BORÍTÓSZÖVEG

Sötét, felkavaró pszichothriller a lenyűgözően sokoldalú Joanne Harristől.

Roy Stratley latint tanít az észak-angliai St. Oswald fiúiskolában, ebben a hagyományaihoz ragaszkodó, rejtett feszültségektől terhes, zárt világban. Az itt töltött harminc év alatt Stratley sokféle diákkal találkozott, hiszen minden osztálynak megvannak a maga bohócai és hangadói, vannak visszahúzódók és nyitott gondolkodású lázadók. S mindig van legalább egy olyan fiú is, aki kilóg a sorból, aki nem tud beilleszkedni. Valaki, akit baljós árnyak vesznek körül. Egy fiú, aki szörnyű dolgokra képes…

A kérdés csak az, meg tudjuk-e ítélni, kivel van dolgunk, s el tudjuk-e dönteni, melyik fiú küzd átlagos tinédzserkori nehézségekkel, és ki az, akinek komoly segítségre lenne szüksége. Stratley helyzetét megnehezíti, hogy új igazgató érkezik az iskola élére: egy hajdani tanítvány, aki húsz éve kísérti Stratley-t az álmaiban…

A Kékszemű fiú és az Urak és játékosok után ezúttal is a nagy hagyományokkal rendelkező észak-angliai fiúiskola a helyszíne Harris hihetetlenül szellemesen megírt, feszültségteli regényének, amellyel a szerző megerősíti helyét a thriller műfajának legjobbjai között.

JOANNE

HARRIS

A St. Oswald fiúiskola

Libri

Kiadó

Fordította

Szűr-Szabó Katalin

© Frogspawn, 2016

Hungarian translation © Szűr-Szabó Katalin, 2017

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Different Class

© Doubleday, 2016

Borítófotó © CollaborationJS / Trevillion Images

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

Olvasószerkesztő Györke Mária

Borítóterv Oláh Gábor

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus könyv Ambrose Montanus

ISBN 978 963 433 274 9

Az elektronikus verziót készítette

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Brodie-fiaimank:

tudjátok, kik vagytok

PROLÓGUS

1981. szeptember

Kedves Egérke!

Gyilkossággal kapcsolatos szórakoztató tények: A kifröccsent vért kólával érdemes feltakarítani. Az aszkorbinsav és a szénsav keveréke felemészti a vért, így nem marad nyom.

Nem mintha gyilkosságot terveznék. De érdekes tárgy, eltérően azoktól, amiket ebben a félévben tanulok majd: matek, latin, angol irodalom, francia. Valójában az irodalmat szeretem, de a kötelező olvasmányok jegyzéke borzalmas: Ne bántsátok a feketerigót!, Chaucer, Barry Hines. És Shakespeare. Örökösen csak Shakespeare. A változatosság kedvéért miért nem olvasunk valami szórakoztatót? Valami izgalmasabbat, csípősebbet, hatásosabbat?

De ma biztos büszke lettél volna rám. Nem árultam el magam. Nem szabad mesélni, sírni, és sosem szabad elárulnunk magunkat. Ezzel jár, ha az ember jól akar szerepelni az iskolában. Ezzel, és persze azzal is, ha menő. Ezért nem sejtheti soha senki, hogy ezt a naplót írom. A napló nem menő. Lányos fiúknak meg csajoknak való. Mindent elárul, ezért is írom olyan helyre, ahol a szüleim sosem fogják keresni. Ma reggel, az őszi trimeszter első napján kiosztott, új St. Oswald magániskolai határidőnaplómba. Szem előtt lesz, úgy rejtem el a történetemet, mint egy holttestet a sír mellett.

Sosem szokták ellenőrizni a leckémet, csak a piros részeket nézik. A csupa ötöst. Semmi gond, ha az ötös ott van. És az osztályfőnököm se kukkant bele, ezt máris elmondhatom. A neve Mr. Straitley, az iskolában csak Quaz, ami a Quasimodo rövidítése, mert úgy néz ki, mint egy vízköpő, és fent lakik a Harangtoronyban. Úgy hiszem, ezt tréfásnak szánják. Én azonban nem találom annak. Ami azt illeti, Mr. Straitley a frászt hozza rám. Nem fogom kedvelni.

Netherton Greenben, a régi iskolámban Miss McDonald volt a tanárnőm. Csinos, szőke nő volt, indiai szoknyákban és bokacsizmában járt. Mr. Straitley ujjatlan köpenyt visel, mint a többi tanár, de az övé poros, és csupa kréta. A vezetéknevünkön szólít minket. Itt mindenkit a vezetéknevén szólítanak. A St. Oswald egyik szabálya, mint az is, hogy nem szabad a folyosón szaladgálni, vagy nem lóghat ki az ingünk a nadrágunkból.

Azt mondják, fontos, hogy ezúttal mindig betartsam a szabályokat. A St. Oswald az Újrakezdés, Netherton Greentől jó távol. Egy új kezdet. Se probléma, se csínytevés, se a Bajkeverőkkel való barátkozás, se éles tárgyak vagy durva játékok. És mindig be kell tartani a szabályokat. Mindet.

Az összes szabályt persze nem ismerem, ami része annak, hogy Hetedik Szemeszteres Fiú vagyok. A Hetedik Szemeszteres Fiúknak teljes két évük van arra, hogy behozzák a tananyagban, a barátkozásban, a csapatokba való jelentkezésben és egyáltalán a Dörgés Megismerésében való lemaradásukat. Ez egyébként tengerészeti szakkifejezés. Apa imádja őket. Szerette volna, ha egy nap a tengerészet kötelékébe lépek, de az Állapotom miatt erre nem lesz módom. (Így nevezik: Az Állapotom, Egérke.)

Az Állapotom azt jelenti, hogy vannak dolgok, amiket sosem csinálhatok otthon. Az Állapotom határozza meg, kivel barátkozhatok, miket játszhatok, még azt is, melyik iskolába járhatok. Apa ezért választotta a St. Oswaldot. A St. Oswald vallásos iskola, és Szigorú Erkölcsi Szabályok szerint működik. Úgy látszik, erre van szükségem. Talán van is benne némi igazság. Végtére is nincs a szabályok megszegésében semmi szórakoztató, ha a szabályokat nem veszik komolyan. A folyosón futkosás nem számít. Tovább kell látnunk a jelentéktelen dolgokon, mielőtt az igazán jó heccekre adjuk a fejünket.

Ja, és persze nem szabad, hogy valaha is rajtacsípjenek. Ez tényleg a legfontosabb. A szabályok megszegése csak akkor remek móka, ha az ember megússza. És ehhez az szükséges, hogy ne osszuk meg senkivel, még a legjobb barátunkkal sem, feltéve, ha lenne ilyen barátom, mint ahogy nincs. Legalábbis már nincs. Talán ezért is árulom el neked minden titkomat, Egérke. A képzeletbeli, akárcsak a halott barátok, nem beszélnek. Sosem kotyogják ki a titkot. Mégis jó lenne találni valakit, aki hasonló érdeklődésű. Aki szereti felrúgni a szabályokat. Akivel közös lenne a móka. Az olyan hecc, mint ami Netherton Greenben volt.

A jó hecc. Mint amilyen a gyilkosság.

ELSŐ RÉSZ

Agnosco veteris vestigia flammae.

„Érzem a régi tüzet felcsapni szívemből.”

– VERGILIUS

(LAKATOS ISTVÁN FORDÍTÁSA)

1

St. Oswald fiúgimnázium, 2005. szeptember 7., őszi trimeszter

Á, igen, ott is áll teljes dicsőségében. A St. Oswald, az örökkévalóság metaforája, aminél tökéletesebbet még nem ismertem, úgy tűnt fel a láthatáron, mintha egy fiúknak szánt kalandregényből bukkant volna elő, egy Jules Verne-műből esetleg. Rejtelmes sziget, amint felbukkan a láthatáron. Vagy egy Rider Haggard-alkotásból, amiben fenyegető bennszülöttek lapulnak és leselkednek a Tiltott Város kapuinál. Az útról már látni a Harangtornyot, a csúcsos tornyocskát, amiben sosem lógott harang, de galambok lakják, és az utóbbi időben egerek is. Mögötte ott a Középső folyosó hosszan elnyúló tetőnyerge, a fény függőlegesen ablakokra osztja, és a Kápolna megvilágított homlokzata. A rózsaablak hamar elszökő ragyogását a hársfasorra veti.

Végre itthon, mondom magamban, és a gondolat egyszerre áldás és átok.

Vén bolond, rovom meg aztán rögtön magamat, és a hang kísértetiesen emlékeztet kollégám és régi ellenfelem, dr. „Savanyúszőlő” Devine hangjára. Az Örömtüzek éjszakáján töltöm be a hatvanhatot, és rohamosan gömbölyödő pocakom mellett százkét szemesztert mondhatok magaménak. Ugyan mi tarthatna távol?

Jó kérdés. Természetesen ez is narkotikum, akárcsak az időnként elszívott Gauloise, amit titkon, az irodám ajtaja mögött füstölök el, és ami segít, hogy működőképes legyek. No, persze ide számít a ketyegőmre szedett gyógyszer is, amit az orvos írt fel a tavalyi kis eset után, amit megtűzdelt egy csomó kéretlen tanáccsal a dohányzás, a stressz és a sütemények ártalmairól.

Az orvos egykori tanítványom (manapság a falu tele van velük), s emiatt nehéz komolyan venni. Ennek ellenére jó szándékú, én meg igyekszem a kedvében járni. De a stressz a munkám velejárója, és egyébként is hova lenne ez az ódon intézmény nélkülem? Harmincnégy éve szolgálok ezen a hajón. Minden szemszögből ismerem: mint tanár és fiú, gyakorló és óraadó tanár, a klasszika-filológia tanszék vezetője és most mint Régi Centurio. Az, aki az öreg Straitley-t el akarja mozdítani a helyéről, akár a Kápolna tetejéről a vízköpőket is megpróbálhatja ledönteni, és ha a vezetésnek nincs is ínyére, legalább van annyi sütnivalójuk, hogy nem szellőztetik e témában a véleményüket. Tavaly, abban az évben, amely az ígéretes indulás után annus horribilisünk lett, nagy szolgálatot tettem az iskolának, és mellesleg a latineredményeim 1989 óta a legjobbak voltak. Bevallom, akkoriban közel jártam ahhoz, hogy feladjam. De a gyilkosság, botrány, megtévesztés és csalás zátonyra futtatta az öreg hajót. Hogyan is hagyhattam volna, hogy a St. Oswald hullarablók és roncsmentők martalékává váljon?

Itt vagyok hát ismét, két nappal a hivatalos tülekedés előtt. Növényeket locsolok, rendet csinálok az asztalomon – legalábbis ez a szándékom –, és nagy általánosságban egy Marcus Aurelius fondorlatosságával és pontosságával tervezem a jövő évi hadjáratot. Vagy mindenesetre remélem, hogy a kollégáim ezt hiszik majd, amikor ma délután megérkeznek a szokásos iskolaév előtti tanári értekezletre, és engem már kényelmesen elhelyezkedve találnak a Harangtoronyban lévő szobámban. Csendben elszívok majd egy cigarettát, és jártas leszek az új szemeszter osztálynévsoraiban, órarendjében, pletykáiban és mocskában, vagyis mindabban, amiből a St. Oswald táplálkozik, mint régi korok temetőinek királyai, a kukacok.

Bennfentes információm jelentős részét egyetlen forrásnak köszönhetem: Jimmy Wattnak. Ő a titkos fegyverem. A tavalyi év után visszahelyezték az állásába, és Kapushelyettesnek nevezték ki. Nem a szellem embere, de józan gondolkodású, és ügyes a keze, azonkívül Jimmy tartozik nekem egy-két szívességgel, és tőle sok mindent megtudok, amit emelkedettebb kollégáim elől eltagadnak.

– Jó reggelt, főnök. – Kerek képéről süt a szívélyesség. Most ragyogó mosolyra húzódik a szája. – Kellemes volt a nyaralás?

– Igen, köszönöm a kérdését, Jimmy. – Megpróbálom felidézni, mikor utaztam el utoljára valahova. Hacsak nem számítjuk az 1978-ban Franciaországba tett iskolai kirándulást, amikor Eric Scoones gyalog felvitte éjjel a fiúkat, hogy megnézzék a Sacré Cœurt, és boldog tudatlanságban volt afelől, hogy a híres székesegyház Párizs leghírhedtebb vörös lámpás negyedének közepén található.

Feltételezem, hogy valami vakációm csak volt, már ha az ember annak nevezheti a darazsak és tücskök terhét, a csupasz deréktájat és évszakhoz nem illő felhőszakadásokat, a délutánonkénti teát és a kandallópárkányon tiktakoló óra aláfestő zenéjét a hosszú és álmosító nyári napokhoz. Istenem, gondolom, de jó visszatérni! De mennyi időre? Egy szemeszterre? Egy évre? Utána mi következik? Mi lesz?

Gondolom, vakációk. Szabadidős elfoglaltságok. Regényolvasás. Esetleg egy kis konyhakert, fent az Abbey Road-i lakótelepen, ahol majd rebarbarát termesztek, és rádiót hallgatok. Hobbik. Kocsmakvízek. Szúdoku, bármi légyen is az. Mindaz, amit a kötelesség nevében elhalasztottam, amikor még az ilyesmit megkívánták az embertől. Rémesen lehangoló kilátások. Egy St. Oswald Mesternek nincs ideje léhaságokra, és már rettenetesen késő, hogy most kapjak kedvet hozzájuk.

– Igen, egy újabb büntetési időre visszatértem a sittre – mondtam mosolyogva, hogy értse, csak tréfálok. – Még azt képzelhetnék, hogy jól érzem itt magam.

Jimmy gágogva nevetett. Bizonyára furcsállja, de persze fiatal még. Megvannak az időtöltései, már amilyenek, és a St. Oswald nagy fehér bálnája még nem falta fel teljesen.

– Van nyoma az új Igazgatónak?

– Az irodájában van. Láttam a kocsiját.

– Nem mutatkozott be? Nem ugrott be a Kapuslakba egy teára?

Jimmy vigyorogva rázta a fejét. Ha jól sejtem, azt hitte, viccelek. Pedig egy jó Igazgató megismerkedik a beosztottjaival, mielőtt magához ragadja a kormányzást, és ez igaz a takarítókra, a Kapusra és a teát főző hölgyekre is. A jó Igazgató legalább olyan sokra tartja a közkatonákat, mint a tiszteket. De amióta júniusban kinevezték, az Új Igazgatót enyhén szólva ritkán láttuk. Névről és bizonyos fokig hírből is ismerjük. De csak a kiváltságos kevesek látták az arcát. Szóbeszéd persze bőven van: zárt ajtók mögötti megbeszélésekről suttognak, de fizetésképtelenségről és tanulmányi kudarcról is, s mindezt egy távolról sem barátságos Iskolafelügyelet még azzal fokozta, hogy a St. Oswald történetének emberemlékezet szerinti legszörnyűbb vizsgaeredménye mellett minden idők legmélyebb pontjára, egy Válságkezelésbe lökött minket.

A tavalyi év rettenetes eseményei, egy tanuló meggyilkolása, a személyzet egy tagjának megkéselése és a botrány, ami megosztotta a Közös termet, még visszhangzik e falak között, még ma is érezteti a hatását. Sok áldozat volt. A fenti események következtében elvesztettük a Második Mesterünket, Pat Bishopot, és a távozása óta békétlenség, szorongás uralkodott, sőt egyenesen zendülés tört ki a közkatonák, vagyis a beosztottak soraiban, miközben Bob Strange, a Harmadik Mester, egy eszes adminisztrátor, akinek azonban semmi érzéke az emberekhez, igyekezett megóvni a süllyedéstől az ódon gályát, számítógépek, vezetői tanfolyamok és házon belüli értékelések segítségével.

Ez azonban nem vált be. Kapitányunk, a hajdani Új Igazgató, aki nem szokott hozzá a parancsoláshoz, kezdett összezavarodni. A legénység soraiban sugdosás támadt, néhányan elhagyták a süllyedő hajót (vagy öngyilkosságra kényszerítették őket), végül júniusban az Igazgatótanács megerősítette a „válsághelyzet miatti vezetési átalakítást”. Laikusoknak szánt nyelvre lefordítva: ki kellett inni a bürökkel teli poharat.

Nem mintha nagyon ragaszkodtam volna ahhoz az emberhez. Öltönyök jönnek és mennek, és tizenhat év alatt keveset ért el az érdekünkben, a magáéban még kevesebbet. A St. Oswald hagyományai előírják, hogy az Igazgatót mindig is Új Igazgatóként szólítsák, míg ki nem vívja a tanári kar tiszteletét. A régi Új Igazgatónak ez nem sikerült. Állami iskolából került hozzánk, a szürke árnyalataiban pompázott, és sokkal inkább a St. Oswald öltözködési szabályainak apróbb áthágásai foglalkoztatták, mint a corpus scolari általános egészsége.

Úgy beszélik, az Új Igazgatót egészen más fából faragták. A Szuperigazgató kapcsolattervezésben és Bob Strange szerint hangban is jártas, és e képességek kiválóan alkalmassá teszik arra, hogy lyukas, öreg hajónk kormányát megragadva diadalmasan nyugodtabb vizekre vezessen minket. Nekem ez csak egy újabb Öltönynek hangzik, és az, hogy a nyári szemeszter alatt, amikor megismerhette volna az embereit, távol maradt, arra utal, hogy láthatatlanul, másokkal szeretné elvégeztetni az alantas munkát, miközben ő learatja a babérokat, vagyis a hírnevet és a dicsőséget.

Azt már tudjuk, hogy Harringtonnak hívják. Véletlenül egyezik a neve egy fiúéval, akit annak idején nagyon utáltam, ami persze nem az új ember hibája, és persze nem is ritka név, de akaratlanul is azt kívánom, bárcsak inkább Smithnek vagy Robinsonnak hívnák. Ezt leszámítva nem sokat tudunk róla, csak annyit, hogy valamiféle guru, aki már két hanyatlásnak induló iskolát is megmentett Oldhamben és Milton Keynesben, a Túlélők, egy gyermekbántalmazás-ellenes jótékonysági szervezet prominens alakja, és a Queen’sen üzleti szakon szerzett mesterfokozatot. Jimmy Wattnak köszönhetően azt is tudjuk, hogy fiatal, jóképű, elegánsan öltözködik, és ezüst BMW-vel jár (ami máris kivívta Jimmy lelkes támogatását és csodálatát).

– Pontosan erre van a St. Oswaldnak szüksége – jelenti ki Bob Strange. – Egy új seprűre, ami leszedi a pókhálókat.

Ami engem illet, én kifejezetten szeretem a pókhálókat. Gyanítom, hogy Strange engem is annak lát. De a mi Bobunk előléptetésben reménykedik. Negyvenhat évesen már nem Ifjú Titán, és húsz éve még szokatlannak tekintett jó műszaki érzéke az új nemzedéknél átlagosnak számít. Miután lecsúszott az igazgatói posztról, a Második Mester állására törekszik, mégpedig alapos indokkal: karácsony óta ő végzi Pat Bishop munkáját. A St. Oswaldban természetesen ez a poszt mindig több a részek egészénél, és azoknak a tényezőknek, amelyek Bishopot sikeressé tették – a jó szíve, az embersége, a fiúk és az iskola iránti őszinte szeretete –, semmi közük sem volt a munkaköri leírásához. Strange ezt sosem fogta fel teljesen, mi többiek pedig régen felhagytunk a reménnyel, hogy színpompás Második Mesterként kel ki a papírmunka bábjából. Ugyanakkor megeshet, hogy az új embernek belső segítségre lesz szüksége. Olyasvalakire talán, aki megmutatja, mi hogyan működik, és árulkodik az alatta szolgáló kalózokra.

Strange megfelel e kívánalmaknak. Zöldeskék szeme mindent lát: hogy ki késik az óráról, kinek akadnak gondjai a fiúkkal, ki lopja el a Közös teremből a Daily Mail példányát, hogy tanulószoba alatt az osztályteremben olvassa. Általában nem mozdul ki a szobájából, a fülét mégis nyitva tartja. Kémei vannak a tantestület tagjai között (némelyek még rejtett kamerákra is gyanakodnak), s ennek következtében tisztelet és félelem övezi, bár ritkán szeretik. Ő készíti az órabeosztást, és azt, aki a begyében van, a kelleténél többször osztja be péntek délutánra vagy az alsó tagozatos harmadikosokhoz. Röviden: egy besúgó. Az igazgatóság spiclije.

Ma reggel, miközben az osztálytermembe kapaszkodtam fel a lépcsőn, némi szorongással azon törtem a fejemet, hogy mit hoz a következő szemeszter. Tavaly óta sok változás történt, sok kolléga más helyre került vagy kilépett. Bishop, Pearman, Grachvogel, az Igazgató, és természetesen a mi csodálatos Miss Dare-ünk. Könnyen közöttük lehettem volna, mi több felkészültem a nyugdíjaztatásra, ám visszatartott a drága öreg hely állapota és az a mardosó meggyőződés, hogy amint kiteszem a lábam, Bob Strange törli a tárgyamat a tantervből.

Mellesleg mi lenne belőlem a St. Oswald soha véget nem érő szappanoperája nélkül, ami életben tart? És a fiaim, a Brodie-fiaim.[1] Ugyan ki más törődne velük?

Az illat hamarabb csapta meg az orromat, mint ahogy benyitottam a terembe. Eau de 59-es terem. Olyan ismerős illat, amit az év tíz hónapjában szinte észre sem veszek. Most mégis nosztalgiával szívom be, mint az égő falevelek illatát: fa, könyvek, padlófény, muskátli, egerek, agyonhordott zoknik és talán egy leheletnyi tilos Gauloise keverékét. Ünneplés gyanánt rágyújtottam egyre, mert tudtam, hogy amint dr. Savanyúszőlő Devine, a Németek és az Amadeus-ház feje, és ami még ennél is sajnálatosabb, a St. Oswald és a világ Egészségügyi és Biztonsági Tisztviselője belép, az olyan fényűzések, mint egy nyugodt cigarettázás, egy sütemény vagy egy édesgyökérízű vegyes cukorka – amiből kis készletem van az íróasztalfiókomban – elszopogatása ismét tiltott lesz számomra.

A fenébe is, falra festett ördög… Ma reggel korán érhetett be, mert alig fújtam el a gyufát, máris lépteket hallottam az ajtóm előtt, és a homokfúvott négyszög mögött Devine hegyes orrát pillantottam meg.

– Jó reggelt, Devine! – A tanári asztal fedele alá dugtam a gyufát és a cigarettát.

– Jó reggelt, Straitley. – Az orr megrezzent, de a gazdája őrizkedett a megjegyzésektől.

– Kellemesen telt a szabadság?

– Igen, köszönöm. – Mindketten tudjuk, hogy Devine utálja a vakációt, viszont azt hiszem, mint nős ember, felelősséggel tartozik Mrs. Devine-nak, így évente egyszer kelletlenül felcihelődik a francia Riviérára, és két héten át az árnyékban órabeosztást készít, mialatt a felesége, egy jól konzervált ötvenes nő, napozik, teniszezik, és a spába jár. – És a magáé?

– Természetesen jó volt. Remekül mulattam. Régen bent van?

– Múlt hét óta bejárok – közölte olyan fesztelenül, ami rögtön gyanakvással töltött el. – Akadt egy-két tennivalóm. Tudja, hogy van ez.

De még mennyire tudtam. Bármilyen ürügy jó, amivel visszatérhet a St. Oswaldba. Kora ellenére becsvágyó fickó (a fene egye meg, hatvanéves, és fiatalabbnak látszik!), és bizonyára sejtette, hogy hamarosan megüresedik és rá vár egy Harmadik Mester posztja, vagy ha az nem, valami új és kiemelkedően fizetett adminisztratív állás. Az Új Igazgatónak egyébként is biztos barátra van szüksége a pórnép között, és Devine nem látja okát, hogy Bob Strange legyen az egyedüli, aki ezért ringbe száll.

– Új embereket vezet be? – kérdeztem ravaszul.

Tudom, hogy idén Bob Strange, az Új Igazgató és a Gazdasági Igazgató hatáskörébe tartoznak az új kinevezések, és Devine a Németek fejeként úgy érzi, hogy központibb szerepet kell játszania a tanszék átszervezésében. Helytelennek tartja például, hogy Kitty Teague-et a francia tanszék vezetőjének nevezték ki, és bosszantja, hogy főként Kitty unszolására két másik kinevezést is foganatosítottak. Ami engem illet, kedvelem Miss Teague-et, akit gyakorló tanár kora óta ismerek. Szerintem remekül beválik a francia tanszék fejeként, és gyanítom, hogy ezzel az öreg Devine is tisztában van.

A saját tanszékét illetően… nos, az új Német Mester, Devine protezsáltja enyhén szólva gyanús. Már a neve megelőzte – Markowicz –, bár nyilvánvalóan zsúfolt időbeosztása miatt a jövő hétnél korábban nem lesz bent az iskolában. Ismerem az ilyen tanártársaimat, akik az adminisztratív munkát a tantárgy tényleges tanításának alantas tevékenysége elé helyezik, és kétlem, hogy a kinevezése jó fényt vetne a tanszék vezetőjére.

– Nem nagyon láttam az új tanárokat – jegyezte meg fagyos hangon Devine. – Még az Új Igazgatót sem… – Felhorkantott. Egyesek szerint a szem a lélek tükre, de Devine esetében az orr fejezi ki legjobban a rejtett érzelmeket. Az övé rózsaszínre színeződött, mint egy albínó nyúlé, és bosszúsan megrándult.

– Vegyen egy édesgyökér-cukorkát – kínáltam.

Úgy nézett rám, mintha kokainnal kínáltam volna. – Köszönöm, nem kérek – válaszolta. – Nem élek vele.

– Nagy kár – választottam ki egy sárgát. – Mindig is úgy tartottam, hogy egy kis önkényeztetés sokat lendíthet rajtunk.

Metsző pillantást vetett rám. – Kitelik magától – mondta. – És vele már találkozott? Az Új Igazgatóval?

– Kezdem azt hinni, hogy ő a Láthatatlan Ember. Ennek ellenére ma itt lesz az igazgatói értekezleten. Biztos mindenkit furdal a kíváncsiság, hogy lássa, hogyan kezeli a helyzetet. Nem mindennap láthatunk egy Szuperigazgatót.

Devine mély horkantást hallatott.

– Ezek szerint már összefutottak.

– Váltottunk pár szót.

Ekkor csapott belém, hogy határozottan van valami furcsa a viselkedésében. Dr. Devine sosem tartozott a legszókimondóbb emberek közé, kivált, ami a vezetés bírálatát illeti. Vajon mit mondhatott neki az új ember, ami ezt a reakciót váltotta ki?

– És? – nógattam.

De Devine visszanyerte szokott hidegvérét. A vezetéssel való szoros szövetsége azt jelenti, hogy bármivel szemben tápláljon is elégedetlenséget, azt nem vitatja meg az alantasabb elemekkel. – Majd meglátja – közölte, és távozott a teremből. Nyomában a szentéletűség összetéveszthetetlen szaga úszott a levegőben.

A következő órákat a feljegyzéseim átfutásával, a naplóvezetéssel és időnként egy-egy cukorka élvezetével töltöttem. A St. Oswaldnak saját naplói vannak, amikkel ellátja a tanári kart és a diákságot. A fiúk az órai jegyzeteikre használják és a tanulószobában, a tanárok az óratervre. Vagy inkább erre használták, amíg három éve a Gazdasági Igazgató úgy nem rendelkezett, hogy túl nagy terhet jelent ez a kiadás. Újabb hagyományt számoltak fel, bár személyes használatra tartok egy kisebb tétel naplót a raktáramban. Nem a kiadást nehezményezem, hanem azt, hogy otthon, a polcomon harminc-egynéhány egyforma határidőnapló sorakozik, rajtuk a címerpajzsunk kéken-aranylón, alatta az iskola mottója. Erkölcstelennek érzem a pályám vége felé közeledve, hogy más mintára térjek át. A fiúk természetesen azt választanak, amit csak akarnak, de elég régimódi vagyok, hogy úgy tartsam, az iskolai feljegyzések iskolai határidőnaplóba tartoznak, és nem Filofaxba vagy (a diákom, Allen-Jones esetében) egy Hello Kitty feliratú, szembántóan rózsaszín fedelű noteszbe.

A fiúk holnap jönnek be először. A pillanat, amire egész nyáron vártam. Devine-tól eltérően, akiről tudvalévő, hogy iróniától mentesen kijelentette, az Iskola ezerszer hatékonyabban működne, ha nem járna ide egyetlen fiú sem, én nagyon kedvelem a fiaimat, ezért sem fogadtam el soha külön adminisztrációs feladatokat, és szívesebben tanítok az 59-es tanteremben, mint papírokat tologatok egy irodában. Idén azonban a szemeszter első napja főleg a különféle Tájékoztatókkal megy el, valamint feldolgozhatjuk (és megvitathatjuk) az órarend különböző vonatkozásait, köztük a helyettesítéseket, szabad órákat és tanórán kívüli foglalkozásokat.

Helytelenítően észrevételezem, hogy az új órarendem szokatlanul szellős; csak heti huszonegy órám van. Persze mindenki tudja, hogy Bob Strange, aki fizikus, gyanakvással kezeli a latint, és semminek sem örülne jobban, mint ha teljesen eltűnne az órarendből. Eddig azonban sikerült kézben tartanom egyszemélyes tanszékemet, és a valószínűséggel dacolva az eredmények egyenletesen jók maradtak. Az idén mégis azt tapasztalom, hogy Bobnak végre sikerült (feltehetően az Új Igazgató segítségével, a Nemzeti Tantervre mint gyenge kifogásra hivatkozva) a fakultatív tárgyak közé száműzni a latint, sőt mi több, nyílt versengést alakított ki a némettel, ami azt jelenti, hogy a komoly nyelvészeknek, akik felsőfokon vagy a felett akarnak nyelveket tanulni, nem lesz más választásuk, mint a németet második nyelvként felvenni, és vagy későbbre, hatodikra halasztják a klasszika-filológiát (ami abszurd), vagy, ami még rosszabb, ebédidőben, tanterven kívüli foglalkozásként tanulják majd.

Tanórán kívül! A St. Oswald történetében volt idő, amikor minden latinul folyt, így a szünetben is latinul beszéltek, és a fiúkat megvesszőzték, ha helytelenül használták az eseteket. Bevallom, még az én időm előtt történt. De akkor is: hogy merészelik!

Pár percig az Új Igazgatót és Bob Strange-et átkoztam latinul, görögül és angol nyelven. Aztán sorra vettem dr. Devine-t is, akinek kétségtelenül a legnagyobb haszna származik a dologból, és aki azóta orrol a tantárgyamra, amióta itt dolgozik. Devine-nal régóta ismerjük egymást – egészen pontosan harmincnégy éve –, és ez idő alatt világossá tette, hogy a latint elavultnak és minden bizonnyal felforgatónak tekinti, ami akadályozza teuton törekvéseiben. Ha nem is Strange barátja, de az utastársa, és gyanítom, hogy a tantárgyam fakultatív kupacba való hajítása legalább részben az ő befolyásának köszönhető. Mégis: id imperfectum manet dum confectum erit,[2] ahogy érzésem szerint Clint Eastwood mondaná. Még kinéz egy döntő ütközet, mielőtt bármelyikünk is szögre akasztja a puskáját.

Tizenegy előtt húsz perccel leakasztottam a taláromat a raktárszekrény ajtajának belső felére szerelt rézfogasról. Húsz évvel ezelőtt a tanári kar minden tagja talárt viselt az iskolában. Ma már gyakorlatilag egyedül ápolom ezt a hagyományt. A tanári köpeny azonban számtalan bűnt rejt el: krétaport, teafoltokat, az unalmasabb megbeszélésekre elrejtett Vergilius-kötetet. Nem mintha ez a mostani annak ígérkezne, gondoltam, miközben a vállamra vetettem kopott taláromat, és elindultam a tanári Közös terem felé. Bőven maradt időm teázni és csokoládés kekszet enni, mielőtt az Igazgató megkezdi a szemeszter első Tájékoztatóját.

Meglepetten láttam, hogy a Közös terem már zsúfolásig megtelt. Gondolom, a kíváncsiság hajtott ide mindenkit, arról nem is szólva, hogy nem sok hely marad, ha az összes tanár összegyűlik, ma meg senki sem akart lecsúszni a lehetőségről, hogy az első sorból élvezze.

A kedvenc székem még szabad volt. Balról a második, az óra alatt, kényelmes hatvanfokos szögben biztosítva a rálátást. Az évek során megfontolt terpeszkedéssel hajszálpontosan idomult az alakomhoz, és igazgatóváltáson túl más is kell ahhoz, hogy hatással legyenek a kontúrokra. A kannából töltöttem magamnak egy csésze teát, és boldogan elhelyezkedtem.

Eric Scoones már ott volt. Több mint harminc éve a kollégámként és gyerekkori barátomként ugyanazok az aggodalmak gyötrik, mint engem, bár modern nyelvészként inkább a tanszék hasznára van, éppen ezért úgy érzi, hozzám képest jobb helyzetben van, amit szívesen hangsúlyoz is, amikor elbizonytalanodik. Ez pedig – valljuk be – elég gyakran előfordul.

– ’reggelt, Straitley.

– ’reggelt, Scoones.

Az évek nyomot hagytak mindegyikünkön, de Eric Scooneson kacsakagylókként telepedtek meg. A tizenegy évesként megismert kicsi, okos (éspedig annyira eszes, hogy egy évvel feljebb járt), csintalan és bajt kereső fiú egy brontoszaurusszá vált: nagydarab, lassú fél-Centurionná, akinek arcán alkoholistaorr díszeleg, és ijesztően sípolva szuszog, amikor felkapaszkodik a lépcsőn. A dévaj gyerekből olyan férfi lett, aki minden balszerencsét a Mindenható kizárólag neki szánt csapásának tekint. Megkeseredett, és úgy hiszi, az Élet megfosztotta a közelebbről meg sem határozott gyönyörűségektől, és barátai sikerét személyes kudarcának tekinti. Azért kedvelem a vén szamarat, mivel úgy hiszem, ő is kedvel engem.

– Jó volt a vakáció, Straitley?

Még ennyi év után is vezetéknevemen szólít, ahogy iskolás korunkban tette több mint ötven éve.

Diplomatikusan megvontam a vállamat. – Azt hiszem, a szabadság nem az én tésztám. Túlságosan stresszes.

Eric unott felsőbbrendűséggel pillantott rám. – Nem hinném, hogy téged lehet stresszelni. A munkamennyiséged mellett…

Eric afféle hobbinak tekinti az órabeosztásomat a kisméretű osztályok és a felső tagozatra fektetett hangsúly miatt. Kellemes menekülésnek a Modern Nyelvek tanításának valósága elől. Ericnek így sikerül fenntartania az örökös agyondolgozottság látszatát, jóllehet nem osztályfőnök, és ezért heti öt extra órát követel magának, miközben nekem gondoskodnom kell a fiaim igényeinek, munkájának, valamint a szülők hasfájásainak kielégítéséről is. Miután pályája első tíz évében közönyös tanár volt, most már nem vállal osztályfőnöki teendőket, és gyanítom, hogy megveti azt a szeretetet, amit én érzek a fiaim iránt, és ezt az érzést méltóságán alulinak és helytelennek tartja, és úgy véli, egy nap majd bajt okoz. Ennek ellenére melegszívű ember, amit – elég ügyetlenül – a nyerseség máza mögé rejt.

– Felfedeztél már újoncokat?

Nem véletlenül tettem fel ezt a kérdést. Tavaly sok embert veszítettünk, köztük a Tanszékvezetőt is, aminek következtében a Nyelvi tanszék létszáma szomorúan megcsappant, és csak a Nemzeti Liga (a szinte elviselhetetlenül önelégült férj-feleség csapat), Eric, Devine, Kitty Teague és persze jómagam szolgáltunk a tanszék ágyúi mellett.

Eric sértődötten felhúzta az orrát, amit az általános elégedetlenség jeleként értelmeztem. A tanszékvezetői posztot nézhette ki magának, noha már a nyugdíjazására kellene készülnie. De Eric régi vágású, és természetellenesnek tartja Kitty Teague kinevezését. A nők a mi időnkben titkárnők, konyhás nénik vagy takarítónők voltak. Elvei ellen való, hogy egy nő legyen a feljebbvalója.

– Ezzel az erővel lányiskola is lehetnénk – jegyezte meg rosszkedvűen. – Még két nő került a francia tanszékre. Ez lesz a vége, ha nőt neveznek ki Tanszékvezetőnek.

Megittam a teámat, és tartózkodtam a megjegyzéstől. A tanári pályán a nyelvet tanító férfiak olyan ritkák, mint a fehér holló, és meggyőződésem, hogy Kitty ítélőképessége kifogástalan. Mégis tartok attól, hogy további két nő kerül a tanszékünkre, mert ez egyes kollégáktól biztos a malackodás özönét zúdítja majd ránk, és nem számítok arra, hogy a Gazdasági Igazgató (aki szellemesnek tartja magát) önmérsékletet tanúsít.

– Mi a helyzet a Németekkel? – kérdeztem.

– Még nem találkoztam az új emberrel. Valami tanfolyamon van. Még egy hétig nem lesz hozzá szerencsénk. – Eric hangja közömbös volt. Csípős és jól dokumentált véleménnyel van azokról a tanártársairól, akik inkább tanfolyamra járnak, mint az osztálytermekbe.

– És az Új Igazgatóval?

Eric vállat vont. – Vele sem találkoztam még. És más sem, a Belső Kört leszámítva.

– És Devine? – kérdeztem a reggeli röpke, kínos beszélgetésünkre gondolva.

– Ő természetesen magánkívül van az elragadtatástól. A Válságstáb szerinte vízen jár.

Megráztam a fejem. – Ma találkoztam vele. Kissé… aggodalmasnak tűnt.

– Úgy érted, megint szaglászott. Az Egészség és a Biztonság jegyében nyalt a Válságstábnak. – Devine és Eric sosem voltak barátok. Eric Devine-t hibáztatja az előléptetése elmaradásáért, Devine bogarasnak és használhatatlannak tartja Ericet.

– Most nem. Az az érzésem, hogy Devine-ra valahogy nem tett jó benyomást az Új Igazgató.

