett volna. És nemet kellett volna mondania.

– Muszáj, hogy bárki is oltárhoz vezessen?

– De hát ezt diktálja a hagyomány, édesem!

Mindig utáltam ezeket a tradíciókat. Hogy a menyasszonyt egyik férfi a másiknak adja át. Hogy a leánykori nevet egyik pátriárkáéról a másikéra változtatják. Olyan leereszkedő, mintha a nőkben nem lehetne megbízni, még annyira sem, hogy megtartsák a nevüket.

Végül Cecil kísért oltárhoz, és ő volt a tanúm is.

– Nincs is kedvem átadni a vőlegénynek – jelentette ki. – Azt hiszem, megtartom.

Dominic elvigyorodott. Elemében volt, a szüleivel tréfálkozott, a nővéreit ugratta, megdicsérte Blossom ruháját.

– Olyan, mint egy pukkantó bonbon – kommentálta Cecil.

Pukkantó bonbon. Szépen becsomagolva, hogy aztán később két egymással versengő csapat kötélhúzást játsszon vele. Ez a hasonlat kiválóan összegezte az érzéseimet, és akaratlanul is hangosan felkacagtam.

A szertartás után fényképezkedés a templom előtt, szemerkélő esőben. Fogadás a Bányászban, valamivel visszafogottabban, mint első alkalommal. Húsz vendégnél nem volt több, mind Dominic bandájából, és az esküvői fotós, aki a templomtól követett minket. Emlékszem a zenére. Cukorrózsákkal díszített torta. Beszéd, vagyis Cecil pohárköszöntője a menyasszonyra. Isten hozott a Buckfast csapatban! Aztán Dominic következett, aki elmondta az első találkozásunkat a Sunnybank Park tanárijában, és hogy egyetlen pillantás elég volt… – szédülni kezdtem. Néhány hét leforgása alatt túl sok minden történt. Elveszettnek, a többiektől elkülönülőnek éreztem magam, túl sok szín és hang vett körül. Szerettem volna egyedül maradni egy sötét, csendes helyen, ahol lehunyhatom a szemem, és hagyhatom, hogy eltávolodjon a valóság. Nekem azonban mosolyognom, nevetnem kellett: messziről hallottam magamat, a nevetésem erőltetett és gépies volt. Lehunytam a szemem, és a terem másik végéből Emily fülsértő és túlfűtött hangja ütötte meg a fülem: Buckfast csapat! Buckfast csapat!

Kinyitottam a szemem, és rádöbbentem, hogy Dominic még mindig beszél:

– Amikor megismertem Beckst, még sosem volt születésnapi bulija – mondta. – Nem volt nyaralni. Nem ivott pezsgőt. És Milly nem ült biciklin, és nem hívta meg ott alvásra egyetlen barátnőjét sem. De most behozzuk a lemaradást! Most, hogy Buckfast lett. – Emilyre pillantott. – Mit szólsz hozzá, Milly? Szeretnél Emily Buckfast lenni?

– Igeeen!

Dominic elmosolyodott.

– Akkor ezt meg is beszéltük. – Töltött még nekem pezsgőt, aztán leült mellém. – Rendben?

– Mi van rendben?

– Szeretném örökbe fogadni Millyt. Azt a családot nyújtani, amelyben sosem volt része. Különben is most, hogy Mrs. Buckfast vagy, furcsa lenne, ha őt Emily Price-nak hívnák.

Észszerű volt, amit mondott, mégis nyugtalansággal töltött el. A nagy nyilvánosság előtt elhangzó kérés újabb változata volt, ezúttal Emilyt érintően, és ugyanolyan nehéz volt rá nemet mondani. De valóban nemet akartam mondani? Emily repesett az örömtől. Akkor miért zaklatott fel annyira? Amiatt, hogy Dominic előzőleg nem beszélte meg velem? Vagy az a nemtörődömség zavart, ahogy birtokba vette a lányomat?

Talán megmosolyog majd, Roy, de a neveknek hatalmuk van. A keresztneveknek, vezetékneveknek, beceneveknek. Mindegyik egyedi energiával rendelkezik. A Mesterek fegyelmezésre használják a vezetékneveket. A diákok becenevekkel, például rímelő szlenggel szállnak szembe a tekintéllyel, vagy, a bátyám esetében, hatalmat gyakorolnak velük. Dominic első perctől fogva Millynek szólította a lányomat, holott mindenki másnak Emily volt. Engem pedig mindig Becksnek hívott. Azt a becenevet használta, amelyet Conrad talált ki nekem.

Becks. Beckssss. Mint a vezetékből szivárgó gáz.

– Becks? Minden rendben?

Elmosolyodtam. A férfiak mindig szóvá teszik, ha nem mosolygunk, mintha a jelenlétükben kötelező lenne boldog képet vágni.

– Persze. Csak gondoltam, előbb megbeszéljük.

– Meglepetésnek szántam. – Láttam, ahogy megváltozik az arckifejezése, mint amikor felhők jelennek meg a nyári égen. – És nézz csak Millyre, milyen boldog.

A lányomra pillantottam, aki Cecillel táncolt, Blossom és Victoria pedig tapsolt. Az én csendes, magányos gyermekem megmagyarázhatatlan módon társaságot kedvelő, kifelé forduló lett. Talán egy névváltoztatás a lelki alkat megváltozásával jár, gondoltam ismét az árnyak érzésével, mintha a valóságom egy sötét keretbe foglalt, állóképeket mutató filmtekercs volna.

– Korábban is boldogok voltunk, Dom. Nem kellett megmentened minket.

Lehalkította a hangját.

– A kibaszott életbe! Ugye nem ma csinálod ezt? – Most már a fejünk felett tornyosultak a felhők, és eltakarták a résen egy pillanatra kikandikáló napsugarat. – Mindig ezt műveled, Becks. Igyekszem valamivel segíteni, te meg az ellenkezőjét csinálod.

– Ne haragudj. Hozzászoktam a magam módszereihez. – Utáltam, hogy gyerekesen cseng a hangom, utáltam, hogy ösztönösen igyekszem megbékíteni.

– És látod, mire jutottál vele – mondta még mindig azon a lehalkított hangon. – Hangokat hallasz a csövekből. Már Milly is átvette tőled. Rögeszmésen ragaszkodsz a King Henryhez, ahelyett hogy a lányoddal törődnél. Melletted és a szüleid mellett kész csoda, hogy normális gyerek lett.

Ismét fellobbant bennem a harag, és rájöttem, hogy nem is aludt ki soha, csak elfojtottam, mint amikor hamu takarja el a parazsat. De most visszatért, ahogy a meggyőződés is, hogy Dominicot a lelki sérülés vonzotta, amivel talán ő is küszködött, de ettől nem lett kevésbé veszélyes. Nagyvonalú gesztusai, melyekkel le akart nyűgözni, a személyisége ereje, őszinte melegsége, birtokolni vágyása, túltengő családja. Ezek eleinte behálóztak, és ahogy felmerültek bennem a kételyek, kezdtem magamat vádolni a hidegségemért. Most döbbentem rá, hogy Dominic nagylelkűségét a helyeslés és a hála iránti olthatatlan vágy, egy alárendelt gyerek feltétel nélküli hálája hajtotta. Részben ez volt az oka, hogy olyan közel került Emilyhez. Ezért nem lehettem soha az a nő, akire igazán szüksége volt. És ott, az esküvőmön kezdett derengeni előttem az, hogyan fog végződni, a hanyatlásunk elkerülhetetlensége, és az, hogy minden rendelkezésére álló eszközzel harcolni fog azért, hogy megtartsa Emilyt.

Eszembe jutott, mit mondott Carrie, amikor Conradról beszéltünk: Ó, elbűvölő tudott lenni, ha akart. De oka volt annak, hogy a barátai mind beilleszkedni nem tudó, kívülálló gyerekek voltak. Nem jött ki a népszerű társasággal. Szerette sérülékeny emberekkel körülvenni magát.

Hogyhogy nem vettem ezt észre korábban?

Mennyire szeretsz, Becks?

Elnyomtam a haragomat, és ismét elmosolyodtam.

– Tudom. Igazad van. Nagyon sajnálom. – És valóban sajnáltam, de nem azt, hogy ilyen ember vagyok, hanem azt, aminek be kell következnie. És a furcsa, késő nyári napok légáramában úgy sodródtam, mint szélben a felkapott hamu, amit felfal a sötétség.

5

St. Oswald fiúgimnázium Akadémia, 2006. október 2., reggel fél nyolc

Ma reggel fél nyolc előtt értem be a régi helyemre. Még sötét volt, a közvilágítás is égett, és ekkor eszméltem rá, milyen sokáig nem voltam az íróasztalomnál. Egy St. Oswald-os Mester sosem hagyja el az őrhelyét, én mégis sokáig távol voltam. Még az osztálytermemnek is más az illata: kevésbé cigarettafüstös, kevésbé poros és krétaszagú, és jobban érezhető a virágillat, mintha megint lecserélték volna a takarítókat. Gondolom, ez a lányok illata.

Észrevettem, hogy rendet raktak az asztalomon. Semmi sem hiányzik, csak néhány használt papír zsebkendő, kiürült tintapatron és egy (kék) édesgyökér-cukorka, amit nosztalgiából őriztem meg. Az is feltűnt, hogy szépen csoportokba osztották a papírjaimat, könyveimet és tollaimat. Dr. Devine kezét sejtem ez ügyben, akinek részletek iránti előszeretete hasonlóképpen kisszerű elmét takar.

Leültem az asztalomhoz, és elszívtam egy Gauloises-t, hogy megpróbáljam elűzni a virágillatot, aztán kinyitottam az ablakot, hogy elűzzem a cigarettafüstöt. Már éppen a csikket nyomtam el a tintatartóban, amikor nyílt mögöttem az ajtót, és maga a nagy ember lépett be. Bizonyára a cigarettafüst riasztotta fel. Nyíltan nem tett megjegyzést, de az orra – ami mindig is a legérzékenyebb pontja volt – ékesszólóan megrándult.