Eric szkeptikusnak látszott. – Oxbridge-ben végzett, oktatási guru, jótékonysági szervezet tagja, Superman. Mit akar még?

– Valóban, mit akarhatna még?

– Természetesen egyesek azt gondolhatják – mondta gyászosan Eric –, hogy az Igazgató pár évet eltölthetett volna az osztályteremben is. Egyesek esetleg megkérdőjelezhetik, bölcs dolog-e beereszteni a St. Oswaldba egy állami iskolát végzett Bólogató Jánost.

Persze értettem, mire céloz. Egy Igazgató az osztályterem lövészárkában kezdi, és nem egy píáros üvegházban. És a St. Oswald hagyományai valóban nem egyeznek az állami szektoréval. De a válságintézkedések (és az Igazgatók) általában rövid távú befektetések. A St. Oswald ötszáz éve áll. Állami iskolában végzett, vagy sem, ugyan mennyi kárt tehet?, kérdeztem magamtól.

Eddigre már elérkezett a Megbeszélés kezdete, de a híres Szuperigazgató még nem jelent meg. Mire várt? Showmanre számítottam, és miután töltöttem magamnak még egy csésze teát, elfészkelődtem a fotelomban, és felkészültem a műsorra.

Öt perccel később el is kezdődött. Nyílt az ajtó, csend támadt, Öltönyök falanxa lépett be a terembe nyílhegy alakzatban. Bob Strange is köztük volt furcsán kifejezéstelen arccal, mellette Devine és a Gazdasági Igazgató, de senki sem törődött velük különösebben, hanem minden tekintet az újonnan érkezettekre szegeződött. Két férfi és egy nő, mindegyik olyan kifogástalanul elegáns és élére vasalt, hogy az ember könnyen elvághatta volna az ujját a nadrágélekkel. Az Új Igazgató jött a nyílhegy végén (feltételeztem, hogy a két Öltöny a Válságstábja), így megnézhettem az öltönye szabását, a cipője ragyogását és a mosolyt, ami mellett egy zongora billentyűzete keskeny lett volna, amikor elfojtott káromkodással kísérve belém csapott a felismerés, a csészém tartalma átáztatta a nadrágomat, és feltartóztathatatlanul csorogni kezdett a cipőmbe.

Egy Mester sosem felejt el egy arcot, bár a fiúk neve ritkán marad meg az emlékezetünkben. A nevet egyszerű egybeesésnek tekintettem; több mint ötvenévnyi tanítás alatt az ember a legtöbb névvel nem is egyszer találkozik. De amint megpillantottam az arcát, tudtam, hogy az ösztönöm nem csalt.

Ugyanis ismertem ezt az embert. Dr. Harrington MBE, azaz Johnny Harrington a 3S-ből húsz év távollét után visszatért, hogy újabb nyomorúságot zúdítson ránk. Esélyem sem volt arra, hogy ne ismerjen meg: ahogy a szeme végigpásztázott a tömegen, találkozott a tekintetünk, és még szélesebben mosolygott. Biccentett, mintha egy régi barátot üdvözölne, és a szívem úgy süllyedt le a mellkasomban, mint egy hullámsírra ítélt fregatt.

Ó, egek! Johnny Harrington. A nemezisem, a bête noir-om, a fiú, aki miatt majdnem elvesztettem az állásomat, és aki még nagyobb veszteséget okozott az iskolának. És most csakugyan ő az Igazgató, nem is egyszerűen csak egy Igazgató, hanem egy Szuperigazgató, én meg már majdnem sajnáltam, hogy a rideg és alkalmatlan régi Igazgató elment, mert egy gyenge Igazgatót könnyen irányíthat egy vagy két hozzáértő helyettes, de egy Szuperigazgató nem engedi, hogy bárki is a vállán hordozza. Ő végigcsinálja. Maga kormányozza a hajóját, ha kell, büszkén neki a szikláknak.

És hacsak az ifjú Harrington nem változott meg a felismerhetetlenségig az elmúlt húsz évben, akkor úgy sejtem, pontosan a sziklák felé tartunk.

2

1981. őszi trimeszter

Kedves Egérke!

Hát ez lenne a St. Oswald. Nem vagyok lenyűgözve tőle. Minden olyan ósdi: a padok, a kiváló diákok tablói, a tornaterem, még a tanárok is. Olyan, mintha egy kitömött, poros állatokkal teli múzeumban lennék. Mr. Scoones, aki francia filmeket vetít ebédidőben, és valószínűleg très coolnak hiszi magát. Dr. Devine, aki sosem mosolyog. És Mr. Straitley, aki a latin vicceivel és a szarkazmusával mind közül a legrosszabb. Bárcsak Netherton Greenben lehetnék még mindig! Bárcsak egy másik osztályba kerültem volna!

A bőrük és az egyenruháik alatt minden ember állat. Disznó, elefánt, kutya. Mr. Straitley a busa fejével és göndör hajával egy varietébeli oroszlán, aki a vonító talpnyalóinak játszik. Mr. Scoones megjátszós és fontoskodó kecskebéka. Dr. Devine törékeny és szenteskedő imádkozó sáska. A fiúk többsége természetesen kutya. Falkában futkosnak, leeső morzsákért könyörögnek, azt csaholják: Igen, uram! Nem, uram! Korábban volt kutyám, de nem sokáig volt meg. Gyűlölöm a kutyákat.

A St. Oswald igazgatója dr. Shakeshafte. Úgy néz ki, mint egy disznó. Apró szem, nagy orr. A többi fiú „SS”-nek hívja. Eleinte azt hittem, azért, mert némettanár volt, de ma már úgy érzem, valami durvaságot jelent. Őt sem kedvelem. Az első napon rám ordított, hogy rossz irányban megyek le. A Déli lépcsőn. Déli lépcső. Így, egyes számban. Itt így nevezik. Valójában negyvenhárom lépcső van.

A St. Oswald ráadásul egy labirintus. Van természetesen egy Harangtorony. Abban van az osztálytermem is. Egész nap le-fel fogok szaladgálni a lépcsőn. Aztán ott a Felső folyosó, ami végigfut a felső emeleten. Alatta van a Középső folyosó, ami összeköti a földszinttel, végül az Alsó folyosó az épület túlsó végében. Mindkét végén van egy-egy lépcsőház.

Itt kezd bonyolulttá válni. A St. Oswald szabályai szerint az alsó és felső tagozatos diákok csak az Északi lépcsőn mehetnek fel és a Déli lépcsőn le. Dr. Shakeshafte szerint ez a Könnyű Vértolulás. Az alsó és felső tagozatos fiúk a következő helyekre nem tehetik be a lábukat: a felső tagozatos Közös terembe, a hatodikos osztály Közös termébe, a Tanári Közös terembe (mi sem természetesebb), a Csendes terembe, a Kápolnába (kivéve istentisztelet alkalmával), a kazánházba, a Kapuslakba és jóformán az összes osztályterembe, hacsak a Mester nincs jelen. (Itt így nevezzük őket: Mesterek. Más néven Gazdák. Hát nem kutyát csinálnak belőlünk?)

Vannak más szabályok is, amiket tudnom illene. Fel kell sorakozni az osztályterem előtt. Felállással kell köszönteni a belépő tanárt. Mindig hozzá kell tenni, hogy „uram”, ha egy tanárhoz beszélünk. Az utolsó éves szeniorokat is „uram”-nak kell szólítani, és követni kell az utasításaikat. A blézert nem szabad levetni, kivéve akkor, amikor az Igazgató iskolai sorakozókor Ingujjas rendet jelent be. A folyosón nem szabad enni. Az inget mindig be kell tűrni a nadrágba. A könyvtárba nem szabad saját könyvet bevinni. Mindig balra tarts van. Már vagy százszor kiabáltak rám. Ezt ne csináld, Új Fiú! Balra tarts, Új Fiú! Pedig nem olyan nehéz megjegyezni az ember nevét. Bár lehet, hogy Új Fiúra változtatom a nevem.

Néha azzal biztatom magam, hogy maximum öt évig leszek itt. Akkor töltöm be a tizennyolcat. Gyakorlatilag vén leszek már. Néha máris öregnek érzem magam. Ha az átlagéletkor hetven év, akkor ötvenhat évem van még hátra. Még ötvenhat év. Ennyi az egész. Ebből ötöt fogok itt elvesztegetni. Marad hát ötvenegy év. Ötvenegy évnyi lét. Beleborzongok a gondolatba, hogy mások élnek még, amikor én már halott leszek. Olyanok, akik még meg sem születtek, és sosem hallottak rólam. Gyerekek, akik fiatalabbak, mint én most, és hosszabb élet vár rájuk.

Tudom, hogy nem kellene erre gondolnom. Nem javít az Állapotomon. De ez olyan, mintha szúnyogcsípést vakargatnék. Fáj egy kicsit, de jó érzés is. Különben is ura vagyok a helyzetnek. Tudok rajta uralkodni, Egérke.

A 3S az új osztályom. Rajtam kívül még két másik Új Fiú van. A blézerükről lehet megállapítani. Mindenki másé könyökben fényesre koptatott. Az egyenruha többi darabja esetleg új, de a blézer sokba kerül. A szülők arra törekednek, hogy minél tovább tartson, legalább negyedik végéig, amikor a sima kék blézert egy kék szegélyes váltja fel. Csak egy Új Fiú szülei vesznek egy évre új blézert. És csak egy Új Fiú szülei vásárolnak fényes és új aktatáskát, ami ropog, amikor kinyitja. Az a csillogás és ropogás: biztos jele, hogy Új Fiú.

Lássuk hát a két Új Fiút. Egyik sem figyelemre méltó. Az egyik egy jól táplált és jól nevelt golden retriever. A másik egy szépen nyírt uszkár, aki nem elég nagy, hogy krakéler legyen, de belekap az ember vádlijába, ha azt hiszi, nem figyelsz. Mindeddig nem sokat szólt bárki is hozzám. Az Új Fiúk igyekeznek flegmán viselkedni. Vagy csak nem keltettem fel senki érdeklődését. Hacsak nem csatlakozol egy csapathoz, egy Hetedik Szemeszteres fiú létszám feletti. Mr. Fabricant, a felügyelő tanárom a minap ebédszünetben bejött az osztályunkba, és megpróbált beszipkázni az iskolai zenekarba, de azt válaszoltam, nincs rá időm.

Szomorú kutyaszemmel nézett rám. – Elkeserítő – jegyezte meg. – Azt hittem, szívesen belépsz. Barátokat szerezhetnél, növelhetnéd a Házad ázsióját.

(Úgy bizony, Házakban vagyunk. Az enyém a Parkinson-ház, ami azt jelenti, hogy ha száz Ház-pontot szedek össze, piros nyakkendőt hordhatok. Kétlem, hogy ez bekövetkezik. Mr. Fabricant ezt azonban nem tudhatja. Az ő szemében ismeretlen minőség vagyok, ragyogó, új, és fényes.)

A legragyogóbb Új Fiú-mosolyomat villantottam rá. – Borzasztóan sajnálom, Mester. De szeretném előbb látni, mennyi a munkám, mielőtt utolérem a többi fiút. Remélem, nem lesz túl sok. De amíg nem vagyok benne biztos, nem engedhetem meg magamnak, hogy pluszterheket vállaljak.

Mr. Fabricant arca felderült. – Ó, ez így rendben van. Jó látni, hogy ilyen komolyan veszed a tanulást. Talán, ha már beilleszkedtél…

– Okvetlenül szólok, uram.

Észrevettem, hogy Goldie és Uszkár ebéd közben engem figyelnek.

– Mit kaptál? – kérdezte Uszkár.

Mindig ugyanazt kapom: ugyanazt a szendvicset, gyümölcsöt, Szünetre szánt rágcsát. Se édességet, se krumpliszirmot, se sütit, semmit, amit anyám közönségesnek tart. Mintha ezért valahogy elítélnének. Mintha az egészségesebb táplálkozás kigyógyítana az Állapotomból.

– Szívesen megosztom, ha gondoljátok.

Beadtuk a közösbe, amit hoztunk. Három szendvicset – egy sonkásat buciban, egy sajtos-savanyúságost barna kenyéren, egy mogyoróvajjal megkent Anya Büszkeségét –, két sajtos-ecetes krumpliszirmot, fél szelet hideg húsos pitét, két Mr. Kipling-féle Bakewell tortácskát, negyed Yorkshire Mixture vegyes cukorkát, egy Blue Riband szeletet, egy Wagon Wheel csokoládés kekszet, pár édes cigarettát, Lucozade ütítőt és egy mandarint. Goldie anyja pénzt szokott adni a fiának, hogy vegyen, amit akar. Uszkár elvileg nem ehet csokoládét, mert hiperaktív. (Természetesen elvette a Wagon Wheelt, de úgy tettem, mintha nem érdekelne.)

Utána beszélgettünk egy kicsit. Megtudtam, hogy mindketten a mi egyházunk tagjai. Egyiknek sincsenek testvérei. Nincs bennünk sok közös a vadonatúj blézereket leszámítva, de nem válogathatok. Ha be kell itt illeszkednem, olyan barátokra kell szert tennem, akiket apám is helyesel.

Kis idő múlva Uszkár szólalt meg: – Nem kell itt maradnunk ebédidőben – mondta. – Átmehetünk Mr. Clarke szobájába. Lemezeket játszik meg ilyesmi. Sokkal frankóbb, mint Straitley.

Mr. Clarke Uszkár irodalomtanára. Ötödikes osztálya van, a szobája közvetlenül Mr. Straitley-é felett van. Mr. Straitley osztályterme Mr. Straitley-re hasonlít: rendetlen, és csupa krétapor. Tintatartós fapadok és nyikorgós régi tábla alkotja a berendezést. De Mr. Clarke szobája egy kis üvegszoba, amit úgy építettek, mint egy melegházat, műanyag padokkal, nagy ablakokkal, és a mennyezeten meg a falakon plakátok vannak.

Mr. Clarke nem tanít engem, ami nagy kár. A másik csoportot tanítja, a miénket meg Mr. Fabricant. Bár nem vagyok itt régóta, már tudom, hogy Mr. Fabricant nem szórakoztató. Olyan, mint egy kecske, ősz hajú, és zilált külsejű. De Mr. Clarke menő. Lemezjátszó van a szobájában, ÉS egy rágógumi-automata! Nem bánja, ha a fiúk bemennek hozzá, még akár más osztályokból is.

– Gyertek – hívott minket Uszkár. – Nézzük meg.

Követtük Mr. Clarke szobájába. Majdnem üres volt. Később tudtam meg, hogy az ötödikeseknek van lent egy Közös termük. Mr. Clarke az íróasztalánál ült, nagylemezeket nézett át, de felpillantott, amikor beléptünk.

– Éppen időben érkeztetek – vett ki egy albumot a dobozból. A lemez címe Animals volt. Egy Pink Floyd nevű együttes albuma.

Tudod, hogy nem sokat értek a zenéhez, kivéve azt, amit a szüleim szeretnek. Elgar, Mozart meg hasonlók. Nem hagyják, hogy a toplista-összeállítást hallgassam, vagy az 1-es rádión zenét hallgassak. Néha, amikor apa nincs ott, mégis megteszem, így legalább ismerek néhány lemezsikert. De nem tudnám megmondani, mi volt olyan különleges Mr. Clarke zenéjében, csak azt tudtam, hogy az – mármint különleges –, mintha ujjak futkostak volna a gerincemen. Még az egyes hangszerek hangzását sem ismertem fel. Azt hittem, talán van valami, ami gitár lehet vagy énekhang, vagy szintetizátor, vagy valami fájdalmában nyögő állat.

És a dalok mind állatokról szóltak: „Disznók”, „Birkák”, „Kutyák”. Ez volt a kedvencem, a „Kutyák”. Úgy éreztem, mintha az agyamban kinyitottak volna egy piszkos ablakot.

– Hűha! – kiáltottam fel, amikor vége lett.

Mr. Clarke felpillantott, és elmosolyodott. A szeme, mint a tiéd, Egérke.

– Gyertek csak, keresgéljetek nyugodtan.

Két tele doboz volt az asztalán, az egyikben kislemezek, a másikban nagyok. A fiúknak szabad nézelődniük, amikor Mr. Clarke a teremben van, vagyis jóformán mindig. Néhány nevet ismertem: The Carpenters, Roberta Flack, Elton John, a Beatles. De sok volt, akikről még nem hallottam.

– Szeretném mindet meghallgatni, uram!

Nevetett. – Ezt szeretem hallani! De nem kell annyit uramozni, helyes? – Az arckifejezésem láttán megint nevetett. – Szólíts csak Harrynek – javasolta. – Legalábbis akkor, amikor egyikünk sincs szolgálatban.

Gondolhatod, hogy meglepődtem. Még soha addig nem szólítottam egyetlen tanárt sem a keresztnevén. Még Miss McDonaldot sem. Az ember egyszerűen nem szólítja a keresztnevén a tanárait. De Mr. Clarke, vagyis Harry nem átlagos tanár. Más szemmel látja a dolgokat. Okos. És érzem, hogy kedvel.

Disznók. Kutyák. Állatok.

Tudod, olyan furcsa ez. Mindig azt hittem, csak én látom állatoknak az embereket. De kiderült, hogy más is. Mr. Clarke megért. Hogy ő miféle állat? Valami kitalált lény: egyszarvú vagy sárkány. Öreg már, de van valami a tekintetében. Valami más, Egérke.

Apa a tanítás után megkérdezte, szereztem-e már barátokat. Igennel válaszoltam. Megkérdezte a nevét. – Harry – válaszoltam.

– És mivel foglalkozik Harry apja?

Azt válaszoltam, hogy nem tudom (ami igaz is).

– Tisztában kell lenned az ilyesmivel. A barátaid annyit árulnak el rólad, mint az öltözködésed, a munkád vagy a rangod. (Apa odavan a rangért, társadalmi osztályért.)

– Majd megkérdezem tőle.

– Tedd azt – mondta apa.

3

2005. szeptember 7.

Igyekszem igazságos lenni. Őszintén mondom. Egyformán kezelem a fiúkat, de hacsak nem Bob Strange valaki, aki egyformán megveti őket, vagy Eric Scoones, aki nem osztályfőnök, és így olyan csekély különbséget lát köztük, hogy szinte a nevükre sem emlékszik, az ember kénytelen több-kevesebb érzést táplálni egyik vagy másik iránt.

Itt vannak például a Brodie-fiúk: Allen-Jones, Sutcliff, Tayler és McNair, akik annak ellenére, hogy minden lehetséges alkalommal hajlamosak zűrzavart okozni, mégis különleges helyet foglalnak el a szívemben. Mindig is gyengéim voltak a tréfacsinálók és a felforgatók. Évtizedenként akad egy. Egy kisokos, egy bajkeverő, egy fiú, akinek arca a legrosszabb körülmények között bukkan fel, aki évekkel később még mindig a tanár álmaiban kísért, amikor az ember álombeli énje mindössze egy négyszögletű kalapban és sárga úszónadrágban próbál olyan tárgyat tanítani, amiről halvány sejtelme sincs, egy olyan szétzüllesztett osztálynak, amiben ez a bizonyos fiú majomként vigyorogva a főkolompos.

Az igazsághoz tartozik, hogy nincs olyan Mester, bármilyen tiszteletre méltó legyen is, akiben nincsenek bizonytalanságok, és vannak fiúk – egy teljes pálya során hatnál nem többen –, akik képesek ráérezni erre, hogy aztán kihasználják, kiforgassák őket, és fél kézzel rossz osztályt csináljanak egy jóból. Egy rettegett rossz osztályt.

Johnny Harrington is közéjük tartozott. Az a sápadt, nyájas, elviselhetetlen fiú a makulátlan egyenruhájában és az alig palástolt megvetésével. Mennyire gyűlöltem! Akkor is és most is, és ahogy felém tartott, azzal a mosollyal, ami majdnem őszinte is lehetett volna, úgy éreztem, mintha a múlt mustárgázfelhőként szakadna rám.

– Ó, hiszen ez Mr. Straitley! – kiáltott fel. – Te jó ég, hiszen ön semmit sem változott! Mennyi ideje is? Huszonnégy éve? Ne mondja, hogy nem emlékszik rám!

A talárom sarkával eltakartam tea áztatta nadrágom lépését. Mivel nem bíztam a hangomban, csak kurtán biccentettem.

A mosoly még szélesebb lett. – Hát persze. Majd később behozzuk a lemaradást. Talán a megbeszélés után – mondta.

A fiúk közül, akiket láttam felnőni, hernyóból bábbá, majd kétes lepkévé válni, aztán idővel szárnyra kelni mint könyvelők, bankárok, újságírók, kutatók, katonák, vagy néha – Isten segítse őket! – tanárok, ami Eric Scoones szerint még magasabban helyezkedik el a züllöttség skáláján, mint Clive Punnet, aki megette a feleségét, egyik sem lepett meg úgy, mint a kis Johnny Harrington.

Az arrogáns, barátságtalan kisfiú mosolygó, sima beszédű politikusként született újjá, a melegség született hiányát nagyon is hathatósan leplezi a külső társadalmi máz ragyogása. De az emberek a lelkük mélyén ritkán változnak, a változás inkább csak a különféle álcáik mind nagyobb tökélyre fejlesztett mesterkéltségében nyilvánul meg, és ma már nem kell megerőltetnem magam, hogy a máz alá lássak.

Mégis el kell ismernem, hogy Harrington belépője lenyűgözött. A Közös teremben tartott nyitóbeszéde valóságos remekmű volt: magával ragadó, szórakoztató, világos, és azzal a túlzottan szerény bájjal átszőtt, amire csak a legveszélyesebb politikusok képesek. A St. Oswald iránti szeretetét emlegette, elmondta, mennyire elszomorítja, hogy a drága öreg hely ennyire lepusztult és elhanyagolt, és reményét fejezte ki, hogy együtt feltámasztjuk majd hamvából a főnixet.

– A St. Oswaldra kell gondolnunk – mondta. – De nem a nosztalgia fátylán át kell néznünk. Volt egy gyakran ismételgetett viccünk gyerekkoromban. Hány St. Oswald-os mesterre van szükség egy villanykörte kicseréléséhez?

Olyan vakító mosollyal nézett körbe a Közös teremben, ami egy fogpasztareklámban is elment volna.

– A válasz természetesen ez volt: CSERE??

Készséges nevetés a hallgatóság körében. Az Új Igazgató velük nevetett. Észrevettem, hogy amikor a poént elsütötte, Harrington változtatott kicsit a testtartásán, olyan hangot ütött meg, ami a pózhoz illett, és egy pillanatig az volt az érzésem, hogy a kis patkány engem utánoz…

De már tovább is lépett. A humort a politikusi komolyság váltotta fel. A beszéd közepének vágyakozó jelleget adott, könnyes-romantikus felhangot, amit a szónoki készletében szereplő összes közhellyel megtűzdelt.

– Csere – ismételte meg. – A változás nehéz lehet. De, mint a villanykörte esetében is, fénnyel áraszthat el. A Gazdasági Igazgató, a Harmadik Mester és én keményen törtük magunkat a csapatommal és az Iskolatanáccsal, hogy egy csomó változást életbe léptethessünk. Némelyik anyagi jellegű. A Gazdasági Igazgató majd részletesebben elmagyarázza őket, de biztos vagyok benne, hogy tudják: a St. Oswald éveken át tovább nyújtózkodott, mint ameddig a takarója ért. Más változások belsők lesznek, és talán ezek jelentik majd a legnagyobb kihívást. De nagy bizalmam van a St. Oswald tanári karában és alkalmazottaiban. A viszontagságokkal szembeni harcnak itt erős hagyományai vannak.

Ekkor egyenesen rám nézett, és így folytatta. – A latinmesterem sok egyéb mellett arra tanított, hogy Ad astra per aspera. A göröngyös úton a csillagokig. Lehet, hogy a feltámadáshoz vezető út nehéz lesz, de remélem, együtt tudunk eljutni oda.

A cinizmusában kifogástalan beszédet követő tapsban nem is tudom, mit gyűlöltem jobban: azt, hogy ez az ember valamiért udvarolni próbál nekem, vagy hogy ezt Caesar nyelvén próbálja.

Harrington ragyogó mosollyal nézett a hallgatóságra. Üdvözlésre emeltem a teáscsészémet. A szenátus, akarom mondani a Közös terem állva ünnepelte. Devine kifejezéstelen arca csaknem megelevenedett. Még Eric is felkiáltott – Úgy van! Úgy van! –, ami a kelleténél jobban lehangolt, és Bob Strange olyan képet vágott, mint egy kisiskolás krikettező, aki a bálványa krikettütőjét hordozhatja.

Ó, istenem, hát nem látják, milyen? Nem látják a hamisságát? De Julius Caesar is elbűvölő tudott lenni, ahogy Caligula is. Elfacsarodó, lázadó lélekkel készültem fel hát a legrosszabbra, a Gazdasági Igazgató pénzügyi tervére és a számos belső változásra, miközben Johnny Harrington – dr. Harrington MBE-ként újjászületve – halvány, majdhogynem kihívó mosollyal figyelt.

– És most vessünk egy pillantást a jövőre – fordult a Gazdasági Igazgató felé. – A Gazdasági Igazgatónk a prezentációjában körvonalazza majd azokat a változásokat, amelyek révén versenyképesebbek és felkészültebbek leszünk az üzleti világ és az innováció kihívásaival szemben.

Innováció. Ez volt a magyarázat a képernyőre és az asztalon lévő laptopra. A Gazdasági Igazgató nem tud meglenni anélkül, amit PowerPointnak nevez, ami egy idiótáknak tervezett elektronikus puska. Hozzákészültem egy gyors szundításhoz. A St. Oswald Öreg Centuriójaként számos olyan szükségtelen újdonság van, aminek nem vagyok hajlandó alávetni magam. A PowerPoint az egyik, a másik az e-mail, noha Bob Strange kitartóan „bemásol” engem is a megbeszélések jegyzőkönyveibe, holott nem járok a megbeszélésekre, vagy elektronikus messengerrel citál az irodájába, mintha már lehetetlen volna kinyitni az ajtót és kiszólni a folyosóra, vagy akár egy üzenetet lefirkantani, és bedobni a levélrekeszembe.

Szerencsére Bob titkárnője, Danielle irányíthatóbb, és néhány kedves szóért és karácsonykor egy doboz csokoládéért cserébe a szemeszter idején kinyomtatja az e-mailjeimet, és beleteszi a rekeszembe. Ezért is lepett meg, hogy ma reggel üresen találtam a rekeszt, bár a szemeszter kezdetén mindig belefulladunk a papírmunkába.

A Gazdasági Igazgató PowerPointja hamarosan fényt derített a rejtélyre. A St. Oswald a látszat szerint papírmentes övezet lesz, ami kizárólag online működik majd. A Gazdasági Igazgató, egy hegyes orrú, szellemes ember hírében álló skót szerint ez nemcsak egy zöldebb St. Oswaldot eredményez majd, de hatékonyabb kézbesítési rendszert is, és az 1904 óta meglévő régi farekeszeket feleslegessé teszi.

Harrington szerint az eltávolításukkal több hely lesz a Közös teremben, amit majd rendbe hoznak, és a tanároknak szánt számítógépes munkaállomásokkal szerelnek fel. A Gazdasági Igazgató itt szünetet tartott, hogy egy csomó grafikont mutasson, amelyekkel illusztrálni akarta az új íróasztalokat és fülkéket, ezek mindegyikében számítógép volt, s ahol hatékonyan és eredményesen majd mi ülünk sorban, mint a tojók egy keltetőtelepen. A pluszfelkészítést igénylő kollégák számára munkaidő utáni ügyfélfogadást tart Mr. Beard,[3] az informatika tanszék – szakálltalan – vezetője, ahova elvárnak minket az ötleteinkkel és javaslatainkkal.

Ami engem illet, nem fogok ebben részt venni. Öreg kutya vagyok már ahhoz, hogy ilyen új trükköket tanuljak. Ha szükséges, a szabadidőmben az íróasztalomnál maradok az 59-es teremben egy zacskó édesgyökér-cukorkával, és majd az egerek biztosítanak nekem társaságot.

A Gazdasági Igazgató költségvetéséből azonban mást is megtudtunk. Egy részét már korábban is hallottam: a források konszolidációját, az iskola vagyontárgyainak eladását, a tanszékek modernizálását, a hatékonyság maximalizálását, ami gazdasági igazgatói nyelven egyik-másik tanszéknek kevesebb pénzt és helyet jelent. Hozzászoktam már az állásaim védelméhez, így a jelen kilátást – ha mást nem is – erőt adónak éreztem.

A következő kijelentésétől azonban úgy húztam ki magam, mint aki nyársat nyelt, és görcsösen megragadtam a fotel karfáját, amikor azt mondta: – …izgalmas új fejlemény, ami remélhetőleg a testvériskolánkkal, a Mulberry-házzal történő hosszú és sikeres együttműködés kezdete lesz, és ami – mint tudják – a jövő héten kezdődik a hatodikosok számára…

– Elnézést, igazgató úr, de pontosan miről is beszél?

A Gazdasági Igazgató gyilkos pillantást vetett rám. – A Mulberry-házról – válaszolta –, és a tervről, hogy a hatodikosoknál egyes tárgyakban összevont osztályok rendszerét vezessük be.

Összevont osztályok, hát persze.

– Úgy érti, koedukált osztályok? – kérdeztem.

Lekezelő mosolyban részesített.

– A fiaink és a mulberrys lányok?

– Koedukálton általában ezt értjük, Roy – vágott vissza a plebs kegyeit keresve. – De ne aggódjon. Egészen biztosan birtokában van minden tudásnak, amivel az illetlen viselkedésnek elejét veheti.

Olyan hangot hallattam, amit a Régi Igazgató nagyon kedvelt.

– Ne mondja, hogy nem tudott erről – folytatta türelmetlenül a Gazdasági Igazgató. – Hónapokkal ezelőtt elküldtem e-mailben a részleteket.

– Én nem e-mailezek, igazgató úr.

– Nem e-mailezik? – A Gazdasági Igazgató most már belelendült, és az én kontómra nevettette a közönséget. – Hallotta az Igazgató urat, Roy. Változások előtt állunk. Amilyen osztálylétszámaink manapság vannak, azt hittem, örül majd a pluszdiákoknak.

Ebben volt némi igaza. Tavaly az alsó tagozatos hatodikos osztályomba négy fiú járt, akik közül egy karácsonykor leadta a latint, mert üzleti tanulmányokat akart folytatni.

De mégis. Lányok. Mulberrys lányok. Van valami a testvériskolánkban, ami felborzolja az idegeimet. Nem tudom, hogy maguk a lányok-e – a felhajtott szoknyák, a kacarászás és a lenéző pillantás – vagy a tanárnők, akiknek többsége a lányok slamposabb változata, vagy maga a jelenlegi Igazgatónő, egy meghatározhatatlan korú és egyre inkább ragadozó temperamentumú festett platinaszőke, akinek szoknyahossza az elmúlt tíz évben egy férfi csapdába ejtésének esélyével fordított arányban rövidült.

De a St. Oswaldban töltött harmincnégy évem alatt általában sikerült elkerülnöm, hogy kapcsolatba kerüljek a testvériskolánkkal, amihez a saját Alapítványunk és a közösen rendezett iskolai darabok, hangversenyek, valamint a külföldi utak révén kötődünk.

– Isten mentsen meg – motyogtam.

Robbie Roach, aki mellettem ült, élvhajhász vigyorral nézett rám. – Hálátlan vagy – mondta. – Mit nem adnék, ha néhány mulberrys lány az én osztályomba járna!

Robbie történelmet tanít, de rémesen rosszul, ezért Bob Strange gondoskodik róla, hogy soha ne legyen hatodikos osztálya. Helyette osztálykirándulásokat és cserkésztábort szervez, amiket rettenetesen élvez, miközben megjátssza, hogy az egész temérdek értékes szabadidejét veszi el, ennélfogva az iskolának kompenzálnia kell.

Most rám kacsintott, és odasziszegte: – Friss húsok, öregfiú. Friss húsok.

A hallatán egy idősödő kéjencet képzelhet maga elé az ember Eric valamelyik francia filmjéből. Robbie különben teljesen ártalmatlan, csak a szája nagy. A haját sem tudja kontrollálni, nemhogy az osztályait. Nevetséges gondolat, hogy éppen ő tudna egy mulberrys lányt elcsábítani, vagy akár arra kényszeríteni, hogy időben beadja a házi feladatát.

Inkább a valódi ellenséget céloztam meg. – Igazgató úr. Megkérdezhetem, vajon az összes tantárgy élvezheti-e a javasolt összevonás előnyeit? Vagy csak a klasszika-filológia kényszerül… hogy is mondjam… tantervi fűzőre?

Robbie Roach ismét felvihogott.

A Gazdasági Igazgató élesen rápillantott.

– Csak a szokásosak – válaszolta. – És a Nyelvi tanszék.

Gyanítom, hogy a szokásosakon a Zenei és a Dráma tanszékeket értette; mindkét tanszéknek több kapcsolata volt a Mulberryvel az elmúlt években. Ennek következtében a tantestület tagjai ijesztő mértékben asszimilálódtak, felkiáltójeles musicaleket állítottak színpadra, tanítás után jógaórákat szerveztek, és kapcsolatba kerültek a női oldalukkal.

Ezzel, azt hiszem, nincs is baj, de nyílt titok, hogy a Mulberry-ház egyesülést akar, amit a St. Oswald, mint óvatos agglegény, akit a házasság veszélye fenyeget, eddig ügyesen elkerült.

Az én szememben ez volt az ajtórésbe csúsztatott láb. Természetesen nem arról van szó, hogy ne szeretném a lányokat, de jobban szeretem messziről kedvelni őket. Szeretem a kiscicákat meg a fagylaltot is, de azt nem, ha behozzák őket az osztályterembe.

Harrington együtt érző pillantással nézett. – Tudom, hogy mindez nagyon új – mondta. – De szembe kell néznünk a tényekkel. A dinoszauruszoknak leáldozott. Ideje, hogy a St. Oswald fejlődjön. Most a túlélés áll az első helyen. És túl is fogjuk élni! Lehet, hogy nem mindnyájan… – A mosolya kissé szélesebb lett. – De azok bizonyosan, akik a jövőre tekintenek, ahelyett hogy a múltba kapaszkodnának. Ők túlélik. Mi túléljük. Mert túlélők vagyunk!

A Közös teremben lévők ismét egy emberként pattantak fel, és állva tapsoltak. Én azonban ülve maradtam, míg Eric felállt, és a többiekkel együtt vadul tapsolt. Harrington derűs arccal fogadta a neki kijáró elismerést, és talán egy csipetnyi leplezett megvetéssel, amit természetesen csak én láttam. A tekintete ismét rám siklott, mintha egy potenciális fenyegetést mért volna fel. Így érzi magát a kígyóbűvölő, amikor a kobra szemébe néz? És ha igen, akaratlanul is elgondolkodom rajta, hogy melyikünk a bűvölő, és melyikünk a kígyó.

4

Őszi trimeszter, 2005

A világon minden tanáriban képviseltetik magukat bizonyos törzsek. Az Iskolába egy pestiseshajón a hatvanas években véletlenségből behozott Öltöny, akit nálunk Bob Strange reprezentál, egy Öregfiú, aki, akárcsak Eric Scoones, képtelen ettől a helytől elszakadni, és természetesen a Tweedzakó, akinek én vagyok a prototípusa. A hölgyek vagy Sárkányok, vagy leggyakrabban Zsírszegény Joghurtok, a nőknek az a kedvetlen alfaja, aki egy sarokban ülve felváltva a legfrissebb diétát vagy botrányt, vagy a Szomszédok egyik epizódját tárgyalja. Van még a Kígyóbűvölő, az a típus, aki egy Mester életében egyszer vagy kétszer adódik csak. Milyen különös azt látni, hogy Johnny Harrington éppen ilyen álcában születik újjá. Különös, ám mégsem meglepő. Nem tudtam-e mindig, hogy visszatér? Nem tudtam-e már húsz éve?

1981 őszén, tizennégy évesen lépett be az életembe. Új fiú volt a St. Oswaldban. Mély benyomást keltő iskolai előmenetellel és kifogástalan magatartásbeli előélettel, hetedikbe iratkozott be. Tökéletesen nyírt, fényes (bár kissé lányos) frizura, arcát nem csúfították kamaszkori pattanások, de még az egyenruhája is tisztábbnak tűnt, mint a többieké, a cipője szembántóan fényesre pucolt, az iskolai nyakkendője tökéletesen megkötve…

Bevallom: első látásra ellenszenvet éreztem iránta. Volt benne valami hidegség, talán az, ami Bob Strange-ünket is jellemzi. Udvarias volt, jóképű, korrekt, mindig odabiggyesztette az uramot. De ezt úgy mondta, és közben úgy nézett az emberre, hogy a legszívesebben ellenőrizted volna, hogy felhúztad-e a sliccedet, rögtön eszedbe jutottak a hónod alatti izzadságfoltok vagy a krétapor a zakódon, a hiba a latin fordításban, amit tréfaként próbáltál elsütni…

Kiderült, hogy hibátlan a latinja. Kilencéves koráig magántanuló volt otthon, utána az egyik helyi általános iskola felső tagozatába került, és mire a St. Oswaldba ért, már a kielégítőnél is jobb tudással rendelkezett. Ez eleinte kedvemre volt, mert a hetedikben csatlakozókkal éppen az az egyik probléma, hogy alig a felük tanult valaha is latint, és kezdő klasszika-filológusként rám hárult a feladat, hogy ebéd- és óraközti szünetekben felzárkóztassam őket. Dr. Shakeshafte, a tanszékvezetőm, aki egyben akkor az Igazgató is volt, az irodájában ült, krikettmeccseket hallgatott, és orvosi tanács ellenére sajtot evett.

Harringtonnak azonban nem volt szüksége a segítségemre. Gyorsan és pontosan végezte a munkáját, az arcán udvarias unalom tükröződött. Sosem jelentkezett a válasszal, de nem is ejtett hibát. Könnyen elsiklottam felette, mert azokat a fiúkat kellett előrevennem, akik megerőltetőnek érezték a tárgyat. Harmincöten voltak a csoportomban, és bár nem hanyagoltam el Harringtont, bevallom, hogy könnyen elfeledkeztem róla. Olyan könnyen, hogy amikor az első panasz befutott, igencsak meglepett a dolog.

Emlékszem, mennyire más volt akkor minden. Margaret Thatcher volt a miniszterelnök. Elítélték a yorkshire-i Hasfelmetszőt, Károly akkor vette el Diánát. A Klasszika-filológia még valóságos birodalom volt, három mester tanított a tanszéken, volt irodánk, az iskolai könyvtár egy része hozzánk tartozott, osztálytermeink, épületszárnyaink és raktárként szolgáló szekrényeink voltak. Negyvenegy évesen életem csúcspontján voltam, lendületes léptekkel jártam, és gyors volt az észjárásom. De nem voltam már újonc. Egy évtizede voltam a St. Oswaldban, előtte néhány jelentéktelenebb iskolában is tanítottam, és most a megszerzett tapasztalat gyümölcseit élveztem. A fiúk ismertek, és tiszteltek; végtére is különböző alkalmakkor a többségüket tanítottam.

Ami a tanári kart illeti, a St. Oswald Mesterei általában a helyükön maradnak, ha egyszer kinevezik őket, és az öreg hajón az egykori legénység több tagja szolgál még ma is, köztük a Káplán, Eric Scoones, és még a mi dr. Devine-unk is, aki harminchat évesen fiatalabb és még kevésbé elviselhető volt a nem helyénvaló arroganciájával, ami általában a megszerzett területből fakad. Megvolt a magam széke a Közös teremben, a párnákon még nem hagytak nyomot a múló évek, és a ma már lehetetlenül zsúfoltnak tűnő órarend oroszlánrésze jutott nekem.

Az iskolában a kollégáim többsége – köztük sok Tweedzakó, akivé a sors majdan engem is tett – ijesztően elaggottnak látszott pallérozatlan szemem számára. A St. Oswald hagyományaival úgy szálltam szembe, hogy nem jártam gyűlésekre, szokatlan módszerekkel tanítottam, az óráimat – én legalábbis így gondoltam – színesebb példákkal szőttem át, mint a mensa, mensa, mensam (személy szerint úgy találtam, hogy a merda[4] főnév pontosan olyan jól szemlélteti az első deklinációt, és valamilyen oknál fogva tovább megmarad a diákok emlékezetében).

Akkoriban hárman voltunk a klasszika-filológia tanszéken: dr. „Érzékeny” Feeley, egy hirtelen haragú oxbridge-i férfiú, aki a Századához közeledett, jómagam és dr. Shakeshafte, az Igazgató, aki csak névleg volt a tanszékvezető, és azon ritka alkalmakkor, amikor az órarend úgy kívánta, ő volt a harmadik Klasszikamester.

Shakeshafte, mint sok más Igazgató, a lehető legritkábban tanított, és rám meg dr. Feeley-re hagyta, hogy a tanszéket működtessük. Napjai javát a belső szentélyében töltötte, és igazgatói teendőit végezte, amik olyan létfontosságúak voltak, amilyen kifürkészhetetlenek. Ha panaszra került a sor, Shakeshafte természetesen elsőként értesült róla, és ez történt a szemeszter kezdetétől számított negyedik héten, amikor egy esős ebédidőben az irodájába idézett be (ez az egyetlen szó, amivel le lehet írni).

– Tessék.

Az igazgatói iroda egy nagy, barna szoba volt, aminek gótikus ablakai a négyszögű, zárt udvarra néztek, és bőr- meg sajtszag lengte be. Az Igazgató az íróasztalánál ült, látszólag levélírásba mélyedt, bár meg voltam győződve, hogy amíg meg nem hallotta a kopogásomat, szokás szerint rádiót hallgatott. Hatalmas ujjai között egy torpedó nagyságú, aranyhegyű tollat tartott, és amikor beléptem, nem vett rólam tudomást, hanem nehézkesen befejezte a levelet, széles mozdulattal aláírta, majd belekezdett egy következőbe, miközben én az íróasztala előtti kis perzsaszőnyegen csendben várakoztam.

Az öreg Igazgató stílusa ugyanis ez volt: lehengerlő durvaság jellemezte minden cselekedetét, és legendás volt a megvetése mindenki iránt, aki képtelen volt ezt elviselni. Pontosan öt percig vártam, figyeltem, ahogy lecsorog az esővíz a függőleges ablakbordákkal osztott ablaküvegeken, majd így szóltam. – Látom, nagyon elfoglalt, Igazgató úr. Igyekszem alkalmasabb időpontban visszajönni.

Az ajtó felé fordultam. El is mentem volna, és az igazgató tudta, hogy színvallásra kényszerítem, mert letette a torpedót, felállt és olyan tekintetet vetett rám, amivel sok fiút rezgő kocsonyává silányított, és kivívta az „SS” gúnynevet, avagy a Szaros Shakeshafte rövidítését.

Én azonban nem voltam sem diák, sem meghatódott. Az Igazgató egy régi vágású zsarnok, és az ilyenekkel csak egy módon lehet elbánni: ha álljuk a kihívást. Nem volt könnyű. Volt valami megfoghatatlanul rinocéroszszerű a megjelenésében: nem elhanyagolható súlyeloszlása inkább rinóra emlékeztetett, mint emberre. Apró szemében maga a szemgolyó nagy volt, és véreres. Még a hang is, amit kiadott, amikor talpra kecmergett, az az artikulálatlan Fú! is Ionesco Rinocéroszokját juttatta eszembe, amit Eric Scoones francia tagozatos hatodikos osztálya véletlenül abban az évben állított színpadra.

– Kérem, igazgató úr – mondtam. – A kedvemért ne álljon fel.

Ismét fújtatott, és az arcátlanságomat szidta. – Mulatságosnak képzeli? Átkozott komédiás! Panaszt kaptunk. Tessék. – Felém hajított egy papírlapot, amit elkaptam, és a levélpapír fejlécén ezt láttam: Dr. R. Harrington, MA (Oxon).[5]

Nem először tettek panaszt ellenem. Mostanában persze több panasszal élnek, mert a fiúk ismerik a jogaikat (vagy legalábbis azt hiszik), és a viselkedésüket, ami akkoriban dorgálást, bezárást vagy akár vesszőzést vont maga után, most tanulási nehézségként, hiperaktivitásként, diszlexiaként vagy figyelemhiányos rendellenességként határozzák meg (ez utóbbit az együttérzésmentes régi szép időkben egyszerűen úgy mondtuk: nem figyel oda). Mindezek manapság óvatos bánásmódot igényelnek egy alapos fenéken billentés helyett.

Személy szerint a régi módszert igen eredményesnek tartottam (a fiúk is), de ugyanaz a klikk, amely azóta törvényen kívül helyezte a „tábla” szót, és olyan nyelvi szörnyetegeket alkotott, mint az „elnök” (nem megadása nélkül), „mozgáskorlátozott” vagy „elméleti síkon kifogásolható”, kétségkívül más véleményen van. Manapság panasszal élnek, valahányszor elzárásra ítélek egy fiút, de többnyire tudomást sem veszek róluk, ahogy a fiúk sem. Régen a panasz komoly dolog volt, és erősen törtem a fejemet, mit követhettem el, amivel felzaklattam dr. Harrington MA-t.

– Különben ki ez a Harrington? – kérdezte az Igazgató.

Elmondtam a fiú történetét, vagyis azt a keveset, amit tudtam. Aztán elolvastam a levelet, és kezdett tisztulni a kép. A megfogalmazásra természetesen már nem emlékszem, de bizonyos kifejezések megragadtak az emlékezetemben. Az egyik az erkölcsi útmutatás hiánya volt, a másik az osztályteremben nem illendő szóhasználat és a durva és obszcén nyelvezet ismételt használata.

– De hiszen nem használok durva és obszcén nyelvezetet! – tiltakoztam. Ez igaz is volt. Soha nem káromkodtam egyetlen tanítványommal sem, pedig Isten a megmondhatója, hogy egyszer-kétszer okom lett volna rá.

– A fiú nem ezt állítja – fújtatott az Igazgató. – Ez az átkozott gyerek listát készített az összes oda nem illő szóról, amit tanított nekik, aztán továbbadta az istenverte szüleinek, akik – ha vette volna a fáradságot, hogy elolvassa a fiú istenverte aktáját – mindketten bibliabaszogatók, akik szerint Mary Whitehouse[6] egy közveszélyes istenverte liberális…

– Szép megfogalmazás, igazgató úr – dicsértem, az alliterációját csodálva.

Az Igazgató erre majdhogynem leszegte a fejét, hogy nekem rontson. Átnyújtott egy szótárlapot, amire Harrington a takaros, tüskés írásával egy felsorolást másolt: „Merda, merda, merdam…”

– Á, értem már. De hogy sérthet ez meg bárkit is…

– Valakit mégis megsértett vele – dörrent rám az Igazgató.

– A fiú csak egy podex,[7] agy helyett merdával…

– Micsoda?

– Csak egy beszédfordulat, igazgató úr.

– És pontosan miféle… micsoda idióta az, aki…

Láttam, hogy az Igazgató szertelenül felizgatja magát. – Igazgató úr – fogtam bele. – A tantárgy a latin nyelv. A szavak benne vannak a szótárban. Jelen vannak a tantervben. – (Talán a podex nem, gondoltam. Vagy akár a merda.) – És mindez – elhallgattam, hogy meglengessem a szótárlapot – egyszerűen minősített esete annak, amit a francia tanszéken dolgozó kollégáim úgy neveznek: honi soit qui mal y pense.[8]

– Fú! – fortyant fel Shakeshafte, de láttam, hogy már kezd felszállni a vörös köd az agyáról. – Mindenesetre nem akarok erről többet hallani! És megköszönöm, ha a jövőben a mensára szorítkozik. Ez klasszika-filológia, nem komédia.

Ezt készséggel elismertem. Az öreg Shakeshafte, aki negyvennégy éve tanított, talán még sosem mosolygott, tréfát meg még kevésbé sütött el. Nem kedvelt, mégis tudtam, hogy kiállna mellettem, mert megrögzötten régi vágású volt, és tisztában voltam vele, hogy négyszemközt bármennyire letolja is egy kollégáját, a nyilvánosság előtt teljes mértékben a pártját fogja.

Ám ennek ellenére is zokon vettem a dolgot. Az ifjú Harringtont jó tanulónak hittem, ő azonban felírta az odavetett megjegyzéseimet, és beárult, mint egy tanfelügyelő, és felhergelte a szüleit, hogy panaszt tegyenek…

Az ördögbe is, volt az egészben valami baljós. Valami, ami elrontotta, hogy örömömet leljem az egész osztályban. Sosem hajhásztam a népszerűséget, de addig a pillanatig nyitottnak tartottam magam. Olyannak, aki elég sokat tapasztalt, hogy kényelmesen érezze magát a bőrében, ugyanakkor a szíve még fiatal, és megérti, milyen tizennégy évesnek lenni, és egy jót nevetni. Addig a percig azt hittem, kitűnő a kapcsolatom az osztályomban tanuló fiúkkal. Az osztálytermünkben maradtam az ebédszünetekben, belefolytam a beszélgetéseikbe, időnként még vicceket is elsütöttem. Quasimodo volt a gúnynevem – mert a Harangtoronyban laktam –, és az iskolában az volt a hírem, hogy nagy általánosságban okés vagyok, csak a másokkal szemben durva fiúkkal és a házi feladatot elmulasztókkal vagyok kíméletlen, és az óráim, bár nem könnyűek, a többségnél szórakoztatóbbak.

Harringtonnal azonban megváltozott valami. Eleinte fel sem tűnt – tényleg olyan színtelen fiú volt –, de azon az őszi trimeszteren úgy tűnt, mintha az osztályom nem igazán csiszolódott volna úgy össze, mint máskor. Néha előfordul, hogy egy osztályt néhány domináns egyéniség alakít, máskor két szemben álló csoport miatt támad feszültség. Abban az évben a 3S egészen más volt: a fejüket mintha mindig lehajtották volna, és senki sem nézett a szemembe. Két hétbe telt megtanulnom a nevüket, máskor egy nap alatt megy.

Más anomáliák is voltak. Egy osztályban általában akad egy bohóc, egy zsarnok, egy harcos, egy lázadó, egy céltábla. 1981 szeptemberében hiányzott a körülhatároltság: senki sem tűnt ki, és a felhajtható padfedelek mögül rám kukucskáló arcok olyan jellegtelenek voltak, mint egy-egy kerek sajt. Mégis határozottan volt valamilyen légkör. Valami kellemetlen, alattomos, ami vihogott, és lesett.

Időbe telt, mire mindezt összekapcsoltam a kis Johnny Harringtonnal. A fiú nem volt különösebben népszerű. Nem szórakoztatta a népet, nem érdekelték a lányok, az egyletek vagy a sport, bár jól úszott, és egyszer még díjat is nyert a Házának a százméteres gyorsúszásban. Mindig időben beadta a házi feladatát, sosem mulasztotta el, hogy visszavigye a könyvtárból kikölcsönzött könyveket. Barátkozott a másik két hetedikes fiúval, Nutterrel,[9] aki az ígéretes név ellenére nem mutatta jelét a megváltó különcségnek, és Spikelyval, a besúgóval, egy rendezett, szemüveges kisfiúval, akinek érdekesen éber és intellektuális kinézete volt, amit a vizsgaeredményei nem igazoltak.

Kíváncsi voltam, mi lehet a közös a három fiúban a kívülállóságukat leszámítva. Mind jó családból származtak, egykék voltak, ugyanahhoz az egyházhoz tartoztak, mégis annyira mások voltak. A hetedikesek eleinte rendszerint nehezen barátkoznak, főként, ha a természetüknél fogva nem társaságkedvelők. Ők hárman mégis – még hetedikes mércével is – kiríttak az átlagból. Tizennégy éves korban a világ rosszat sejtető csábítások kirakodóvására. Heves lelkesedések és hasonlóan heves ellenszenvek időszaka, szívbe markoló bánatoké és rettenetes örömöké, titkos nevetéseké, amelyektől összefacsarodik a szív. Más fiúk fociztak, a sporttrikóikat használták kapunak. A többi fiú Top Trumps kártyajátékot játszott, felfedezte a lányokat vagy a rockzenét. Megint mások nyaktörő vágtában rohangáltak a St. Oswald sportpályáin, az ingük kicsúszott a nadrágjukból, sárral fröcskölték tele magukat, és hogy ne kenjék össze a parkettát, a cipőjüket az ajtóban kellett levetniük, ami lassan száradt és repedezett az agyagkéreg alatt.

De Harrington, Nutter és Spikely sosem sározták össze magukat, sosem futkostak, sosem lobogott az ingük. Nutter allergiára volt hajlamos, a legkisebb erőfeszítéstől asztmásan sípolva vette a levegőt. Harrington nem ereszkedett le idáig, Spikely meg suta fiú volt, aki a saját lábában is megbotlott. Ritkán szólaltak meg az osztályban, velem sem beszéltek sokat, bár szívesen felmentek a felettem lévő terembe Harry Clarke-hoz, aki a harmadik osztály felső tagozatát tanította. Más tanár (vagy más diákok) esetében elkeserített volna, hogy előnyben részesítik velem szemben, de Harry jó barátom volt, és őszintén szólva, a helyükben én is inkább őt választottam volna.

Harry idősebb volt nálam és Ericnél, de fiatalabbnak látszott, és fiatalosabban beszélt. Nyurga, kissé esetlen férfi volt, a haját a szokottnál hosszabbra növesztette, a hangjával magára irányította a figyelmet, jóllehet sosem emelte fel. Pár évvel korábban az állami szektorból került a tanári hivatásba, és nem kötötte gúzsba az a merev iskolai gondolkodás, amely a St. Oswaldot jellemezte. Következésképpen népszerű volt a fiúk körében, és nem az olyan kollégák stílusa miatt, akik sosem adnak fel házi feladatot, és ebből azt a következtetést vonják le, hogy egyetértésben vannak a fiúkkal, hanem mert a rábízott fiúk mindegyikével azt éreztette, hogy egyedi. A tanári karban kevésbé volt népszerű, talán azért, mert nem próbált meg beilleszkedni, jobban szeretett a termében tartózkodni, mint a tanáriban elvegyülni, vagy mert a fiúkkal összetegeződött, de lehet, hogy a szerény háttere és a végzettség hiánya volt az oka.

A St. Oswald tanári karában a többségnek akkoriban doktorátusa volt, vagy legalább valami bölcsészdoktori címe, ami az oxfordi vagy cambridge-i végzettséggel együtt jár. Harrynek nem volt doktorátusa, az oklevelét a Szabadegyetemen szerezte. Mégis istenadta tehetség volt, ami a tanítást illeti. Az ízlése az olvasás terén átfogta a legkülönbözőbb műfajokat, a popkultúra terén enciklopédikus tudása volt, ami azt jelentette, hogy az órát egy Shakespeare-szonettel kezdte, majd átváltott David Bowie egyik dalszövegére, elkanyarodott egy angolszász találós kérdés felé, és a Private Eye-ra vagy a Beanóra[10] tett utalással fejezte be. Szokatlan megközelítés volt, amit Mr. Fabricant óriási gyanakvással figyelt, de a St. Oswaldban sosem szabad beleszólni egy kolléga módszereibe, kivéve akkor, ha azok a fiúk eredményeit befolyásolják, és mivel Harrynél a vizsgaeredmények mindig jóval az átlag felett voltak, konzervatívabb kortársai Harryt – ha nem helyeselték is, de – eltűrték.

Harryé az 58-as osztályterem volt, közvetlenül az enyém felett. A legfelső terem a régi Harangtoronyban volt. A kicsi, hatszögű szoba még az enyémnél is hóbortosabb elgondolás szerint épült, és télen hideg, nyáron fullasztóan meleg, s egyenetlen, keskeny kis kőlépcsőn lehetett megközelíteni. Harry itt töltötte az ideje javát, ebédidőben lemezeket játszott, és elbeszélgetett bárkivel, aki benézett hozzá, köztük Harringtonnal és a barátaival is, akik jobban élvezték Harry társaságát, mint az enyémet vagy az osztálytársaikét.

Két hét telt el az Igazgatóval történt beszélgetésem óta. Engedelmesen, bár némi vonakodással iktattam ki latinóráimról a markánsabb szavakat, de a dolog akkor is bosszantott. Úgy éreztem, mintha egy feljelentett gyakorló tanár volnék. És miért is? A Harringtonok egy bibliahívő szekta tagjai voltak, a szekta minden bokorban ördögöt látott. A fiú osztályfőnökeként közben befutott hozzám az idősebb Harringtontól egy panasz a testnevelésóráról (ahol a közös zuhanyozó ellen emelt panaszt), az irodalomóráról (ott Barry Hines Kesének durva beszédét kifogásolta), a biológiaóráról (ahol a fia az emberi szaporodás és a darwini evolúciós elmélet kettős veszedelmének volt kitéve), a franciáról (ahol a filmbolond Eric a Les Diaboliques című filmet készült levetíteni), de még a földrajzról is, ami feltehetően az emberre nézve legkevésbé ártalmas tantárgy, és ahol – ha hihettünk az idősebb dr. Harringtonnak – Mr. Mooney, a tanár, egy tipikus földrajztudós, egy komoly, felkészült és mérhetetlenül tiszteletre méltó férfiú egy pornóújságot adott a fiúk kezébe.

Az újság, mint kiderült, a National Geographic volt, annak is az afrikai törzsekről készített különkiadása, de mire ezt tisztáztuk, Mr. Mooney, ez az érzékeny lélek, már kész idegroncs volt, féltette az állását, és alkalmatlan volt arra, hogy a 3S-t tanítsa.

– A fiú figyelemre vágyik – jegyezte meg Eric Scoones a tanáriban ebédidőben. Akkoriban még Ifjú Titán volt, aki szerette volna egy általános iskola felső tagozatos igazgatói posztját megpályázni, és a derékkörfogatát még nem befolyásolta a finom Fleurie bor iránti rajongása. – Van egy KKB-d, Roy.

KKB-nek, vagyis Különleges Kis Barátnak neveztük azokat a fiúkat, akik előszeretettel keresték Mestereik társaságát. Az iskolás fiúk imádatának leggyakoribb célpontjai a testnevelő és az irodalomtanárok, bár szinte bárkit kiszemelhetnek. Ericnek meg nekem is bőven kijutott a fiatal csodálókból, sőt még dr. Shakeshafte is, aki nem volt egy olajfestmény, sem a rögbicsapat hőse, és nemhogy karizmatikusnak, de még csak megközelíthetőnek sem volt nevezhető, rendelkezett néhány lelkes követővel, akiket feltehetően a hatalom csúcsa vonzott.

Igyekeztem elmagyarázni a Közös teremnek, hogy Harrington nem tartozik ezek közé, és hogy bajkeverő hatásában a figyelemfelhívásnál sokkal többről van szó. – Nem, ez egészen más – bizonygattam. – Valami… nyugtalanítóbb.

Ezt senki sem vitatta, csak dr. Burke, az iskola káplánja és Mr. Speight, a hittantanár, akiről az a hír járta, hogy nyelveken szól, és hétvégenként sátánimádó. Igaz, ezeket az elég valószínűtlen vádakat éppen azok a fiúk terjesztették róla, akiket megbüntetett. Mr. Speight kukacos természetű ember volt, és a fegyelmezési módszerei között olyanok szerepeltek, mint a bezárás, ebédidőben köröket futni, oldalakat másolni a Bibliából, szemetet szedni, de pálcával meg is verte a delikvenseket, vagy „idiótaugrást” kellett végrehajtani, aminél a bűnösnek fel kellett állnia egy székre, és széttárt karral-lábbal a levegőbe ugrani, miközben addig, míg le nem zuhant a székről, vagy kifulladva össze nem esett, a vétkesnek azt kellett kiabálnia, hogy „Idióta vagyok!”. Elsősorban ez utóbbinak köszönhette Mr. Speight a démoni hírnevét, ami szarkazmusra való hajlamával és a leghalványabban is okkultnak tekinthető iránti gyanakvásával párosulva a „Sátán” gúnynevet vívta ki számára.

– A fiúnak elvei vannak – mondta Speight. – Talán ez keltette fel a figyelmét.

Megráztam a fejem, és teát öntöttem a termoszból. Mr. Speight nem kedvelt, és ha tehette, emlékeztetett is rá. Nem lepett meg, hogy Harrington drukkerei között látom.

A Káplán felpillantott a Sporting Life-ból. – A fiú elég megbízható – fűzte hozzá. – A sportnapon a Ház színeiben úszott, és tizenöt pontot szerzett nekünk.

Magamban felsóhajtottam. Bármily kiváló ember, a Káplán a sportot illetően elfogult volt. Számos semmirekellő nyert bocsánatot, mert a rögbicsapatban játszott, vagy a Parkinson-ház számára pontokat nyert. (A Házak rendszere háromszáz éves múltra tekint vissza a St. Oswaldnál, és régi rivalizálásból ered. A Parkinson mindig is a rögbiben és a hittanban jeleskedett. A Káplán ettől olyan elfogult, bár ezt még ma, huszonnégy évvel később sem látja be.)

A Közös terem támogatása híján végül Harry tanácsát kértem ki. Akkoriban még sokkal kevésbé hittem az ösztöneimben, és a nálam négy évvel idősebb Harry az egyik legjobb osztályfőnök volt, akit csak ismertem. Mivel Harrington, Nutter és Spikely olyan sok időt töltöttek vele, reméltem, hogy talán van valami ötlete, hogyan kezeljem a problémát.

Szokás szerint a termében, zenét hallgatva találtam. Levette a lemezt, amikor beléptem, és figyelmesen meghallgatta a mondandómat.

– Johnny Harrington – mondta. – Rendes srác, csak kicsit csendes. Szerintem nehezen illeszkedik be.

– Nehezen? Én úgy látom, túlságosan is könnyen. Ellavírozik az órákon, boldog-boldogtalanra panaszkodik…

– Hallottam róla – mondta Harry. – De Harrington szülei nagy barátságban vannak Mr. Speighttel és a Káplánnal. Ugyanahhoz az egyházhoz tartoznak. Természetesen megbeszélik a St. Oswaldot. És Harrington szülei átnézik a fiuk holmiját. Valószínűleg megtalálták a latin feljegyzéseit.

– Szerinted a fiú nem is panaszolt be?

Harry vállat vont. – Nem tudom. De a helyedben én a legjobbat feltételezném róla. Tudom, hogy nem tartozik a Brodie-fiaid közé…

– Kik közé?

– Ne is tagadd, Roy. Mindenkinek vannak kedvencei. Te a lázadókat és a bohócokat szereted. Szívesen bátorítod a felforgató tevékenységet. A Káplán a sportolókat szereti. Eric az udvarias, tisztelettudó gyerekeket. – Az arckifejezésemet látva elmosolyodott. – Nem probléma. Az ember nem kedvelhet mindenkit egyformán. Egyet tehetünk csak: igyekszünk pártatlanul bánni velük.

Egy ideig csak hallgattam. Harrynek természetesen igaza volt, de nyugtalanított a gondolat, hogy ilyen könnyen ki lehet ismerni az érzéseimet.

– És te mit tennél? – kérdeztem végül.

– A helyedben? Beszélnék vele.

Elgondolkodtam azon, amit Harry mondott. Manapság már tudatában vagyok annak, hogy kivételezek egyesekkel. És amennyire tudom, kompenzálom a részrehajlásomat. Akkortájt persze sokkal fiatalabb voltam, kevésbé hajlottam az indítékaim kivesézésére. Csak azt tudtam, hogy kezdettől fogva utáltam Johnny Harringtont. Vajon igaza van Harrynek?, kérdeztem magamtól. Tényleg hagytam, hogy az előítélet elködösítse az ítélőképességemet?

Két héttel a félévi szünet előtt voltunk. Éppen befejeződtek a tanulmányi felmérők, amiket nemsokára az iskolai vizsgák követtek, és mint vártam is, az ifjú Harrington magas pontszámot ért el a legtöbb tárgyban, megosztott helyen elsőként végzett latinból, és hatodik lett az egész osztályban, ami nem volt rossz eredmény egy Új Fiútól, bár láttam az arcán, amikor felolvastam az eredményeit, hogy még ennél is jobban reménykedett.

– Okos fiú vagy – mondtam neki regisztrációkor. – Úgy hallom, Oxbridge-ben gondolkodsz.

A szekrényében keresgélt. Akkoriban még az öltözőszekrények az osztályteremben voltak, és sokat elmondott egy fiúról az, hogy milyen volt a szekrénye, rend volt-e benne vagy disznóól, milyen képekkel vagy öntapadós címkékkel díszítette, hogy a könyveit szépen felállította, vagy hagyta, hogy szamárfülesek legyenek.

Johnny szekrénye szerzetesi volt. A barna papírba kötött könyvek szépen felállítva sorakoztak, méret szerint rendezve. Egy sima fa ceruzatartó, egy díszítés nélküli vonalzó, egy Blue Riband csokoládé. Semmi szemét, még egy hegyezésből lehullott forgács sem. Semmi, ami a fiú egyéniségéről árulkodott volna. Se egy plakát, se egy öntapadós címke vagy egy rajz.

– Uram – mondta Harrington a színtelen hangján. Nehéz volt megállapítani, hogy igent vagy nemet akart ezzel mondani.

– Mindenképpen rátermett vagy – folytattam vidáman. – Megosztott első hely latinból, ez igen. Kilencvenszázalékos felmérő, hatodik legjobb az osztályban. Első is lehettél volna, ha nincs az angoldolgozat.

Az arca, azt hiszem, kissé elsötétült. Az angol irodalom tanmenet eddig csak bajt hozott: a Kes után Ted Hughes, D. H. Lawrence következett, majd végül Chaucer, akik egyikét sem tartották megfelelőnek a Harrington szülők. A fiú minősítése következésképpen a huszonegy fős középmezőnyben tizenhetedik helyet eredményezett, és az osztályjelentés – a tanára Mr. Fabricant volt, egy veterán Tweedzakó, aki nem pocsékolta a drága idejét az általa csak „érzékeny brigád”-nak nevezettekre – egyértelműen kimondta, hogy Johnny még a tizenhetedik helynek is örülhet, és ha nem kapja össze magát – vagyis nem olvassa el ténylegesen a könyveket, és nem gondolkodik el azon, mit is jelentenek –, akkor az év végi vizsgán nem számíthat elégségesnél jobbra.

– Ha jól értem, nem rajongasz az angol irodalomért.

– Uram – csukta be a szekrényét Harrington.

– Kár – jegyeztem meg vígan –, mert az összes jobb egyetem azt a nézetet vallja, hogy az, aki nem érti az irodalmat, általában felkészületlen, hogy bármi mást is értsen.

Harrington nem szólt semmit, de összehúzta a szemét.

– Az irodalom szélesíti a látókört – mondtam. – És nekem úgy tűnik, hogy ez a tiédre is ráférne.

Leesett az álla, nem szokott hozzá az ilyen közvetlen támadáshoz.

Biztatóan rámosolyogtam, és így folytattam: – Belátod majd, hogy az Iskolában és az életben sok a közös vonás. Ha úgy tetszik, az Iskola az élet, edzést biztosító gépezettel, biztonságos környezettel, ahol tanulni lehet, és nemcsak a tantervben szereplő tárgyakat, hanem azt is, hogy bánjunk az emberekkel, hogy álljunk eszmékhez, amikről még sosem hallottunk. A strucc, mint tudjuk, ha új dologgal találkozik, a homokba dugja a fejét. Nála ez talán be is válik – néztem az órámra, és felálltam a székemből. – De mindent összevetve nem sok strucc jelentkezik egyetemre.

Harrington okos fiú volt. A mindig kifejezéstelen arcán mégis azt láttam, hogy tökéletesen érti, mit akarok mondani. Az arcát márványosra festette az enyhe pír, a hátát a szokottnál is jobban kihúzta, és az elkerülhetetlen Uram!, amikor végül elhangzott, hidegen, udvariasan koppant, mint egy kavics.

– Mint tanárod és mint, remélem, barátod – ez nem volt igaz, de szerettem volna a mondandóm élét tompítani – mindezzel azt szeretném mondani, hogy az iskola nem az a hely, amelyre rákényszerítheted az eszméidet, hanem kiváltságos környezet, amiben sok új eszmének vagy kitéve, melyek némelyike visszatükrözi a tieidet, mások viszont nem. Elutasíthatod, de csak miután tanulmányoztad őket. És ne feledd, hogy ha homokba dugod a fejedet, már csak egy nyíláson át kommunikálhatsz a világgal.

Más fiút ezzel mosolyra késztettem volna. De nem Harringtont. Csak bólintott, mintha későbbi megsemmisítésre jelölne ki, felkapta a zsákját, és távozott a teremből, én pedig azzal a félelemmel maradtam ott, hogy ahelyett, hogy megtaláltam volna hozzá az utat, örök életre az ellenségemmé tettem.

5

1981. őszi trimeszter

Kedves Egérke!

Nem szeretem Mr. Straitley-t. Ő sem engem. Úgy tanítja a latint, mintha olyan tréfa volna, amit csak ő ért. Hát majd adok én neki merdát. (Figyeled, mit tettem? Merda. Mortis. És még nekem mondják, hogy nincs humorérzékem.)

Különös, hogy amióta ide járok, sok minden olyan más lett. Otthon nem változtam semmit. Anya és apa nem nagy rajongói a változásnak. Akkor veszik csak észre a jelenlétemet, amikor valami borzalmas történik. A templomban türelmes és udvarias vagyok. Az istentiszteleteken igyekszem együttműködni. Néha kitalálok meggyónható bűnöket. Jelentékteleneket. A többi marad. Azokat senki sem akarja hallani.

Sokat járt a fejem az Animalsön. A hittanfüzetem végébe kimásoltam az összes dalszöveget. Az egyikben b betűs szó is van. Harryt még csak nem is izgatja. De semmi értelme, hogy ilyesmit próbáljak meg magamnak venni. A papám sosem engedné. A b betűs szótól eltekintve elég lenne egyetlen pillantást vetnie az együttes képére, hogy eldöntse, kik valójában. Perverzek, mondaná. Satnya korcsok. Apám szemében egy hosszú hajú vagy egyik, vagy másik. Néha azt kívánom, bárcsak hosszú hajam lenne. Amikor majd elmenekülök, megpróbálkozom vele. Mostanában ezzel a szóval illetem. Menekülés, Egérke.

Még öt évem van hátra. Addig pedig meg kell játszanom magam. Pitizés. Hozd ide. Fordulj a hátadra. Úgy nézek ki, mint a többi kutya, bár álruhás farkas vagyok. Talán az egy Harry kivételével senki sem sejti, hogy csak megjátszom magam.

A St. Oswald tanári karából csak Harry rendes fazon. Mr. Straitley-t már ismerjük. Mr. Scoones mindig egy párizsi kirándulásról és Jacques Tatiról beszél, meg a régi, nézhetetlen francia filmekről. Aztán ott a hittantanár, Mr. Speight, aki ugyanahhoz a hitközösséghez tartozik, mint mi. Szerintem a szüleim miatta választották a St. Oswaldot, mert tudták, hogy Mr. Speight majd rajtam tartja a szemét. A szüleim nagyon nagyra tartják. Mr. Speight a boldog, egészséges, istenfélő fiúkban hisz. Természetesen a démonokban is, meg abban, hogy a jóga és a vegetarianizmus „könnyű átmenetet jelentenek az okkultba”, és a rockzene, a képregények és a horrorregények sátáni üzenetet hordoznak, amivel agymosást hajtanak végre a fiatalokon, hogy eladják a lelküket Lucifernek. Valójában mulatságos az egész.

Ennek ellenére sikerült beilleszkednem. Szerintem jól megleszek, kivéve az angol irodalmat, ahol végig kell ülnöm és meg kell hallgatnom a kecskeszerű Mr. Fabricantot, amikor közvetlenül felettünk Harry tart órát az angolcsoportjának. Az ő órái szórakoztatóak. Szép időben, amikor nyitva az ablak, néha még a hangját is hallom. Olykor zenét játszik. Néha nevetnek. Hallom őket. Egyszer olyan hangosan nevettek, hogy Mr. Fabricant becsukta az ablakot.

Bárcsak Harry osztályába járnék! Még a könyveik is jobbak a mieinknél. A Legyek Urát meg az 1984-et és a Julius Caesart olvassák. A miénk csupa baromság, de lefogadom, hogy ha ő tanítana minket, ezt is élvezném. Belekezdtem A Legyek Urába. Kölcsönkértem Harry példányát. Tele van kis széljegyzetekkel, Harry kézírásával. Nagyon tetszik. Olyan, mintha titokban tanítana. Mintha megosztaná velem a rejtett gondolatait, mint egy bizalmas naplóban.

Mr. Straitley továbbra is megkeseríti az életemet. Sosem leszek a kedvence. A másik két Új Fiú sem szereti. Goldie úgy néz rá, mint valami undorító dologra, Uszkár az órák alatt a latinfüzetébe rajzol. Még egyikük sem illeszkedett be igazán. És egyikük sem lett népszerű. Uszkár csodabogár, Goldie meg túlságosan nagyra tartja magát, hogy a menő srácok közé számítson.

Ebben egyformák vagyunk. Sosem kedveltek a társaim. Nem lógok a többiekkel. Más fajhoz tartozom. De az Állapotomat tekintve nem jó, ha magányos farkasnak tekintenek. És mivel vezéregyéniség sem vagyok, nem válogathatok. Bár tulajdonképpen egyik sem számít már. Ma történt valami, Egérke. Valami igazán fontos. Kinyílt egy ajtó. Új lapra lapoztam. És az egész egy almával kezdődött.

A St. Oswald egyházi iskola. Mindig ilyen vagy olyan célból gyűjtenek. Ha nem hajtókába dugható papírpipacsra, akkor zászlócskára vagy bucira lehetett pénzt adni. Öt penny fejenként egy almáért meg egy öntapadós matricáért. Jótékonysági céllal. Mr. Clarke szobája félig tele volt fiúkkal, meg persze Goldie-val, Uszkárral és velem, amikor bejött az az alsó tagozatos fiú egy doboz almával.

Eleinte senki sem lelkesedett érte. Öt penny egy almáért! Mázsaszám lehet ennyiért cukorkát kapni. De Mr. Clarke, vagyis inkább Harry így szólt: – A tiltott gyümölcs. Hogy is állhatnánk ellen?

Attól a pillanattól persze mindenki akart egyet. A tanári asztal köré sereglettünk, és átnyújtottuk a pénzt. Mindenki ott téblábolt, a fején matricával, és kapkodta ki az almákat a dobozból. De aztán volt egy csúnyább is. Nem volt romlott, csak kisebb, mint a többi, és egy furcsa szemölcs volt rajta, mint egy boszorkány orrán. Mire mind kiválasztottuk a magunkét, a dobozban már csak három alma maradt: két hibátlan és ez a csúnya. És Harry a csúnyát választotta, és a két jót másnak hagyta meg.

Az almát áruló fiú így szólt. – Az az alma gázos, uram.

De Harry csak mosolygott. Ott álltam mellette. Rám nézett, és azt válaszolta: – Belül jó lesz. És csak ez számít, nem? Hogy milyen belül.

A fiú összezavarodva ment el. De én azonnal tudtam, hogy Harry mire gondolt. Azt az almát választotta, amit más nem. A csúnyát. A kakukktojást. Én mindig is kakukktojás voltam. Még a Netherton Green előtt is mindig engem választottak utolsónak.

De Mr. Clarke, vagyis Harry nem ilyen. Harry látja bennem a lehetőséget. Kölcsönadta A Legyek Urát, amiben a magánjellegű széljegyzetei vannak. Harry nem az a típus, aki bárkinek kölcsönadja a könyveit. Mostantól minden szünetben és a nagy ebédszünetben is felmegyek Harry szobájába. Reggelente teát viszek fel neki a konyhai nagy kancsóból. Megöntözöm a virágait. Rendet rakok a könyvespolcain. Ábécérendbe teszem a lemezeit. Régen is szerettem segíteni az iskolában, és olyan sok módja van a segítségnek.

Miss McDonald a Netherton Greenben a Különleges Kis Kisegítőjének hívott. Na, jó, ez tényleg elég béna, és különben sem sült el jól, de Harry esetében más a helyzet. Először is már elmúltam nyolcéves. Harryvel felnőttesebb a kapcsolatunk. El tudunk beszélgetni. Zenéről, az Életről. Azt hiszem, látja, hogy az osztályba járó többi fiúhoz képest mennyire érett vagyok.