– Á, Straitley – szólalt meg.

– Devine – bólintottam.

A beszélgetéseink így váltak gördülékennyé az elmúlt tizenkét hónapban. Egy éve egy hasonlóan könnyed csevej elképzelhetetlen lett volna.

– Akkor hát visszajött – mondta.

– Libens. Volens. Potens{17} – jeleztem felkészültségemet.

Az orr ismét megrándult.

– Azt hittem, a háromnegyedévi szünetig távol marad.

– Hogyan? Hogy megint bekebelezze az irodámat?

Szipogott egyet.

– Még mindig nincs jó színben, Straitley. Kevés testmozgás, túl sok abból – mutatott a nadrágzsebemből kikandikáló, gyűrött cigarettásdobozra. Fel kellett volna vennem a taláromat, gondoltam. Egy talár számos bűnt elrejt. A tekintetem a szokott helyén kereste, az ajtó belső oldalán lévő szögön lógva, és megrökönyödve láttam, hogy eltűnt.

– Hova lett a talárom? – kérdeztem. – Nincs ott, ahol hagytam.

Devine megvonta a vállát, mintha felmentené magát a felelősség alól.

– Lehet, hogy Miss Malone rakta el – válaszolta. – Egy ideig ő tanította az osztályát.

– A Ködkürt?! – Nem találtam szavakat. – A Ködkürtnek adták az osztályomat?

– Miss Malone kiválóan elboldogult az adott körülmények között. Végtére is mekkora erőfeszítésbe kerül megregulázni egy másodikos osztályt?

A raktárként használt szekrényben találtam meg. Vállfán lógott, ami biztos nem volt ott korábban. Gyanúsan tisztának látszott, a szaga is tisztaságot árasztott, és végre sikerült a virágillat nyomára is bukkannom egy flakon légfrissítő alakjában, ami szintén újdonságként egészítette ki a papírjaimat és a könyveimet.

Elégedetlenül belebújtam a talárba. A Mesterek védik a területüket, de én az illattal való jelölésnél húzom meg a határt.

– Kész szerencse, hogy akkor jöttem vissza, amikor – közöltem. – Még három hét, és átalakították volna az egész helyet. – Kinéztem az ablakon, ahol a Kápolna és a távolban a mezők egykor ismerős látképét körbefogta a Gunderson-épület dühös csúcsa.

– Milyen szemet sértő látvány.

Követte a tekintetemet.

– Szerintem meg tetszetős. Modern.

Felhorkantam.

– Nem meglepő.

Gunyoros pillantást vetett rám.

– Non progredi est regredi. Nem így hangzik a mondás?

– Ha nem megyünk előre, akkor visszafelé megyünk. Jó benyomást tesz rám a latin, ha az érzés nem is. Számos dolog él tovább anélkül, hogy valaha is továbbmenne.

– Szerintem maga azt szeretné, ha a középkorban maradnánk – mosolyodott el, de a szavainak nem volt éle, csak szeretetteljes toleranciát hallottam ki belőlük, amit szokatlannak éreztem. Lehet, hogy dr. Devine megenyhült? Enyhén szólva ijesztő gondolat. Dr. Devine rosszallása volt pályám egyik tartóoszlopa. A gondolat, hogy ennyi év után igazán kedvel, több mint felkavaró volt. Dacból rágyújtottam egy Gauloises-ra, ami megkönnyebbülésemre arra késztette, hogy megborzongjon, és amikor visszavonult a Német tanszék irodájának biztonságos és higiénikus körülményei közé, kimentem az erkélyre – ami az Egészség és a Biztonság jegyében már régóta tiltott területnek számított a fiúk számára –, és elszívtam, miközben a tetőn számoltam a vízköpőket, és elnéztem, ahogy a nap elmosódottan kiemelkedik az őszi ködből.

A St. Oswald az egyetlen hely, ahol tényleg vízköpők vannak. A többség a tetőn, de néhány a tanári karban – régi vicc, amit azért rendszeresen elsütök, hogy megtörjem a jeget a szülőkkel való ismerkedéskor. Nem állíthatom, hogy ne lenne tudomásom arról, hogy jómagam is vízköpőre emlékeztetek, és ennek okán szoktak a fiúk Quasimodónak hívni. Ez a gúnynév oka, valamint a harangtoronybeli otthonom, és a tény, hogy a klasszikusnak avagy görögösnek nem nevezhető vonásaim most egy születésnapi tortára emlékeztetnek, amit kint felejtettek az esőben. Ám engem mindez nem zavar. A Devine-félék szívesen hódolnak a testedzésnek és a férfikölninek, én azonban inkább kényelmesen szeretem érezni magam a testemben, és nem a gyorsaságot részesítem előnyben. Mégis most, amikor az erkélyen állok, érzem az októberi ködöt, és a Középső iskola négyszögletű udvaráról megcsap az októberi levelek illata, átsuhan rajtam a helyénvalóság hiányának érzése. Nem úgy értem, hogy valami nincs a helyén, inkább az, hogy az erkélyem széléhez legközelebb eső vízköpő modernebbnek látszik a többinél, nem kormozta be a füst, és az idő zuzmója sem vonta be.

Kicsit közelebb húzódom, és kerülöm a törött párkányt, ami miatt Devine, még egészségi és biztonsági felügyelőként veszélyesnek nyilvánította az erkélyemet a diákok számára.

Úgy van, ahogy gondoltam: nemrégiben új szoborral bővült a vízköpők sora. Nem kőből faragták, hanem agyagból készült, mint a Természettudományi múzeumban. Úgy alakították ki, mintha a teremtmény iskolai talárt viselne, az arca nem teljesen ismeretlen, és a talapzatán felirat látható. Veszélyesen kihajolok a semmibe, így sikerül csak kibetűznöm:

Caesar adsum jam forte

Brutus aderat

Egy pillanatra összezavarodom. Agyagba mintázott képmásom összes latin viccem legrégebbike és legostobábbja kíséretében, aprólékosan megformázva, kemencében kiégetve, a korábbi rezidensek mellett a párkány tetején malterrel odaerősítve. Ki csinálhatta, és hogyan?

Aztán eszembe jutott Allen-Jones és a többiek, amikor egy korábbi nemzedékek klasszikus csínytevéseit megszégyenítő tréfát emlegettek, és úgy elkezdtem hahotázni, hogy a láthatatlan ujjnak kellett végül beavatkoznia figyelmeztető bökdöséssel, feltehetően azért, hogy fogjam vissza magam, mielőtt lebucskázom az erkélyről. És így talált rám az Igazgatónő, ahogy a régi asztalomnál ültem, és még mindig magamban somolyogva a jelenlegi 2S névsorolvasásra sorakozó diákjait fogadtam.

– Mr. Straitley!

– Igazgatónő.

Feszes kis mosolyra húzta a száját.

– Még nem vártuk mára.

– Lám, mégis itt vagyok, Igazgatónő – mutattam magamra.

– Nos, mára bizonyosan van helyettese – jelentette ki még mindig mosolyogva La Buckfast. – Tudok róla, hogy érintkezésbe lépett dr. Strange-dzsel, de úgy véltem, jobb, ha megtartjuk a helyetteseket.

– Biztosra veszem, hogy máshol is alkalmazni lehet őket – válaszoltam. – Örömmel vártam már a visszatérésemet. Visszapattanok a nyeregbe… mennyi idő után is? Három hét? Többet töltöttem távol a helyemtől, mint egész pályám során.

– Rendben van, Mr. Straitley – vonta meg a vállát. – Remélem, nem fog kimerülni. És talán befejezhetjük a csevegésünket, mondjuk, négy óra után?

– Itt talál, Igazgatónő – mondtam.

– Itt? – vonta fel a szemöldökét.

– Itt, a saját fedélzetemen – jelentettem ki.

Láttam, hogy alaposan átgondolja. Az előző alkalmakkor mindig ő volt előnyös helyzetben. Beteg voltam, kórházban voltam, az ő irodájában, az ő feltételei szerint. Az, hogy az 59-es teremben találkozunk, visszaadta a tekintélyemet. Mélyen beszívtam a hely levegőjét, a fa és krétapor szagát. Távollétemben nem vitték el a régi asztalokat, sem az ódon táblámat, és Miss Malone légfrissítőjének futó illatát a szabad levegő és a Gauloises-om szaga űzte el. Magamban megint elmosolyodtam az erkélyemen történt gyarapodáson: saját vízköpőm lett, amit az arcvonásaimról mintáztak. A bordáim alatti gonoszkodó ujj belém bökött, majd továbbvonult.

La Buckfast végül megvonta a vállát.

– Hozok kávét, Roy – közölte.

6

2006. október 2., délelőtt 9.45

A megátalkodott vén bolond. Ránézésre még most sincs jól, mégis maradni akart. Az eltökéltségével szemben egy igazgató nem sokat tehet. A helyettesét átirányítottam egy másik tanszékre, és kivártam a befejező beszélgetésünk idejét. Mert tudom, hogy ez lesz az utolsó. Most fogom befejezni a történetemet.