Természetesen ez is az Állapotom velejárója. Többet tapasztaltam már, mint amennyit a legtöbb fiú valaha is fog. Harry megérti ezt. Tudja, hogy kivételes eset vagyok. Szeretem azt hinni, hogy én is megértem őt, legalább egy kicsit. El tudom mondani, mennyire szereti a munkáját, de néha fáradtnak látszik. Kíváncsi vagyok, hogy egy jobb iskola helyett miért itt kötött ki. Miért csak egy Mester, és nem az Év Tanára vagy ilyesmi. És miért nem nősült még meg. Okos, és jóképű is, és még nem öreg az ilyesmihez. Talán olyan, mint én, nem szeret túl közel kerülni másokhoz. Talán hozzám hasonlóan múltja van, és nem szeret róla beszélni.

Megfordult a fejemben, hogy megkérdezem erről, de aztán mégsem tettem. Van egy krétával meghúzott láthatatlan vonal, ami a tanári asztal előtt húzódik. Bár megkért, hogy szólítsam a keresztnevén, és úgy beszél velem, mint egy vele egyenlővel, attól még tanár, én meg csak egy fiú vagyok. Szakadék tátong közöttünk. De bizonyos tekintetben jobban tisztelem azért, hogy a magánéletét megtartja magának.

És én tudok várni. Ebben jó vagyok, Egérke. Értek hozzá, hogy olyan legyek, mint a többi fiú, legalábbis kívülről. És egy nap, amikor már biztos vagyok benne, akkor mindent elmondok neki: Nyuszit, Miss McDonaldot, a kutyát, az agyaggödröknél a játékokat, még téged is. Mert te semmi sem voltál, Egérke. Hozzám képest semmi. És Mr. Clarke megérti majd…

De arra még bőven van idő.

Végtére is csak szept ember van.

6

2005. szeptember 7.

Harrington igéző hatalma lehetett az oka, hogy eleinte senki sem figyelt fel a két új helyettesére. Csak két Öltönynek néztem őket, de ahogy az Új Igazgató lejjebb csavarta vakító reflektorként világító bűbáját, úgy kezdtem átlátni, hogy talán alábecsültem a fenyegetést, amit jelentenek.

A Johnny Harringtonhoz hasonló férfiak sosem osztoznak a rivaldafényen. De minden showman mögött kell hogy legyen egy-két famulus, egy-két hatékony, de nem túlságosan villogó figura, aki a műsor technikai oldalát intézi.

A Gazdasági Igazgató beszéde után fesztelen feltűnéshajhászással mutatta be őket, kissé úgy, ahogy Seuss a teremtményeit, Egy Dolgot és Két Dolgot engedi szabadon a Le a kalappal!-ban.

– Mint tudják – mondta –, a nemrégiben lezajlott események az Iskolatanács figyelmét egy sor… aggodalomra okot adó… területre hívták fel az Iskola működésében, és a Válságmenedzserek feladata – hozzáteszem, csakis ideiglenes szerepkörről van szó – az lesz, hogy fenntartsák a tanári kar status quóját, miközben lehetővé teszik a régi és az új módszerek közti átmenetet. A célunk a hagyomány és a kiválóság kell hogy legyen. Haladás hagyomány révén. A következő pár napban sok promóciós anyagunkon látják majd viszont ezt a szlogent. Amint azt a Gazdasági Igazgató úr már elmagyarázta, vissza kell édesgetnünk a fogyasztókat az iskolába, és ez a bizalom megteremtésén alapul. Mi és a válságstáb együtt építjük fel az új, a múlt ismeretével felfegyverzett St. Oswaldot, amely erősebb lesz, mint azelőtt volt, és készen áll, hogy szembenézzen a jövővel.

Hatásszünetet tartott, majd így folytatta: – Hadd mutassam be dr. Marcus Blakelyt és Miss Rebecca Buckfastot, az én csodálatos válságmenedzsereimet!

A tanári kar soraiból végszóra taps harsant, amit az Igazgató és Bob Strange kezdett, mialatt Egy Dolog és Két Dolog felment a színpadra. Dr. Seuss megfelelőihez hasonlóan van köztük valami furcsa hasonlatosság, ami egy válságstáb esetében nem a vonásaikkal kapcsolatos, hanem a testületi egyformasághoz, a tervekhez illeszkedő egyneműséghez, ami olyan disszonáns, mint egy összekaristolt iskolai tölgyfa asztal körül két műanyag szék.

Egy Dolog, dr. Blakely egy negyvenes éveiben járó, kopaszodó, nem túl magas, könnyfakasztóan simára borotvált, fényes, műanyagrózsaszín mázzal bevont férfiú. Két Dolog, Ms. Buckfast egy viszonylag nagydarab, hasonló korú hölgy, kerek arccal, bubifrizurára vágott vörös hajjal, rikítóan vörösre rúzsozott szájjal. Mindketten természetesen öltönyben, illetve kosztümben, bár egyik sem volt olyan elegáns, mint Harringtoné. A szín ugyanaz a sötétszürke, Egy Dolognál aranyszínű nyakkendővel, Két Dolognál etnikai mintás, a nyakára művészien tekert selyemsállal kiegészítve.

Harrington elmagyarázta, hogy mindketten kiváló szakértői a maguk területének: adománygyűjtés, imidzsépítés, lelki támasz, nemi tudatosság, kulturális érzékenység és tanulási nehézségek. Elmagyarázta, hogy Ms. Buckfast az Iskola márkájának átalakításáért lesz felelős, míg dr. Blakelyt szoros szálak kötik a gyermekjóléti Túlélők szervezethez, valamint alapítója egy országos agytrösztnek, ami a gyermekekkel szembeni erőszakkal foglalkozik, és most alkotja meg a zéró tolerancia elvén működő irányvonalát az erőszak különféle formáinak felszámolása érdekében.

– Minden iskolának megvannak a maga kudarcai. Alázattal kell fogadnunk a magunkét. A St. Oswald tavaly szenvedte el a legnagyobb tragédiát. Cserben hagytunk egy Colin Knight nevű zavart fiatalembert – azt hiszem, ezen a ponton rám nézett –, aki még ma is velünk lenne, ha foganatosítottuk volna a helyzetére alkalmazható irányelvet.

Elfojtottam egy bosszús horkantást. Szeretném azt az eljárásmódot látni, amivel meg lehetett volna előzni azt, ami tavaly történt! Tapasztalataim szerint a lelki tanácsadás és a papírmunka egyébként is fordítottan aránylanak egymáshoz, akárcsak a józan ész és a gyakorlat.

Ám ismét csak eltekintettem attól, hogy megjegyzést tegyek. Az Öltönyök és az irányvonalaik jönnek és mennek, mint az Igazgatók is. A St. Oswald korábban is ki volt téve ilyen támadásoknak, és túlélte, és arra számítok, hogy most is így lesz. Mégis élek a gyanúperrel, hogy Egy Dolog és Két Dolog vezetésével unalmas kiképzésnek leszünk alávetve, és az Önök alázatos szolgája kénytelen lesz bemutatni, mennyire ismeri az internetes zaklatást és behálózást, mindezt szerepjátékokkal, bútorokból épített erődökkel és nagy általánosságban olyan társasági játékokkal illusztrálhatja, amiket inkább a Dráma tanszék részesít előnyben.

Bántalmazási guru, ó, egek!

Egyes kollégáim természetesen egy falka, az Akelájuk körül szökellő kis farkas cserkész lelkesedésével veti majd bele magát ebbe az ostobaságba. A jelenleg a Német tanszéken dolgozó házaspár, Geoff és Penny Nation mindketten veterán agytrösztösök és fókuszcsoportosok, azonkívül Penny egyszer részt vett egy Tanácsadás gyermekeknek elnevezésű tanfolyamon, s azóta abban a tévhitben él, hogy nyitott a gyerekek felé, és jól áll az „ifjúságot foglalkoztató kérdésekhez”.

Bob Strange-re nagy hatással van, hogy az új vezetés alatt a St. Oswald összes jelenlegi problémáját az irányvonalakat egyesítő dokumentumokban rögzítik, ennélfogva ezek megszűnnek létezni a valóságban. Ami dr. Devine-t illeti… Nos, ő bizonyára emlékszik a Harry Clarke-ügyre, de sosem tanította Johnny Harringtont, és nem is volt sok kapcsolata vele. Eric is tisztában van ezzel, de ő kívül maradt az eseményeken, és a régi esetben való részvétele jobbára csak az én emlékezetemben maradt meg.

Mégis: transit umbra.[11]Ha jól sejtem, a válságstáb nem lesz itt sokáig. A múlt szemeszterben a Közös teremben az a szóbeszéd járta, hogy egy válságstáb általában nem tölti ki az évet. Amint elvégzik a papír- – bocsánat, a számítógépes – munkát, boldogabb vadászmezőkre távoznak, és magunkra hagynak minket, hadd mutassuk meg, milyen csekély jelentőséggel bír a fiktív világuk a való életre.

Fikció? Egy Iskolát nem lehet elméletekre és agytrösztökre építeni. Egy jó tanár tisztában van ezzel, és ehhez igazítja a dolgait. Régen jól tudtuk, hogyan bánjunk el az alantasabb elemekkel. Nem kellett irányvonal ahhoz, hogy tudjuk, helytelen a zaklatás, vagy hogy a fiúknak udvariasnak kell lenniük, és úriemberként kell viselkedniük. Nem voltak alapszabályok, se műhelygyakorlatok, bántalmazási guruk meg végképp nem, csak egy latin mondás, ami minden eshetőségre illett.

In loco parentis.[12]Azt jelentette akkoriban, hogy „olyan észszerűen kell cselekedni, ahogy egy szülő tenné”. Ma már alig akad, aki tudná, mit jelent. A legtöbb szülő egyébként is minden, csak nem észszerű. Inkább kötekedők, jogosultak, rászedhetők, védekezők, durvák, és megszállottan törekednek arra, hogy megkapják a pénzük ellenértékét. Ahogy az Új Igazgató mondja: már nem szülők, hanem fogyasztók.

A St. Oswald legtöbb ügyfele pontosan azért fogja kedvelni az Új Igazgatót, amiért én nem: az elbűvölő modoráért, a fiatalságáért, a szónoki képességeiért, a zsargon könnyed használatáért. Ami engem illett, szeretném látni, hogyan fékez meg egy péntek délutáni utolsó órán tomboló ötödikes osztályt, de kétlem, hogy ebben valaha is részem lenne. A Johnny Harringtonhoz hasonlóknak sosem kell feltűrniük az ingük ujját vagy krétával összemaszatolni a kezüket. A Harrington-félék csak ülnek, és terveket készítenek, miközben mások parancsoknak engedelmeskednek. Ők tudják, hogyan mozgassanak meg másokat, hogyan húzzák fel a szerkezetet, rángassák a drótokat, állítsák be őket olyan irányba, amiről úgy gondolják, hogy maguknak választottak…

Végre-valahára vége lett az Eligazításnak. Az Igazgató és a válságstábja elvonult, hogy az Igazgató belső szentélyében, tea és sütemény mellett megbeszéljék a fő tervet. Jól ismerem ezt a szentélyt: az utolsó Igazgató úgy hagyta, ahogy az öreg Szaros Shakeshafte idején volt, csak a sajt szagát váltotta fel a virágos légfrissítő illata. Bob Strange várakozásteljes basset houndként loholt a nyomukban, és magunkra hagyott minket, hogy beszélgessünk a benyomásainkról a teatermosz mellett. Kitty Teague átnyújtott egy süteményt.

– Szóval, mi a véleményed? – kérdeztem.

Kitty a leglassúbb felfogású tanítványainak szánt mosollyal nézett rám. – Nagyon proaktív – mondta. – Szerintem előnyére válik a St. Oswaldnak. Szükségünk van egy átszervezésre a tavaly történtek után.

– Proaktív… az nem valami joghurt?

– Nem tűnsz meggyőzöttnek.

– Szerintem nem alkalmas erre a munkára.

– Miért? Mert túl fiatal? Vagy mert nincs tanári előélete?

Ha jól belegondolok, mindkettő jó ok a bizalmatlanságra. A St. Oswald öreg hajó, óvatosan kell bánni vele. Nem szoktak egy öreg hajót a hajósinasra bízni. Bár nem kételkedem Johnny Harrington píáros képességeiben, egy igazi Igazgató a tanári karból emelkedik ki, a tábla mellett szolgálja le az idejét, tanul a rossz tapasztalataiból, kérges kézzel kerül erre a posztra. Az Igazgatók új nemzedéke már más tészta: számítógépes szakember, megnyerő külsejű és modorú, politikailag korrekt, és ismeri az új metodikákat, de, hacsak nem tanították meg neki, honnan tudja, mit csinálunk itt? Hogy értheti meg a fiúkat? És a tanárokat?

– Erről semmit sem tudok – mondta Kitty. – Minden olyan gyorsan történik most. Szükségünk van valakire, aki kézbe veszi az irányítást, segít versenyképessé válnunk a változó piacon. Szerintem jót tesz majd mindegyikünknek, Roy. A St. Oswaldnak emberi arculatra van szüksége.

Emberi arculat? Johnny Harringtoné? Isten az égben, hát én vagyok az egyetlen, akit nem csábított el?

Feltűnt, hogy amióta csak ismerem, Kittyn most először van kosztüm. Gondolom, ezt teszi az előléptetés. Nem kéne a terhére rónom. Kitty harmincöt éves, még fiatal, ígéretes jövő áll előtte. Nagy az esélye, hogy fogalma sincs, mi történt itt huszonnégy éve. Dr. Devine más lapra tartozik. Tőle többet vártam. És Eric… ő itt volt első perctől fogva, bármennyire szeretné is elfelejteni, és azok, akik nem emlékeznek a múltra, arra ítéltetnek, hogy megismétlik a múlt bűneit.

De talán nem lenne szabad ilyen kíméletlennek lennem a kollégáimmal vagy magammal szemben. 1981 őszén senki sem látta előre a közelgő válságot. Egyikünk sem sejtette, mi sarjad abból az első, valószínűtlen magból, mintha egy cirkuszi bűvész kalapjából papírvirágok füzérét varázsolták volna elő, amik aztán egy halott sírján évek múlva csiricsárén virítanak ismét…

7

1981. őszi trimeszter

Kedves Egérke!

Tudod, nem mindig volt így. Nem kellett mindig tettetnem. Az apám sem volt mindig nagyképű, és volt idő, amikor anyám mosolygott. De aztán Csapás ért bennünket. Így mondják, Egérke, nagybetűvel. A Csapást Isten küldi ránk, amikor úgy véli, nem figyelünk eléggé rá. Lehet ez rák vagy sáskajárás, vagy fekély. Vagy egy baleset. Vagy elvesz valamit. Valami értékeset. Egy végtag mozgását vagy akár egy életet.

Isten tőlünk az öcsémet vette el.

Edwardnak hívták, de anya és apa csak Nyuszinak szólította. Hétéves voltam, amikor meghalt. Tulajdonképpen miatta kerültem iskolába. Addig anya otthon tanított, de az öcsém születése után úgy döntött, nem tud egyszerre két gyerekkel foglalkozni. Beírattak a Netherton Greenbe, anya meg otthon maradt Nyuszival.

Nem akartam iskolába járni. A Netherton Green nagy volt, zajos, és tele volt más gyerekekkel. Nem nagyon szerettem a többi gyereket. Kicsit megrémítettek. Amikor járni kezdtem az iskolába, eleinte nem beszéltem. Az első három napban csak ugattam, mint egy kutya. Úgy okoskodtam, hogy az emberek szeretik a kutyákat. Arra gondoltam, így majd engem is megkedvelnek. Ehelyett különcnek tartottak. És azóta is az vagyok.

Sosem mondták meg pontosan, hogy mi történt Nyuszival. Talán túl fiatalnak tartottak. Csak annyit mondtak: Isten magához vette. Másoktól tudom a többit. Nyuszi fürdött. Anyám elment, hogy felvegye a telefont. Csak egy percre ment ki. Nyuszi akkor már majdnem kétéves volt. Belefulladt tizenöt centi vízbe.

Azt hiszem, akkor kezdtem el először igazán félni Istentől. Ha Nyuszit elvehette, akkor engem is magához ragadhat. És ami a legrosszabb volt, a szüleim úgy beszéltek róla, mintha ez valami jutalom lenne, mint amikor az embert elviszik Disneylandbe. Csak éppen néha hallottam, hogy anya sír a szobájában, és a templomban hallottam, amikor Mrs. Plum azt mondta Mrs. Constable-nek, hogy anyának nem kéne többre tartania magát, mint amennyit ér, és most talán megérti, hogy Isten nem kivételez senkivel.

Mrs. Constable nem szerette a szüleimet, mert apa néhány embernek elmondta az egyházközösségben, hogy Mrs. Constable lánya bűnben él egy nővel Leedsben. Mrs. Constable ezek után egyáltalán nem állt szóba a szüleimmel, Mr. Constable pedig megszervezte a Meleg Családok Támogatói Csoportját, ami apa szerint az erkölcstelenség jóváhagyása felé nyitott utat. Fiatal voltam, hogy megértsem, de apa elmagyarázta, hogy homoszexuálisnak lenni helytelen, és ez benne van a Bibliában is. Természetesen így volt a régi időkben, most azonban már nem is törvénytelen. Hogy lehet ez? Megváltoztak volna a szabályok? És ha igen, mi történt azokkal, akik a homoszexualitásuk miatt pokolra kerültek? Simán megbocsátást nyertek? Vagy egyszerűen ott kell maradniuk?

Ma ebédidőben hármasban megint felmentünk Mr. Clarke szobájába. Mr. Clarke, vagyis Harry füzeteket osztályozott. Ebédidőben általában ezt szokta csinálni. Az osztályába járó fiúk rendszerint elmennek ebédelni, vagy fociznak a négyszögletes Belső udvaron, vagy az ötödikesek Közös termébe mennek, vagy a teremben maradnak, szendvicset esznek, és lemezeket hallgatnak. Harry néha hagyja, hogy mi válasszunk. Néha meg ő választ valamit.

Először az Animalst szerettem volna meghallgatni. Goldie már az ebédjét ette. Uszkár nem szólt semmit, csak a szokásos tekintettel nézett rá, mint egy jutalomfalatot váró kutya.

Harry rám nézett, aztán kivett egy lemezborítót a dobozból, és így szólt. – Gondoltam, ma egy klasszikust játszom neked. Valami azt súgja, hogy tetszeni fog.

Az album címe Ziggy Stardust és a Marsbéli Pókok tündöklése és bukása. David Bowie lemeze. Nem sokat tudtam róla, bár láttam a fényképeit a magazinokban. Az a fajta énekes, akit apám a legjobban megvet, Mr. Speight szerint pedig maga a megtestesült ördög. A haja, mint egy lányé. Az arca, mint egy lányé. A szeme, mint egy démoné. Apám mellett természetesen Mr. Speight is normálisnak tűnik, ha démonokról van szó. Olyan, mint egy keresőkutya, ami a gonoszt szimatolja ki. Ő mindenesetre így hiszi. Bárcsak tudná, micsoda démonok vannak itt, közvetlenül az orra előtt!

Szerettem volna megnézni az album borítóját, de Harry félretette. Egy puha ronggyal letörölte a lemezt, aztán ellenőrizte a lemezjátszót. E tekintetben mindig nagyon gondos: beállítja a megfelelő sebességet, és portalanítja a tűt.

Leültem a tanári asztal mellé. Goldie és Uszkár mellém telepedett. A többiek kinyitották az uzsonnadobozukat. Elcseréltem az egyik szendvicsemet Goldie csokoládés kekszére, a Wagon Wheelt Uszkár disznóhúsos pitéjére. De valahogy nem éreztem helyénvalónak, hogy eszem, amíg Harry zenét játszik, hiszen nekem választotta ezt a lemezt. Tartoztam neki annyival, hogy meghallgassam. Aztán felcsendült a zene, és szinte teljesen elfeledkeztem az evésről. Csak arra tudtam gondolni, hogy a zene úgy záródott körém, mint egy kéz, és az ujjai utat találtak a szívemhez.

Nem sokat tudok a hangszeres muzsikáról. Kihallottam a szaxofont és néhány izgatott-zúzós gitárt, meg billentyűsöket és hangokat is – vajon mind ugyanaz a hang volt? –, amint elmondanak egy történetet, amit valahonnét, talán egy álomból ismertem is. Bámulatos volt! Lehengerlő. A legnagyobb, leghatásosabb dolog, ami valaha megesett velem. Csak ültem ott, fogtam a kekszemet, hallgattam a zenét, és levegőt is alig mertem venni. Goldie megette a szendvicseit. Uszkár a hittanfüzete margójára firkált. Egyikük sem fogta fel, micsoda óriási zenét hallunk. Nekik ez csak zene volt. Én úgy éreztem, mintha a lelkemben egy másik világra nyílt volna ki egy ajtó.

– Meghallgathatnánk még egyszer, uram?

Harry még mindig osztályozott. Amikor megszólaltam, felpillantott, és elmosolyodott. – Még sosem hallottad?

– Az apám nem szereti a rockzenét.

– Nemcsak a zenéről van szó, hanem a hangulatáról is. Ötven év múlva emlékezni fognak erre.

Megnéztem az album borítóját, amin Ziggy állt a gitárjával éjjel egy utcasarkon egy K. WEST feliratú tábla alatt. Festmény volt, nem fotó, és látszott, hogy a művész kiszedett a falból téglákat, és a járda fénylett az esőtől. Az előtérben egy halom szemét meg régi kartondobozok látszottak, az egész egyszerre volt lepusztult, izgalmas és veszélyes. És bár Ziggy a műsor sztárja volt, kicsinek látszott a képen, ahogy a csukott ajtó előtt állt, az ablakokon kiáradó fény sárga és barátságos volt, ő viszont kint volt az esőben, egyedül. Ázott, és fütyült az egészre.

Hirtelen átfutott a fejemen, hogy Harry kicsit emlékeztet Ziggyre, csak persze idősebb, és szemüveges. Egy tapasztalt Ziggy.

Ötven év múlva emlékezni fognak erre.

Akkor hatvannégy leszek. Már csak hat évem lesz a hetvenig. Furcsa, hogy bukkan fel a halál a lelkemben, még a legszebb pillanatokban is, mint egy kutya, amit nem lehet elzavarni. Ám ennek ellenére tudtam, hogy Harrynek igaza van. Erre a pillanatra halálom pillanatáig emlékezni fogok.

– Bárcsak az élet lemez lenne, uram. Bárcsak mindig újrakezdhetnénk.

Letette a kezében tartott tollat. – Miért?

– Hát azért, mert mintha túl gyorsan suhanna el. Mintha nem lenne idő arra, hogy helyesen éljünk. Mert már minden eldőlt, és semmit sem tehetünk, hogy megváltoztassuk.

Kicsit zavarba jöttem. Reméltem, hogy nem hangzik úgy, mintha egy balfék mondta volna. (Pedig tényleg nagyon balfékes mondás volt.)

De Harry nem nevetett. – Az élet a világegyetem adománya – mondta. – Mindannyian szabadon tehetünk, amit akarunk. Azok lehetünk, akik lenni akarunk. Megváltozhatunk, ha változni szeretnénk. Csak bátorság kell hozzá.

– Bátorság – ismételtem meg.

– Úgy van – mosolyodott el. A szeme kínaiasan elferdül, amikor mosolyog. – Csak egy kis bátorság kérdése az egész. Utána szabad lehetsz.

– Komolyan hisz ebben, uram?

– Hát persze. Te nem?

8

2005. szeptember 7.

A Közös teremben eddig normálisnak tartják az Új Igazgatót. Dr. Devine-nak méltóságán aluli, hogy megossza nézeteit a széles néprétegekkel. Az Igazgató beszéde utáni szégyenteljes, behízelgő tapsa következtében kerüli a társaságomat. De már a többiek is mind biztosra veszik, hogy Harrington jó lesz az iskolának. Dr. Burke, a Káplán, Bob Strange, Robbie Roach, a reményteli történész, aki még most sem tért egészen magához a mulberrys lányok izgalmas kilátásától. Roach persze egy idióta, Strange a vezetőség talpnyalója, és a Káplán a saját világába zárkózik, ahova a valóság ritkán hatol be, de azt hittem, legalább Eric mutat egy kis lojalitást.

Töltöttem egy utolsó csésze teát, és indulni készültem vissza a Harangtoronyba. A ragyogó új szemeszter hirtelen már nem is tűnik olyan ígéretesnek. Amikor elmentem Bob Strange irodája mellett, emelt hangok ütötték meg a fülemet, és a félig nyitott ajtón benézve megláttam dr. Devine-t Strange asztalánál.

Devine félig az ajtó felé fordulva állt, az orra rózsás volt az érzelmektől. A hangjába is szokatlan élénkség költözött, amikor ezt mondta: – Roy Straitley tudja…

Ekkor azonban meglátott, és elhallgatott. A tekintetünk egy másodpercre találkozott. Láttam, ahogy megrándul az arca, majd az orromra csukta az ajtót. Kint álltam a folyosón, és próbáltam eligazodni azon, amit hallottam.

Roy Straitley tudja. De mit? Hogy a latint fenyegeti a Nemzeti Tanterv? Hogy nem kéne vegyes cukorkát ennie? Hogy a napjai meg vannak számlálva?

Amikor az 59-es szobához értem, egy overallos fiatalember állt az íróasztalon, és az ajtókeret tetejéről törölte le a port. Harmincas, vékony testalkatú férfi, éles vonású arccal, kék kapucnis felsőben és kék kezeslábasban. Kétség sem fér hozzá, az egyik új takarító, a Gazdasági Igazgató spórolási kezdeményezésének részeként. Eddig Mary, az idős takarítónőnk munkamorálja – bár józanságra vallott – olyan szabályokon alapult, amiket rajta kívül senki sem értett, de most végre felváltotta valaki, akit a Gazdasági Igazgató választott. Más szóval, valaki, aki kevesebbe kerül.

Kezet nyújtottam. – Jó reggelt – mondtam. – Mr. Straitley vagyok, az 59-es szoba jelenlegi lakója. Önben kit tisztelhetek?

Az új embert kissé megdöbbentette, hogy a tanári karból megszólítja valaki. – Izé… Winter vagyok, uram – válaszolta. – Nem haragszik, ha befejezem? Arra gondoltam, nagyon poros itt. A padlót már feltöröltem…

Kulturáltabb volt a hangja, mint vártam, de tétovázás érződött rajta, mintha kiskorában dadogott volna.

– Dehogy. Örülök, hogy megismerhetem, Mr. Winter.

Ezen kicsit meglepődött. A Gazdasági Igazgató és Bob Strange meg a hozzájuk hasonlók mindig keresztnevükön szólítják a segédszemélyzetet. De én nem leszek ilyen elbizakodott. Amíg csak nem kér meg rá, az új takarítót Mr. Winternek szólítom, én meg Mr. Straitley leszek számára.

– Hova valósi, Mr. Winter?

– White Citybe. A Bank End közelébe.

Mindenesetre helybeli. Ez jó jel. Nem olyan jó, mint Mary, aki a fiainak nevezett minket, és néha házi sütésű, betonkemény tortaszeleteket hozott be, majd szalvétába csomagolva az íróasztalom legalsó fiókjában hagyta, így csak reggelente találtam meg. De jobb, mint egy Sheffieldből vagy Leedsből küldött takarítóvállalatnál dolgozó, aki minimálbérért és csak feleannyi időt takarít, mint a régiek.

Befejeztem a teámat, és letettem a bögrét. – Édesgyökércukorka?

Feltartottam a zacskót. Winter egy kéket választott, én meg egy „szendvicset”, egy feketén rózsaszín és sárga színűt. Az étel közös elfogyasztása mindig megalapozza a kapcsolatot. És mindenkinél beválik: kollégáknál, fiúknál, még Devine is élvez olykor egy csésze kávét minden nélkül. Persze a dr. Devine-félék nem akarják, hogy egy overallos férfival lássák bratyizni. Harmincnégy év alatt azonban megtanultam, hogy a St. Oswaldot valójában a segédszemélyzet – a Kapus, a takarítók és a titkárnők – működtetik. Nyílt titok, hogy ezt dr. Devine és Mr. Strange nem értik, mivel jobbára rögeszmésen foglalkoznak a státusszal, a pénzzel, a Nemzeti Tantervvel és más teljes mértékben lényegtelen dolgokkal.

– Csak óvatosan, Mr. Winter – figyelmeztettem. – Ha megkérhetem, ne legyen túl kíméletlen a porral. Régi barátok vagyunk. Megértjük egymást.

– Megteszek minden tőlem telhetőt, uram – mosolyodott el.

Mostanra végzett az ajtókerettel, és hozzáfogott a könyvespolcok tetejéhez. Kétlem, hogy Mary elődje, Gloria óta bárki is takarított ott. A spanyol szemű Gloria! Legalább alapos, gondoltam. De a hatékonyság nem minden. Maradnia kell helynek más számára is. Például a lojalitásnak.

Gyászosan felsóhajtottam. A drága öreg fregatt fedélzetén túl sebesen változnak a dolgok. Johnny Harrington a kormánynál. Mulberrys lányok a hatodikos osztályban. És az isten szerelmére, férfi takarítók! Elhelyezkedtem a székemben, és elővettem az idei osztálynaplót. Az osztályom legalább nem változik. Gondolom, ez is ér valamit. A tanári kar tagjai jönnek és mennek, de a fiúk állandóak; vibrálón és csillapíthatatlanul emlékeztetnek, hogy az Élet megy tovább.

Hosszú, nehéz nap volt a mai. Későn, sötétedés után értem haza. A központi fűtés nem kapcsolt be. Biztosan elfelejtettem beállítani az időzítőt. Begyújtottam a nappaliban a gázkandallót, és főztem magamnak egy kakaót. Az ismerős környezetben alig fogja fel az ember, hogy bármi baj lenne. De pontosan ez ennek a munkának a veszélye. Így szippant magába a St. Oswald. Biztonságérzetbe ringat, az állandóság illúziójával védőburkolatot von körénk. Ezért is volt akkora meglepetés számunkra a Harry Clarke-ügy. Még dr. Devine-t is megrázta. És Szaros Shakeshafte-et. Olyan volt, mintha valami a tudtunk nélkül, feltűnésmentesen meghalt volna, és csak a bűze érződik a levegőben, mint az osztályterem szegélyléce mögött elpusztult mérgezett egér.

De előreszaladok a történetben. Ez van, amikor az ember megöregszik. Elkalandozik a tárgytól. Megfeledkezik az idő múlásáról. A régi dolgok hirtelen sokkal közelibbnek tűnnek, mint az, ami egy napja történt. És az, amiről azt hittük, elfelejtettük, váratlanul eszünkbe jut abban a pillanatban, amikor lecsukódna a szemünk, és megakadályoz az alvásban.

Ma ez egy Közérdekű Információs Film, amilyet régen lehetett látni, és amit évek óta nem láttam, mégis tisztán emlékszem rá. Egy hátborzongató, kapucnis alak egy elárasztott bányagödör mellett játszó gyerekeket figyel, és várja a pillanatot, amikor beszakad a partoldal, reccsen egy faág, vagy egy víz alá merült, elhagyatott kocsi magába szívja ifjú áldozatát. Beúszik a képbe egy Veszély! Tilos a fürdőzés! tábla, de a gyerekek nem veszik észre. És most hallatszik a rámondott szöveg is, a hang baljós fenyegetéssel, reszelősen suttogja a kihívást: A magányos, sötét víz szelleme vagyok…

Miért jutott az eszembe? Miért most? Milyen üzenetet próbál a tudatalattim felszínre hozni? A magányos, sötét vízbe dobott kavics még ma is hullámokat vet. Huszonnégy évvel később is. És most, az emlékezet archívumából megszólal a kapucnis férfi hangja…

9

1981. őszi trimeszter

Kedves Egérke!

Goldie szerint David Bowie buzi. Ma ebédidőben jegyezte meg, Harry szobájában. Goldie apja néha prédikál a templomban, és úgy véli, hogy Anglia fejlődését az akadályozza, hogy a Homoszexuálisok Megkaparintották a Művészeteket.

– Szerintem nem buzi – jelentettem ki.

– Felvett személyiség – tette hozzá Uszkár. – Az életben nős meg hasonlók. Különben a nyolcvanas években vagyunk. Mit izgat? – Goldie undorral elfintorodott, de Uszkár dacosan nézett rá. – Tudom, hogy a Biblia bűnnek tartja – mondta. – De a kagylóevést is.

Harry házi feladatokat osztályozott az asztalánál. Biztosra vettem, hogy hallgat minket. A fejét, tudod, olyan szögben tartotta, mint aki figyel. És az arckifejezése is elárulta: nem mosolygott, csak majdnem.

– Én ön mit gondol, uram? – fordultam hozzá.

Harry felnézett. – Miről?

– Hát a bűnről.

Harry elmosolyodott. Egy pillanatig azt hittem, túl messzire mentem. De aztán így szólt. – Szerintem Istent nem igazán érdekli, hogy mit eszünk, vagy mit viselünk, vagy kit szeretünk. Arra gondolok: ha Isten teremtette a csillagokat, akkor nagyszabásúbb elképzelései voltak.

Ezek után már nem sokat beszéltünk. De eltöprengtem rajta, Egérke. Harry ezt úgy értette, hogy Isten nagyobb annál, semhogy izgatná, kivel szexel az ember. Hisz minek is izgatná? Miért törődne bármivel is? Erről aztán eszembe jutott az Állapotom, Egérke, és hogy Istent mennyire érdekelné, ha rájönne, más vagyok…

A szüleim persze úgy gondolják, hogy érdekelné. De a szüleim templomba járnak, és hisznek ebben az egészben. Az apám még prédikál is néha. Nyuszi és Netherton Green után engem is elvittek magukkal, hogy javítsanak az Állapotomon. De annak ellenére, hogy ügyesebben kezdtem titkolni, az Állapotom nem változott. Sejtettem, hogy Isten nem figyel oda, vagy ilyennek akar látni. Viszont egyre jobban tudtam palástolni: nyelveken szóltam, és elájultam. A mi egyházunkban ilyesmiket kell csinálni, akkor mindenképpen, ha az ember tudja, mi a jó neki. Néha még szórakoztató is. Mint amikor egy focimeccsen gólt rúgnak: mindenki kiabál, és megölel. Engem általában nem szoktak megölelni. Nem vagyok ölelgetnivaló.

Netherton Greenben mindenki csodabogárnak meg elszállt fazonnak tartott. De most más a helyzet, Egérke. A St. Oswald jó hely számomra. Már becenevem is van, mondtam már, Egérke? Igen, már Ziggynek hívnak. A kedvenc albumomról ragadt rám. Ziggy Stardust és a Marsbéli Pókok. A becenév fontos, ha az ember be akar illeszkedni, és frankó szeretne lenni. És a Ziggy tuti név. Még apám szerint is.

– A pajtid elég normálisnak tűnik – mondta vacsoránál tegnap este. (A normális apánál a legnagyobb dicséret.) Pajti. Egy kutyaeledel neve. Milyen helyénvaló, gondoltam, de nem mondtam ki hangosan. Apánál már megtanultam, hogy nem bírja a vicceimet.

– Aha, egészen klassz – mondtam.

– Nem aha, hanem igen – igazított helyre anya. – Vagy amerikainak képzeled magad?

Lélekben elvigyorodtam. Az amerikaiak olyan megvetendők, mint a homokosok, kivéve a karizmatikus egyházi vezetők, akik a buzik, a feketék és a zsidók ellen prédikálnak, akik tönkreteszik az országot.

Ami azt illeti, a két majdnem-barátom minden, csak nem normális. Goldie egy beképzelt képmutató, Uszkár meg egy kis hülye, aki mindent összefirkál. Az mondja, ez kényszeres nála. Ahogy a többi szokása is, a zongorázás, a lábrázás és a rángatódzás. Régen az ilyet megszállottnak nevezték volna. Azok a vallásos népek imádják a démonokat.

Apa, amekkora nagy templomba járó, szintén élvezi a démonjait. És Uszkár anyja áhítatos tekintettel bámulja a vándor prédikátorokat. Fura, hogy bizonyos hitszónokok milyen sok női rajongót vonzanak. Az egyházunk bővelkedik bennük, hiszen karizmatikus egyház, és a gyülekezet sokszor részt vesz az istentiszteletben. Egy mulberrys lány is eljár néha hozzánk, gitározik, és énekel. Égővörös haja és hosszú nyaka van, mint egy flamingónak. Olyan templomba illő hang, tiszta, de nem vibratós. Láttam már a St. Oswaldban is. Játszik az iskolai darabban. Szeret szerepelni. A templomban és a színpadon is. Láttam, ahogy a többiek nézik, főként Goldie és Uszkár, bár nem értem, mit látnak benne. Elég csinos, de nem az én típusom.

– Ha szeretnéd meghívni a barátaidat, nyugodtan megteheted. – Anya mondta, aki igyekszik támogatni a társasági életemet. Isten a megmondhatója, hogy hálásnak kellene lennie, hogy egyáltalán vannak barátaim. Mindig is azt szerette volna, ha barátkozom másokkal.

– Jövő csütörtökön Örömtüzek éjszakája lesz. A parkban is gyújtanak máglyát. Gondoltam, elmehetnénk, csak mi hárman. Aztán visszajönnénk teázni. Esetleg meghívhatnátok a szüleiket.

Anya és apa nem szeretik az Örömtüzek éjszakáját. Szerintük könnyű utat nyit a pogányság felé. Mintha az egyház hatalma alatt sosem égettek volna meg embereket. De azt is tudtam, hogy anya alig várja, hogy megismerje a fényes, új barátaimat és a szüleiket. És ezért megyünk el mi hárman – Goldie, én és Uszkár – a máglyát megnézni, mialatt Goldie és Uszkár szülei sherryt isznak anyámmal és apámmal, és az egyházról meg a St. Oswaldról beszélgetnek.

Tudom. Visszataszítóan hangzik. De mindez a tervem része, Egérke. Amit Uszkár egyéniségnek hív. A megfelelő egyéniség birtokában szem előtt is rejtőzhetek. Azt tehetek, amit csak akarok, amíg fenntartom a látszatot. A megfelelő egyéniséggel rávehetem őket – a szüleimet, Uszkárt, Goldie-t, a tanáraimat – bármire. Dróton rángathatom őket, mint a bábukat.

Hogy miért? Mert megtehetem. Ezért. Miért teremtett Isten ilyennek? Miért vette magához Nyuszit? Miért? Mert megtehette. Mert ő Isten. Mindegyikünket a maga képére teremtett, igaz? Tehát egy pici Isten vagyok. És Isten egy gyilkos, egy tréfamester, egy tolvaj. Akkor miért ne lenne rám büszke, amikor olyan akarok lenni, mint ő?

10

1981. őszi trimeszter

A Johnny Harringtonnal folytatott beszélgetésemnek üdvös hatása volt. Azonnal megszűntek az apjától érkező panaszok, bár úgy éreztem, nem tettem egy lépést sem előre a fiú megértésében.

Szóról szóra emlékszem az iskolai bizonyítványára, amit a kék bizonyítványfüzetének utolsó előtti oldalára kézzel írtam. Harrington tehetséges, jó magaviseletű és pontos diák. Tanári nyelvre lefordítva: Nem Lehet Róla Sokat Mondani. Hogy is fejezhetném ki világosan azt az érzést, hogy valami baj van vele, valami furcsa módon hiányzik? Nem mintha bármi rosszat tett volna. A neve egyszer-kétszer merült csak fel mások rendetlenkedésével kapcsolatban (apróbb rendbontás volt egy gyengekezű tanár óráján, az iskolai ebédlő összekaristolt tölgyfa borításán falfirkát találtak), de Harringtont a két barátjával együtt felmentették a gyanú alól. Úgy éreztem, túlságosan is ártatlanok voltak. Egyszerűen nem volt normális, hogy egy tizennégy éves fiúnak ilyen kevés szembeszökő jellemhibája van.

Az angoljegye azonban hűen tükrözi, hogy a várakozásnak megfelelően nem fordít figyelmet a kötelező olvasmányokra. Remélem, hogy a következő szemeszterben szorgalmasabb lesz e téren, és olyan kimagasló eredményt ér el, mint más tárgyakban.

Az ördög vigye el, idegesített a dolog. Nem volt természetes! Nem arról volt szó, hogy jószerével a bajkeverőket szerettem volna, de őket legalább értettem. Magam sem voltam ilyen idősen az erény példaképe, viszont így válhattam azzá a Mesterré, aki vagyok. Aki minden lehetőséget éberen figyel. És bár semmit sem találtam, ami gyanúba keverte volna a rosszalkodásban Harringtont, Nuttert vagy Spikelyt, a közömbösségükben volt valami, amit nyugtalanítónak éreztem.

Természetes, hogy ezt mondanám, nem? De még az utólagos éleslátás, a makulátlan hátsó ablak nélkül is, amin át egy autóbaleset következményeit nézzük, csak arra esküdhetek, hogy a Harrington-féle hármassal valami nem volt rendjén. Hívhatjuk intuíciónak. Valami baj volt, efelől nem volt kétségem. Éreztem a baj közeledtét.

Az őszi trimeszter második felére esett az Örömtüzek éjszakája, a születésnapom, és két héttel később a korán leeső hó gyanús öröme, amit a fiúk bolondos örömmel, a tanári kar kisebb lelkesedéssel fogadott, mert tudta, hogy a hó mennyire megzavarja az iskola eredményes működését.

A Régi Igazgató összehívott egy gyűlést, amin különféle – többségében végrehajthatatlan – fenyegetéssel riogatta a fiúkat, ha hógolyócsatát rendeznek, vagy nem törlik le a lábukat az iskolaépületbe való belépés előtt. A fiúk persze elengedték a dolgot a fülük mellett. Nedves ingben és cipőben jelentek meg latinórán, a cipőjüket a radiátorhoz tették száradni, így három napig a Középső folyosónak nedves fiú- és cipőszaga volt.

December elején három estén át a szülőket fogadtuk, hogy megbeszéljük velük a bizonyítványokat, a vizsgaeredményeket vagy bármi, aggodalomra okot adó dolgot, de nem vártam, hogy Harrington valami komoly problémával állna elő. Az öltözőben folytatott beszélgetésünk óta egyetlen szót sem szólt hozzám, csak az órákon elhangzó kérdésekre felelt, azt is hűvös leereszkedéssel, mintha szívességet tenne nekem.

Más is lekötötte az időmet. Az egyik fiú megbukott a latinvizsgán, és korrepetálni kellett, egy másik szülei válni készültek, és a fiút ez nagyon megviselte, a Mulberry-házból a lányok az Antigonét adták elő, amiben az ötödikes fiaim közül négyen szerepeltek. Az eredmény: ketten máris beleszerettek a főszerepet játszó lányba, egy vonzó kis vörösbe, aki kétségkívül sokra hivatott volt, és a rosszul időzített fiatalkori fellángolásért valószínűleg eggyel rosszabb érdemjeggyel kellett megfizetniük.

Amikor tehát Harrington hozzám fordult az aggasztó hírrel, a dolog meglepetésként ért. Először is azért, mert nálam hamarabb észlelte a problémát, másodszor azért, hogy egy tizennégy éves fiú ilyen szokatlan megérzéssel rendelkezzen. Kénytelen voltam átértékelni Harringtont, és kétségbe vonni az ösztöneimet.

November utolsó hetében a pénteki gyűlés előtt történt. A fiúk a Kápolnába mentek, én azonban az 59-es teremben maradtam, hogy átnézzek néhány negyedikes dolgozatot. Nyolc negyvenötkor még sötét volt kint, és az ég narancsos ragyogása nem sok jót ígért.

Harrington egyedül jött be, frissen vasaltan ragyogott, mint egy tavaszi nap.

– Nem tudom, válthatok-e pár szót önnel, uram.

– Természetesen – tettem le a tollat. – Valami baj van?

Úgy tűnt, mintha fontolóra venné a kérdést. – Megeshet.

– Rendben van – mondtam. – Ülj le. Csak szép nyugodtan.

Bevallom, a szívem elfacsarodott egy kicsit. Az egész mesa-merda ügy és az azt követő panaszáradat után már-már arra számítottam, hogy a Canterbury mesék nyomán trágárságra vagy földrajzból erkölcstelen viselkedésre érkezik felszólalás, bár az öltözőbeli beszélgetésünk után az idősebb Harrington panaszai olyan hirtelen apadtak el, ahogy megindultak.

A fiú leült az első asztalhoz. Az 59-es termet mindig is kicsit egy hajó fedélzetének tekintettem: két dupla padsor a pódiumon álló tanári asztallal szemben, ahonnan a kalózhajóját irányító kapitányként vezénylem az eseményeket, és hordozom körbe a tekintetem a fedélzet alatt görnyedő gályarabokon. Ezúttal azonban a Legfelső Bíróság bírájának éreztem magam, aki egy panaszost hallgat meg. Harrington hangja színtelen volt, mint máskor is, de úgy éreztem, hogy ezúttal kissé remegett, talán az elfojtott érzelemtől.

– Egy barátomról van szó – kezdte. – Azt hiszem, bajban van, uram.

Egy barátomról. Ez általában kényes dolgot jelent. Kíváncsi voltam, hogy mind közül miért éppen Harrington fordul hozzám ilyesmivel, ahelyett, hogy a Káplánhoz, a szív és lélek ügyeiben az Iskola hivatalos tanácsadójához ment volna.

– Nem rólam van szó – tette hozzá. – Valóban egy barátomról.

A fiúnak nem volt sok barátja. Ha nem magáról akart beszélni, akkor csak a hármasuk másik két tagja, Nutter vagy Spikely lehetett. David Spikely átlagos családból származó átlagos fiú volt. Franciából talán kissé lassú, de láttam benne valamit, ami gondra utalt. Charlie Nutter érdektelen, a kezén ekcémafoltos gyerek volt. Soha nem beszélt az órákon. Soha nem vonta magára a figyelmet.

De az apja Stephen Nutter, az egyik helyi képviselő, egy gumibuldog, aki szókimondó nézeteiről volt ismert. Mindig is sejtettem, hogy Nutter képviselő úr talán csalódott igencsak átlagos fiában. Egyesek szükségét érzik, hogy gyermekükön keresztül bizonyítsanak, és idősebb Nutter szerintem valami egészen másra számított, amikor apa lett. Mrs. Nutter sápadt, sótlan – tulajdonképpen a fiához nagyon hasonló – asszony volt, vékony testalkatú és éles vonású, aki a helyi jótékonysági munkában vett részt, és gyakran szerepelt a Malbry Examinerben, egyik vagy másik jó ügyet reklámozva. Két ilyen szülő mellett kétlem, hogy Charlie Nutternek alkalma lett volna bajba kerülni.

– A… barátod… tudja, hogy velem beszélsz?

Johnny Harrington megrázta a fejét. Magasabb helyemről jól láttam a hajában a nyílegyenes választékot.

– Akkor miből gondolod, hogy bajban van? – kérdeztem. – Ő mondta?

– Nem, uram.

– Akkor honnan tudod?

Megvallom, az, hogy hozzám fordult, atyai érzéseket keltett bennem. Lehet, hogy elhamarkodottan ítéltem meg a fiút, végtére is új volt az Iskolában, mi több, új minden iskolában, és talán gondjai támadtak a beilleszkedéssel. Most először töprengtem el azon a lehetőségen, hogy a lelki tanácsadással kapcsolatos erőteljes megközelítésem az ő esetében mégsem volt helyes.

– Bár talán az irodalom kérdésében nem vagyunk egy véleményen, remélem, tudod, hogy amit itt elmondasz, azt bizalmasan kezelem. Nem szaladok az Igazgatóhoz, ha a fiaim egyike segítségért fordul hozzám. Most pedig halljuk, mi a gond.

Most az egyszer úgy láttam, nehezen találja a megfelelő szavakat. – Uram – kezdte. – Én nem… vagyis…

– Minden rendben – biztattam. – Csak nyugodtan.

Egy pillanatra elfordította a tekintetét, a keze mozdulatlanul nyugodott az ölében. Aztán a szemembe nézett. – Hisz ön a megszállottságban, uram?

MÁSODIK RÉSZ

O mihi praeteritos referat si Iuppiter annos!

„Ó, ha letűnt fiatalságom Jupiter fölidézné”

– VERGILIUS

(LAKATOS ISTVÁN FORDÍTÁSA)

1

2005. szeptember 8.

Hivatalosan ma van a szemeszter első napja, amikor a fiúk elárasztják az Iskolát. Mennyivel hatékonyabb lenne minden, ha nem tennék, ugyanakkor mennyivel unalmasabb!

– Jó reggelt, uram! – kiáltotta Allen-Jones, akinek mindig, még az új szemeszter első reggelén is sikerül úgy festenie, mintha ruhástul aludt volna. Tinta volt a gallérján, a nyakkendője félárbócon lógott. De a vigyora változatlan volt: életerőtől duzzadó, és furcsán aranyos.

– Jó reggelt, Allen-Jones. Megfontolt viselkedésedből azt szűröm le, hogy a nyári szünetet hasznos és szorgos munkával töltötted, valamint az ablativus absolutuson való elmélkedéssel és merengéssel.

– De még mennyire, uram! – hajította az iskolatáskáját az asztalára. A tavalyi Hello Kitty-s táskát egy ugyanannyira alkalmatlan darab váltotta fel; az idei példányon a Wonder Woman képregényfigura volt. Ez természetesen az előírások megszegése, ugyanis dísztelen iskolatáskával kell járni, amin csak az Iskola címere lehet. Allen-Jones az Iskola címerét egy matricán provokatívan Wonder Woman dús keblű dekoltázsára ragasztotta. Tapasztalatból tudtam, hogy ezek a kis kihágások a hatáskeltést szolgálják, és szokás szerint nem kaptam be a horgot – amivel csalódást keltettem –, hanem a tiszta papírdossziéba csomagolt és az Iskola irodájából küldött új osztálynaplóval kezdtem foglalkozni.

Megtartottam a tavalyi 3S osztályomat, ami most 4S, és tettem ezt a megnyugtatás és e változó időkben a folytonosság megőrzése jegyében. Kissé zaklatott vagyok; az ember persze tudja, hogy a fiúk változnak, de még ilyen sok év után is meglepetésként ér, mennyit nőnek a nyári vakáció alatt. Tavaly még kisfiúk voltak, az idénre megtestesedtek és megnyúltak, mint a fiatal fák, amik helyért lökdösődnek és tolakodnak.

Megjöttek a bohócaim, a Brodie-fiúk: Allen-Jones, Sutcliff és McNair. Itt van Anderton-Pullitt, a furcsa kisfiú, akin már látszanak a furcsa kis férfi körvonalai, akivé majd egy nap válni fog. Jackson, az iskolaudvar bokszolója és Pink, az osztály filozófusa. Brasenose, egy kövér fiú, akit agyonetet az anyja, és Niu, a japán gyerek, aki minden kulturális sztereotípiával dacolva imádja az angol irodalmat, és utálja a matekot meg a természettudományokat.

Van egy szembeötlő hiány is: Colin Knight, akinek nevét tavaly novemberben húztam ki az osztálynévsorból, de akinek hangtalan jelenléte továbbra is morózusan érezhető, mint amilyen maga a fiú volt. Egyedül ő nem testesedett vagy nyúlt meg, az arca még most is szőrtelen, a hangja sem mutál. Nem mintha valaha is szólna hozzám, csak néha, a legsötétebb álmaimban. A fiúk közül néhányan pszichológushoz jártak az osztálytársuk halála után, bár Knightnak nem volt sok barátja, de a halál felborítja azok lelki egyensúlyát, akik halhatatlannak képzelik magukat.

Még most sem ül senki Knight helyén, vagyis hátul a bal oldali sarokasztalnál, bár egyikük sincs ennek tudatában, csak ez az öreg csataló, aki jóval többet őriz az emlékezetében, mint ami a javára válna.

Új osztálynaplóm van: makulátlan, takaros nyomtatással. Feltűnt, hogy akaratlanul is megtorpanok a Jerome, B. után, mielőtt továbblépnék a Knockton, J.-re. Apró, alig észrevehető szünetet tartok, talán csak olyan hosszút, amíg egy Mester megköszörüli a torkát, vagy egy barátságtalan fiú hátul a hideg, szenvtelen hangján annyit mond, hogy Uram!

Arra gondolok, hogy Johnny Harrington volt az a fiú, akivé Colin Knight szívesen vált volna: hűvös, higgadt, merész, aki nem fél a tekintélytől. Vajon ezért nem kedveltem Colin Knightot? Mert emlékeztetett a kis Johnny Harringtonra?

– Úgy hallom, lányokat kapunk az idén – jegyezte meg Tayler, akinek mindkét szülője az Iskolatanácsban van, és jóval előbb szokott a hírekről értesülni, mint én.

– Igaz ez? – kérdezte Allen-Jones.

– Fúzió a Mulberry-házzal – jegyezte meg McNair.

– A szó szoros értelmében nem az – mondta Anderton-Pullitt nehézkesen. – Dr. Harrington szerint a források konszolidációjáról szól az egész.

Úgy látszik, Harrington válságstábja különleges érdeklődést tanúsít Anderton-Pullitt iránt. Lehet, hogy a tavaly történtek miatt, amikor majdnem áldozatul esett a Colin Knight életét követelő tragikus eseményeknek. Vagy talán azért, mert idén azt a diagnózist állították fel, hogy „különleges szükségletei” vannak, amik az anyja szerint magyarázattal szolgálnak a különcségeire.

Mindig is úgy hittem, hogy ez minden fiúra érvényes az osztályomban, de manapság a jelek szerint vannak, akik még különlegesebbek. Tájékoztattam Mrs. Anderton-Pullittot, hogy amíg a fia eleget tesz az én különleges kívánalmaimnak – mint a házi feladat azonnali beadása és az osztályban mutatott osztatlan figyelem –, addig én is igyekszem figyelembe venni az ő különleges igényeit.

Ennek ellenére nincsenek nagy elvárásaim. Anderton-Pullittot sokkal jobban körülugrálják otthon, mint ami hasznára válna, és most, hogy Tünetegyüttese van, arra számítok, hogy maximálisan kihasználja majd a helyzetet. Számos megbeszélésre számítok Mrs. Anderton-Pullitt-tal, ahol majd megpróbál rávenni, hogy a fiának hosszabb időre van szüksége a vizsgákon, fel kell menteni testnevelés alól (amit utál), és engedélyezni kell, hogy az érdeklődését zavaró házi feladatokat ne készítse el. Összecsapásokra számítok. És ha az Új Igazgató már Anderton-Pullitt pártját fogja…

– Szóval nem lesznek mulberrys lányok – szögezte le McNair.

– Nálunk nem – fűzte hozzá Allen-Jones.

– Mintha téged sokat izgatna – vetette oda Pink.

Allen-Jones elvigyorodott. – Ez az osztály homármentes terület.

Pink nevetve felhorkant. A Brodie-fiúk is vele nevettek. Feszültséget éreztem a nevetésükben, valamit, ami nem volt ismerős, és elcsíptem Allen-Jones pillantását, aki ferdén rám sandított, mintha az érdeklődésem mértékét latolgatná.

– A mulberrys lányok egyáltalán homárnak számítanak? – kérdezte McNair.

– Csak ha ínyencséget főzöl – vágta rá Pink, és máris hahotában törtek ki, amire a fiúk annyira hajlamosak. Ez az egzisztencialista vidámság egyszerűen a fiatalságukból fakad. Az érzés, a bordákat szaggató rázkódás, ami elkapja az embert, és addig rázza, míg levegő után nem kapkod; szinte emlékszem, milyen volt, amikor még én is tizennégy éves voltam. Mintha valamit feszesre felhúztak volna az emberben, akár egy óraművel hajtott állatot, ami a gyomorszáj tájékán működésbe kezd, és nevetésként bukik ki a szájon. Nálam ez a mechanizmus már elöregedett és berozsdásodott. Ritkán nevetek hangosan, és ha mégis előfordul, úgy hangzik, mint egy magányos madár félszeg és nyers rikoltása.

Mi van velem mostanában? Sosem voltam ilyen szentimentális. Talán ez a Harrington-ügy okozza, ami visszatért, és kísért. Az ördögbe is, miért kellett éppen ide jönnie? Százszámra akadnak „hanyatló” iskolák, amik egy Szuperigazgató varázspálcájának érintésére várnak. Miért ide? Miért a St. Oswaldba? Még egy élete deléhez közeledő férfi sajátos nosztalgiáját is figyelembe véve, a drága, régi helyről őrzött emlékei aligha lehetnek édesek.

Csöngettek. Az első óra kezdete. A fiúk mind elmentek az óráikra, némelyek rámenősebben, mint mások. Anderton-Pullitt ment el utolsóként, és még akkor is a padjában kotorászott, amikor a csoportom – (az első osztályosok) – többsége már helyet talált magának.

Visszanyeltem a kemény dorgálást. Anderton-Pullitt mindig elkésik, mivel képtelen felhagyni a tankönyvei átrendezésével. A személyes aktája szerint az új tünetegyüttesével kapcsolatos rögeszmés-kényszeres rendellenességről van szó, amit együttérzéssel kell kezelni. Megvan róla a különvéleményem. De a jelenlegi légkörben jobb, ha a véleményemet megtartom magamnak. Amúgy is a múlt diákok szellemei ma a fülembe suttognak, olyannyira, hogy amikor ismét a tábla felé fordultam, huszonnégy év óta először majdnem a merda, merdam szavakat írtam fel a szokásos mensa helyett.

Meglepetésként ért a kopogás, amikor felhangzott. A St. Oswaldban a tanárok nem mászkálnak egyik osztályból a másikba az órák alatt, és az Igazgató sem lepi meg váratlan látogatásokkal a kollégáit, amikor a huszonnégy fészkelődő elsősnek próbálja meg megtanítani az első deklinációt.

– Quid agis, Medice?[13] – próbáltam tréfával leplezni a megdöbbenésemet.

Harrington belépett, a mosolya, mint egy ragyogó égősor. – Remélem, nem bánja, Mr. Straitley – mondta –, de a következő hetekben beülök néhány órára. Tudja, én is Új Fiú vagyok itt. Meg kell tanulnom a dörgést, mégpedig gyorsan! – Ezt az elsőseimnek szánta, akik engedelmesen csoszogtak és vigyorogtak.

Harrington helyet keresett magának. Hátul, a bal oldali sarokban ült le. Knight régi helyére. Hát persze. Tudhattam volna. De a St. Oswaldban harmincnégy év megtanított a pókerarcra. Rámosolyogtam Harringtonra.

– Rendben, fiatalember – mondtam. – A tárgy az elsős latin. Ne higgye, hogy könnyen megússza. Lássuk, maga mire emlékszik.

2

1981. őszi trimeszter

Kedves Egérke!

Emlékezz, emlékezz, november 5-re! Puskapor, árulás, összeesküvés. Komikus, ahogy a halált ünnepeljük. Még a templomban is minden képen valami kínzást ábrázolnak. Tudod, mi lett Guy Fawkes sorsa? Leugrott a vesztőhelyről, és kitörte a nyakát, s ezzel megfosztotta a nézőket a műsortól. Ám ennek ellenére is felakasztották, aztán felnégyelték, és a levágott fejét dárdára tűzték, mintha nem lehetne eléggé halott. Apa szerint barbár cselekedet volt. Még sincs kifogása az ellen, hogy amikor templomba megyünk, Jézust kereszthez szögezve látjuk, Szent Sebestyént pedig nyilakkal teleszurkálva. De komolyan, mi a különbség? A halott az halott, a mártíromság csak a szemlélő számára az. Jézus azért halt meg, hogy mi élhessünk. Jobban hangzik, mint amilyen. Mint amikor egy új kanapét havi részletekben törlesztünk, aztán kiderül, hogy mire kifizetjük, már el is kopott.

Egyszer kérdeztem Miss McDonaldot, hogy az embereknek miért kell meghalniuk. „Hogy hely legyen a babáknak, akik még nem születtek meg”, felelte.

Erről egyáltalán nem vagyok meggyőződve, Egérke. Minek kellett még több baba? És ha nem lenne több kisbaba, örökké élhetnék-e?

Ma este örömtűz lesz a Malbry Parkban. Múlt hét óta rakják. Mostanra már hatalmas halom gyűlt össze: sok ágybetét, tűzifa, matrac, újságpapír és rongyból varrt baba meg ócska ruhák. Olyan magas lett, mint egy épület. A máglya mellett a tűzijáték elég lehangoló. Olyan közel merészkedtem a tűzhöz, amennyire csak mertem. A közepén ragyogó narancsfényben izzott és bömbölt, mint egy oroszlán. Kíváncsi voltam, vajon ilyen-e a pokol. Vettem egy karamellás almát. Aztán Uszkár kicsit rosszul lett a füsttől, és távolabb kellett húzódnunk.

– Miért akarsz olyan közel menni? – kérdezte Goldie, akinek vöröslött az arca a hőségtől.

– Szerettem volna tudni, milyen érzés a pokol kapujában állni – válaszoltam.

Goldie furcsálló pillantást vetett rám.

– Tudod, régen máglyára vetették a boszorkányokat – magyaráztam. – Úgy gondolták, kedvesek hozzájuk, mert hozzászoktatják őket ahhoz, ami vár rájuk. Mintha az állóképességüket fejlesztették volna.

– Beteges – mondta Uszkár.

– Nem is tudom. Szerintem klassz.

Goldie-val és Uszkárral az a baj, hogy néha nem értenek meg. Nem sok a közös bennünk. Azon kívül, hogy mindhárman Új Fiúk vagyunk. És mind egykék. Mégis egészen király, hogy néha van kivel szót váltani a templomban, az órákon van ki mellé ülni, és néha nevetni is lehet valakivel. Azt jelenti, hogy végre beilleszkedem. Nem vonom magamra a figyelmet. És ez azt jelenti, hogy apa sem talál bennem kivetnivalót, ami Netherton Green után kellemes változatosság.

Amikor hazaértünk, volt szörpös zablisztlepény, gyömbéres keksz, szendvicsek, és Mr. és Mrs. Uszkár és Mr. és Mrs. Goldie a vasárnapi ruhájukban a nappaliban ültek, és a St. Oswaldról beszélgettek. Mr. Uszkár azt mondta, hogy a St. Oswald a legjobb dolog, ami évek óta a fiával történt, a többiek meg bólogattak, mint a kutyák.

– De az osztályfőnök valahogy furcsa nekem. Nem tűnik teljesen normálisnak.

Normális. Jaj, Egérke! Már megint ez a szó!

Goldie apja bólintott. – A Káplán viszont józan pasas – jegyezte meg. – És persze John Speight is. Ha bármikor szükség van egy józan gondolkodású palira, hogy diszkréten elbeszélgethessen az ember…

Apa rám nézett. – Igen. John Speight remekül bánik a fiúkkal. Kár, hogy nincs felső tagozatos osztálya. Kik osztályfőnökök még a felső tagozaton?

– Mr. Straitley, Mr. Scoones és… – Majdnem kimondtam, hogy Harry. – Mr. Clarke. – Felkaptam egy zablepényt. Észrevettem, hogy Uszkár ferdén sandít rám. Elmosolyodtam, és így folytattam: – Mr. Speight nagyon jó fej. Bárcsak ő lenne az osztályfőnököm!

Láttam, hogy apám elégedett. – Nem kedvelhetünk mindenkit – mondta. – Ezért van az iskola. Ott megtanuljuk, hogy jöjjünk ki olyanokkal, akik nem feltétlenül osztják a véleményünket.

Ha tudná! Rákacsintottam Uszkárra, aki zavarban volt. A szeme rángatódzni kezdett.

– Mr. Straitley is rendes – mondtam. – Amíg az ember a kedvencei közé tartozik. Van belőlük egy kis csoport. Ebédidőben velük szokott üldögélni.

Apa a homlokát ráncolta. – Ezt nem helyeslem. Szerintem a tanároknak nem kellene bratyizni a diákokkal.

– Minket nem hívnak – mondtam. – Nem vagyunk hozzá elég különlegesek.

Ezek után már nem beszéltem, de láttam, hogy sikerült elhintenem a magokat. Csak pár magot, de egy kis szerencsével kifejlődhetnek. Ezek életünk legszebb évei. Jól kell éreznünk magunkat, nem? Eddig nem sok mókában volt részünk, kivéve Harry társaságában. De ez még megváltozhat. És remélem, meg is fog. És ajánlom, hogy Mr. Straitley ne állja utamat. Mert rossz dolgok esnek meg azokkal, akik utamat állják. Mr. Straitley megérdemel egy meglepetést. Én meg egy kis szórakozást. És ahogy Harry magában mondta: vannak rejtett erényeim.

3

1981. őszi trimeszter

– Mit értesz azon, hogy megszállottság? – kérdeztem talán kicsit élesen. – Esetleg azt, hogy a megszállás, a birtoklás a törvény szerinti kilenc tizedre vonatkozik?

– Nem, uram – rázta meg a fejét.

– Akkor mit?

Természetesen addigra már tudtam, hogy az ifjú Harrington szülei mélyen vallásosak. Egy helyi egyházhoz tartoztak, amit az Ómega Rózsa Egyházának neveztek, és ami az én ízlésemnek túl modern volt. Egy szerény, négyszögletes épület volt a templomuk Malbry falvában. A sátáni Mr. Speight rendszeres látogatójuk volt, és a fiaink közül is sokan. Ezen túl nem sokat törtem a fejem ezen az egészen.

Jómagam megszokásból, születésemnél fogva és nosztalgiából anglikán vallású vagyok. Karácsonykor templomba megyek, mert véletlenül nagyon tetszik, és élvezem a zsoltárokat, de sosem nevezném magam hívő embernek. Hajlamos vagyok hinni abban, hogy bizonyos eszmények, a szeretet, az irgalmasság meg a hasonlók érdemesek arra, hogy pártoljuk őket, míg mások (a kövezés, a szűklátókörűség, a démonok, a böjtölés, az eredendő bűn és a másságot mutatókkal szembeni megvetés) jobb, ha szép csendesen elfonnyadnak a hit leszáradó ágain. Tudom, hogy ezzel mások nem értenek egyet. Idősebb Harrington is köztük volt.

– Démoni megszállottságra gondolsz?

– Igen, uram – bólintott Harrington.

Nevetnem kellett. A fiú kissé megbántottnak látszott.

– Bocsáss meg – szabadkoztam. – Kérlek, folytasd. A… barátodról meséltél.

– Minden jel megvan nála, uram. Hangulatingadozások, ideges rángatódzás, pattanásos bőr, a halállal kapcsolatos rögeszme…

– Ezt serdülőkornak hívják, Harrington. Rájössz majd, hogy ez teljesen normális.

Bármilyen ártatlan volt is a tréfám, nem lágyított a merevségén. – Uram. Ez nem normális. Állandóan csak erre gondol. Folyton azt hajtogatja, hogy meg fog halni, és aztán a pokolban ég majd, és ez ellen senki nem tehet semmit.

Ezt hallva azért jobban hegyeztem a fülemet. A mulberrys lányokkal szemben a fiaim általában nem voltak hajlamosak túlzott érzékenységi rohamokra. Harrington sem tűnt olyannak, aki beteges gondolatokat dédelget, mégis emlékeztettem magam, hogy ezzel talán fel akarja hívni magára a figyelmet. Az arcát fürkésztem, nem látok-e pattanásokat, de az állán lévő egytől eltekintve meglepően pattanásmentes volt.

– A… barátod… hívő? – kérdeztem.

– Régebben az volt – válaszolta. – De most nem tudom.

– És tudsz-e olyan okról, ami boldogtalanná teszi?

– Nem egészen boldogtalan – rázta a fejét. – Apám úgy gondolja, valami hiányzik belőle. Mintha eloltották volna benne a lámpát.

– Ő is úgy gondolja, hogy baj van?

Harrington megvonta a vállát. – Szerinte imádkoznunk kell. Nála ez a megoldás mindenre.

– A megszállottságot nem kell szó szerint érteni – mondtam. – Amikor olyan kijelentést teszel, hogy Mi ütött beléd?, valójában azt akarod mondani, hogy: Valami baj van?, és amikor azt mondod: Nem vagyok magam…

– Nem rólam van szó, uram.

– Természetesen hiszek neked – hazudtam. – De ha nem árulhatod el a barátod nevét, vagy hogy miért gondolod, hogy…

– Megszállott.

– Úgy van. – Felmerült bennem, hogy az egész talán csak tréfa. De Harrington zaklatottsága valóságos volt. Erre megesküdtem volna.

A fiú rám sandított. – Uram. Nem hisz nekem, uram.

– És te hiszel ebben?

Mintha erre kicsit összerándult volna. – Csak segíteni akarok, uram.

Csak segíteni akarok. Ezt mondta. Ki ne hitt volna akkor neki? Zavartsággal elegy komolyság, és pontosan megfelelő mennyiségű aggodalom.

– Akkor miért nem árulod el a barátod nevét? – kérdeztem, amikor éppen becsöngettek. A folyosóról behallatszott a nyüzsgés zaja. Harrington az ajtóra pillantott. Mintha valami árnyék suhant volna át az arcán. Látott valakit kint állni? Akit szívesen elkerült volna?

– Nézz rám, Harrington – kértem.

Engedelmesen felém fordult. Az ajtó homokfúvott üvegén át láttam a terem előtt sorba álló fiúkat. Valamelyikük jelzett valamit? Egy tanár is volt velük? Lehetetlen volt megállapítani.

– Gyerünk már, Harrington. Hogy segíthetnék, ha nem tudom, kiről van szó?

– Arra gondoltam, hogy kitalálja. Most, hogy már tudja, mit keressen. Nem én mondanám el. Véletlenül rájönne.

– Véletlenül? – kérdeztem vissza. Gondolom, még mindig vallomásban reménykedtem. Az egész „a barátom bajban van” kezdetű szöveg olyan öreg volt, mint Matuzsálem. De rádöbbentem, hogy valami megváltozott. Bármilyen rövid volt is, a szünetben Harrington visszanyerte a lelki egyensúlyát. Talán észrevett valakit az üvegen át, vagy csak visszarettent. De eltűnt az arcáról a sebezhetőség, amit korábban megláttam, a helyét a szokott utálatos és ízetlen tartózkodás foglalta el.

Még utoljára tettem egy próbát. – Biztos, hogy csak ennyit tudsz elmondani?

Bólintott. – Igen, uram. Matekórára kell mennem, uram.

Felsóhajtottam. – A kamaszkor nehéz időszak. A fiúk dühösek, zavarodottak lesznek. Ez nem jelenti azt, hogy mind megszállottak. Csak… tudod, a hormonok. Tinédzserkori szorongás. Amit a kollégám, dr. Devine kétségkívül Weltschmerznek nevezne.

Harrington felkapta az aktatáskáját. – Köszönöm. Már jobban érzem magam. Bocsánat, hogy olyan sok idejét elraboltam.

Egész nap azon járt a fejem, amit mondott.

Megszállottság? Démoni megszállottság?

Természetesen nem hittem neki. Talán nem is várta, hogy így lesz. Harrington olyan okos volt, hogy megfelelően választotta ki a célpontjait, és ha valóban meg akart etetni valakivel egy furcsa ötletet, akkor egyenesen dr. Burke-höz fordult volna, vagy ami még jobb, a St. Oswald Fő Boszorkányüldözőjéhez, a sátáni Mr. Speighthez, akinek okkult iránti érdeklődése vetekedett a Káplánéval.

Így hát azt a következtetést vontam le, hogy Harrington okkal fordult hozzám. Talán kifejezetten azt akarta, hogy vessem el ezt a légből kapott hipotézist. Talán úgy tervezte, hogy az enyém lesz a józanság hangja, amikor majd mindenki elveszti a fejét. Eltűnődtem, vajon valóban hisz-e ebben az ostobaságban, vagy valami egészen más miatt igyekszik közvetetten figyelmeztetni? A Szülői Fogadóóra mindenesetre már esedékes volt, és ha Johnny Harrington vagy egyik barátja érzelmi nehézségekkel küzd, itt volt az ideje, hogy a végére járjak, miért.

Egy jó osztályfőnök tudja, hogyan hatoljon egy probléma mélyére – mikor kérdezősködjön nyíltan, mikor kell kesztyűs kézzel, és mikor vasököllel kormányozni. Tudja, mikor lásson neki a probléma megoldásának közvetlenül, és mikor kerülgesse finoman, egyszóval egy jó osztályfőnök részben detektív, részben szociális munkás, részben szent. Én nem vagyok ilyen Mester. Az általános pedagógiai megközelítésem irányelve a jóindulatú mellőzés, ami a fiúk többségénél be is válik, de se Harrington, se a barátai nem reagáltak a módszereimre. Valaki másra volt szükségem, aki beszéli a fiú nyelvét, aki tekintélyt parancsoló, ugyanakkor emberséges, hogy áthidalja a Mester és tanítvány közti szakadékot. Tudtam, ki lehet ez: egy férfi, aki kivívta a fiúk szeretetét és bizalmát, aki nálam jobban ismeri őket, és aki mindkettőnknek tanáccsal tud szolgálni.

Így aztán a délelőtt végén felmentem, hogy megkeressem Harry Clarke-ot.

4

1971. őszi trimeszter

Emlékszem, amikor 1971-ben kezdő tanárként megérkeztem. Eric Scoones már két éve ott tanított. Tulajdonképpen miatta jelentkeztem az állásra. Erickel iskoláskorunk óta jó barátok voltunk. Most megint együtt voltunk újoncok a fiatal dr. Devine-nal, az alka-seltzeres, frissen diplomázott, energiától és becsvágytól hajtott férfival.

Olyan sok minden változott azóta, ugyanakkor semmi sem. Még mindig elszigetelten élünk, mint aranyhalak egy sor akváriumban. Évről évre, szemeszterről szemeszterre ugyanazokat a köröket írjuk le. Nem sok történik itt, de amikor mégis, olyan hirtelen következik be, mint amikor egy elejtett kő vízbe pottyan, és hullámokat vet, amik túl hamar elsimulnak.

Az első félévem végén ismertem meg Harry Clarke-ot. A St. Oswald tanári kara általában nem barátkozik más tanszékek tagjaival, és bár Harry Clarke osztályterme közvetlenül az enyém felett volt, Harry egy olyan tanszékhez tartozott, ami hírhedten társaságkerülő volt, az élén pedig Mr. Fabricant állt, egy Oxfordban végzett tanár, akinek rángatódzott a szeme, és fiatalkorában könyvet írt Sade márki életéről, amivel a szexuális engedékenységéről híresült el – érdemtelenül. Következésképpen alig ismertem Harry Clarke-ot; csupán egy arc volt a Közös teremben, ahova ritkán járt, akkor is csak az Igazgató értekezleteire. Aznap bementem az 54-es terembe – ez Devine szobája volt, az enyém melletti a folyosón –, hogy kölcsönkérjek egy doboz színes krétát. Nem tudni, miért, de az összes kréta a Német tanszéken volt, Devine szekrényének hátsó felében elraktározva. A „kölcsönkérést” úgy értem, hogy azt reméltem, Devine épp nincs bent. Abból, amit hallottam róla, nem tűnt emberszeretőnek.

Sajnálatos módon ő is szeretett fél nyolcra beérni az Iskolába, hogy az íróasztalánál megigyon egy csésze feketekávét (természetesen az Iskola porcelánját használta), és amíg a fiúk be nem jönnek, füzeteket osztályozzon. Azon az október végi reggelen háttal állt nekem az íróasztala tetején. Egyik kezében egy kerti törpét tartott, és egyszerre tűnt dühösnek és óvatosnak.

Összerezzent, amikor beléptem. – Straitley!

– Ó! Jó napot.

Bosszúsan nézett rám. Ifjúkorában dr. Devine többé-kevésbé ugyanúgy nézett ki, mint most: a szeme talán jobban ragyogott, az orra kevésbé volt érzékeny. Első pillantásra utáltuk egymást – mint amikor két szemben álló faj ösztönösen egymásra ismer. Az osztálytermében minden a szöges ellentéte volt annak, ami az enyémben volt: a könyvespolcok rendezettsége, az ajtó mögött vállfán lógó talár, a tiszta tábla, amit szivaccsal törölt le, nem piszkos táblatörlővel, a híres németek csinosan kiszögezett poszterei a hirdetőtáblákra.

Meglepetten láttam a törpét ilyen teuton környezetben. Festett gipszből készült, az arcán züllött mosoly terült szét, és mintha az Amadeus Ház nyakkendőjét viselte volna. Dr. Devine lemászott az íróasztalról, és betette a törpét az aktatáskájába.

– Természetesen nem az enyém – jelentette ki. Bosszúsnak hangzott, hogy meg kell magyaráznia. – Itt találtam ma reggel. – Éles, kopogós hangon mondta, mint egy beszélő írógép. – Ami azt illeti, az elmúlt két hétben minden reggel itt találom. Valaki ostoba tréfát űz velem. És ha rájövök, ki az…

Elmosolyodtam. Nem tehettem róla.