Kérdezheti, miért húztam el ennyire. Mert a hallgatását szerettem volna biztosítani? Akkoriban én is erre gondoltam, de már látom, hogy legalább annyira el akartam mondani, amennyire maga kíváncsi volt rá. Nem mondtam el mindent. Ezt bizonyára maga is tudja, Roy. Bizonyos dolgokat nem szabad hangosan kimondani, vagy akár teljességében emlékezni rájuk. Ezért nem beszéltem Dominickal vagy kérdeztem Carrie-ről. Ahogy annak sem éreztem szükségét, hogy leüljek Carrie-vel, és szembesítsem a történtekkel. Más időket éltünk, Roy. Más volt a hatalom dinamikája. Ez persze a legkevésbé sem menti fel Carrie-t, de tudom, mit jelent hatalomra kerülni. Tudom, milyen lehetett, hogy a Mesterek és a fiúk úgy néztek rá. Gondolom, eleinte hízelgett a hiúságának. Hogy Dominic bálványozza. Dominic tehetséges volt. A szereplőgárdáról a darab közben fekete-fehérben készített fényképeken látom, milyen kifejező volt az arca, milyen biztosak és ösztönösek a mozdulatai. Kétségtelen művészi tehetségén túl azt is belátom, miért tulajdonított Carrie kiemelt fontosságot Dominicnak. Conrad esetleg ezért irigykedett? A bátyám nehezen törődhetett bele, hogy az új fiú ennyi figyelmet kap. A szüleink bálványozása ellenére Conrad mindenben átlagos volt: a sportban, a sakkban, minden másban. Vajon aznap a Smarthwaite könyvtárban Milky elverte sakkban? Szerintem igen. Conrad ezért beszélhette rá, hogy szúrja el az osztályfényképet? Lehetséges, hogy Conrad árulta be Milkyt Mr. Scoonesnak? Valószínűnek tartom. A bátyám kiválóan értett ahhoz, hogy palástolja a haragját, amíg el nem érkezett a kellő pillanat a bosszúhoz. Milyen bosszút forralhatott Dominic ellen a Miss Macleodhoz fűződő kivételes kapcsolata miatt?

Bassza meg Miss Macleodot, és bassza meg a darabját.

Csak szeretnéd.

Nem így vagyunk vele mind?

Fentiman is benne volt? Hajlamos voltam azt hinni, hogy igen. És Milky? Talán nem, kivált, hogy utána kicsapták a St. Oswaldból. De Fentiman… rá követőként, nem vezetőként emlékeztem. Csendes fiú, aki szinte csak akkor szólalt meg, ha a bátyámnak megerősítésre volt szüksége. Az idősebb Fentiman is ilyen volt: hamar megérezte, milyen megjegyzést várnak el tőle, szövetségesről bizalmasra, régi iskolatársra, az egyik fiúra, a tékozló fiúra váltott olyan keresetlen könnyedséggel, ami arról árulkodott, hogy neki és nem Conradnak lett volna a helye a színházban. De akkor milyen szerepet játszott? Világítás. Ez úgyszólván bármit jelenthetett. Conrad volt a vezető a biztonsági hámmal, amivel megakadályozták, hogy leessen a világítóhídról. Fatty szokás szerint mellékszereplő volt. Egy markos legény. A kéznél lévő stróman. Hogy tudott-e Fatty Conrad tervéről? Vagy talán ő maga ötlötte ki? Nagyon is el tudom képzelni. Mi lehetett ez a terv? Kétséget kizáróan valami nyilvánosan történő esemény. Megalázás. Amivel Carrie-t is bánthatta, amiért Conrad helyett Domot választotta. Eszembe jutott, hogy Carrie említette, a múltban Philip Sinclair menyasszonya volt. Lehet, hogy Conrad miatt szakítottak? Nem kellett volna sok hozzá. Egy szó, egy célzás… vagy Dominic egyik rajza…

Természetesen Dominicot is kifaggathattam volna. Végül biztosan elárulta volna. De akkor a bizalmamba kellett volna avatnom, mesélnem kellett volna Fentimanről. Azzal, hogy nem szóltam, legalább úgy tehettem, mintha minden rendben lett volna. Így színlelhettem, hogy az a nő vagyok, akinek képzel. És tényleg élveztem, hogy az a nő vagyok! Tetszett a nő sérülékenysége, ártatlansága. Ahogy kihozta Dominicból a védelmezőt. Tetszett, ahogy hajlandó volt elfogadni mindazt, ami felett nem volt hatalma. És talán azzal is tisztában voltam, Roy, hogy ha az ő szájából hallanám, hogy bűnrészes volt, hogy ott volt, akkor már nem lenne más választásom.

Kénytelen lennék megölni.

7

St. Oswald fiúgimnázium Akadémia, őszi trimeszter, 2006. október 2., 12.30

Egy öreg csataló sosem felejti a csatazajt. Három hét távollét után szinte meglepő volt, milyen gyorsan visszazökkentem a napi rutinba. Harminc másodpercnyi zavarodottság után – sosem fogok hozzászokni, hogy lányokat látok az osztályban – már rendben is vagyunk. Előbb a második osztály, aztán a felső ötödik, majd szünet következett, amit a termemben töltöttem egy csésze tea és egy sütemény társaságában, Kitty Teague kedvességének köszönhetően. Miss Teague nagyszerű fiatal nő, és kiváló tanszékvezető. Ezt meg is mondtam neki, mire elmosolyodott.

– Nagyon örülök, hogy visszatért, Roy – jelentette ki. – Nem ugyanaz maga nélkül.

Beleharaptam a vaníliasodós süteménybe.

– Én sem vagyok ugyanaz a St. Oswald nélkül. Az öreg hajón csak haladás közben maradnak életben a kagylók. Ha kikerülünk a partra, elpusztulunk. Akkor is, ha sokáig nem mozoghatunk.

Kitty aggodalmasan méregetett.

– Ugye jobban van? – kérdezte. – Nehogy megerőltesse magát!

Elmosolyodtam.

– Az életem eddig a kicsapongások valóságos tobzódása volt – mondtam. – Azt hiszem, jót tesz nekem.

A szünet után egy mulberrys osztályt tanítottam a latin és a klasszika-filológia közötti különbségre, ami a lányok számára megerőltető élménynek bizonyult, mert a rutinszerű gladiátoros filmekre és színezőfüzetekre számítottak, de úgy érzem, a végére egyetértésre jutottunk. Az órám után ebédszünet következett, ami alatt sikerült meginnom egy teát és titkon elmajszolnom egy sajtos-sonkás szendvicset, majd kiosontam apró erkélyemre elszívni egy Gauloises-t.

Kipöcköltem a csikket az őszi levegőbe, és amikor megfordultam, egy szívesen látott négyest pillantottam meg az ajtó előtt: a Brodie-fiaimat. Allen-Jones különösen louche, azaz vonzóan gyanús külsejű volt, ahogy az osztályterem üvegbetétjén át bámult rám, mint egy medencében úszkáló ritka példányra. A szemükben talán az is vagyok: egy félig-meddig legendás figura, mint a kraken, ami felúszik a mélyből, hogy lihegve kilehelje lelkét a felszínen. Valószínűleg ezért mintázták rólam a vízköpőt.

– Quod agis, Magister?{18} – szólalt meg Allen-Jones.

Újból visszamentem az osztályterembe, és bősz képet vágtam.

– Befelé, semmirekellők! Gondolom, nem azért gyűltetek itt össze, hogy engem bámuljatok.

Ben Wild óvatosan rám pillantott.

– Látta, uram?

– Azt a kinövést? A szeretett, ódon Harangtorony testén a rólam készült fertelmes karikatúrát?

– Tréfa volt, uram – védekezett Allen-Jones.

– Tréfa?! – harsogtam.

– Igen, uram.

Kétségbeesett arcukat látva már képtelen voltam tovább színlelni. Kirobbant belőlem a nevetés, és kénytelen voltam pár percig hátradőlni a székemen, amíg a láthatatlan ujj kalácstáncot járt a bordáimon. A Brodie-fiaim láthatóan fellélegeztek, és szétszóródva elfoglalták az első padsort, hogy egymást túllicitálva elmeséljék a maguk szerepét a történetben. Én addig teát ittam, és vártam a részleteket.

– Ben ötlete volt – mondta Sutcliff. – Agyagból formáztuk meg. Bennek sikerült rávennie a technikust, hogy használhassuk a hatodikos égetőkemencét.

– Ügyes lány – mondtam gondolkodás nélkül.

– Fiú – helyesbített Allen-Jones.

Benre pillantottam, és bólintottam. A fiúk örökre fiúk maradnak, gondoltam. És a gyerekek néha sokkal többre tanítanak meg minket, mint valaha is gondolnánk.

– De hogy sikerült feltennetek ide? Remélem, nem loptatok darut!

– Nem egészen, uram – mosolyodott el Ben. – Rávettük Jimmyt, hogy a cseresznyeszedővel tegye fel. Amivel villanykörtét szokott cserélni a külső biztonsági lámpákban.

– Értem. – Letettem a csészét. – Nos, uraim, én itt elvégeztem a munkát. A vezetésem alatt elsajátítottátok az Élet alapvető készségeit. A felforgatást, rábeszélést, megvesztegetést, félrevezetést ÉS az összes latint, amit tudnotok kell. Nagyon meg lennék lepve, ha nem uralkodnátok a világ felett.

Ők öten vigyorogva összenéztek.

– Gondoltam, hogy tetszeni fog, uram – mondta Allen-Jones. – Így örökre itt marad.

8

St. Oswald fiúgimnázium Akadémia, 2006. október 2., 15.45

A következő két órám szabad volt, így leülhettem kicsit, és élvezhettem a viszonylagos nyugalmat. Felhős volt az ég, a köd puha függönyként hullott alá. Kinyitottam az ablakot, és néztem, ahogy szelíden sötétedik. Felidéztem Eric egyik francia versét, a költőre most nem emlékszem:

Szélkönnyen, farkaspatkóval

jön az éjszakával, az éjszakából

Milyen jó leírás La Buckfastról, gondoltam. Az áldozatból ragadozóvá vált, aki olyan megfoghatatlan, mint a füst, és ma csupán szavakkal fegyverkezett fel. Nagyobb csodálatot érzek iránta, mint azt ki tudnám fejezni: elérte a lehetetlent. Lányok járnak az Iskolába, új rezsimet vezetett be, mesterien legyőzte azt, aki azt gondolta magáról, hogy helytáll minden játszmában. De a meséje még nem ért véget. Még mindig nem tudom az igazságot. Az 59-es szobában, régi fa, krétapor és egerek szagában ülve eltűnődöm, miért is szeretném annyira hallani. Pedig így van: enélkül nem más, mint por és gerjesztés. Feltúrom tweedzakóm zsebeit, hátha akad még egy édesgyökér-cukorka. Nincs, de a bélésben ráakadok néhány gesztenyére. Kicsit megráncosodtak, de annyira száradtak csak ki, hogy játszani lehessen velük.

Elmosolyodom. Ez lesz az utolsó éjszakánk, történetünk utolsó fejezete. Örülök, hogy itt tölthettem, a számomra legtöbbet jelentő dolgok között. Örülök, hogy magával tölthettem. Örülök, hogy meghallgathatom a története végét ismét ezen a helyen, ahol az egész elkezdődött. Hosszú utat tettünk meg mi, ketten. Többet éltünk meg közösen az elmúlt pár hétben, mint mások egy emberöltő alatt. És mégis össze kell jönnünk egy utolsó alkalomra, mielőtt végzünk. Még egyszer, mielőtt leszáll az éj, és köd kavarog a régi kövek körül. Még egyszer… a lelkiismeretem és a becsületünk kedvéért.

jön az éjszakával, az éjszakából…

Még egyszer. A St. Oswaldért.

9

1989. szeptember 4.

Közben persze nem feledkeztem meg Conrad régi barátjáról, Jerome Fentimanről sem. Darren Milk révén tudtam, hogy miután nem kapta meg az állást a King Henryben, elfogadta a másikat a St. Oswaldban. Érdekes választás, nem gondolja? Mintha szándékosan olyan helyet választott volna, ahol párhuzamosan űzheti a csalást és a zsarolást. Itt aztán nem volt hiány lehetőségekben. Eric Scoones, David Spikely, Johnny Harrington, Harry Clarke: a St. Oswaldban legalább annyi csontváz rejtőzött, mint a King Henryben, és a Fentimanhez hasonlók mindig rátalálnak a szükségleteiknek megfelelő személyre. Más talán kockázatos lépésnek tekintette volna, csakhogy a legutolsó áldozatai meghaltak, a lányuknak pedig nem volt más a kezében, mint néhány elmélet, ami Fentimant a szélhámosságához kötötte. A Fentimanhez hasonlók mindig is szeretnek jól láthatóan rejtőzni. Mint volt oxfordi diák, öregdiák, Daniel Higgs barátja, ebben a minőségében nem volt szüksége ajánlólevélre. Sem a szűk kapura. A St. Oswald kapuja tárva-nyitva állt előtte, hogy szívesen befogadja.

Nem kellett hozzá más, csak egy kis szervezés. A St. Oswald egy héttel előbb kezdi a szemesztert, mint a malbryi állami iskolák, így Emily és Dom otthon volt. De a szüleim halálát követően szokásommá vált, hogy a használaton kívüli vasútvonal mentén sétáljak, és néha órákra kimaradtam; Dominic már hozzászokott. Így a gyászom leple alatt szőhettem a terveimet, miközben Fentiman felbukkanására vártam. Könnyen meg tudtam vesztegetni Darren Milket. Az új szemeszter első napján elég volt egy levélkét csúsztatnom a tanári asztalba, hogy Fentiman a találkozóhelyre siessen.

Kedves Conrad!

Az oldalajtónál várlak.

Kistestvéred,

Becky

A pók Darren ötlete volt. Ártalmatlan tréfának szánta, de a végén felbecsülhetetlen értéket jelentett.

A St. Oswaldnál a kapunál általában nagy a forgalom. Az iskolabuszok itt teszik ki a tanulókat, és itt veszik fel őket tanítás után. Itt volt a Kapuslak – ami most egyszerű, előregyártott ház –, és a rögbicsapat tagjainak szülei innen nézik a csemetéik játékát. De az órák alatt általában elhagyatott. Persze mindig előfordulhat, hogy arra kószál egy Mester vagy egy óráról megszökött gyerek, vagy a Kapus jár arra az ellenőrző körútján, de ez kisebb kockázat volt, mint tanítás után vagy reggel találkozni Fentimannel. Akkor még persze nem tudtam, hogy végződik ez a találkozó, de maga már biztonyára sejti, Roy.

Kicsit esett, amikor odaértem a St. Oswaldhoz. Már majdnem egy hete esős idő volt, és a rögbipályán állt a víz. A pálya közelebbi végén a tócsából közepes nagyságú tó lett, ami már majdnem elérte a sétautat és a Kapunál álló két fapadot. Tettek némi lagymatag kísérletet arra, hogy útját állják a víz kiáradásának: homokzsákokból és kövekből alacsony gátat emeltek az ösvény mentén, bár ez nemigen állította meg a vizet. Közvetlenül a második óra előtt érkeztem, amikor Darren Milknek latinórája volt, és a tavacska sekély végénél várakoztam. A vízben néhány krumpliszirmos zacskó, egy Satsuma mandarin és egy kapuoszlopnak tűnő tárgy lebegett gyászosan. Semmi különöset nem tettem, hogy feltűnésmentes legyek, csak egy kötött sapkát húztam a fejemre, amivel eltakartam a hajamat, és az eső ellen vízhatlan kabátot vettem fel. Bárki láthatott volna, csak persze senki sem járt arra: a szemeszter első napján nincs testnevelésóra, és egyébként is esett.

Húsz perce mehetett az óra, amikor Fentiman megjelent. Gondolom, volt ideje köszönteni az osztályt, kiadni nekik a feladatot és felhajtani az íróasztal fedelét, ahol már várta az üzenetem. Kétlem, hogy észrevette a pókot, bár a pók jelenléte később nagyszerű magyarázatként szolgált Fentiman váratlan távozására. Természetesen senki sem indult a keresésére, csak ímmel-ámmal megnézték itt-ott. Ez az ember szemmel láthatóan nem volt alkalmas arra, hogy a St. Oswaldban tanítson.

Nem mintha ott és akkor meg akartam volna ölni; különleges gondolkodásmód kell ahhoz, hogy ilyesmit bevalljunk. Egyszerűen nem tartottam magam alkalmasnak a gyilkosságra. Ma már természetesen tudom, mennyire abszurd ez, hiszen mind képesek vagyunk rá. Még maga is, Roy. Még én is. Még a maga régi barátja, Eric Scoones is, akinek zöld autója valóban ott volt aznap a King Henrynél. A fiatal Christopher Milket hozta be az Igazgatóhoz, hogy bocsánatot kérjen az osztályfénykép elrontásában játszott szerepéért. A régi Régi Igazgató bizonyosan behívatta volna magához a bátyámat is, csakhogy Conrad már sehol sem volt található, amikor a fénykép másolatait kivitték.

Fentiman az oxfordi blézerét viselte az eső ellen védő, szürkésbarna esőkabát alatt. A Felügyelői jelvényét a hajtókájára tűzte, és felmerült bennem, hogy talán ezzel a jelvénnyel szerezte meg a szüleim bizalmát. Tudom, abszurd, ők bármelyik járókelőben megbíztak volna, aki a bátyám nevét említi. De a felügyelői jelvény sokat jelentett számukra. Eloszlatta a kétségeiket. Hiába volt olcsó vacak, amit ugyanaz a helyi cég tömegesen gyártott; ez a cég készíti az iskolai naplókat is. Mélységes haraggal töltött el, hogy most is viseli, de üdvözlésképpen sikerült elmosolyodnom.

– Kedves, hogy eljött.

– Hogy is maradhattam volna távol?

Kifelé nyugalmat erőltetett magára, de láttam, hogy zaklatott. Az üzenetem legalább felkeltette a figyelmét. És a zaklatottság mögött még más is rejtőzött a tekintetében: a csendes önelégültség. A jelvényt hordom, és a blézert, ezt sugallta. Én itt otthon vagyok. Hát te? Tényleg azt hiszed, hogy ha most besétálsz a St. Oswaldba, nem zárnak össze, hogy engem megvédjenek? Nem mondta ki hangosan, de tudtam. A széles bejáraton ment be. Nekem a szűk kapu maradt, és ha egyáltalán be akartam jutni, akkor harcolnom kellett a bejutásért.

– Tudom, ki maga – közöltem vele. – Tudom, mit tett.

– Tényleg? Ez esetben meglep, hogy még nem ment el a rendőrségre.

– Még megtehetem. Megvannak a levelei. Tudom, hogy a szüleim pénzt adtak magának.

Szánakozva nézett rám.

– Sajnálom, ami a szüleivel történt, Rebecca. De tudnia kellett, milyen boldogtalanok voltak. Ami a leveleket illeti, szerintem belátja, hogy bárki írhatta őket. Még egy írásszakértő is nehezen boldogulna a szép, kalligrafikus írással.

– Lehet, hogy igaza van. De a St. Oswald biztosan nem örülne a botránynak.

Ennek hallatán mintha kicsit összehúzta volna a szemét.

– Ha a pénzről van szó…

– Nem arról.

– Akkor hát mit akar, Rebecca?

Nagy levegőt vettem. A levegőnek fanyar illata volt az esőtől és a poshadt víztől. Egy sirály egy pillanatra leereszkedett az oldalsó kapura, aztán rikoltozva felröppent a fehér égbe.

– Szeretném tudni, mi történt – szólaltam meg. – Mindent tudni akarok Conradról. Hogy miért tűnt el. Szeretném, ha vége lenne az egésznek.

– Micsoda? Még mindig? – Mintha őszinte aggodalom tükröződött volna az arcán. Tökéletes színész volt. – Higgye el, jobb, ha nem tudja. Jó emberre talált Dominicban, és Emily is helyes gyereknek látszik. Megszabadult a múlttól. Élvezze, amije van. Ne ásson ki holttesteket.