– Örülök, hogy te szórakoztatónak találod. Nyilvánvalóan fogalmad sincs róla, mennyire züllesztő tud lenni az ilyesmi, amikor az ember éppen egy osztályt próbál tanítani, szekrényt akar kinyitni, vagy szótárt szeretne levenni a polcról, vagy be akar nézni egy asztal fiókjába, és ez az izé vigyorog rá vissza. Ma az ajtó fölött billegett. Sérülést is okozhatott volna.

Az ajkamba haraptam. – Hát persze – siettem megnyugtatni. – De miért nem dobod ki?

– Azt hiszed, nem próbáltam? – csattant fel türelmetlenül. – Bárki csinálja ezt, folyton visszahozza. A múlt héten az ajtóm előtt találtam, a saját küszöbömön, Straitley, és egy német virslit fogott! Valaki a házamhoz hozta! Ez már nem tréfa. És ha megtudom, ki követi el…

Úgy igazítottam a vonásaimat, hogy komolyságon kívül ne tükrözzön mást. – Nagyon helyes – nyomtam el egy köhögést. – Feltártál valami indítékot?

– Indítékot?! – kiáltott fel sértődötten.

Nem véletlenül mondtam éppen ezt. A szemeszter kezdete óta Devine csak az én osztályomból már tizennégy fiúra mért ki elzárást, és számtalan panaszt nyújtott be a Felső folyosón lévő szomszédjai ellen olyan bűnökért, mint ebédidőben hangos zenehallgatás, óra után a terme kitakarítása és rendrakás, a krétái ellopása, a növények elmozdítása és a reggeli gyűlésen a talár viselésének elmaradása. Dr. Shakeshafte hírhedten csak „annak a kis szarosnak” nevezte, és a fiúk ekkor ragasztották rá a most is használatos gúnynevét, a Savanyúszőlőt.

– Milyen lehetséges oka lehet a bomlasztáson kívül? – kérdezte.

A fejemet csóválva tértem vissza a termembe, mert éreztem, hogy kréta iránti kérésem most hűvös fogadtatásban részesülne. Felmentem inkább az 58-as szobába, ami Harry Clarke terme volt, és ahonnan halkan zene szólt az ajtó mögül.

Bekopogtam, és beléptem. Egy csontsovány, rendetlen, kerek szemüveges és Harris tweedzakós fiatalember próbált egy kartondobozt beszorítani az íróasztal alá, ahol már magasan álltak a lemezekkel teli dobozok, a könyvoszlopok és egy hordozható lemezjátszó.

Beléptemkor felpillantott. – Lentről, ugye?

– Igen. Straitley, latin – válaszoltam.

– Harry Clarke. Angol irod. – Elvigyorodott. – Egy pillanatig azt hittem, az a németes pasi, és megint a zene miatt reklamál. Az elmúlt két hétben minden percben számítottam rá. Ezt akartam lejátszani neki…

Ismét elvigyorodott, és kivett egy lemezt az íróasztalon tornyosuló halomból. Rátette a lemezjátszóra, és várta, hogy elkezdődjön a dal. Napsugaras kis dallam csendült fel. Aztán az íróasztal alá csúsztatott dobozra pillantottam, és egy csomó gipsz kerti törpét láttam. Takarosan műanyag fóliába csavarták őket, és mind pontosan ugyanolyan volt, mint a Devine kezében látott…

A lemezről tovább szólt a vidám dallam. Később megtudtam, hogy Harry szívesen gyűjtött eredeti, újdonságnak számító lemezeket. Kis idő múlva nevetni kezdtem, és Harry velem nevetett.

A dal címe természetesen „A nevető törpe” volt.

5

1981. őszi trimeszter

Kedves Egérke!

Megvannak a szemeszter végi vizsgaeredmények. Ötöst kaptam történelemből, matekból, hittanból, földrajzból, latinból és kémiából. Az angolom hármas lett (brühühü), a francia katasztrofálisan sikerült, de nem azért, mintha rossz lennék franciából, hanem mert a vizsga napján a szokottnál is jobban unatkoztam. Így aztán az esszé helyett, amit Mr. Scoones íratott velünk (Racontez ce que vous avez fait pendant vos vacances), egy gyilkosság leírását adtam be (un meurtre), amit a hétvégén követtem el, és beszámoltam róla, hogyan szabadultam meg a testtől (le cadavre), amit apró darabokra vágtam (en petits morceaux), aztán az iskola konyhájában hagytam, ahol hamarosan egy pásztorpitébe kerültek (rapides incorporés).

Kiderült, hogy Mr. Scoonesnak nem ilyen a humora. Levelet írt a szüleimnek, ami elég nagy baj, de kéthetes ebédszüneti elzárásra is ítélt, ami jövő hétfővel kezdődik, vagyis a karácsonyi szünet után találkozhatok csak megint Harryvel. Különös, hogy milyen gyorsan hozzászoktam ezekhez a Harryvel töltött ebédszüneti együttlétekhez. Hiányozni fognak, Egérke. És Harry is. Ostoba, nagyképű Mr. Scoones!

Közben Uszkár valami rosszban sántikál. Nem sikerültek jól a vizsgái. Láttam a kémiadolgozatát; tele volt firkákkal, amiket órák alatt is rajzol. És nem boldog itt. Elég figyelni, hogy tudjam. Foltokban ekcémásak az ujjai és végig a karja, és pattanások vannak a homlokán. (Apám szerint a pattanás a maszturbálás jele.) És iskola előtt meg az ebédszünetben kerülni szokott. Iskola után elsurran, mielőtt beszélhetnék vele. Kíváncsi vagyok, vajon nem amiatt, amit mondtam, talán aznap Harry termében. Vagy valami leköti a gondolatait. Valami vagy valaki.

Vannak, akik ügyesen rejtenek el dolgokat. Van, aki ügyesebben derít ki ezt-azt. Én tulajdonképpen mindkettőben jó vagyok. Ezért aztán, amikor ma elment az iskolából, távolról követtem. Azonnal tudtam, hogy nem haza megy. A park túlsó végében lakik, a Milliomosok Sorának elején. De láttam, hogy a falu másik oldalára igyekszik, a Sunnybank Parkba, a White City lakótelepre, meg az a mögötti pusztaságba.

Uszkár nagyon titkolódzó. Vigyáznom kellett, hogy észre ne vegyen. De azt hittem, tudom, hova tart, és kiderült, hogy igazam is volt. Egy elhagyatott részen van egy hely a White City lakótelep mögött. Van ott egy kis csatorna, és pár fűvel benőtt salakhányó meg egy szederindákkal beszőtt kőfejtő, ami után egy híd következik, majd egy régi fémkapu, és azon túl terülnek el az agyaggödrök. Ez Uszkár rejtekhelye, ahol a mások elől titkolt dolgait műveli. És mindezt onnan tudom, Egérke, hogy régebben ez volt a mi titkos helyünk is.

Korábban tucatnál is több gödör volt itt, némelyik akár harminc méter mély. Kötélen másztak le a bánya aljára, és vödrökben küldték fel az agyagot. A gödröket azóta elárasztotta a víz, és az emberek szemétlerakónak használják. Az elárasztott bányáknak nevet adtam, a legnagyobb a Hosszú-tó, ahova néha horgászni járnak az emberek az autóroncsok és a bedobált szemét között. Ha a part alacsony részén maradunk, akkor elég biztonságos. Sekély a víz. Csónakokat lehet vízre bocsátani. De a többi gödör mélyebb, és esőben csúszós a partjuk. Van egy, amit Bányaaknának neveztem el. Az átmérője úgy hét méter körül lehet, de a fala olyan meredek, hogy ha valaki beleesik, valószínűleg nem tud többé kijutni. Néha látni állatokat, amelyek elkövették ezt a baklövést. Vízbe fúlt patkányokat, még kutyákat is. Elkerülöm mostanában a Bányaaknát. Van még a Holdsarló, a Cukortartó meg a Három Kicsi Indián és a Szemétgödör. Egyik sem maximálisan biztonságos, kivéve talán a Holdsarlót, amelynek csak az egyik vége mélyebb kicsit. Az agyaggödrök környékén mindenütt elhagyatott autók, bevásárlókocsik és kidobott szőnyegek vannak, tornyokban állnak a farekeszek és ládák, a halomba kötött képregények és magazinok. Még tűzhelyek és hűtők is akadnak, meg persze kiégett tévék. Jó hely, ha valaki szeretne elrejtőzni, vagy olyanokkal találkozni, akiket nem helyeselnek az ember szülei. Abból, ahogy a hely felé közeledett, tudtam, hogy Uszkár mindig oda jár.

Elég halkan járok, és viszonylag közel voltam hozzá, mire rájött, hogy ott vagyok. Elbújtam egy nagy szikla mögött, és figyeltem, ahogy kényelembe helyezi magát. Egy ócska, rozsdás autóban ült, és a Fiesta[14] egyik számát lapozgatta. Úgy tűnt, vár valakit.

Felugrott, amikor megpillantott, és próbálta eldugni az újságot.

– Ó, csak te vagy az, Ziggy – mondta aztán.

– Ugye gyakran jársz ide?

Vállat vont. Feszélyezettnek tűnt. Szőnyegdarabokkal, egy matraccal és újságkötegekkel meghitt kis kuckóvá varázsolta a kocsi belsejét. Messzebbről csak egy ugyanolyan roncsnak látszott, mint a többi. Egész klassz volt.

– Ne szólj anyámnak – kért Uszkár. – Azt hiszi, nálad vagyok.

– Rendicsek – mondtam. – Apám meg azt hiszi, nálad vagyok. Van cigid?

Uszkár kicsit elengedte magát. Volt pár sörbetes fagyija meg cigarettája, azon megosztoztunk. A kopott üléseken gubbasztottunk, és a néma vizet néztük. Persze nem szabad cigarettáznom, bár apa néha titokban elszív egyet-egyet. Meg képregényt olvasnom, David Bowie-t hallgatnom, és olyan magazinokat nézegetnem, amikben ruhátlan hölgyek vannak. Természetesen az Állapotom miatt. Azért olykor felmerül bennem, hogy apa zavarosan látja az Állapotomat.

Uszkár az ócska kocsi hátsó ülésén hagyta a magazinját. Nem nagyon ismerem a kocsikat, csak azt láttam, hogy ennek vászonteteje volt, amit az időjárás cafatokra szaggatott. És azt is észrevettem, hogy Uszkár összefirkálta a magazint, és a címlaplánynak bajuszt és hatalmas fütyköst meg golyókat rajzolt.

Uszkár is látta, hogy felfigyeltem rá, és próbálta elkapni a magazint. Nekem azonban sikerült megkaparintanom. Kinyitottam, és ugyanolyan rajzokat láttam belül is. Ó, gondoltam. Lehet, hogy a templomból a vörös flamingólány mégsem a típusa.

Uszkár elvörösödött, és a pattanások után maradt hegek szinte fehéren izzottak vörös nyakán. – Csak szórakozom – jegyezte meg. – Nem vagyok ferde vagy ilyesmi.

– Na, persze. És a többi könyv, amiket az ülés alá rejtettél, azok is Enid Blytoné[15], igaz?

Uszkárt a rosszullét környékezte. Elfordult. Sejtette, hogy nincs értelme tagadni. A kocsiülés dagadt a magazinoktól, néhány közülük olyan volt, amit apám csak izompacsirta magazinoknak nevezett, de volt pár könyv olyan sikamlós címekkel, amiktől a drága jó apám biztos szívrohamot kapott volna.

– Azt hittem, tetszik az a lány a templomból. Tudod, aki gitározik – magyaráztam.

Nyomorúságosan elmosolyodott. – Bárcsak úgy lenne! Olyan könnyű lenne – tette hozzá. – Persze nem kellenék neki, de legalább normális volnék…

– Túl nagy jelentőséget tulajdonítanak a normálisnak – jegyeztem meg.

Magába roskadva ült. – Apa nem így gondolja. Bármelyik percben megkaphatom a Szívhez Szóló Beszélgetést. Tudod, hogy ha magamhoz nyúlok, megvakulok, és Isten a pattanásokkal adja tudtomra, hogy gyakrabban zuhanyozzak hideg vízzel.

– Ismerem ezt – vigyorodtam el. – Nekem kilencéves koromtól tartanak prédikációt.

– Azt hittem… tudod, ha megszabadulok a kíváncsiságomtól…

– Varázsütésre elmúlik?

Elfintorodott. – De ez egy függőség – mondta. – Hamisítatlan függőség. Csak egyszer is beengeded, és… puff! Örökre beléd rögzül. Ne szólj apámnak. És másnak se. Végzek magammal, ha rájön. Komolyan mondom! Gyilkos leszel.

– Dehogy szólok neki – ígértem.

– Esküdj meg!

– Esküszöm.

Tehát Uszkárnak is Állapota volt. És tényleg nem akartam elmondani. De az iskolák fura helyek. Nehéz titkot tartani. Ha valakinek elmondunk egy titkot, hajlamosak vagyunk notóriussá válni. Azt hiszem, Netherton Greenben is ez történt. De ez már mind a múlté. Az egy eltévelyedés volt. Az Állapotom fellángolása, amin azóta már uralkodni tudok.

De figyelem Uszkárt. Órákon, amikor firkál. Szünetben, az udvaron. A templomban, amikor felnéz a kereszten függő meztelen Jézusra, és pontosan tudom, mire gondol. Szegény Uszkár, Jézust kívánja. Mennyivel könnyebb a vörös flamingólányt kívánni, aki olyan bájosan gitározik. De Isten nem szereti azt, ami könnyű. Isten szereti megnehezíteni a dolgokat. Ahelyett, hogy jónak teremtene minket, megajándékoz a választás illúziójával. Gratulálok, Isten! Szép húzás. Ezt kapjuk, mert bízunk Benned.

Ma felmentem Harry szobájába, hogy meséljek Mr. Scoonesról és a kéthetes ebédszüneti elzárásról. Nevetett, amikor beszámoltam az esszéről.

– Kissé túl kreatív a St. Oswald-beli jónépnek.

Vállat vontam. – Úgy valahogy. Hiányozni fog, uram.

Megint nevetett. – Mármint a lemezgyűjteményem fog hiányozni. Tudod, mit? Nem akarod kölcsönvenni az egyik nagylemezemet, ami kitartana a büntetésed végéig? De ne karcold meg. Rendben?

Bólintottam. Tudtam, milyen nagy becsben tartja Harry a lemezeit. Még az 1984 kézzel írt széljegyzetekkel ellátott példányánál is fontosabbnak érezte.

– Melyik legyen hát? – kérdezte.

– A Ziggy Stardust, uram,.

– Telhetetlen vagy! – nevetett. – De lássuk, mi a véleményed erről. Tudom, hogy szereted a régebbieket. Biztos öreg lélek vagy. – Az aktatáskáját nyitotta ki, nem a lemezes dobozt, és óvatosan elővett egy albumot. – Diamond Dogs. Szerintem ez tetszeni fog. Nagyon sötét és disztópikus. A Ziggy Stardust és az 1984 elegye. A világ végén emberek állati alakban szökdécselnek.

Az album borítójára pillantottam. Szerintem te is tudod, milyen. Egyszerre különös, ocsmány, romlott, igaz és gyönyörű. És amikor meglátta, rám gondolt, ahogy akkor is, amikor a csúnya almát választotta.

Rám villantotta a mosolyát. Tudod, melyiket.

– Készen állsz, hogy elszálljon az agyad?

– Igen, uram. Igen, Harry – mondtam.

6

1981. őszi trimeszter

Így barátkoztunk össze Harryvel. Pontosan így, az 58-as teremben, a lemezjátszón „A nevető törpé”-vel, miközben az ablakon beáradt a késő októberi napsütés. A St. Oswaldon kívül másoknak ez talán nem szokatlan, de engem meglepetésszerűen ért. Ericen kívül nem voltak barátaim, csak kollégáim és tanítványaim. Nem mintha érdekelt volna. Sosem hajtott a nyájösztön; fiatalon is a könyveim között, a rádiómmal, magányosan voltam a legboldogabb.

Harry Clarke változtatott ezen. A hetek, hónapok és évek során mindennap találkoztunk, nemcsak reggelente, de tanítás után is. Beültünk Harry szobájába, megszámlálhatatlan csésze teát hajtottunk fel, házi feladatokat osztályoztunk, újságot olvastunk, és addig beszélgettünk, míg a takarítónő, a spanyol szemű Gloria a formás csípőjére vágott kezével meg nem állt az ajtóban, és így nem szólt: – Maguknak, fiúk, nincs hova hazamenniük?

Hogy miről beszélgettünk? Mindenről. Politikáról, zenéről, emberekről, az életről. Megtudtam, hogy a Munkáspártra szokott szavazni (Edward Heath támogatója volt), szerette a Monty Pythont és a Doktor Whot, a Radio 1-on hallgatott zenét, és bejárt Manchesterbe zenekarokat hallgatni. Utálta a futballt, szerette a krikettet, Kurt Vonnegutot és Muriel Sparkot olvasott. Egyedül lakott egy sorházban Malbry falvában. Sosem nősült meg. Amennyire tudtam, a családja a St. Oswald volt.

Néha elmentünk Erickel hármasban meginni valamit a törzskocsmánkban, a Szomjas Tudósban. Eric már akkor is szívesen megivott egy-két pohár bordeaux-i vörösbort. A kocsma megnyugtatóan változatlan maradt – bőrfotelek a kandalló mellett, köztük összekaristolt asztalok. Az összes Mester idejárt, kivéve talán dr. Devine-t, aki vagy egyáltalán nem ivott alkoholt, vagy méltóságán alulinak tartotta, hogy alantasabb lények társaságában lássák, és a legboldogabb emlékeim között van az a hely, és mi, hárman meg a nevetés, ami olyan könnyen fakadt, amikor Harry is jelen volt.

Néhány kivételes tanár ilyen szeretetet tud kelteni. Pat Bishop is közéjük tartozott, és Harry Clarke is. Van, akiben ösztönösen megbízunk, osztatlan, kérdés nélküli bizalommal ajándékozzuk meg. Éppen ezért, amikor egy évtizeddel később Johnny Harrington a megszállottságról szőtt hátborzongató meséjével fordult hozzám, azonnal Harry Clarke-hoz mentem, mert biztos voltam benne, hogy tudja, mit kell tenni.

Ebédidőben találtam meg a termében. Szokás szerint fiúk vették körül. Harry ritkán ment el ebédelni, de a szünetet az osztálytermében töltötte; teázott, és lemezeket hallgatott.

Amikor beléptem, felpillantott, és rám mosolygott. – Á! Mr. Straitley! Éppen jókor, hogy eldöntsön egy vitát. Status Quo vagy Procul Harum? Latinosként tudnia kell.

– Valójában procul harun – válaszoltam. – De tudom, hogy ez magának mind kínai. – A fiúk kis csoportjához fordultam. – Nem szívesen szakítom félbe ezt a mély és jelentőségteljes tanulmányt, de beszélnem kell Mr. Clarke-kal. A status quót majd egy későbbi időpontban döntik el.

A fiúk annyi nevetéssel jutalmazták suta tréfámat, amennyit megérdemelt. Amikor kettesben maradtunk Harryvel, így szóltam. – Harringtonról van szó. Szükségem van a tanácsára.

Harry elgondolkodó képet vágott. – Ó! Mi van vele?

Vállat vontam. – Felkeresett ma egy történettel az egyik barátjáról és a megszállottságáról.

Harry elvigyorodott. – Megszállottság? Nem lep meg. Idősebb Harrington kemény dió. A tapsikolós-ujjongós egyháza maga a kiköpött Ószövetség. A pokol tüze és a kénköves ménkű. Halál a buzikra. A nők tudják, hol a helyük. Nyelveken szólás, tömeghisztéria, démonűzés hittel és spirituálé kórussal tinédzserekből. Csoda, hogy Johnny ilyen lett, amilyen.

– És az milyen? – kérdeztem.

Vállat vont. – Tudom, hogy mostanában nem felhőtlen a kapcsolatuk. De Johnny nem rossz srác. Kicsit merev, de normális. Szerencsétlen szülői háttere ellenére okos fej ül a nyakán. – Harry kinyitotta az egyik fiókot, és elővett egy bádogdoboz „Quality Street”-et. – Tessék, vegyen belőle.

Harry úgy tartotta, hogy a választott csokoládéból megítélhető valakinek a jelleme. Kivettem egy eperkrémest, aminek étcsokoládé burkában lágy krém volt. Ő egy brazildiós lilát választott.

– És pontosan mit is mondott?

Elmeséltem. Harry a csokoládét majszolta.

– Mit gondol, önmagára értette?

– Ki másra? – kérdeztem. – Nem mintha több tucat barátja lenne. Csak David Spikely van és…

– Charlie Nutter – fejezte be Harry.

– Úgy van, Charlie Nutter – hagytam rá. – Tud valamit, amit én nem?

Harry megint elgondolkodó képet vágott. – Azelőtt mindennap feljött ide. Most köszönni is alig akar. Az volt az érzésem, hogy nehéz időszakon megy át, de nem szól semmit.

– Miféle nehéz időszakon?

Harry vállat vont. – Néhány fiúnak gondot okoz, hogy színt valljon. Főként egy olyan ember fiának, mint Stephen Nutter képviselő. Talán Harringtonnak elmondta. És talán Harrington nem tudta, hogyan dolgozza fel a tényeket, csak az apja prédikációin keresztül volt képes rá. Egyesek könnyebben hisznek a démoni megszállottságban, mint abban, hogy egy barátjuk esetleg meleg.

Egy pillanatig nem voltam biztos benne, jól hallottam-e. – Hogy érti, hogy meleg?

Elmosolyodott. – Néha az ember egyszerűen tudja – mondta. – Néha korán megmutatkozik. És Charlie Nutter… fogalmazzunk úgy, hogy mindig másnak tartottam. Egyszer-kétszer beszélgettünk is róla.

– Úgy gondolja, hogy Charlie Nutter…

– Meleg. Nyugodtan kimondhatja hangosan.

A mosolya megfosztotta szavait az élüktől. És ne feledjék, ez régen volt, a szó használata akkor még nem volt mindennapos, és talán tiszteletteljesebben is ejtették ki.

Elmosolyodott zavart arckifejezésem láttán. – Gyerünk. Mondja csak ki hangosan! Segít. Nekem legalábbis mindig segített.

Egy pillanatig ismét hallgattam. – Még most sem vagyok biztos, hogy mi… Ó!

Ó! Ma már nehéz elképzelni. De akkoriban más szelek fújtak. Sosem gondoltam máshogy a kollégáimra – barátaimra –, mint a St. Oswalddal összefüggésben. Nem jártam Harry otthonában, nem faggattam a magánéletéről. Eric Scoonesszal más volt a helyzet. Iskolatársak voltunk. Azóta ismertem, hogy blézeres-sapkás elsős Ozzie-k voltunk. Meghívott a születésnapi zsúrjaira abba a kis White City-beli házba, ahol még ma is az anyjával lakik. Ugyanazokért az ösztöndíjakért küzdöttünk, ugyanazok az iskolai kötözködők keserítették meg az életünket, ugyanazokat a képzeletbeli csatákat vívtuk, latinkönyvek nemzedékeinek tömkelegébe rajzoltuk a számtalan pálcikaembert, és ha valaha is megfordult a fejemben, hogy valamiképpen… más, soha ki nem ejtettem volna a számon. De Harry… nem vagyok büszke rá, de ez padlóra küldött.

Látta az arcomat. – Komolyan, Roy? Soha nem jutott az eszébe?

Be kellett ismernem, hogy nem. – Ki másnak mesélt erről? – kérdeztem. – Említette Nutternek? Vagy Harringtonnak? Vagy a tanári karból valakinek?

Vállat vont. – Ha erre gondol, nem feltétlenül szellőztetem, de miért hazudnék? Semmi rosszat nem tettem…

Természetesen igaza volt. Nem tett semmi rosszat. De valóban olyan naiv volt, hogy azt higgye, ez számít? Még ma is gyanakvást ébreszt, amikor valaki bevallja, hogy homoszexuális, főleg, ha egy fiúiskolában tanít. Még az elbocsátást is kockáztatja. Huszonnégy éve még rosszabb volt a helyzet. Éppen csak megkezdődött a Meleg Felszabadítás. Harry nagyon is tisztában volt a kockázattal. Csak nem érdekelte.

Fanyarul pillantott rám. – Számít valamit?

– Nem. Nem. Miért számítana? – hazudtam.

Az igazság az volt, hogy természetesen számított. Feszélyezett. Szeretem azt hinni, hogy tudok nyelveket, de ez olyan nyelv volt, amit alig ismertem: az intimitás nyelve. Nem kedveltem Harryt semmivel sem kevésbé amiatt, amit éppen bevallott nekem, de azt tudni, hogy tíz éve a barátom, és még csak nem is sejtettem…

Valóban ilyen naiv voltam? A gondolat mélységesen felkavart. Mindig úgy gondoltam magamra, hogy jól ítélem meg az embereket. Hogy siklottam el egy ilyen alapvető dolog felett, ami – most már jól láttam – ilyen égbekiáltóan, ostobán nyilvánvaló volt?

Ekkor csapott belém, hogy engem is hasonló megvilágításban láthatnak. Én sem voltam nős. Én is a fiúkkal töltöttem az ebédszünetemet. Én sem csináltam titkot abból, hogy kellemesnek tartom Harry társaságát. Vajon megfordult-e bárki, esetleg egy kollégám fejében, hogy talán én is meleg vagyok? Elhitték-e a fiúk? Nem vagyok büszke arra, hogy elismerem: a puszta lehetőség borzalommal töltött el.

Nem tartozom a legliberálisabbak közé. Sosem volt esélyem rá, hogy az legyek. A szüleim egyszerű északangol emberek voltak, nemzedékük igaz gyermekei. A neveltetésem a St. Oswald volt egy angol tanulmányi ösztöndíj révén, majd egy unalmas egyetem, aztán a St. Oswald előtt két jelentéktelenebb iskolában tanítottam. Mire negyvenkettő lettem, legalább annyira intézményesítetté váltam, mint a szüleim, akik hosszú időn át a Meadowbank öregek otthonának lakói voltak, nem messze Malbrytól.

Talán Harry szemében ezért is látszottam a valós koromnál öregebbnek. Az ő háttere más volt, és a becsvágy hiánya, valamint a konvenciók iránti közömbössége nálam fiatalabbnak mutatta. Most villant belém, hogy részben azért kedvelem Allen-Jonest, mert kicsit Harry Clarke-ra emlékeztet, különösen a szeme.

Harry kivett még egy szem Quality Streetet. – Olyan az arckifejezése – mondta –, olyan bárhol, csak ne itt. Csakis akkor számít, ha hagyjuk, hogy számítson. Mindannyian ott keresünk vigaszt, ahol tudunk, és ki mondja meg, hogy melyik fajta szeretet jobb vagy érdemesebb?

Természetesen igaza volt. De mindez túl személyes, túl váratlan volt, hogy azonnal megemésszem. Mi, Tweedzakók nem szeretünk beszélni a legbensőbb érzéseinkről. Ezért szeretek inkább fiúkat és nem egy csomó locsi-fecsi mulberrys lányt tanítani. A fiúkból kellemesen hiányzik a mélység, olyan érzelmi beszédképtelenség jellemzi őket, hogy szívesebben beszélnek a futballról, könyvekről, zenéről, tévéről, számítógépes játékokról, de ritkán említik a szív dolgait. Tudom persze, hogy éreznek, de hál’ istennek ritkán osztják meg egymással.

– Nem rám tartozik, öregem – mondtam. – Szemernyit sem számít.

Úgy láttam, kissé szomorkásan mosolyodott el. – Vegyen még egy csokit.

7

2005. szeptember 12.

Miközben folyik a St. Oswald elleni támadás, újabb meglepetésekkel teli nap virradt rám. Az első akkor ért, amikor az Iskola kapujához érkeztem, amit mától egy szekérderék nagyságú hirdetőtábla szegélyez, rajta két fiatal, fegyelmezett, St. Oswald-egyenruhás fiú valami kísérletet végez, amiben kémcsövek, füst és crème de menthe szerepelnek a hatalmas szlogen alatt: Haladás hagyomány révén.

Pár percbe beletelt, mire rájöttem, hol hallottam már ezt a kifejezést, aztán eszembe jutott, hogy Harrington bevezető beszédében. Ezt nevezi az Iskola „arculatváltásának”? És miféle szlogen az, hogy Haladás hagyomány révén?

Az Iskolában még több fénykép várt az előcsarnokban és a Kapuslakban, mindegyik világos tölgyfa keretben. Iskolás fiúk különféle izgalmas órán kívüli tevékenységek közben: színház, szobrászkodás, ugróasztalozás, katonai kadétokkal közös gyakorlat, krikett- és rögbiversenyek. Egyik sem a mi tanulónk; tiszták, jól öltözöttek, és gyanúsan pattanásmentesek. De persze a szülőkre nagy hatással lesznek, ami nyilván Harrington célja.

Személy szerint nekem jobban tetszik a Dicsőségtáblák viharvert sora az Alsó és Középső folyosókon. (1885-ig visszamenőleg lógnak itt tablók, ami nem az Iskola alapítása, hanem az Új Szárny megnyitásának időpontja.) Aranyfüstös betűkkel felvésve a sötét tölgyfa lapra a régi fiaink nevei.

Az évek során némelyiket kifakította a napsütés, és a nyirkosság meg a hőség együttes hatására a fa megvetemedett, és elmozdult, és mézszínű repedésekkel törte meg a lakkozott felületeket. Ez különösen azokon a lapokon szembetűnő, amelyek ablakkal szemközt vannak, és ennek eredményeképpen a folyosók fény és árnyék sakktáblái lettek, ahol az arany borostyánszínnel, majd feketével váltakozik, mint az évszakok. A napnak leginkább kitett táblákon a nevek átlátszóvá fakultak, testetlenné váltak, és csak napon olvashatók. Mások viszont olyan frissek, mint a festés napján – a hagyományok szerint egy kalligráfiát tanuló hatodikos szokta felfesteni –, és ha a keret alá nézünk, gyakran ott találjuk az ifjú művészek aláírását is latinul:

J. Jordan, scripsit.

P. Jolly, scripsit.

Van valami nagyon szívszaggató ezekben a nevekben: a reményteli dátumok, a díjak felsorolása. Fiúk, akik már az előtt meghaltak, hogy én megszülettem, aranyfüsttel halhatatlanná téve összekapcsolnak minket az elmúlt dicsőséggel, minden név egy közös dicsőség, minden karcolás egy történet. Az Iskola akkor hagyott fel a dicsőségtáblák megrendelésével, amikor Szaros Shakeshafte megkezdte az uralmát, de ha valaki benéz a Középső folyosóra, az ablakkal szemközt még látni a jobb felső sarokban R. H. Straitley nevét, ami már majdnem elhalványult, csak a keret alá belógó utolsó három betű látszik, amint egy árnyék éke alól dacosan kiragyog.

Vagy tegnapig legalábbis így volt. Iskolába menet ma reggel az Alsó folyosó felénél megpillantottam Jimmy Wattot egy létrán, amint karistolásokkal, történetekkel és miegyébbel együtt a tablókat vette le.

– Bocs, főnök – mentegetődzött. – Az Új Igazgató utasítása. Bemutatótáblák lesznek helyettük. Tudja, a szülőknek.

A döbbenettől meg sem tudtam szólalni. A tablók alatt por és elmúlt évtizedek festéseinek nyoma volt: égszínkék, vasszürke és az a furcsa kórházzöld poros foltjai. Mostanában a vakolat rendszerint magnóliaszínű, a fakeretek barna színt kapnak, hogy elrejtsék a karcolásokat, és a tablók alatt sosem szoktak festeni. Az egész kimondhatatlanul szomorú látványt nyújt: üres falra néző csendéletablakok sora.

– A szülőknek?! – szólaltam meg végül. – Mi köze ehhez a szülőknek? A Dicsőségtáblák a St. Oswald tulajdonában vannak, nem olyasmik, amiket csak úgy el lehet rakni, mert valami istenverte belsőépítész szerint kimentek a divatból!

Jimmy gyászos képet vágott. – Bocs, főnök.

Nagy levegőt vettem. Nem volt értelme Jimmyt szidni, akit a kevésbé toleráns kollégák „Negyvenwattosnak” gúnyoltak. Azért fizetik, hogy azt tegye, amit mondanak neki, és sosem vitatkozna egy feljebbvalójával.

– Miféle bemutatótáblák kerülnek ide? – kérdeztem.

Jimmy kicsit felvidult. – Szépek. Mint lent az előcsarnokban.

Egy pillanatra elképzeltem. Haladás hagyomány révén. Az Alsó folyosó a múltjától megkopasztva, fényes brosúrává átalakítva. Hát persze, a szülőknek tetszene. A szülők mindent szeretnek, ami elhiteti velük, hogy a pénzükért többet kapnak tanároknál, osztálytermeknél, krétánál és pornál. A St. Oswaldban a szülők olyan tandíjat fizetnek, amit zsarolásnak tekintenek, és a pénz-érték arány a szemükben többet jelent, mint a XVI. századig visszanyúló hagyomány.

Számítógépeket jelent, tudományos laborokat, lenyűgöző új létesítményeket. Mintha egy jó tanár nem érne fel száz új számítógéppel. Lehet, hogy mondtam valami ilyet, talán még a hangomat is felemeltem, mert miközben kifejezésre juttattam a gondolataimat, Két Dolog, más néven Ms. Buckfast lépett ki Pat Bishop korábbi dolgozószobájából, és olyan mosollyal nézett, ahogy egy nővér szokott egy elmebeteget.

– Valami gond van? – kérdezte.

– Azt hiszem, igen – válaszoltam. – Bármennyire is méltányolom azt a különös okoskodást, ami az Arculatváltoztató Guru kinevezéséhez vezetett, már ha ez az ön dolga itt, a St. Oswald jóval régebben áll, mint bármelyikünk. Nem tartom valószínűnek, hogy a rombolás bármiféle haladásnak tekinthető.

Ez talán kicsit nyers volt, gondoltam, túl későn.

Ms. Buckfast rám pislogott. – Ön bizonyára Mr. Straitley.

A Straitley-féle 3D-s merev pillantásommal válaszoltam, ami remekül beválik a határokat átlépő fiúknál az órákon.

Ms. Buckfast visszabámult rám, az ajkán halvány mosoly játszott, ami nem jutott el a szeméig. Egész vonzó nő volt, jó felépítésű, szembeötlő vörös hajjal, de akaratlanul is arra gondoltam, hogy túlságosan csiszolt a külseje, mintha csak karácsonyfadísz volna: kívül fényes, de belül üres, és könnyen eltörik. Vajon milyen könnyen?, kérdeztem magamtól.

– Ez esetben ismeri a mottómat: Verveces tui similes pro ientaculo mihi appositi sunt.[16]

A mosoly egy pillanatra sem lankadt.

E szerint nem tud latinul, gondoltam. A szeme ugyanolyan árnyalatú zöld volt, mint az 1913–15 közötti tabló alatt a fal, a benne ülő kifejezés is olyan élettelen volt.

– Rebecca Buckfast vagyok – mondta. – Az Igazgató mindent elmesélt önről.

– Valóban?

– Ó, de mennyire. Nagy rajongója.

Elfintorodtam. Kételkedtem a kijelentése igazában.

– Azt mondja, mindig is számított rá, hogy vezető beosztást kap. Második Mester, Év Vezetője, talán még Igazgató is válhat önből.

Nevetnem kellett. – Igazgatói kinevezés? – A hajótesten kapaszkodó kagylókat sem kérdezik, merre menjen a hajó. Nem mintha lennének még kagylók, mire Harrington végez velünk.

– Sosem voltam Caesar – mondtam. – Csak egy vonakodó Cassius.

Elmosolyodott. De a pillantása most is fagyos maradt. – Ez esetben a mottónknak a következőnek kell lennie: Victurus te saluto[17] – mondta, és visszament a szobájába, engem pedig két következtetéssel hagyott magamra.

Az első: Rebecca Buckfast nem olyan törékeny, mint elsőre hittem.

A második: mégiscsak tud latinul.

8

2005. szeptember 12.

De attól tartok, ez csak az Új Igazgató terjeszkedési tervének kezdete volt. A Csendes teremben lévő levélrekeszeket leszerelték, hogy helyet csináljanak az új asztali számítógépeknek, amelyeket a hét során fognak leszállítani. A szóbeszéd szerint a tanári kar körében értékelésekre kerül sor, amit idősebb, magasabb beosztású kollégák végeznek majd. Még ennél is nyugtalanítóbb, amit hallottam, hogy a fiúk véleményét is kikérik: létesítményeket, sőt tanárokat kell minősíteniük a tökéletesítés jegyében.

A Brodie-fiúk alaposan ki is használják ezt. – Tízből három a pontosságért, uram – közölte Sutcliff, amikor ma később mentem be a reggeli névsorolvasásra.

– És csak öt a modorra – tette hozzá vigyorogva Allen-Jones.

A szemüvegem felett ránéztem. – Aut disce aut discede[18] – jelentettem ki. – Ami nyersfordításban annyit tesz, hogy ha ebédre nincs kész a latin házid, kénytelen leszek újraértékelni a tanítás után tevékenységedet.

Allen-Jones, akiről köztudott, hogy szünetben, iskolai gyűléseken és néha reggel, a buszon írja meg a házi feladatát, szemrehányóan nézett rám. – Az nem lenne fenyítés, uram? Dr. Blakely szerint nagyon érzékeny életkorban vagyunk. Lehet, hogy már most traumától szenvedek.

Úgy tettem, mintha nyaklevest adnék. Allen-Jones úgy tett, mintha lekapná a fejét. Belém hasított, hogy ha Harrington vagy a válságstáb valamelyik tagja éppen ekkor ment volna el az osztálytermem előtt, akkor tanúi lehettek volna, amint egy tanár egy diákot ver. Óvatosabban kell viselkednem. A Dicsőségtáblákhoz hasonlóan én is egy másik korból vagyok, és semmi kétség, hogy Harrington másra sem vágyik jobban, mint hogy nyugdíjba menjek. Nem adhatom meg neki azt az elégtételt, hogy ehhez okot szolgáltatok.

– Hallom, eladják az iskola földjeit.

Sutcliffe ejtette el ezt a megjegyzést, akinek az apja, egy helybeli építkezési vállalkozó, általában tud ilyesmikről.