Megint felvillant bennem a harag.

– Nem vagyok gyerek – mondtam. – Nincs szükségem a tanácsára, sem a védelmére.

Felvonta a szemöldökét.

– Nem így hallottam. Tulajdonképpen minden, amit eddig elmondott, arra utal, hogy jobban tenné, ha szépen elmenne.

– Szerintem ehhez kicsit késő van. – Igyekeztem nyugodt hangon beszélni. – Maga hánytorgatta fel a múltat. Még a lányomat is belekeverte a mocskos kis csalásába.

– Sosem jártam a lánya közelében – jelentette ki, és a meglepetése őszintének tűnt. – És sosem jártam a házában. Minek strapáltam volna magam, amikor Dominic már bent volt?

– Dominic is benne volt? – Kiszáradt a szám.

– Biztos, hogy tudni akarja?

Bólintottam.

– Hát persze. – A hangja majdnem sajnálkozó volt. – Azt akarta, hogy maga hagyja ott a King Henryt. Úgy vélte, rossz ötlet visszamennie oda, ahol az egész történt. Azt mondta nekünk, hogy tegyünk meg bármit, hogy maga biztosan ne maradjon.

– Hogyhogy „nekünk”? Önmagára és Milkyre gondol?

Vállat vont.

– Milky már ott dolgozott. Így már fél lábbal bent voltunk. Én már ismertem a helyet. Nem kellett sok, hogy tudjuk, mit tegyünk. Ne haragudjon, hogy ezt mondom, de eleve nem vált be különösebben.

– És a szüleim? Conrad levelei?

– Dominic nem tudott róluk – rázta a fejét. – Mondom, hogy ez csak magáról szólt. Láttam egy esélyt, és megragadtam, ennyi. Dom nem kérdezősködött. És ha azt tervezte, hogy bajt kever itt nekem, akkor én még több bajt keverhetek magának a Sunnybank Parkban, mint maga nekem itt, a St. Oswaldban.

Belegondoltam, és igen, Jerome-nak valószínűleg igaza volt. A St. Oswaldhoz hasonló helyeket úgy alakították ki, hogy gondoskodjanak az embereikről. Egy tanár elleni panasz kivizsgálását házon belül oldanák meg, már ha egyáltalán sor kerülne vizsgálatra. Fentiman esetében kétséges, hogy sikerült volna, hiszen még szülő sem voltam.

A zsebembe nyúltam, és elővettem egy doboz cigarettát. A szüleim halála után ismét rászoktam a dohányzásra, bár Dominic előtt sosem gyújtottam rá. A hidegtől lassan elgémberedő, kivörösödött kezemmel meggyújtottam a cigarettát, és elakadó lélegzettel és megkönnyebbüléssel szívtam be a füstöt.

– Nem emelek panaszt – mondtam. – Csak szeretném tudni, mi történt.

Fentiman rám nézett.

– Úgy érti, tényleg nem tudja? – Az esőben a homlokára tapadt a haja, a kabátja sötét lett a víztől. Kezdeti aggodalma atyáskodásba csapott át. – Nekem elhiheti, Rebecca, hogy nincs mire emlékeznie arról a napról. Senkinek sem kell bizonyítania semmit. Vége. Elfelejtődött. Tovább kell lépnie…

– Ne bánjon velem lekezelően, maga gazember. – A hangom halk és a füsttől kásás volt. – Mondja el, mi történt aznap.

Pár pillanatig nem szólt, csak alig leplezett, önelégült mosollyal nézett rám. Azoknak a férfiaknak a mosolyával, akik a lépcsőn benéztek a szoknyám alá. A Mesterek mosolyával, akik összetévesztettek a titkárnővel. Az összes férfi mosolyával, akik azt hitték, a védelmezőim lehetnek.

Mennyire szeretsz, Becks?

Mennyire szeretsz?

– Nem jött rá? – kérdezte. – Ennyi idő után sem találta ki? El sem hiszem, hogy ennyi éven át sikerült eltitkolnia az igazságot még önmaga elől is.

– Nem értem, mire céloz. – Mégis, mintha lett volna valami ismerős a szavai ritmusában, ami felidézte bennem a szüleim házát, és a számokat soroló rádióállomás hangját. A szörny, aki a lefolyóban élt, az volt az egyik. Az ő hibája volt, ha valami tönkrement. Az az Emily volt a másik. Akit Emily Jacksonnak hívtál.

– Hogy érti? – kérdeztem újra. – Mondja már meg. Ki ölte meg Conradot?

10

1989. szeptember 12.

Furcsa, ahogy magunkat látjuk. Amíg nem követünk el gyilkosságot, nem tartjuk magunkat gyilkosnak. Még később is valami másnak igyekszünk beállítani a tettet. Hirtelen felindulásból elkövetettnek. Balesetnek. Természeti csapásnak. Pillanatnyi elmezavarnak.

Természetesen nem tekintettem magam gyilkosnak. Fentiman elfordult, én pedig felkaptam a törött kapuoszlopnak látszó botot. A fadarab talán egyméteres lehetett, az egyik végén elgörbült szögek álltak ki belőle, meg valami, ami zsanérnak tűnt. Régen lehetett a vízben, mert magába szívta a vizet, mint egy szivacs. Úgy emeltem fel, mint egy hokibotot, és fejbe vágtam vele. Láthatta, mire készülök, mert kezdett visszafordulni, így nem tarkón találtam, hanem állon, amitől oldalra és arccal a sekély vízbe zuhant.

Azt mondják, akár egy kanál vízbe is bele lehet fulladni. Tanúsítom, hogy ez igaz. Jóformán nem is küszködött. Az ütés valószínűleg kiakasztotta az állkapcsát, mert szinte nem is adott ki hangot. A nyakára léptem, úgy nyomtam tíz percig a vízbe, és közben azon járt az eszem, mit teszek, ha valaki – egy fiú, egy Mester – véletlenül arra vetődik. Nem volt tervem. A fejemben képek kavarogtak, amit egyetlen cselekedet szabadított fel, mint Proustnál, amikor a madeleine-t belemártotta a teába. Már akkor tudatában voltam a párhuzam abszurditásának. De Fentimant a tócsába mártani ugyanolyan hatással volt: a múlt kezdett kibomlani, mint amikor a hajcsomót kihúzzuk a lefolyóból, és hirtelen minden tiszta lesz. Emlékeztem a zöld ajtóra, és a hangra, hogy valami átesik rajta, és a szörny arcára, és éreztem az ízt, láttam és hallottam és éreztem, nemcsak a történetet, amit elmondtam, és amit magam köré szőttem, mint egy gubót, hanem benne az emléket is, mint amikor egy gyümölcs közepén beleharapunk a magba.

Kis ideig megrendülten álltam. Ha bárki a Kapuslak felé jár, látott volna, ahogy erősen koncentrálva állok, egy halott férfival a lábam előtt. Azután, amikor a világom elmozdult és újból visszanyerte a tengelyét, a nadrágszáránál fogva mélyebbre vonszoltam, hogy elfedje a víz, majd homokzsákokat raktam rá, hogy ne fedezzék fel. Fogalmam sem volt, mit tegyek. Ösztönösen cselekedtem, amikor megöltem. Máris éreztem, ahogy lelkileg átdolgozom a halálát, a tanú szerepét osztom magamra, akit traumatizáltak a látottak. Hazamentem, és vártam a rendőrséget. Eltelt két nap, aztán egy hét. Az évszakra nem jellemző eső már rég elállt. Idő kérdése volt, hogy valakinek feltűnjön az elképesztően sekély vízben fekvő holttest.

Nem mentem vissza a King Henrybe, hanem jelentkeztem a Sunnybank Parkban megüresedett állásra, ahol arra számítottam, hogy nem sokáig húzom ki. Mindennap kihozták az újságot, és kerestem valami hírt Fentimanről. Semmi sem volt. Aztán végül azt tettem, amit egyetlen gyilkosnak sem lenne szabad: visszamentem a tett helyszínére. És megértettem, mi történt, és miért nem jelentett senki egy holttestet. Három teherautónyi felső földréteget és homokot terítettek szét a Kapuslak melletti pályák besüppedt részén a bányászat miatti talajsüppedés megszokott helyrehozatalának részeként. A vízzel elárasztott területre több tonna tömítést, törmeléket és földet szórtak le, aztán géppel elsimították, és a területet körülzárták, hogy védjék a frissen vetett füvet. A felszínen kibukkanó friss hajtásokat látva úgy sejtettem, hogy Fentiman halála után negyvennyolc órán belül végezhették el ezt a munkát.

Nehéz elképzelni, hogyan sikerült nem észrevenniük az alig harminccentis vízben egy felnőtt férfi holttestét. De jobbára azt látjuk, amire számítunk: homokzsákokat, egy elhajított kabátot. Legfeljebb egy mulatságosan testnek tűnő törmelékhalmot. A St. Oswald, akárcsak a King Henry, mindig is öntelt volt, a bizonyosságokat sosem kérdőjelezték meg. Azok a férfiak, akik azt hiszik, hogy irányítják a világot. Egy nő biztosan észrevette volna.

De senki sem kereste Fentimant. Senki sem jelentette az eltűnését. Darren Milknek és a tarantulájának köszönhetően a St. Oswald tanári kara – magát is beleértve, Roy – azt feltételezte, hogy Fentiman beijedt. Nem volt közeli családtagja, a házát bérelte, a bérbeadója megszüntette a bérletet, amikor nem fizette a lakbért. Hat hónappal később jelentéktelen és ímmel-ámmal lefolytatott nyomozást indítottak, mert egy idős házaspár azt állította, hogy Fentiman kicsalta tőlük a félretett pénzüket; az összeg elenyésző volt ahhoz képest, amit a szüleim adtak neki, de elég ahhoz, hogy magyarázatul szolgáljon Fentiman eltűnésére. A történetet lehozta a Yorkshire Post és a Malbry Examiner, de sosem lett címlapsztori. Nem jutottak a nyomomra. Gyilkos voltam, újból.

11

2006. október 2., délután 4.18

Az emlékezet egy folyó, ami az alvilágba vezet. Némely mellékfolyó a Léthéhez folyik, és a feledés áldását hozza magával. Mások a Tartaroszba vezetnek, és a lelkifurdalás kínjaihoz. Bizonyos szempontból az talán jobb lett volna. Egyszerűen gubót szőttem, részletek rétegeit halmoztam egymásra, míg teljesen el nem fedték az igazságot. És el is hittem a történetet, ahogy elhittem Emily Jacksont és Mr. Kispofát is. De most előbukkant az igazság. Áttörte a gátat. A folyó kiáradt.

1971. július 9-én esett az eső. Emlékszem a vízcseppekre az új piros, fényes lakkcipőmön. Az öltözőbe mentem, hogy ott várjam meg Conradot. Leültem a szekrénye elé, aztán úgy tizenöt perc elteltével bekukkantottam a folyosóra, hogy a bátyám a közelben van-e.

Egy Mester és egy fiú ment el a folyosón. Ráismertem Milkyre, és valahogy megéreztem, hogy bajban van. Gondolom, a Mester Eric Scoones lehetett, Roy, aki abban az évben Milky osztályfőnöke volt, és nagyon komolyan vette a feladatát. Persze nem ismertem Scoonest, de erős hangjára és a fekete talárra emlékszem, ami nagyon hasonlított a Smarthwaite Könyvtárban lévő portréra. Az öltöző ajtaja mögött várakoztam, amíg meg nem bizonyosodtam, hogy elmentek. Emlékszem, hogy a Mester cipője döngött a fapadlón. Amikor megint csend lett, kimentem körülnézni.

Tudja, egy üres iskolában egészen mások a hangok. Az ember azt képzelné, hogy csend van, amikor a fiúk az osztálytermekben serénykednek, de mindig van egy kis zúgás a levegőben, mint egy álmos méhkasban. A hang hiányának is hangja van, és az iskola üresnek hangzott aznap, mint egy kiürült méhkas, amiben elpusztultak a méhek. A szemeszter végéhez ilyen közel már nem voltak tanítás utáni szakkörök vagy edzések. A tanárok többsége egyenesen hazament. A takarítók délután ötkor érkeztek. Az Othello utolsó előadására este nyolckor került sor, így mindenki hazamehetett, megvacsorázhatott, és időben visszajöhetett, hogy felkészüljön az előadásra.

A kis piros hátizsákomat szorongatva léptem ki a folyosóra. Az új cipőm halkan kopogott a fényes padlón. Tudtam, hol a Kis Színház. Jártam már ott, és emlékeztem az összekapcsolt álarcok – a Vígjáték és a Tragédia – mintájára az ajtó felett. Nem szerettem a maszkokat. Megijesztettek. Benyomtam az ajtót, és bementem.

A színházban sötét volt. A fényeket eloltották, és az üres színpad körül élénkzöld fény világított. A színpadkép egy belső teret mutatott kőfallal, mintha egy kastély tornyában lett volna, felül csúcsos ablakokkal, melyek valamiért a Borsszóróra emlékeztettek. A zöld fény egy nyitott csapóajtóból áradt, majd szétterjedve levelek mintázatát festette a függönyökre meg a díszletre. Távolról hangokat hallottam, csengő nevetést.

– Conrad?

A hangok elnémultak. Kicsit közelebb óvakodtam. A színpad oldalában lépcső vezetett felfelé. Egy pillanatra megtorpantam, aztán felkapaszkodtam. A zölden megvilágított süllyesztőből vonszolás hangja hallatszott.

– Conrad? – Halk hangom erőteljesen csengett a kongó színpadon.

A vonszolás közelebbről hallatszott. A hang a lábam alól jött, mintha valami felébredt volna, ugyanakkor a kulisszák mögül egy dobozból sziszegés hallatszott, és füst ömlött a színpadra: sűrű, fehér füst volt, valamiért krétaszagú. Kréta, radírgumi és fűrészpor. A zöld fény úgy terjedt szét a füstben, mint vízben feloldódó porfesték, az élénk színű és valamiért mérgezőnek tűnő zöld túlért az elegáns cipőmön. És a füst hideg volt; máris láttam a mellemhez szorított kis piros hátizsákra kicsapódó vízpárát.

Újra szólongattam Conradot, ezúttal elfulladó suttogással. A vonszolás most már közelebbről hallatszott, és mintha egy hangot is hallottam volna, ami ezt súgta: Becks. Becksssssss. A nyitott csapóajtó felől jött, ahol a füst lime-zöld tócsába gyűlt, majd a zöld füstből kiemelkedett a hatalmas vállon nyugvó, groteszkül kicsi fej és kifejezéstelen arc…

Kétféle ember van, Roy. Aki feszült helyzetben megdermed, és az, aki támadásba lendül. Ösztönösen cselekedtem. A szíjnál fogva a csapóajtó felé lendítettem a piros kis hátizsákot. Az ajtót egy fémpecek támasztotta ki. A táska ezt találta el, az ék kiesett, és kirántotta a szíjat a kezemből. A torz alak eltűnt, a súlyos ajtó lecsapódott, a hang mintha az egész világot betöltötte volna. A színpad alól valami nehéz zuhanása hallatszott. Aztán csend lett, majd egy hang szárnyalt szavak nélkül, éneklő döbbenettel.

Elvesztettem a kis piros hátizsákomat. Beleesett a süllyesztőbe. Az elvesztése miatti kétségbeesésem elhomályosította az egész jelenetet. Ilyenek a gyerekek, Roy: megvannak a maguk prioritásai. A maguk nagyon kicsi és sajátos látószögéből szemlélik a világot. A felnőttek a fejük felett, elmosódottan léteznek. A gondolataik és a tetteik különös módon intenzívek, és gyermeki szertartások határozzák meg őket, amelyeket a felnőttek nem értenek. A testvérem halála ezért majdnem észrevehetetlenül zajlott le a jelentősebb tragédia, a kis piros hátizsákom beesése mellett a szörny barlangjába.

Felnőtt fejjel már jól látom ezt. Az utólagos éleslátás kristálytiszta hátsó ablakán át minden a helyére kerül. A fiú a morettában és a vállára terített fekete köpenyben, a másik fiú a lépcső aljában, a süllyesztő alatti helyiségben várakozva. A gyermek, aki becsapta a zölden világító csapóajtót, ahogy gyakran tette a vécéfedéllel is, hogy tompítsa az öblítővíz baljós hangját, és védje magát a szörnytől. A csapóajtó súlyos volt, és betörte a fiú fejét. Conrad percek alatt meghalt.

– Megrázó, hogy milyen gyorsan történt – jegyezte meg Fentiman az elöntött pálya mellett. – Egy pillanatig el sem hittem, hogy Conrad nem csak megjátssza magát. Az egyik másodpercben élt, a másikban halott volt. Azt hiszem, pár pillanatra teljesen kiborultam.

Ez mosolyra késztetett, mert tudatában voltam a helyzetem iróniájának. És tökéletesen igaza volt: mindig meglepő, milyen könnyen el lehet venni egy életet. A filmeken meg a tévében nehéznek és drámainak állítják be. De mint a legjobb klasszikus drámákban, Conrad halála is a kulisszák mögött történt. Én csak annyit tudtam, hogy megküzdöttem a kínzómmal, és az orrára csaptam az ajtót.

Fentiman segítségével raktam össze az események láncolatát. Conrad és Fatty a süllyesztő alatti helyiségben volt, és a Miss Macleod elleni tréfájukat tervezték. Nem volt bonyolult. Desdemona ruhájának sávdíszébe egyszerű viszketőport akartak csempészni; az efféle trükköket Conrad falrengetőnek találta. Dominic Milky elé ment, aki kijött az igazgatói irodából. Scoones még odabent volt az Igazgatóval, nehézkes hanghordozása még a dolgozószoba ajtaján át is hallatszott. A két fiú hallotta Fatty kétségbeesett kiáltását, és a hang nyomában a süllyesztőhöz siettek. A bátyám teste mellett megpillantották a kis piros hátizsákot, és mindannyian a keresésemre indultak.

Az öltözőben találtak meg. Csak a cipőjükre emlékszem: Milky fényes fekete iskolai cipőjére, Fatty bakancsára, Dominic kopott, poros cipőorrára, ahogy körém gyűltek. Fatty próbálta elmagyarázni, hogy mit látott: a hátizsákot, a csapóajtót, Conradot. Ijedtségtől éles hangjától fájdalmasan nyomott lett a hangulat az öltözőben. Ne feledje, még csak ötéves voltam. Azok a tizennégy éves fiúk felnőttek voltak a szememben. A hangjuk elhajított kosárlabdaként pattant vissza a kemény, magas mennyezetről. Találtam egy üres öltözőszekrényt, és bemásztam, a zárt helyen biztonságban éreztem magam.

Dominic vette kézbe az irányítást. Nyugodtan, halkan beszélt hozzám a szekrény résén át, míg a többiek visszamentek a süllyesztőhöz, és azon vitatkoztak, mit tegyenek.

Minden rendben, Becks. Maradj csak odabent. Maradj ott, ahol biztonságban vagy.

Hol van Conrad?

Conrad elment. Mr. Kispofa elvitte magával. Ugye emlékszel?

Bólintottam a sötétben.

Ne mondd el senkinek, hogy itt voltunk. Különben Mr. Kispofa visszajön.

Ismét bólintottam, és még beljebb húzódtam a szekrénybe.

És most légy jó kislány, és várj, mondta.

Én pedig jó kislány voltam, és vártam.

Fentiman szerint végül Dominic állt Conrad helyére, és ő javasolta, hogy mit tegyenek.