– Évente próbálkoznak vele – mondta McNair. – De sosem jön össze. Végül mindig az öreg St. Oswald temetőjén bukik meg a dolog.

– A letűnt nemzedékek csontjai – gajdolta Allen-Jones siránkozó hangon. – A latinvizsgán megbukó fiúk végzete, hogy a rög alatt feküdjenek.

– Te aztán tudod – vetette oda McNair.

Allen-Jones játékosan meglegyintette egy Vergilius-kötettel. Bárcsak az én rossz érzésemet is ilyen könnyen el lehetne oszlatni, gondoltam. Az Iskola földjei, amelyeket a St. Oswaldot körülvevő park ütközőként választja el a jogtalanul terjeszkedő lakóteleptől, első perctől az Iskolához tartoztak, és sok Igazgató próbálta már eladni a fejlesztések érdekében, de nem járt sikerrel. De eszembe jutott a Gazdasági Igazgató megjegyzése az Iskola vagyontárgyainak eladásáról, és elfacsarodott a szívem. Az Iskolának nincs sok minden eladható a birtokában. Egy puszta földterület, amit élő sövények szegélyeznek, és ami jelenleg többé-kevésbé értéktelen, viszont ha építési teleknek minősítik, akkor milliókat érhet.

Johnny Harrington pontosan ezt látja. A fejlesztési potenciált. Nem látja a tágas mezőket, ahol Ozzie-k nemzedékei játszottak, sem a galagonyasövényben a fészkeket, vagy az ősszel gesztenyékkel teli vadgesztenyefák értékét. Ő csak egy új lakótelepet lát, esetleg egy bevásárlóközpontot. Befektetést a jövőbe, de semmi nosztalgiát a múlt iránt.

Mégis ezek a földek részei valaminek, amit nem ért meg. Eric és én ötven éve kalózosdit játszottunk a fák alatt. Ezek a fák mostantól ötven év múlva is őrt fognak itt állni. Öreg hajónk Kapitánya veszélyes új vizekre vitorlázik, és csak az istenek vagy egy lázadás menthet meg minket a becsvágyától.

Harringtonban az a legveszélyesebb, hogy elbűvölő. Az előző Igazgatótól eltérően, aki folyton a szobájában bujkált, a fiúkkal és a kollégáival szemben a papírmunka tömkelegét részesítette előnyben, Harrington szereti, ha látják jönni-menni az Iskolában, nevükön szólítja a fiúkat, és azt a vakító mosolyát villogtatja. Ennek következtében a 4S a legnagyobb dicséretben részesítette, amikor azt írták, hogy „klassz”, és bámulattal adóznak ezüstszínű kocsijának.

Hát igen, attól tartok, ami a státuszszimbólumokat illeti, a fiaim olyan sekélyesek, mint Jimmy Watt vagy Danielle, az Iskolatitkár, aki az Igazgatókat törvényes zsákmánynak tekinti, és bár az elmúlt húsz-egynéhány évben nem sikerült egyet sem meghódítania, immár lejjebb adta, és a jelenlegi Harmadik Mestert nézte ki magának, bár az agglegény Bob Strange jóval fifikásabb, semhogy bedőljön a segédszemélyzet egyik tagja bájainak.

Nem mintha Johnny Harrington partiképes lenne. Azt csiripelik a verebek, hogy kiegyensúlyozott, tisztes házasságban él. Úgy tudom, nincs gyermekük, ami feltehetően nagy jótétemény, hiszen senki sem akarja az Igazgató gyermekét tanítani. Végtére is néhányan éppen csak túléltük, hogy magát az Igazgatót tanítottuk.

Az ördög vigye el! Miért kísért ennyire? Az én koromban még a legjobb esetben sem alszom jól, és a héten az éjszakáimat a Harringtonnal kapcsolatos nyugtalanító álmok zavarták meg. Furcsa, hogy egy távolba vesző esemény sokkal közelibbnek tűnhet, mint az, ami ma reggel történt: a házam egyik kulcscsomója bekerült a Tupperware dobozba rakott szeletelt sonka mellé, és azzal együtt a hűtő középső polcára, a papucs kint maradt az esőben, az Ovidius-kötet becsúszott a kanapé háta mögé.

De az ördögbe is, ez nem a kor miatt van! Csak a múltnak szokása mögénk settenkedni, mint egy gyereknek a Nagymama léptei című játékban, mielőtt azt kiáltja: Megvagy! Te vagy a fogó!, aztán ravaszul, kegyetlenül elfutni. A szokott módon próbáltam meg lazítani – átnéztem az osztállyal kapcsolatos feljegyzéseket, osztálynévsorokat másoltam, rádiót hallgattam –, de semmi sem fújta el azt az érzést, hogy valami közvetlenül a hátam mögött van, és feltartóztathatatlanul lopakodik a felé a pont felé, ami a két lapockám között van, ahova majd a kést döfik.

Közben egy-egy Gauloise vagy cukorka tart életben, mialatt Jimmy lassan felteszi az utolsó fényes új promóciós táblát is a Középső folyosón. A Nagy Átalakítás alól valami csoda folytán felmentést kapott a Harangtorony; lehet, hogy a szülők nem mennek olyan messzire. Így hát megtartottuk az utolsó hat Dicsőségtáblát, amelyek minden tekintetben kopottak, kifakultak és csodálatosak, és egyértelműen Ms. Buckfast tudomására hoztam, hogy az életem árán is megvédem őket.

Ms. Buckfastot nem hengerelte le a kijelentésem. Minden jel arra mutat, hogy Ms. Buckfast – vagy Rebecca, ahogy hívatni szokta magát – július vége óta térképezi fel az Iskolát, és feljegyez minden hiányosságot. Festés, vízfoltok, azbeszt, huzatos ablakok, kopott lépcsők. A Dicsőségtáblák eltávolításának hivatalos magyarázata a szú. Ms. Buckfast megnyugtatott, hogy addig raktárban őrzik majd a tablókat, amíg az Iskolának nem lesz pénze néhány restaurálására.

– Csak néhányéra?!

A píáros mosoly. – Nos, igen… Bár a hagyomány valóban fontos, az Iskola profilját javítja egy megközelíthetőbb imidzs, és versenyképesebbé is teszi.

– Versenyképesség?! Mi vagyunk, lacrosse-csapat?

Felvonta tökéletes szemöldökét. – A King Henry Iskola idén kilencedik lett a Független Iskolák Ligájának Mutatóján.

– Ja, az! – Jó esetben is ritkán figyelek oda a ligamutatókra, de senki sem várta, hogy a St. Oswald álljon a lista élén azok után, amilyen évünk tavaly volt. Ami riválisunkat, a King Henry Iskolát illeti, ők a százéves háború óta néznek le minket. Tíz-tizenöt éve volt náluk is arculatváltás, és most koedukált osztályok, új színház, olimpiai versenyek megtartására is alkalmas úszómedence és valami olyasmi birtokában vannak, amit Egyetemi Státusznak hívnak, valamint egy teljes munkaidőben dolgozó reklámcsapatuk van, ami világszerte árulja a szolgáltatásaikat. Henriettáknak nevezzük a tanári karukat. Egyetlen Tweedzakó sincs köztük.

– Bármennyire törekedjünk is a versengésre, szerintem bizonyos dolgokat érdemes megtartani – mondtam. – Augustus téglából épült várost talált, és márványból épültet hagyott hátra. Visszafelé nem működik.

A többség sajnálatos módon nem osztja a véleményemet. Dr. Devine, aki Egészségügyi és Biztonsági Tisztviselőként azóta panaszkodik az Iskola állapotára, amióta tavaly felajánlották neki ezt az állást, potenciális szövetségest szimatol. Gyanítom, hogy a csillogó hatékonyság és a csinos pofi Buckfast-féle kombinációja elcsavarta a fejét. Mindenesetre önelégültnek és közönyösnek találtam. Nagyra van a köztünk lévő ötévnyi korkülönbséggel (jóllehet szinte egy időben neveztek ki minket), és szeret olyan benyomást kelteni, hogy fiatalosan rugalmas a gondolkodása, miközben én visszafordíthatatlanul ragaszkodom már régen elavult módszerekhez.

– Lássa be – mondta éppen ma a Közös teremben –, hogy a dolgok meg fognak változni. És azok, akik nem hajlandóak az időkkel együtt változni, óhatatlanul vereséget szenvednek.

– Milyen költői, Devine! – Töltöttem magamnak teát. – Legközelebb magát kérik meg szlogenírásra. Haladás hagyomány révén. Vagy fordítva?

Devine a szokott horkantását hallatta. – Azt hittem, elkeseredik majd a Dicsőségtáblák miatt. De lássa be, megragadtunk a múltban. Új lapot nyitunk. És én a magam részéről még nem érzem késznek magam arra, hogy szemétre vessenek.

Nem akármilyen szónoklat az öreg Devine-tól, akinek az orra mostanában ismét rózsaszín. Szinte megsajnáltam; hatvanévesen túl öreg a Második Mesteri posztra, bár megszokott arroganciájával ez meg sem fordul a fejében. Nagyon jól tudja, hogy a válságstáb csak ideiglenes megoldás. Amint Harrington megerősíti az uralmát, a helyetteseit máshova küldik. Az öreg Devine azt hiszi, hogy majd ekkor jön el az ideje, hogy magasabb beosztásba kerüljön; ez a lehetőség az évek során újra meg újra elkerülte, mint egy kegyetlen, könnyen elillanó szivárvány végén az arany csillogása.

– Ha azt hiszi, hogy az új Igazgató ajánlatot tesz magának bármilyen kinevezésre is, akkor éppen úgy álmokat kerget, mint Bob Strange – mondtam. – Fiatalabb embert keres majd, akit a nép közül választ, és tanfolyamokkal, információs technológiával gyorsan felfejleszt. Olyasvalaki lesz, mint az új embere, mit mondott, hogy hívják?

– Markowicz – segített ki dr. Devine.

Az új ember fájó pontja Devine-nak. Maga a doktor nevezte ki, és olyan kiváló ajánlásokkal érkezett, hogy még nem látta elérkezettnek a személyes megjelenését, és hagyja, hogy dr. Devine falazzon neki.

– Persze, ha azt gondolja, hogy talpnyalással helyet szerez magának az új Igazgató mellett, nyugodtan beállhat a sorba – mondtam. – De tény, hogy akárcsak mi, maga is túl nagy terhet cipel magával.

Mindez nyers őszinteségre vall, nyersebbre talán, mint amit a kedvesség diktálna, de még mindig forrt bennem a düh a falról levett Dicsőségtáblák miatt, mintha a csata közben dezertáló katonák kopott egyenruhájáról tépték volna le a rangjelzéseket, és eddig nem tapasztalt harci szellem töltött el amiatt, hogy az Iskolánk földjeit eladják, hogy új informatikai létesítményeket építsenek.

Dr. Devine nem válaszolt, de az orra rózsásan ékesszóló volt. Töltött magának egy csésze teát – még most is az Iskola porcelánját használja, és lenézi az otthonról hozott bögréket, amikből a kollégák többsége iszik, és amik az egyéniségüket tükrözik: kúszó rózsák Kitty Teague-nek, Homer Simpson Robbie Roachnak, Padre Pio a Káplánnak és Diána hercegnő Eric Scoonesnak. Dr. Devine teája kitartóan köztulajdon, és a csésze olyan parányi aljon billeg, amire keksz már nem fér rá. Most meg is billent kicsit, mintha remegne a keze.

– Johnny Harringtonról van szó – tettem hozzá. – Nehogy azt mondja, hogy elfelejtette.

– Huszonnégy éve történt. – Kerülte a tekintetemet.

– Senki sem változik ennyit. Nézze csak magát. Vagy engem.

– Nem volt közöm hozzá.

– Bella gerant alii.[19]

Valahányszor teuton barátom erkölcsi magasságokba akar emelkedni, egy latin kifejezés belátó alkalmazásával bizonyosan le lehet rángatni a küzdőtérre.

Most azonban szúrós szemmel felpillantott, és rám förmedt: – Az isten szerelmére, Straitley, ha azt hiszi, mert nem tanultam az iskolában latint, nem értem mostanra az összes kis szellemességét, akkor álomvilágban él! Valaki másnak kell megvívnia a harcot. Nem igaz? Hát megtehetik. Én nem fogom a karrieremet kockáztatni valakiért, aki – amennyire tudjuk – tényleg elkövette… – Gyorsan lenyelte a mondat végét. – Nem üldögélhetek itt egész nap! Egészségügyi és biztonsági jelentéseket kell átnéznem. – Azzal méltóságteljesen, bár a szokottnál gyorsabb léptekkel elvonult.

Vettem még egy kekszet.

– Úgy fest, alaposan felidegesítetted – mondta Robbie Roach a terem másik végéből. – Ezúttal mivel? Lebensraummal?[20]

– Becsületbeli üggyel – válaszoltam.

– Vagy úgy. Milyen eredeti – mondta, és tovább olvasta a Daily Mirrort.

9

2005. szeptember 13.

Egy fiúról ugyanolyan sokat árul el a táskája tartalma, mint az öltözőszekrénye. A kis Johnny Harringtoné egy ún. aktatáska volt. A kifejezés akkor ment ki a divatból, amikor a laptopok szükségtelenné tették, hogy papírra vetett aktákat cipeljünk magunkkal.

Dr. Harrington, a Brit Birodalom Rendjének tagja huszonnégy évvel később még ugyanolyan aktatáskával jár: elegáns fekete bőr, drága, a kombinációs zár gondoskodik a tartalma biztonságáról. Régi stílus az ifjú Harringtonnak, akinek 1981-es kortársai többnyire sporttáskával vagy vállra vetett, nyűtt vászonszütyővel jártak, amiket az iskolai felszereléseket árusító boltban szereztek be, és ez az aktatáska még egy megfoghatatlan módon különítette el a többiektől.

A fiúk ma már természetesen vászon válltáskát vagy hátizsákot cipelnek, amiket rockegyüttesek képei, képregényhősök és számítógépes játékok figurái díszítenek. Ez persze az iskolai szabályok ellen való, de mint az iskolai zoknik esetében, itt sem alkalmazok kényszert. A táskák és a fiúk külső megjelenése kevésbé érdekel, mint a tartalom, így amikor az ifjú Allen-Jones ma megkeresett, amint megszólalt az ebédszünetet jelző csengő, elsiklott a tekintetem a Wonder Woman-es táska felett, és egyenesen a probléma lényegét vettem célba.

– Valami baj van, Allen-Jones? Általában első szoktál lenni az ebédre várók sorában.

Szokott mosolya halvány utánzata villant fel. – Szerettem volna pár szót váltani önnel, uram.

– Latin vagy angol?

– Mindkettő, uram.

A legfelső fiókba nyúltam, és elővettem a cukorkásdobozomat. – Édesgyökér?

– Köszönöm, nem kérek.

– Most már komolyan aggódom. Senki sem szokta az édesgyökér-cukorkát visszautasítani, csak dr. Devine, akinek, mint tudjuk, problémái vannak.

– Oké. – Kivett egy rózsaszínt. – Nevezzük preventív intézkedésnek.

– Bölcs lépés – bólintottam.

Megvártam, hogy elszopogassa az édességet, és éltem az alkalommal, hogy letöröljem a táblát, amire a távollétemben egy fiatalos, lelkes kéz a latinkönyvben található legrégibb fonetikus viccet írta fel: Caesar adarat forte. Brutus adsum jam. Caesar sic in omnibus. Brutus sic intram. A legrégebbi, legbutább viccek a legjobbak, és ez a tréfa már azelőtt szakállas volt, hogy megöregedtem. Néha mégis előkerül, mint egy karácsonyi dísz, aminek évről évre kopik a csillogása, de a nosztalgia ellágyít bennünket, amikor ránézünk. Megnyugtatónak érzem, talán ártatlanabb időkre emlékeztet.

– Mi bánt? – kérdeztem.

– Meleg vagyok, uram.

Erre a legkevésbé sem számítottam. A fiúk általában nem osztják meg velem a szexuális hajlamaikat, vagy, ami azt illeti, bármit, ami intimnek tekinthető, és hagyományosan valamelyik francia asszisztenssel beszélnek, akik általában nyitottabbak, mint dr. Burke, az Iskola Káplánja.

– Meleg? – kérdeztem ostobán.

Eszembe jutott Harry Clarke leírása. Az a bárhol, csak ne itt pillantás. Vajon nekem is ilyen a tekintetem, és Harry Clarke hányszor láthatta a barátai szemében? Mintha a homoszexualitás fertőző volna, és a tőle való félelem elhomályosítaná a baráti érzést. Mégis a Brodie-fiaim vidámsága semmit sem csökkent. Emlékeztem, hogy a minap a Mulberry-lányok küszöbönálló inváziójáról beszéltek – ez az osztály homármentes terület –, és hogy mennyire nevettek. Most azt kívánom, bárcsak Harry Clarke-kal is így tudtam volna nevetni. Ehelyett egy darabig zavarban voltunk, aztán soha többé nem beszéltünk róla.

Allen-Jones rám nézett. Nagyon egyenes a tekintete ilyen fiatal gyerekhez képest; mint egy felnőtté. – Csak gondoltam, elmondom, uram, ha netán gondot okozna.

– Gondot? – kérdeztem. – Mire érted?

Életuntan vállat vont, ami jobban illett az én koromhoz, mint az övéhez. – Aligha lehetne ezt megértő környezetnek nevezni – válaszolta. – Bármennyire szeretem a jó öreg helyet, inkább mondanám rögbi-és-kápolnás helynek, mint a zenés színház világának.

Nagy levegőt vettem. – Értem. Nos, ami engem illet, hacsak ez a későbbiekben nincs hatással a latin-házifeladatodra, úgy szerintem nem lesz belőle problémánk. És, hacsak nincs szükséged majd a tanácsomra, a részemről meg is feledkezem róla.

Allen-Jones kissé riadtan nézett rám, mintha ellenállásra számított volna.

– Komolyan?

Kivettem egy cukorkát. – Meglepettnek látszol.

Elvigyorodott. – Nem, uram. Csak… mások nem mindig ilyen…

– Ki más?

– A Káplán.

Meglepődtem. – Elmondtad neki?

– Természetesen nem – háborodott fel Allen-Jones.

A St. Oswald – ahol nincs hivatalos iskolai tanácsadó – mindig arra biztatta a fiúkat, hogy a Káplánhoz forduljanak spirituális és erkölcsi útmutatásért, de amennyire én tudom, kevesen tesznek így. Dr. Burke ugyanis – bár a maga módján normális és jó szándékú fickó – határozottan régi vágású. A hatvanas évek óta a tanári kar tagja, nőtlen, és testestül-lelkestül a munkájának szenteli magát. Az Iskola Káplánjaként a serdülőkori viselkedés olyan eltérő formáival találkozott, mint a drogozás, az anorexia, a szipuzás, a depresszió, a különböző mentális rendellenességek és természetesen a legkülönfélébb szexuális problémák, amelyekkel korábban sosem volt dolga, bár még manapság is hitetlenkedéssel töltik el. A gondolattól, hogy a fiaink egyike esetleg „barátja” vagy akár csak futó ismerőse egy meleg férfinak, valószínűleg elakadna a szava.

A Káplán rendszerint ilyenkor csak annyit mond: Szedd össze magad, fiam, amit olyan tanácsokkal szokott kombinálni, hogy sportoljon sokat a szabadban (fiatalkorában rögbit játszott, az orra ezt még ma is tanúsítja). A fiaink szívesen óvják az élet brutálisabb tényeitől, és másutt szokták meggyónni a problémáikat, például a Modern Nyelvek Laboratóriumában, ahol a fiatalos francia asszisztensek mind nyelvi, mind modern, gall megértés szempontjából készségesen meghallgatják őket.

– Az előző szemeszterben kezdődött – mondta Allen-Jones. – A Káplán hittant tanít, és amikor házi feladatot ad, be kell mennem az osztálytermébe, hogy beadjam.

A St. Oswaldban ez bevett szokás: a házi feladatot adó tanárok néha szeretik leosztályozni a kész házit, mielőtt a fiúkkal órájuk lenne. Ahogy Allen-Jones története kibontakozott, kezdtem belátni, mi aggasztja. Egy Rupert Gunderson nevű ötödikes a szemeszter kezdete óta piszkálta.

– Mit csinál?

Vállat vont. – Amikor meglát, megüt, és ócsárolni kezd. Nagyon unalmas, uram. – A hangja alig észrevehetően megremegett; ez jelezte, hogy nem sok választja el a sírástól. – Be kell mennem a Káplán szobájába, hogy beadjam a házimat. És ez most Gunderson osztályterme. Folyton összefutok vele. És ma reggel azt mondta, hogy ha még egyszer meglát, akkor… inkább nem ismételném meg, uram.

– Értem.

Most már minden világos volt. Dr. Burke persze több időt tölt az osztálytermében, mint feltétlenül kellene. A szoba a Középső folyosóról nyílik, nem messze a Kápolnától, ahol nagyon szép irodája van, és ahol a szabadidejét szokta tölteni, kórusmuzsikát hallgat, és az orchideagyűjteményét gondozza.

Felidéztem Gunderson képét. Alacsony, agresszív fiú, akit nem sok sikerrel tanítottam latinra, és nem lepett meg, hogy talált egy nálánál fiatalabbat, akit terrorizálhat.

– Ismerem – mondtam. – Beszélek vele. Többé nem zaklat.

Allen-Jones ismét meglepett arcot vágott. – De nincs bizonyítéka!

– Nincs is rá szükségem. Ismerem Gundersont. Ismerlek téged is. Egyértelmű a dolog.

Nem tudom, miért, de ez nem nyugtatta meg úgy, ahogy reméltem.

– Mi baj? – kérdeztem.

– Gondoltam, bizonyíték is kell, uram.

– Nem kell.

– De szolgálni tudnék vele – mondta, majd felhúzta az ingét, hogy megmutassa a kiütköző bordájú, sovány felsőtestén bonyolult alakzatban futó textiles ragasztószalagot, ami olyasmit rögzített, ami nekem játék adóvevőnek látszott.

– Mi a szösz? – kezdtem.

Elmagyarázta a kifőzött tervét. Allen-Jones jó eszű fiú, bár néha túlbonyolítja a dolgokat. Ez esetben a Gunderson-problémára kitalált megoldása rá jellemzően kacifántos volt. Úgy gondolta, a felszerelt készülékkel átmegy Gunderson osztálytermébe, ahol Gunderson a szokásos fenyegetésben részesíti, én meg egy vevőkészülék segítségével végighallgathatom, és ezt a vevőkészüléket egy felvételt készítő berendezéssel is összeköti, hogy Allen-Jones a bizonyítékot egyenesen a felső tagozat fejéhez vihesse, ahonnan majd átkerül Egy Dologhoz és Két Dologhoz, és igen, majd magához az Igazgatóhoz…

Félbeszakítottam a fantáziálását. – Nincs szükségem bizonyítékra – mondtam. – Bízz bennem. Mostantól a jelzésed nyomán az ifjú Gunderson úgy fog elolvadni, mint a tavalyi hó. Be kell adnod leckét?

Allen-Jones bólintott.

– Akkor gyere velem. Együtt szállunk szembe a vadállattal.

10

2005. szeptember 14.

Bevallom, jó ideje nem kellett mérgelődnöm semmin. Harmincnégy év alatt bizonyos hírnévre tettem szert, és mostanában elég évente kétszer-háromszor felemelnem a hangomat, akkor is többnyire egy Új Fiúval, aki még nem ismeri a dörgést. Ennek ellenére nem árt az új szemesztert egy Nagy Robbanással kezdeni, főként, ha egy zsarnokról van szó. Követtem Allen-Jonest a Káplán szobájához, és csak annyi ideig tébláboltam a homokfúvott üvegű ajtón kívül, hogy Gunderson elássa magát.

A fiú a padjában ült, és baráti körét szórakoztatta. A Káplán, aki egykor rögbizett, elfogult a sportolók javára, és a tanulmányi szempontból gyengébb teljesítményű Gunderson véletlenül a rögbicsapat tagja. Megnőtt, amióta hozzám járt, és meg is izmosodott. De az arca ugyanolyan maradt: beesett, némileg majomszerű, a vigyora alávaló élvezetről árulkodott.

Felállt, amikor Allen-Jones belépett. – Szerintem világosan megmondtam legutóbb – közölte. – Ide nem léphetnek be buzik.

Allen-Jones idegesen, de összeszedetten ment oda hozzá. – Miért nem? Fenyegetve érzed magad? – kérdezte. – Vagy az a baj, hogy nem tetszel nekem?

A többi fiú, Gunderson barátai szolidaritásukat bizonyítva felálltak. Most úgy bámultak a kisebb fiúra, mint akik nem hisznek a fülüknek.

– Véged – kiáltotta Gunderson, és Allen-Jonesra vetette magát.

Allen-Jones elugrott a támadás elől, de ekkor Gunderson két barátja kapta el. Abban a percben léptem be, amikor Gunderson meg akarta ütni Allen-Jonest. A fiúk úgy engedték el, mintha tüzes vashoz értek volna.

– Mégis mi folyik itt?

Gunderson csak bámult rám. Allen-Jones az ajtó felé indult, miközben én nekifogtam a leszámolásnak. Nem akarok senkit sem a részletekkel untatni, de szaggatott suttogással kezdtem, amit a zsákmány delejezésére alkalmazok, és mennydörgő ordítással fejeztem be, amit a Középső folyosó hosszában lehetett hallani, és amitől a fiúk feje úgy bukkant elő az osztálytermekből, mint hüvelykagylók a parton.

Itt vége is kellett lennie a dolognak. Más esetben így is történt volna, de Harringtonnak az Iskolára gyakorolt hatása már érződött. Bármi vegyen is rá egy fiút, hogy az iskolai élet valamely vonatkozására panaszkodjon, legyen az a latintanítás módszertana, egy nyelvi vagy irodalmi szöveg kiválasztása, vagy a Mester fegyelmezési módszerei, a rothadás már kezdett terjedni.

Igen, az Iskolában érzékelhető egyfajta légkör, ami megfoghatatlanul taszító. Merőben más, mint tavaly, amikor egy Tégla szivárgott be nem olyan megszentelt kapuinkon, és olyan szörnyű felfordulást okozott, amilyet a hozzá hasonló sötét lények fundálnak ki, de attól még éreztem.

Kiderült ugyanis, hogy Gunderson panasszal élt előbb a szüleinél, majd rajtuk keresztül az osztályfőnökénél a tegnapi közbelépésem miatt. Az eredmény, hogy dr. Burke a kórus egyik tagjával a tanítás végén behívatott az 59-es szobába, én pedig kelletlenül és nem kevés rossz előérzettel engedelmeskedtem.

A Káplánt a szobájában találtam, ahol szeretettel permetezte az orchideáit. Meglepően sok virága van, bár megvallom, nem értem, mit talál rajtuk olyan vonzónak. Van valami beteges ezekben a húsos, foltos virágfejekben, s kicsit a Káplán fején szétszórt szeplőkre emlékeztetnek, ami azóta kopasz, amióta csak ismerem. A St. Oswaldhoz jobban illik az osztálytermemben lévő zöldike: a fiúkhoz hasonlóan jóformán egyáltalán nem igényelnek figyelmet, víztűrők, de nem kívánnak bonyolult kiszolgálási rendszert, és jobban reagálnak arra, ha elhanyagolják, mint ha finoman gondoznák őket.

A Káplán felém fordult, amikor beléptem. – Á, Straitley. Gunderson.

A Káplán a kevés beszéd híve. Ezt leginkább a Kápolnában a fiúk méltányolják, és annak idején a rögbipályán is kedvelték, de ez esetben rideg nyerseséget kölcsönzött a szavainak.

– Mi van vele, Káplán úr?

– A szülők panaszt tettek az Igazgatónál – felelte Burke. – Azt mondták, megalázta a fiút a fél felső tagozat előtt. Úgy fest, Gundersonnak problémái vannak. Gyerekpszichológushoz jár. Az Igazgató szerint olyan módszert kell alkalmaznunk, ami a sérülékeny fiúknál is beválik.

– Sérülékeny?! – kérdeztem. – Szeretném közölni, hogy Gunderson erősen bírálta az egyik tanítványomat.

A Káplán fájdalmas arckifejezéssel nézett rám. – Kicsoda? Gunderson? Lehetetlen. A légynek sem tudna ártani.

Egy pillanatot szenteltem annak, amit Gundersonról, a megbántottságáról, a pszichológusáról és a szüleiről gondoltam. Aztán rátértem Allen-Jonesra.

A Káplán kissé zavartnak tűnt. – Ezt mondta? Hogy buzi?

Beismertem, hogy így történt.

A Káplán felvonta a szemöldökét. – Furcsa, hogy ezt éppen egy férfival közli. Nem csoda, hogy Gunderson feldúlt lett. De nem ezért hívattam. Igazság szerint értesítést kaptam – tartott fel egy papírlapot. – Gondoltam, tudnia kell, Roy. Ezt a részt magának címezték.

Azonnal tudtam. Ne kérdezzék, honnan; talán, mert Roynak szólított. Azért csak megjátszottam a meglepetést és a zaklatottságot, bár a rettegés hideg és sötét alagútján lebegtem át. És a legrosszabb az volt, hogy húsz éve számítottam rá, sőt tudtam! Éreztem, ahogy Damoklész kardjaként lóg a fejem fölött. És mennyire helyénvaló, hogy most kerül napvilágra, amikor Johnny Harrington az emlékek fekete zsákjával ismét színre lépett.

Elvettem a papírlapot. Olcsó kék írólap, amit börtönökben és elmegyógyintézetek zárt osztályain árulnak. Nem volt rajta dátum, se cím, a sorokat sűrűn, tompa végű szürke ceruzával rótták, Harry azonnal felismerhető, dőlt betűs, csaknem nőies kézírásával, azzal a tanult cikornyássággal, ami egy jobb, nemesebb íróeszközre érdemes.

Kedves Roy!

Jó ideje nem írtam, de, őszintén szólva, nem sok történik itt, és szívesebben hallanék a St. Oswaldról, mint hogy a mindennapok történeteivel untassalak. Az emberek nagy általánosságban jók voltak, és beszámoltak a fejleményekről. Eric is írt egyszer-kétszer, meg a Káplán és „S. S.”. Hallottam, hogy nem sokkal később meghalt. Kár érte. Jó ember volt. Egyesek a halhatatlanságot vetítik ki.

De a végén senki sem menekül. Se a múlttól, se magunktól, és főleg nem a St. Oswaldtól. Ezért is írok most neked, és töröm meg a csendet, amit, remélem, megbocsátasz, de a halál elég unalmas dolog, még az érdekelt fél számára is, és nem kell másokat is ezzel az unalommal sújtani. Elég csak annyit mondanom, hogy nyugodt az életem, annyira, amennyire elvárhatom. Egyik intézmény se különbözik sokban a másiktól, bár itt természetesen jobb a szappan, és rugalmasabban kezelik a látogatási időt.

Gondoltam, jelentkezem majd, amint szabadulok, és megtehetem. Még most sem vagyok biztos abban, miért nem tettem, bár a tavaly történtek után nem akartam további kínos pillanatokat szerezni a St. Oswaldnak. Most egy régi barátom ápol, és gondoskodik rólam, és végig velem lesz. Ahelyett, hogy írnék, ami kifáraszt, végrendeletet készítettem, aminek végrehajtójául dr. Burke-öt kértem fel.\2

Nincs olyan sok, amiről rendelkezni akarok. Nincs sok tulajdonom, bár hagytam neked és Ericnek pár emléktárgyat a barátságunk emlékére. A többit természetesen az Iskolára hagytam. A temetésemet kifizettem. Mindig is megvetettem azokat, akik a lebonyolítást másokra hagyták. Megkértem dr. Burke-öt, hogy a gyászmisét tartsa a Kápolnában. Ami a hamvaimat illeti, kérem, szórjátok szét valahol az Iskola területén.

Ubi bene, ibi patria.[21] (Azt hiszem, ezt mondogattad régebben.) És köszönöm, hogy tartottad a kapcsolatot, Roy, amikor oly sokan elmaradtak.

Ad astra per aspera.

Harry

Kétszer is elolvastam a levelet. Mennyire jellemző volt rá! Szinte hallottam a hangját, meleg és valahogy fás volt, mint a jó öreg zongoraé. Istenem, de hiányzott Harry Clarke! A humora, a barátsága, a tisztessége. Ad astra. A csillagokig. Bárcsak elhittem volna.

A Káplánhoz fordultam. – Mikor halt meg?

– A múlt hónapban. Egy idősotthonban. Már el is hamvasztották.

Mi sem természetesebb. Egy hetvenéves, nőtlen, gyermektelen, az állam kenyerén élő embert. Persze. Miért vesztegessék szertartásra az időt? Miért értesítették volna legalább a barátait?

– És a mise? – kérdeztem. – Az Iskolai Kápolnában?

A Káplánon feszélyezettség látszott. – Nem jó ötlet, Roy.

– Ki szerint? – háborodtam fel.

– Mégis, mit gondol?

Természetesen az Igazgató szerint.

– És talán igaza is van – folytatta a Káplán. – Senki sem emlékszik Harry Clarke-ra, és meglehet, jobb is, ha így marad. Régi történet meg hasonlók. Előre, ne hátra.

– Haladás hagyomány révén? – mondtam, de olyan dühös voltam, hogy táncoló kis fénypettyeket láttam kettőnk között, mintha szentjánosbogarak lettek volna. A láthatatlan ujj, ami még néha megböki a harmadik és negyedik mellénygombom közötti cezúrát, most némi nyomást gyakorolt.

– Ne legyen már ilyen, Roy – rótt meg a Káplán. – Tudja, hogy nem lenne értelme. Ne hozza ránk az újságokat, főleg a tavalyi év után ne. Most, amikor kezdenek jobbra fordulni a dolgok.

– És valóban kezdenek… jobbra fordulni? – kérdeztem.

– Már nincs hova lejjebb nézni – fordult vissza az orchideáihoz. – Lássa be, válságba kerültünk. Ezért van Válságigazgatónk. Ha ez is kudarcot vall, az Iskolának vége. Mind egy hajóban evezünk.

11

2005. szeptember 14.

A Malbry Parkon át mentem haza. Mindig is szerettem erre sétálni. Biztonságos, a változások mindig kiszámíthatók. A levelek már ősziesek, kisfiúk verebekhez hasonló szétszórt kis csapata ágakkal dobált egy vadgesztenyefát, de nem jártak sok sikerrel. Öreg fa, komótosan érleli a gesztenyéket, és még nem állnak készen arra, hogy leessenek. Egy-két hét múlva azonban gömbölyűek és fényesek lesznek.

Fiúkoromban szerettem a gesztenyét, de persze akkoriban nem volt Devine, aki figyelmeztetett volna, hogy milyen meggondolatlanok vagyunk. Akkoriban tele volt velük a zsebem – támadásra, gyors manőverekre alkalmasokkal és átütő csapást mérőkkel –, és az alsó udvar körül gladiátorokra hajazó csatákat vívtunk, a hősöket az éljenző tömeg vállán, dicsőséggel hordoztuk körbe, a legyőzöttek pedig észrevétlenül, meggyászolatlanul kullogtak el, hogy elvegyüljenek a proletariátusban.

Harryn járt az eszem, aki magányosan halt meg, hogy megkímélje a barátait az unalomtól. Az utolsó találkozásunkra gondoltam, és fájt, hogy azóta sok év telt el.

Mi történt hármunkkal? A barátságunkkal? Nehezen emlékszem vissza azokra az időkre, nem azért, mert rossz már az emlékezetem, hanem mert túlságosan is tisztán emlékszem. Persze ezt az árat fizetjük azért, hogy oly sokáig túléltük a St. Oswaldot. A jelen eseményei elmosódnak és eltűnnek, miközben a múlt kristálytiszta és könyörtelen lesz. Amikor elmentem a Szomjas Tudós mellett, bementem egy szerény italra. A hely tele volt idegenekkel. Nevettek, beszélgettek, élték az életüket.

Iszom egy brandyt, gondoltam. Harry Clarke-ra. És egy másikat magamra.

Ma éjjel lehet, hogy nem alszom majd. Mintha nem lenne elég, ami foglalkoztat: a Dicsőségtáblák, a levélrekeszek és Gunderson, akinek fogalmazok egy levelet, egy éles hangú irományt, amiben felhívom a figyelmet, hogy amikor a szülők képtelenek megfékezni a gyermekeik terrorizáló hajlamát, nekünk, a régi gárdának kell feltámasztanunk a patinás szabályt: in loco parentis. Ami az Iskolában történik, ott is marad. Hát nem ezért fizetnek minket?

És ami az Igazgatót illeti, akinek az iskolai élet minden vonatkozásába történő mérgező beavatkozása túl felkavaró ahhoz, hogy egy podex[22] viccel, egy cukorkával vagy egy Gauloise-zal üssük el, most először érzek szánalomhoz hasonlítható érzést egykori Téglánk iránt. A falaink közé furakodó tudta, hogyan romboljon le egy citadellát pusztán ravaszsággal és egy maréknyi kővel, és amikor ma este a brandymet iszogatom, eltűnődöm, vajon hol lehet. Elbújt? Börtönben van? Meghalt? Messziről figyeli a hanyatlásunkat?

Ha ez is kudarcot vall, az Iskolának vége.

Legalábbis a Káplán szerint. De Caesart azért gyilkolták meg, hogy Rómát megmentsék irtózatos becsvágyától. És most először úgy hiszem, látom, miért veheti fontolóra ezt az árulást a St. Oswald lojális fia, és elmerengtem, nincs-e esetleg a mi szenátusunkban Johnny Harrington Caesarjával szemben egy Brutus.

12

1981. őszi trimeszter

Kedves Egérke!

Egy hete volt, hogy Uszkár bevallotta az Állapotát. Azóta nem fest valami fényesen. És ez már másoknak is kezd feltűnni. Uszkár esetében nem tartott sokáig, hogy az árulkodó jelek felbukkanjanak. Egyébként is múltja van. És a múlt ismételni szokta önmagát.