– Senkinek sem szólhatunk erről.

– Hogy érted? – képedt el Fentiman. – Valakinek csak kell szólnunk.

– Nem – mondta Dominic. – Ha szólni akarsz valakinek, tessék. De egyedül voltál itt, amikor ez történt. Mindent el kell magyaráznod, beleértve azt is, hogy eleve mit kerestetek itt kettesben.

– Baleset történt – bizonygatta Fatty. – A csapóajtóval szórakozott, próbálta megijeszteni a húgát.

– Szerinted a szülei beveszik ezt? Keresnek valakit, akit hibáztathatnak. Azt hiszed, elhisznek bármilyen történetet, amiben Conrad nem a hőst játssza? Látod, mi történt Milkyvel.

Fatty Milkyre pillantott, aki vállat vont.

– Bármit, csak rákenhessék valakire, aki nem idevaló.

– Azt mondják majd, hogy verekedtünk vagy ilyesmi – folytatta Dom. – Azt mondják majd, hogy nem lett volna szabad egyedül itt lennünk. Hogy pikkeltünk rá, és így is volt, mert folyton felhúzott mindenkit. Kihívják a rendőrséget. Muszáj lesz. Aztán priuszunk lesz. Egy életen át szemmel tartanak minket…

Sejtettem, hogy Dom rendőrséggel kapcsolatos élményei különböztek a többiekétől. Mindenesetre meggyőzően beszélt, és a többiek elég idegesek voltak, hogy elfogadják az ötletét.

– Akkor hát mi legyen? Tüntessük el?

– Először is feltakarítjuk a süllyesztő padlóját. A takarítók szekrényében van klór. Aztán keresünk egy helyet, ahol elrejthetjük. Ahol senki sem keresi.

– A süllyesztőben voltak bőröndök – mesélte Fentiman. – Kerestünk egy kerekeset, beletettük, és elgurítottuk a Borsszóróhoz.

Egy órába telhetett, míg elvonszolták a bőröndöt a King Henry sportpályáin át az iskola mögötti erdőbe, majd az ösvényen a vasúti alagúthoz cipelték. Szerencséjük volt, hogy senki sem látta meg őket, de a pályák akkor már néptelenek voltak, és aznap egyébként is zuhogott az eső, vagyis nem találkoztak kutyasétáltatókkal, és vonatrajongók sem fényképeztek. Felmásztak a Borsszóró oldalán, egy színházi kötéllel húzták maguk után a bőröndöt. Majd a Borsszóró nyílásán bedobták a bőröndöt a szemeteszsákok, törött játékok és kidobott holmik közé.

Aztán mindenki ment a dolgára: Milky haza a maga városrészébe, Fatty és Dominic hazamentek uzsonnázni, mielőtt visszajöttek az Othellóra. Persze mire ez lezajlott, a takarítók már rám találtak, és riadalmat keltett, hogy Conrad nem kísért haza.

Utána pedig… nos. Tudom már, milyen valószerűtlen lehetett számukra. Az élet ment tovább, csakhogy Conrad már nem volt a részese. A fiúk kerülték egymást az iskolában. Odahaza a Ki vagy, doki?-t, a Hawaii Five-O-t meg a Z-Carst nézték. Rádiót hallgattak, a sikerlista élén a „Get it on” állt. Reggelente fogat mostak. Szombatonként halat és sült krumplit ettek, és várták az iskolai szünetet. Ezek valóságos dolgok voltak. Ezek ők voltak, nem a Borsszóróba dobott bőrönd. És ahogy egyre csendesült a Conrad utáni kutatás, és megkezdődött a forró nyári vakáció, ők mind máshova mentek: Milky két hétre Scarborough-ba, a tengerpartra a mamájával, Dominic Trinidadra, hogy meglátogassa az anyja rokonait, Fatty pedig a családjával Cornwallba, ahol tengerparti pocsolyákban tocsogott, fagylaltot evett, és titkon boldog volt, hogy többé soha senki nem szólítja azon az undorító gúnynéven.

Tudja, Roy, igazán megértem. Ahogy az életem egyre jobban távolodott attól, amilyen korábban volt, az övék normálisabbá vált. Július 9-e eseményeit egy bőröndbe tették és eldobták. És a magam módján én is ezt tettem. Igyekeztem az emlékeimet az élettörténetembe illeszteni. És amikor megkérdezték: Hova ment Conrad?, én azt az igazat mondtam, amit láttam. Meséltem Mr. Kispofáról. A zöld ajtóról. És minél többször meséltem el, annál hitelesebbnek tűnt számomra, míg az emlék többi eleme – a csapóajtó, Conrad testének puffanása, a többi fiú cipőjének csoszogása és vitatkozás közben megemelt hangjuk – bele nem veszett a Conrad Price-affér néven a sajtóban emlegetett történet légörvényébe.

És ne feledje, egy ötéves más szemszögből látja a világot. Arcokról faggattak, amikor én inkább csak lábfejeket láttam. Arra kértek, koncentráljak, holott én csak játszani akartam. Mr. Scoonest behívták tanúskodni, Miss Macleodot és Mr. Sinclairt is. Emlékeztem a kis fejű emberre, aki a haját húzkodta, de nem értettem, mit akarnak tőlem, amikor azt kérdezték, láttam-e. És az emlékezet szereti normalizálni azt, amit rendellenesnek tart. Eltünteti a világon támadt hasadékokat. Védelmezőn beburkol a traumával szemben. Conrad barátai esetében az elengedés bizonyára könnyebben ment. Vonalat kellett csak húzni Conrad alatt, és elfelejteni, hogy valaha is létezett. Nos, talán hagyott egy kis nyomot bennük. Dominic Buckfast otthagyta az iskolát, és a Sunnybank Parkban kötött ki, ahol jelentős tehetségét végül a tanításban kamatoztatta. Christopher Milk tizenhat évesen befejezte az iskolát, és négy évvel később már a King Henrybe került gondnoknak. És röpke oxfordi tanulmányai után Jerome Fentiman szélhámos lett, aki öregeket használt ki, és megfosztotta őket a megtakarított pénzüktől.

Ma már természetesen mind meghaltak. Meghaltak, és jórészt el is feledkeztek róluk, Roy, mint én a King Henryben töltött rövid időszakomat kísérő alvajárásomról. Az alvajárásban szenvedőkről köztudott, hogy a betegségük idején elképesztő dolgokat tesznek. Például megfőznek egy ételt. Vagy naplót vezetnek. Bármit megtesznek, hogy az alvót eltereljék Mnémoszüné forrásától, ami feltárja a múltat és a jelent, és Léthé karjai közé vezessék.

Ami Dominic Buckfastot illeti, ő egy születésnapi partin halt meg, alig hat hónapnyi házasság után, egy ecstasytabletta kiváltotta rossz reakció következtében. A családja hevesen tagadta, hogy valaha is kábítószerfüggő lett volna, bár tudták, hogy marihuánát szív; erre még kamaszkora elején szokott rá. Senki sem vallotta be, hogy ecstasyt adott el Dominicnak. Az iskolában senki sem ismerte a dílerét. A rendőrség megvetendő módon nem érdeklődött e fontos részletek iránt, melyek – fehér férfi esetében – számtalan gyanút ébresztettek volna. Igaz viszont, hogy a mi rendőrségünk sohasem értett hozzá, hogy a sztereotípiák mögé nézzen. Ha így lett volna, ki tudja, még mit ásnak elő?

Nem sikerült Emilyt örökbe fogadnia, bár addigra megkezdődött az eljárás. Ránk hagyta a házat és a megtakarítását, ami a szüleim után rám maradt kis örökséggel garantálta a biztonságunkat. A lányom, amint betöltötte a tizennyolcat, felvette Dominic nevét, de addigra már szinte elfelejtette Domot, csak a történetekre emlékezett, melyeket Dom mesélt neki, a legendákra, amik elhomályosítják az igazságot, és persze emlékezett a fényképekre is.

Az órámra pillantok, és látom, hogy elmúlt hat óra. Kihűlt a kávé, és maga is már kihűlőben van, Roy. Nem láttam, mikor történt, Roy. Azt hiszem, nagyon gyors lehetett. Masszív szívinfarktus, amit a megerőltetés váltott ki, mivel túl hamar tért vissza tanítani. Nem, persze hogy semmi közöm hozzá. Megmondtam, Roy. Kedvelem magát. Nagyon nyugodtnak látszik, a szemét lehunyja, mintha ebéd utáni békés szundításnak adná át magát. Örülök, hogy megélte, míg kiderült, hogy Eric Scoones barátja ártatlan volt, legalábbis e bűn tekintetében, és hogy szeretett St. Oswaldjára nem szállnak le a botrány keselyűi.

Egyébként tisztában vagyok azzal, hogy magának csapás lett volna a nyugdíjaztatás. Hogy viselte volna el? Az elmúlt hetek bebizonyították mindkettőnk számára, hogy az ülő életmód nem magának való. Egy gyors és fájdalommentes halál a saját Harangtornyában, a régi tweedzakójában a leggyengédebb megoldás. És a Brodie-fiainak köszönhetően mindig itt is marad… Tudok a vízköpőről, Roy. Persze hogy tudok. Hogy is ne tudnék? Egy Igazgatónak az a dolga, hogy mindenről tudjon.

Azt hiszem, az épületből kifelé menet fogom felfedezni. Esetleg meglátom, hogy még ég a villany a Harangtoronyban. Megráz a dolog, elszomorodom. Sőt talán még könnyet is ejtek. De előbb gyorsan átkutatom a zsebeit, nincs-e valami túlzottan érdekes bennük. Egy napló. Vagy talán egy levél. Esetleg még egy felügyelői jelvény is lehet, ami beindította ezt az egész ügyet.

De nincs semmi. Üresek a zsebei, csak egy maroknyi gesztenyét találok. Illik magához. Vannak olyanok, akik nem tudnak úgy elmenni egy vadgesztenyefa mellett, hogy ne szednék tele gesztenyével a zsebüket.

Viszlát, öreg barátom. És nyugodjon meg, a St. Oswald jó kezekben lesz. A lányok, akiket a kollégái úgy lenéztek, virágzanak majd, és erős, becsvágyó és elvekkel bíró nőkké serdülnek. A szűk kaput szélesre tárjuk, és a lányok többé nem húzódnak félre, hogy könnyebbé tegyék az utat a férfiak számára.

Viszlát, öreg barátom. Hiányozni fognak a beszélgetéseink. De tudom, hogy megérti, így a jobb. Audere, agere, auferre. Merni, törekedni, győzni. A mottó, mely egy olyan korba nyúlik vissza, amelyben a nők rabszolgáknál nemigen voltak többek. De magának és nekem valami másra van szükségünk, valamire, ami elismeri a küzdelmet, amit eddig folytattunk: a te halálod az én életem.

Mors tua vita mea.

EPILÓGUSElízium
(A boldogok mezeje)

St. Oswald fiúgimnázium

2006. október 1.

Kedves Allen-Jones, Sutcliff, Tayler, McNair és Wild!

Eljön a pillanat, amikor még a legfáradhatatlanabb csatalovat is nyugdíjazni kell. Fogalmam sincs, mikor jön el az én időm, de az elmúlt hetek eseményei más megvilágításba helyezték a dolgokat. Túléltem egy százszemeszteres korszakot a St. Oswaldban, ami derék teljesítmény egy olyan embertől, aki zsenge mihasznaként kezdte pályafutását.

Most pedig a semmirekellők következő nemzedékére hagyom az elmúlt hetekről szóló beszámolót, köztük azokról a beszélgetésekről is, amelyeket az Új Igazgatónővel folytattam. Biztosra veszem, hogy figyelemre méltónak fogjátok találni, bár rátok bízom, hogy eldöntsétek, milyen lépéseket akartok tenni, már ha egyáltalán gondoltok ilyesmire. A beszámolóm e percig befejezetlen. Remélem, hogy hamarosan befejezhetem. De a harminc-egynéhány évig magaménak tekintett osztálytermemben ülve sürgetőnek érzem a dolgot. A vízköpő alatt, amelyet nekem készítettetek, van egy kis párkány. Ott fogom a naplómat tartani, vízhatlan anyagba csomagolva, mert tudom, hogy ott megtaláljátok, ha a Kaszás figyelmeztetés nélkül jön el értem. Ott hagyom a felügyelői jelvényt is. Nem volt bátorságom ahhoz, hogy felhasználjam. Ti talán máshogy éreztek majd. Vagy netán a naplónak és a jelvénynek, akárcsak a történet többi részének, csendes és végső temetést rendeztek.

Remélem, tudjátok, hogy benneteket tanítani a pályám fénypontja volt: ti vagytok a Brodie-fiaim, akiknek kaotikus jókedve mindig derűsebbé tette a napjaimat. Remélem, folytatjátok a latintanulást, ezzel legalább bosszantjátok majd dr. Strange-et, és a kiváló klasszika filológiai tudás mindig jól jön az Életben. És végül, Mr. Allen-Jones, ha mint feltételezem, Tapsi Hapsit akarod utánozni, az így lesz helyesen: „Quid agis, Magister?” Hogy van, Mester? Mint bizonyára emlékszel rá, a „quod” kérdő névmás azt jelenti, hogy „mi” vagy „melyik”, és nem a megszokottabb „Mi a helyzet?”-et. Természetesen minderre annak kockázata mellett hívom fel a figyelmedet, hogy tudálékosnak tűnök, de biztosra veszem, hogy Mr. Wild erre azt mondaná, megéri odafigyelni a névmásokra.

Szeretettel,

Roy Stratley

Köszönet

Amint egy iskola is több, mint az igazgatója, úgy egy könyv megírásához is több emberre van szükség. Külön köszönettel tartozom ügynökömnek, Jon Woodnak, szerkesztőimnek, Harriet Bourtonnak, Lucy Fredericknek és Anouchka Harrisnek, olvasószerkesztőmnek, Marian Reidnek, a borítótervező Tomás Almeidának és Micaela Alcaino illusztrátornak, Jennifer Hope marketingesnek és asszisztensének, Tanjiah Islamnak, Alex Layt píárosnak, valamint az Orion többi kiváló munkatársának. A közösségi médiában láttam, hogy a Brodie-fiaim már nem fiúk többé, hanem nagyszerű emberek, ami rendkívül boldoggá tesz. Megérzem az idő múlását, ami egyszerre kissé lehangoló és nagyon is olyan, amilyennek lennie kell. Több Régi Centurio és Tweedzakó is kihullott a sorból az elmúlt években; tudom, hogy nem felejtik el őket, mégis szívből jövő köszönettel tartozom nekik, és talán egy valamivel töltött kis poharat is emelek az emlékükre a St. Oswald dicsőségtáblái előtt. Hálával tartozom mindenkinek, aki segített megőriznem az ép eszemet az elmúlt két évben: Kevin Harrisnek, Christopher Fowlernek, Bonnie Helen Hawkinsnak, Nicola Solomonnak, Philip Pullmannak, az Igazgatótanács tagjainak és a SOA, valamint az ALCS csodálatos, szorgalmas munkatársainak. Köszönet a könyvesboltoknak és a könyvfesztiváloknak, amelyek felolvasásokat rendeztek ez alatt a hosszú, különös időszak alatt, és a számtalan olvasónak, akik boldogan fogadták az online és virtuális eseményeket. Hála a közegészségügy elhivatott dolgozóinak, akik erőt adtak és támogattak engem és sokakat. És persze most is, mint mindig, köszönet a Twitter kék madarainak, akiknek napi jelentkezése a szerkesztőségem, a vízhűtőm és néha a biztosítókötelem volt. Karanténban magányos tevékenység az írás, és Önöknek is ott a helyük a dicsőségtáblán. Köszönöm, hogy ilyen sokáig követték Roy Straitley, a fiai és a kollégái sorsát, és a St. Oswald halhatatlan tragikomédiáját. És mindig merjenek kiállni, és törekedni és kételkedni és győzni…

Az Orion Szépirodalmi Kiadó szeretne köszönetet mondani munkatársainak, akik a Mint pók a kulcslyukon egyesült királyságbeli kiadásában közreműködtek:

Harriet Bourtonnek, Charlie Panayiotounak, Lucy Fredericknek, Jane Hughesnak, Alice Davisnek, Jenny Page-nek, Katie Mossnak, Marian Reidnek, Alex Laytnek, Jennifer Hope-nak, Anne Goddardnak, Tanjiah Islamnak, Jake Aldersonnak, Jasdip Nandrának, Tomás Almeidának, Afeera Ahmednek, Rabab Adamsnek, Joanna Ridley-nek és Nick Maynek.

A szerzőről

Joanne Harris angol-francia írónő, tizennyolc regény, három szakácskönyv és számos novella szerzője. Rendkívül sokoldalú, a mágikus realizmustól a történelmi regényen át a mitológiához köthető és a fantasy irodalomig terjedő skálán alkot.

2000-ben megfilmesítették az 1999-es Csokoládé című regényét, Juliette Binoche és Johnny Depp főszereplésével. A cambridge-i St. Catharine College tiszteletbeli tagja. 2013-ban a királynő a Brit Birodalom Rendjével tüntette ki.

Még több információ a www.joanne-harris.co.uk oldalon, illetve követhetjük a Twitteren: @Joannechocolat

Tartalom

ELŐSZÓ – Thanatosz

ELSŐ RÉSZ – Akherón (Bánatot hozó folyó)

1

2

3

4

5

MÁSODIK RÉSZ – Kókütosz (A jajveszékelés folyója)

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

HARMADIK RÉSZ – Léthe (A feledés folyója)

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

NEGYEDIK RÉSZ – Phlegethon (A tüzes folyó)

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

ÖTÖDIK RÉSZ – Sztüx (A gyűlölet folyója)

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

HATODIK RÉSZ – Mnémoszüné (Az emlékezés folyója)

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

HETEDIK RÉSZ – Aszfodélosz (A holtak földje)

1

2

3

4

5

6

7

8

9

NYOLCADIK – RÉSZ Tartarosz (Az örök sötétség helye)

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

EPILÓGUS – Elízium (A boldogok mezeje)

Köszönet

A szerzőről

{1} Caesar adsum iam forte. Brutus aderat – a latin versek memorizálását segítő, vicces konyhalatin átírás.

{2} A farkas a mesében van. (latin)

{3} Mary Howitt klasszikus versében a pók teszi fel ezt a kérdést a légynek. (A ford.)

{4} Asda – angol szupermarketlánc. Price jelentése ár. (A ford.)

{5} Bír 14,14

{6} Amerikai zongorista és showman.

{7} Lásd Lukács 15,23

{8} Könnyebben találtok olyanokra, akik készségesen belerohannak a halálba [is, mint olyanokra, akik türelmesen viselik a szenvedést!]. (Szepessy Tibor fordítása)

{9} A láthatatlan ember című 1933-as filmből. Rendezte James Whale.

{10} A tekintély és nem az igazság alkotja a törvényeket. Ld. Thomas Hobbes: Leviatán.

{11} Merni, törekedni, győzni. (latin)

{12} Platón. II. kötet. Európa, 1984. Ford. Kövendi Dénes. 798. o.

{13} Tim 2,12

{14} Még Istennek is nehéz egyszerre szeretni és bölcsnek lenni. (latin)

{15} Tűrj és tarts ki. (latin)

{16} Az igazság sosem vész el. (latin)

{17} Hajlandó, erős, munkaképes. (latin)

{18} Mit tesz, Mester? (latin)