Nem, nem úgy, mint az én múltam. Valami alsó tagozatos dolog, ami egy lakótelepi fiúval kapcsolatos. Semmi különös, csak „mutasd, és mesélj róla”. De Uszkár anyja teljesen kiborult. Nem annyira azért, mert a fia a biciklitároló háta mögött szexelt, hanem mert a másik fiú Nem Közénk Való Volt. A kis titka ezért nem maradhatott sokáig titok. És most itt ez a magazinos búvóhely az agyaggödröknél, amiről köztudott, hogy perverzek, részegesek és mindenféle aljanép találkozóhelye, plusz ide járnak az Abbey Roadról is a fiúk, ahol a lakótelepi szakiskola van, aminek rácsok vannak az ablakain, és benyomott kavicsos vakolatú mobil tantermek a központi épület körül, mint egy betontehén körül a borjak.

Ezért küldték felső tagozatba Uszkárt a St. Oswald helyett. Azt hitték, hogy a lányok üdvös jelenléte majd kigyógyítja a bajából. És persze imádkoztak is, vagyis mindenki imádkozott, így amikor a baj végül elhárult (vagy Uszkár megtanult uralkodni magán), akkor frissen kezdhessen Hetedikesként. Csinosan, tisztán, szűziesen.

Mindenesetre ez volt az elképzelés. De most, advent kezdetén szabadon lehet démonokra vadászni. Az utóbbi időben új arcok bukkantak fel a templomban, és sok vendégprédikátor van, köztük Mr. Speight is. Ő nagyon ért a démonokhoz. Szónoklatot tartott egy amerikai szerepjátékról, a Várbörtönről és Sárkányokról meg arról, hogy ez a gyengék lelkére telepszik, és arra sarkallja a fiúkat, hogy varázslattal éljenek, és a szívükben előhívják a sátánt. Aztán volt az a prédikátor, akit a böjtölés és az elektromosság gyógyított ki a homoszexualitásból, egy asszony, akitől elcsábította a fiát egy melegközösség, és most vasárnap az egyik testvértemplomunk hitszónoka érkezett hozzánk Amerikából, aki mázsaszám osztott szét brosúrákat, amik arra tanítják a szülőket, hogyan neveljék az esetlegesen homoszexuális gondolatokat dédelgető fiúkat, és aki sárga cowboycsizmát és olyan pólót viselt, amin ez állt: RÚGD KI A BŰNT, ENGEDD BE JÉZUST!

Ez utóbbi egész jó volt. Csokoládés brownie-t kaptunk, és Uszkár egész idő alatt rám nézett, mintha én követtem volna el valami rosszat. Ami nagy igazságtalanság, nem gondolod? Nem az én hibám, hogy meleg gondolatai vannak! Nem nekem kellene, hogy lelkifurdalásom legyen.

A prédikáció után odajött hozzám. Brownie-t ettünk, és rostos gyümölcslevet ittunk. Goldie Mr. Speighttel beszélgetett a kis kápolnában.

– Ugye elmondtad? – kérdezte úgy, hogy senki ne hallja.

– Nem én – válaszoltam (igaz volt).

– Akkor hogy lehet, hogy váratlanul mindenki erről beszél? – nézett rám dühösen. – Véletlen egybeesés?

Megráztam a fejem. – Ne légy paranoiás. Senki sem hozott szóba. Egyelőre.

Uszkár elfintorodott. – Majd fognak. Anyám a holmim között kutakodik. Az apám kérdésekkel bombáz. Nem is palástolják.

– Na és? Egyszerűen tagadd le. – Nem értettem, miért kell elmondania. Hazudhatott volna. Még nekem is. De Uszkárt nem ilyen fából faragták. Mindig bevall mindent. Eddig még senkinek sem beszélt nyíltan az Állapotáról. De az arcbőre magáért beszél, ahogy a zsíros haja meg az, hogy az utóbbi pár alkalommal ebédszünetben behúzódik a könyvtárba, és nem eszik semmit…

Azt állítja, valami gyomorrontást okozó vírus. De tudom, hogy nem az. Rákja van, ami belülről emészti fel. És gyűlöli magát. Minél többet beszél róla, ebben annál biztosabbak lehetünk. Az Állapotát olyasminek érzi, amit félresöpörhet, amire nem gondol, amivel nem foglalkozik. Szerinte büntetést érdemel, ezért is csipkedi és üti magát. Észrevettem, amikor ezt teszi, mert azt hiszi, senki sem látja. A minap testnevelésen egy csomó sebtapasz volt végig a karján. Tudod, hogy ez mit jelent, Egérke.

– Azt hiszem, tudok segíteni – jelentettem ki.

Reménykedő kutyatekintettel nézett rám.

– De csak akkor, ha szeretnél meggyógyulni – folytattam. – Nem viccelek. Komolyan beszélek.

Uszkár lelkesen bólogatott.

– És senkinek sem szólhatsz. Se a szüleidnek, se Straitley-nek…

– Sose beszélnék Straitley-vel, Zig.

– Rendben van. Tegyünk egy próbát. Ma délután legyél az agyaggödröknél. Négykor. Goldie-nak is szólj, hogy jöjjön el. És neki is mondd meg, hogy senkinek se szóljon.

Négykor már majdnem sötét volt. Már csaknem egy órája voltam ott. Reálisan ennyi idő kell, hogy a patkányok előjöjjenek. Az agyaggödröknél vannak patkányok. Valamit mindig lehet enni. Szendvicsmaradékot. Dögöket. Olyasmit, amit az emberek itt dobtak ki. Csalit is hoztam. De nem sajtot. Azt csak a rajzfilmbeli egerek szeretik. Kutyaeledelt hoztam. Az mindig bevált itt.

Egyszerű csapda volt. Én készítettem. Keretre feszített drótrács, amin egy ajtót lehet felhúzni-leengedni. Betesszük az ételt. Egy darab horgászzsinórt az ajtó tetejére hurkolunk. A zsinórral felhúzzuk, aztán gyakorolunk: párszor leengedjük-felhúzzuk az ajtót, hogy jól menjen. A patkányok okos állatok. Ha elszúrjuk, sosem jönnek vissza. Végül valami csendes, félreeső helyen nekifogunk. Például egy ócska, elhagyott kocsiban. És várjuk Patkányt.

Patkány ma nagyon éhes lehetett. Húsz perc alatt meg is kaparintottam. Télen persze éhesek szoktak lenni. Vagy csak eleget gyakoroltam. Mindenesetre ott volt a ketrecben. Fiatal, barna patkány hosszú bajusszal. Aggodalmasan szaglászta az ételt. Látszott, hogy meg akarja enni. De nyugtalanította a ketrec, és az, hogy rácsuktam az ajtót. Odamentem, és megnéztem. Idegesen nézett vissza. Láttam, hogy a mancsát tördeli. Nagyszerűen megteszi, gondoltam.

Négykor megérkezett Goldie, a nyomában Uszkárral. Uszkár kuckójában ültem. Beburkolództam a düftinkabátomba, hogy ne fagyjak össze. Magammal hoztam a Bibliát, és megkerestem a megfelelő helyet. Patkánnyal együtt a roncs végében hagytam a ketrecet. Uszkár szeme elkerekedett, amikor meglátta.

– Mi ez?

– Minek látszik?

Patkány még mindig a mancsát tördelte, és a hálót szimatolta.

Goldie közelebb jött. – Miért van patkányod? – kérdezte.

– Majd később elmondom. De Uszkár előbb mondani akar valamit.

Uszkár rám nézett. – Mit?

– Megígértem, hogy nem árullak el, de hogy segíthessünk, ahhoz mindent meg kell gyónnod. Ahogy Mr. Clarke is mondja: csak bátorságra van szükséged.

Uszkár szeme még jobban elkerekedett. Megrázta a fejét.

– Gyerünk már – nógattam. – Meg akarsz gyógyulni, nem?

– Teljesen megőrültél, Ziggy – mondta Uszkár. – Hogy fog a patkány meggyógyítani?

Kinyitottam a Bibliámat, és felolvastam belőle. – Amikor a túlsó parton Gadara környékére ért, két ördögtől megszállt emberrel találkozott. A sírboltokból jöttek elő.[23]

– Viccelsz? – kérdezte Uszkár.

Folytattam. – Éjjel-nappal állandóan sírboltokban és a hegyekben tanyázott, kiáltozott és kövekkel ütötte-verte magát.[24]

– Szó sincs róla – bizonygatta Uszkár.

Körülnéztem az elárasztott agyaggödrökön, a lerobbant roncsokon, a működésképtelen tévéken és hegyekben álló szeméten. – Hát ez nem a pusztaság? – kérdeztem. – Nem a hegyek és a sírboltok?

Uszkár nem szólt semmit. – Gyerünk – mondtam. – Tűrd fel az ujjadat.

Megrázta a fejét. Megragadtam a karját, és felgyűrtem a pufidzsekije ujját. Ott voltak, ahogy láttam őket: a sebtapaszok rózsaszín létrafokai a csuklójától egészen a könyökéig.

Vállat vontam, és Goldie-ra néztem. – Nos?

Goldie bizonytalannak látszott.

– Nézd, benne van a Bibliában – mondtam. – A bűn zsoldja a halál.[25]Igaz?

Goldie bólintott. Uszkár is.

– És buzinak lenni bűn. Így van?

Uszkár hörgő hangot hallatott.

– Ezért van áldozatra szükségünk. Hogy lemossa a bűnt – magyaráztam. – Benne van a Bibliában. A Bárány vére. Az életét adta, hogy élhessünk.

Végül én végeztem a munka dandárját. De Goldie mondta el, amit kellett; nem hagytam, hogy legalább beszéddel ne játsszon benne szerepet. Uszkár sírt egy kicsit, amikor rávettem, hogy dugja a kezét a ketrecbe, de elmagyaráztam, hogy meg kell érintenie. És Goldie mindig is szeretett beszélni, ahogy a prédikátor apja is, és miután elmondtam, mire van szükség, sikerült is hoznia, amit elvártam tőle.

– Ezt az embert megfertőzte a homoszexualitás démona. Eredj innen, utálatos démon. Menj át e patkány lelkébe, és hagyd békén alázatos szolgádat.

Uszkár ekkor már szünet nélkül sírt. Gondolom, a démonok miatt. Vagy talán a megkönnyebbüléstől, hogy megoszthatja a terhet, valaki leveszi róla. Tudom, milyen érzés ez, Egérke. Te nem? Jó meggyónni valakinek, még ha az már halott is. Sőt akkor leginkább, ha halott, így ugyanis senki sem adja tovább.

Aztán vízbe fojtottam a patkányt a ketrecben.

A gadaraiaknál bevált.

HARMADIK RÉSZ

Qui desiderat pacem, praeparet bellum.

„Ha békét akarsz, készülj a háborúra.”

– VEGETIUS

1

2005. szeptember 15.

A St. Oswaldban a szemeszternek, mint egy jó könyvnek, időre van szüksége, hogy teljes sebességet érjen el. Könyörtelenül pusztító kamionként gördül előre, először lassan, majd feltartóztathatatlanul gyűri maga alá az év napjait és heteit, és általában az őszi trimeszter harmadik hetében éri el az utazósebességet, amikor a terep kezd göröngyössé válni.

Gyanítom, hogy ebben a szemeszterben hamarabb következett el ez a pillanat. Az Új Igazgató máris bevezetett bizonyos alkotóelemeket, amik jelentősen megzavarják a munkámat, nem utolsósorban az, hogy tegnap megérkeztek a mulberrys lányok.

Felteszem, hogy még szerencsésnek mondhatom magamat. Csak néhány lányt kaptam, akik mind hatodikosok. A második óra elején léptek be Miss Lambert, a Mulberry-ház Igazgatónője kíséretében, és valami erős pézsma- és édes illat keveréke lengte körül őket, mintha egy édességboltba cibetmacskák tévedtek volna.

A gondviselésnek köszönhetően aznap nem volt első órám. Félek belegondolni, mit okozott volna a felső tagozatos fiúk körében egy falanxnyi mulberrys lány érkezése, micsoda káoszhoz vezetett volna. A lányok ráadásul nem viseltek egyenruhát (a hatodikosok már nem hordanak ilyet), és egy bangkoki esti kirándulás öltözködési kifinomultságáról tettek tanúbizonyságot. A festett szőke Miss Lambert szemkápráztatóan rózsaszín tweedkosztümöt viselt, kurta szoknyával és tűsarokkal, hozzá számtalan azték etnikai ékszert.

– Ő Roy Straitley, lányok – mondta, mintha egy érdekes kiállítási tárgyat mutatott volna be, amit addig csak könyvben láthattak, majd hozzám fordult.

– Gondoltam, magam mutatom be a lányokat. Rém szórakoztatóak, ugye, lányok? Ők Frankie, Helena, Chanelle, Angelina, Paris és Ben. Ben igazi neve Benedicta, de jobban szereti Bennek szólíttatni magát, ugye, kedves? – Egy félig rúzs, félig fogsor mosolyt villantott rám. – Amint hatodikba lépnek, mindenkit a keresztnevén szólítanak, ez a közösség érzetét kelti. Ők pedig Jónak hívnak, igaz, lányok?

A lányok változó lelkesedéssel egyetértettek. Miss Lambert szabta meg a Mulberry-házban a stílust a lányok között. Amint gyakran hangoztatta, egy mulberrys lány magabiztos, nagyravágyó, modern és népszerű. Amennyire láttam, elég rikítóak is voltak, hosszú lábúak és rövid szoknyásak, kivéve a Bennek nevezett lányt, egy jelentéktelen arcú, kissé egérszerű teremtést, akit láthatóan feszélyezett, hogy ott van.

– Roy értő kezei között hagylak benneteket – közölte Miss Lambert a lányokkal. – Az osztály többi diákja is hamarosan itt lesz. És ne feledjétek, amit mondtam. Tudjátok, hol a helyetek. Ami természetesen nincs másutt, mint az osztály élén, hogy lenézhessetek a fiúkra.

A lányok talpnyaló vihogása közepette távozott. Egyedül a Ben nevű lány nem nevetett (kezdtem megkedvelni). Az Igazgatónő rám hagyta, hogy elmagyarázzam: amíg a Harangtoronyban vagyok, addig Mr. Straitley maradok, függetlenül attól, mennyire félelmetes leszek olyanok szemében, akik az Igazgatónőjüket csak Jónak szólítják.

Az óra hátralevő részében sajnos azzal töltöttem az időt, hogy a St. Oswaldban harmincnégy év alatt kipróbált és bevált módszereimet igyekeztem összeegyeztetni a lányokéval, akiket a Mulberryben töltött első évüktől kezdve arra tanítottak, hogy a latin móka, és a lehető legkevesebb tényleges munkával – úgymint nyelvtan, prózafordítás vagy irodalom – kell járnia. A hatodik osztály alsó tagozatába járó három fiúnak, akik idén a latint választották, elállt a szavuk attól, hogy a mulberrys lányok a tavalyi év javát filmnézéssel és nem nyelvtanulással töltötték. Én is erős kételyeket tápláltam olyan filmek, mint a mozisikerek, például a Gladiátor történelmi hitelessége iránt, de úgy tűnik, hogy a klasszika-filológiát tanító tanárnőnek a Mulberryben a történelem a specialitása, melynek következtében a klasszika-filológiából klasszikus tanulmányok lettek, a kombinált tárgyat pedig tanfolyami elemekből a lányok maguk állítják össze.

A többség a római kor divatját választotta, kivéve Benedictát, aki kissé dacosan Cicerót akarta tanulmányozni.

Más hír: Devine új embere, Markowicz végre megérkezett. Amint számítottam is rá: egy Öltöny. Megtudtuk, hogy azért nem volt itt a szemeszter kezdetén, mert valami tanfolyamot tartott, ami az informatika nyelvtanításban játszott új módszereivel foglalkozott. Vörösesszőke, kíváncsi tekintetű, vizenyősen zöld szemű figura, aki olyan selyem nyakkendőt visel, mint Devine, a teát ugyanúgy az iskolai porcelánból issza, mint ő, és ugyanazt a nyelvet beszéli, mint Devine, vagyis a bürokrácia, az ügyfelek elégedettségét kiszolgáló és általános önelégültség nyelvét.

Devine természetesen el van ragadtatva. Mintha önmaga bonszai változatát kapta volna.

– Azt hittem, balszerencse az ember Doppelgängerével[26] találkozni – jegyeztem meg.

– Az ifjú Markowiczra céloz? – mosolyodott el. – Szerintem tökéletesen halad. – A szobájával szemközti ajtó homokfúvott üvegén átpillantva az elsősöket tanító Markowiczot nézte. Fogalmam sem volt, mi folyik bent, de akármi is folyt, zajos volt. Ezt meg is említettem dr. Devine-nak, aki ismét dölyfösen elmosolyodott, és csak ennyit mondott: – Igen, üdítően modern megközelítés. De nem várom el, hogy erről bármit is tudjon, Straitley.

– Stercus accidit,[27] Devine – válaszoltam nem túl lelkesen. Amióta Devine felfedte titkos latintudását, amit a csípősebb kifejezéseim terén mutatott, kevésbé szórakoztatóvá vált a sértegetése.

Visszavonultam az 59-es szobába, a civilizáció bástyájába, ám még így is hallottam Markowiczot és az osztályát, ahogy a Harmadik Birodalom tündöklését és bukását játsszák el újból.

Bekaptam egy édesgyökér-cukorkát, és igyekeztem nem törődni a zajjal. Devine kötelessége fegyelmet tartani a Német Tanszéken. Bármennyire provokáltak, tudtam, hogy nem avatkozhatok közbe, az etikett megsértése nélkül semmi esetre sem. De arra gondoltam, hogy ha az új ember nem tudja kesztyűbábok és bűvészkedés közbeiktatása nélkül tanítani az elsősöket, mit művel majd a negyedikeseimmel.

Ami a Francia Tanszék két újoncát illeti, majd csak az idő dönti el, mi lesz belőlük. Miss Smiley, egy keszeg szőkeség a jelek szerint csak az alsó tagozatosokat tanítja, és biztos ezért viselkedik az órákon óvó néniként; a falon átszűrődött a mekegése. Miss Malone inkább ködkürtre emlékeztet, ami utat vág a lármás péntek délutánokban, de kezdem gyanítani, hogy csupa lárma és semmi tartalom. A Ködkürt mindenesetre ma álló nap a Felső folyosó hosszának különböző helyein harsogott, és a tanítás végére már alig várta, hogy távozhasson. Igaz, hogy a fiúk általában normálisan viselkednek, ugyanakkor szokatlanul elevenek is. Az értékrendjük, már ami van, sokéves vezetés elleni lázadás során égett beléjük, és inkább a tekintély megkérdőjelezése, mint az igába hajtott fej mentén alakult. A St. Oswald diákjai ezért érnek el olyan sokféle és nagyszerű eredményt, de a Ködkürthöz hasonló tanároknak kihívást jelentenek. A ma délutáni teljesítményből ítélve azt gyanítom, hogy a 4S új játékszert talált magának.

Ami pedig Johnny Harringtont illeti…

Gyerekkorában sosem szerettem, felnőttként pedig még kevésbé. De sosem hittem volna, hogy még akár ő is olyan kőszívű lesz, hogy megtagadja Harry Clarke halálos ágyán elhangzott kívánságát, hogy ott nyugodjon békében, amit annyira szeretett…

A Káplán figyelmeztetett, hogy ne erőltessem. A St. Oswaldnak csak kárára válik a régi ügyek felhánytorgatása. Ezzel persze tisztában voltam. Tudtam jól, hogy igaza van, mégsem tudtam megfogadni a tanácsát. Nem hagyhattam, hogy megint Harrington győzzön. Harry ennél jobbat érdemelt. Így aztán ma, a tanítás végén elmentem az Igazgatóhoz.

Zárva találtam az ajtaját, noha azt ígérte nekünk, hogy mindig nyitva lesz. Danielle, aki az Igazgató és a külvilág közötti első védelmi vonalat jelenti, együttérzőn nézett rám.

– Dr. Markowicz van nála – pillantott a naptárába. – Nem akar inkább dr. Blakelyvel beszélni? Csütörtökön tanítás után szabad.

Meggyőzően közöltem, hogy nincs kedvem Egy Dologgal tárgyalni.

– Ez esetben a pénteki nagyszünetet ajánlanám – mondta. – Ha nem nagyon sürgős…

– De az.

Végül abban maradtunk, hogy az Igazgató holnap reggel fogad. – Nagyon korán ér be – magyarázta. – Ha be tudna jönni negyed nyolcra…

– Negyed nyolcra? Biztos itt is alszik…

Danielle olyan mosolyra húzta a száját, amit csak a buszukat lekéső, az ebédpénzüket elvesztő vagy a térdüket a játszótéren lehorzsoló fiúknak tart fenn.

– Tudom – mondta. – Bámulatos!

Ó, istenem, csak nem te is? De türtőztettem magam, és nem tettem megjegyzést; korábbi tapasztalataimból okulva tudtam, hogy egy iskolatitkárral vitába szállni hiábavaló, és kockázatos is. Inkább a Csendes terembe vonultam vissza, hogy egy csésze teával megnyugtassam az idegeimet.

Eric az Igazgató egyik új számítógépénél ült, és rosszkedvűen próbált hozzáférni az e-mailjeihez.

– Átkozott Harrington – morogtam, és teletöltöttem a bögrémet a nagy, csapos kannából. – Mégis kinek képzeli magát? Mindig nyitva áll az ajtóm. Persze, amíg egy szegény flótás munkájával kapcsolatos panasszal fordulsz hozzá, de amint egy haldokló utolsó kívánságáról van szó…

Eric felpillantott a képernyőről. – Akkor hát tudsz az öreg Harryről?

– Igen. És ha Harrington…

Csendre intett. – Kérlek, Straitley. Ne olyan hangosan.

– Mi az, te is a pártját fogod?

Megmagyarázhatatlan lehangoltságot vettem észre rajta. – Nézd, Straitley, nem ez a helyzet, csak szerintem a Káplánnak igaza van. Mi jó származik abból, ha előszedjük a régi dolgokat? Pláne most, ennyi év után.

– Harry többet érdemel. Tartozunk neki ezzel a megemlékezéssel.

– Önfejű vagy – mondta továbbra is lehalkított hangon. – Tudom, milyen barátság fűzött Harryhez. De olyan régen volt, és mi még most is itt dolgozunk. In medio stat virtus, nem? Középen van az erény. Semmi értelme, hogy most kihívd magad ellen a sorsot. Egy szakállas ügyért.

Tudhattam volna. Sőt tudom is: Eric nem egy hős alkat. Gyerekkorunkban is ő volt az, aki mérlegelte, mi éri meg, és mi nem, aki tudta, mikor kell harcolni, és mikor futásnak eredni, míg én az esélyekkel vagy az ellenség termetével nem törődve maradtam. Így lettem az a Mester, aki ma vagyok, a mindent vagy semmit mentalitásommal, ami arra tanítja a fiúkat, hogy akasszanak Straitley-vel bajuszt, mert őrült, és soha nem adja fel, miközben Ericnek a zsörtölődése ellenére is lágy szíve van, ami a torok elharapására szakosodott fiúk előtt azonnal nyilvánvaló.

Mégis egy kis lojalitásban reménykedtem. Harry és a St. Oswald iránt. Hittem, hogy Eric ez egyszer az önérdek helyett a bátorságot választja. Töltöttem még egy teát, és visszavittem az osztálytermembe, és ismét a kezdődő szívprobléma erélyes mutatóujjának matatását éreztem a bordáim mögött, mintha a támadásra legalkalmasabb helyet keresné. Próbáltam nem magamra venni, de Eric – nem először – csalódást okozott.

Az új takarítót az 59-es teremben találtam; a növényeimet öntözte.

Felpillantott, amikor beléptem.

– Remélem, nem bánja, Mr. Straitley – mondta. – De észrevettem, hogy kiszáradtak a növényei.

– Csak azt éri el majd, hogy hozzászoknak, és mielőtt észbe kapunk, sztrájkba lépnek, és több napfényt meg jobb minőségű komposztot követelnek.

Winter vállat vont. – Nem bánom. Már a Káplán orchideáit is én gondozom.

– Magára bízza az orchideáit? – adtam a meglepettet. – Maga hipnotizőr lehet. Azokhoz senki sem nyúlhat. Olyanok, mint a soha meg nem született gyerekei.

Winter elmosolyodott. – Tudom. De régi barátok vagyunk az orchideákkal. A Káplán adott egyet anyámnak, amikor itt hagyta a St. Oswaldot. Mama itt volt takarítónő – magyarázta. – Néha kiskoromban engem is magával hozott.

Alaposabban szemügyre vettem. Barna haj, kék szem. Ránézésre a harmincas évei végén járhatott. Az arcát nem őrzi meg az emlékezet, mégis furcsán ismerősnek tetszik. Ha azt vesszük, hogy White Cityben lakik, megfordult a fejemben, hogy talán láttam is jártamban-keltemben. És ha ide vagy oda harminc éve kisfiúként járt is itt…

– Emlékszem magára. Gloria fia!

– Úgy van – mondta.

Akkor hát Gloria Winternek hívhatták. Nagyon jól emlékszem rá. Akkoriban csak nők takarítottak itt, és a keresztnevükön szólítottuk őket, nem azért, mert felsőbbrendűnek képzeltük magunkat, hanem pusztán azért, mert a női társaság illúzióját adta.

Mondtam, hogy jobban emlékszem a távoli eseményekre, mint a frissekre; a zsebembe nyúltam a cukorkásdobozomért, mert már elfelejtettem, hogy az íróasztalfiókba csúsztattam, Gloria arca mégis meglepően tisztán rajzolódott ki előttem. Határozottan vonzó asszony volt, bár kissé kemény vonású volt az arca, a haja hollófekete, és a spanyol szeme! Most úgy érzem, mintha a fiára is emlékeznék: hét-nyolc év körüli komoly fiú, aki a lépcsőn ül, és onnan figyeli, ahogy az anyja a parkettafényező gépet tologatja a Középső folyosó fapadlóján.

Most rám pillantott, úgy láttam, magában mulat, mintha a hatalma teljében lévő Straitley-re emlékezne.

– Hogy van Gloria? – kérdeztem.

– Ó, mama régen meghalt.

– Nagy szomorúsággal hallom.

Vállat vont, és a fekete szemeteszsákba szórta a szemetes tartalmát. – Az ember úgy érzi, sosem fog bekövetkezni – mondta. – Azt hisszük, örökké élnek majd.

Bólintottam. Természetesen igaza volt. Az ő korában én is megtanultam ezt a leckét. Emlékszem a szüleimre, ahogy egymás mellett ültek a meadowbanksi idősek otthonában, mint a világ két legidősebb ma született báránya. – Vannak, akik halhatatlanságot sugároznak – jegyeztem meg.

Meglepődött. – Igen, ez igaz – értett egyet. – Hajszálra így van.

Szokatlan fiatalember, gondoltam, amikor magára hagytam, hadd folytassa a munkáját. Egyáltalán nem a megszokott takarító, bár az még kiderül, hogy olyan alapos és eredményes-e, mint Mary. De Gloria fia nem idegen e falak és folyosók között, amiket jól ismer. Johnny Harringtontól eltérően, aki nem egészen egy évet töltött tizennégy évesen a St. Oswaldban, mégis Öreg Centuriónak képzeli magát.

Megint a parkon át sétáltam haza. Szeretem, mert kitisztítja a fejemet. A szél leverte a vadgesztenyéket, a széttört héjak a földön hevernek, s időnként kigurul belőlük a kövér, barna gesztenye, amikor a leveleket rugdosom. Nem bírtam ellenállni a kísértésnek: felvettem egyet, és a kabátzsebembe ejtettem. Talizmánnak. Ott marad, amíg a fényessége meg nem kopik.

Ismét eltöprengtem Harringtonon. Kegyeskedett-e valaha is felszedni egy maroknyi gesztenyét a földről? A három fiú közül tett-e ilyet bármelyik is? Mindegyik fiú olyan tiszta volt, olyan páratlanul erényes. Vagy legalábbis ezt hittem róluk. A későbbi események kétséget ébresztettek efelől. Az ifjú Harrington természetesen nem idézte fel azt a szerencsétlen ügyet. De ott volt. Vele kezdődött. És most ő ereszti ki a szellemet, mint egy kisgyerek a varázslámpából, ami fény helyett csak sötétséget áraszt…

2

1981. őszi trimeszter

A beszélgetésem Harry Clarke-kal nem vitt előre a Johnny Harrington problémás „barátja” rejtélyének megoldásához. Charlie Nutter nem járt iskolába azon a héten, feltehetően valami gyomorfertőzéssel maradt otthon, így se Harry, se én nem tudtunk beszélni vele. Bármi motiválta is Johnnyt, hogy a bizalmába avasson, most ismét hallgatott, és Spikely – szokás szerint – az intellektuális arckifejezése ellenére is bosszantóan lassú volt, mint most az Anderton-Pullittom: korához képest öreges, furcsa kis szokások rabja, aki semmilyen bánatot vagy nyugtalanságot sem árult el távol lévő osztálytársa miatt.

Egyszer láttam istentisztelet után a Káplán irodája előtt. A fiúk általában ide jöttek, ha meg akarták beszélni a problémáikat, bár rendszerint több együttérzést kaptak az iskolatitkártól, mint az eszes dr. Burke-től. Meg is fordult a fejemben, hogy megkérdezem Spikelyt, van-e esetleg neki is egy barátja, aki megszállott, de aztán meggondoltam magam, amikor maga a Káplán lépett ki a belső szentélyéből egy zsáknyi rögbipólóval. Szokás szerint kissé gondterheltnek látszott.

– Straitley! – kiáltott fel. Mindig is ellentmondást nem tűrő volt a modora.

– Káplán – üdvözöltem udvariasan.

Dr. Burke-kel nem voltunk barátok, mert ő inkább a rögbi és a hideg zuhany híve volt, míg én az édesgyökér-cukorka lelket nyugtató erejében bíztam Catullus és az időnként elszívott Gauloise mellett. De szerettem azt hinni, hogy jól kijövünk egymással, bár az ő szemében én biztos a római kultúra legrosszabb oldalait képviseltem.

A Káplán jelentőségteljes pillantást vetett rám. – Egy szóra az irodámba, Straitley.

Követtem a szentélyébe, amit a rögbicsapatról készült fényképek és ragadozó orchideák díszítettek. Az asztalán egy teáskancsó is volt, amiből öntött magának a különleges szeréből; a Káplán híresen azt tartotta, hogy a koffein árt a testnek és a léleknek, és inkább egy ihatatlan teakeverékre esküdött, ami felszecskázott fűnek látszott.

– Hallottam az osztályáról – kezdte. – Nehezen kezelhetőnek tűnnek.

Vállat vontam. A nehezen kezelhető ráillik minden felső tagozatos osztályra, amit csak pályám során tanítottam. De abban az évben nem voltak egyéniségek, szertelen tréfacsinálók. Csak valami felszín alatti sunyiságot éreztem.

– Panaszkodott valaki? – kérdeztem. – És ha igen, miért önnek? Miért nem fordult az osztályfőnökhöz?

A Káplán megköszörülte a torkát. Láttam rajta, hogy kínban van. – Kényes természetű – nyögte ki végül. – Nem akartam, hogy híre menjen.

– Á! – Ez esetleg maszturbálást vagy más szexuális problémát jelentett. Bár a Káplán büszke volt arra, hogy barátságos és nyitott, különösen érzékeny volt az általa csak kényes természetűnek titulált problémákra, és nagyon a szívére vette őket, ami eggyel több ok volt, hogy a fiúk miért nem neki mondták el, ami a lelküket nyomta.

– Az a helyzet – folytatta –, hogy az egyik diákja úgy érzi, hogy egy tanár… a St. Oswald tanárainak egyike… – Kis szünetet tartott, hogy kortyolhasson a gyógyteájából. A zavara nőttön-nőtt – vagyis, bizonyára semmi komoly. De a fiú abban a hitben van, hogy a tanár… a homoszexualitást támogatja.

A tanári karból csak egy emberre illett ez a leírás. És a fiú… – Hadd találgassak. Esetleg Johnny Harringtonról van szó?

– Bizalmasan fordult hozzám – közölte figyelmeztetően. – Természetesen nem árulnám el a nevet. De ha egy Mester is részese a dolognak, nos, az efféle tevékenységről – vonta meg a vállát – értesítenem kellene az Igazgatót. És természetesen az Iskolatanács elnökét is. Egy tanár nem ronthatja meg a fiúkat. Nem szégyenítheti meg az Iskolát meg ilyesmi.

– Káplán – szólaltam meg határozottan. – Tartok tőle, hogy egy diákcsíny szenvedő alanya. Az idei 3S-ben néhányan rászoktak a reklamálásra. Nem maga az első, akit becsaptak, de ha a jövőben visszaküldi hozzám a kérdéses fiút, időt és kínos helyzetet takarítanánk meg.

A Káplánon mintha megkönnyebbülést fedeztem volna fel. – Szóval beugratásnak véli?

Bólintottam.

– Hát, igen… furcsállottam is. Mégiscsak a tanári kar megbecsült tagja… – Felsóhajtott. – Szóval nincs valóságalapja?

Harryre gondoltam, az ártatlanságára, őszinte meggyőződésére, hogy mindig az a legjobb, ha igazat mondunk. Aztán Harringtonra és Spikelyra, az árulóra. Mindig is gyűlöltem az árulkodókat.

Kihúztam magam, és határozottan a Káplán szemébe néztem.

– Szemernyi sincs.

3

1981. őszi trimeszter

Fontolóra vettem, hogy beszélek Spikelyval, de aztán elvetettem az ötletet. Kétségkívül ő tett panaszt Harry ellen. És abban is biztos voltam, hogy Harrington ugratta bele, és ha belegondoltam, mennyi időt töltött a három fiú Harry szobájában, és ha hozzávettem azt is, amilyennek Harryt megismertem, meg mertem volna esküdni, hogy ha Charlie Nutternek kétségei támadtak a szexualitását illetően, Harry biztatta, amennyire csak tudta.

Harringtontól a maga beszűkült nézeteivel aligha lehetett elvárni, hogy ezt helyeselje. Spikelyt könnyen irányíthatták. És onnantól már a két fiú panasszal is fordult a Káplánhoz Harry ellen, amit a Káplán a közbelépésem nélkül kötelességtudóan továbbított volna az Igazgatónak, és onnan az Iskolatanács tagjainak…

Igen, szándékosan vezettem félre a Káplánt. Nem bánom, bár később bajom lett belőle. Azt viszont sajnálom, hogy nem láttam a jeleket. De a gondolataimat más dolgok foglalták le, és amint lezajlott a válság, Harrington és a két barátja ismét a háttérbe olvadtak.

Lázas hetek voltak. Az őszi trimeszter második felében egy sor belső feladatban vettem részt, köztük a hatodikosokat kellett felkészítenem, húsz francia cserediák érkezett La Baule-ból, és ez hatalmas felfordulást jelentett, az évszakhoz nem illően leesett a hó, és az Iskola színre vitte az Antigonét, ami azon túl, hogy a legokosabb ötödikeseim közül kettőnek a lelkét követelte, azt is jelentette, hogy Harry minden ebédidőben és esténként a próbákkal volt elfoglalva a szemeszter végéig.

Aztán ott volt a nyulak ügye. Csúnya incidens volt. Hat nyúl élt egy kifutóban az Iskola háta mögött, amelyekről az osztályom diákjai gondoskodtak egy tudományos projekt részeként, de egy nap mindet holtan találta a fiú, akit az etetésükkel bíztak meg.

Először azt hittem, egy róka támadta meg őket. De nem volt rajtuk seb. Szépen egymás mellett feküdtek az oldalukon a kis óljukban, nedvesen, de ettől függetlenül sértetlenül. A felső tagozaton azonnal híre ment, hogy fekete mágiáról lehet szó. Az egész eset rettenetesen feldúlt egy Newman nevű érzékeny fiút, akinek rögtön annak rendje-módja szerint a Káplán és a sátáni Mr. Speight ajánlott tanácsadást, így a kettejük együttes hatása révén a fiú a nyomorúság emlékművévé merevedett, mintha ő maga is egy autó fényszórója elé került nyúl volna.

Persze ezzel nem azt akarom mondani, hogy megfeledkeztem Charlie Nutterről vagy Harry Clarke-ról, de nem ők voltak a legnagyobb gondjaim, és egyébként is csak Harrington szava (és persze Harryé) bizonyította, hogy egyáltalán valami gond van. A fia középszerű eredményei miatt arra számítottam, hogy Stephen Nutter képviselő úr ellátogat az egyik szemeszter végi szülői fogadóórára, és úgy gondoltam, akkor majd felhozom Charlie szorongásának kérdését, no, persze nem a szexualitását, amiről úgy tartottam, nem rám tartozik, hacsak nem hat ki a latin igéire, hanem az általános lelkiállapotát. Nem repestem ettől a kilátástól. Harrington szülei közben bejelentkeztek hozzám, hogy a fiuk előrehaladásáról beszéljenek, és a szemeszter eleji lesújtó kezdet után igyekeztem minél jobb benyomást tenni.

Egy szerda este kerestek fel; ez volt az első a három tanár-szülő beszélgetésnek szentelt este közül. Akkoriban az osztályteremben került rá sor, tízperces intervallumokban. Néhányuknak hat és kilenc között kellett érkeznie, mások késő este futottak be. Az ajtó elé kirakott székeken várhatták meg, hogy sorra kerüljenek. A csaknem bombabiztos rendszert szinte kiszámíthatatlanná tette, hogy a St. Oswald-os szülők fiaikhoz hasonlóan gyakran késnek a megbeszélésekről, sokszor udvariatlanok és szervezetlenek, és egyébként is képtelenek betartani a számukra kijelölt tízperces időtartamot, melynek következtében ezek a találkozók ritkán fejeződtek be fél tizenegy előtt. Alaposan kimerültünk, és másnap nem voltunk olyan állapotban, hogy tanítsunk.

Nem akartam hazamenni vacsorázni, inkább a Közös teremben tartottam egy kis szünetet. A konyháról mindig felküldtek frissítőt azoknak, akik inkább az Iskolában maradtak, és a tanári kar többsége élt is a lehetőséggel. Ez alkalommal alig láttam neki a szendvicsemnek, amikor dr. Devine frissen vasaltan és elevenen belépett a terembe. Olyan pillantást vetett rám, amivel felmérte a külsőm minden részletét a nyakkendőmre hullott morzsáktól a taláromon virító krétafoltokig – az övé természetesen makulátlan volt, sőt azt gyanítottam, hogy ki is vasalja –, majd így szólt. – Amint végzett, Straitley, már várják a szülők.

Amint végzett, Straitley. Mintha egy sajtos-sonkás szendvics, utána esetleg egy fánk meg egy kávé, és egy kényelmesen elszívott Gauloise tobzódó lakoma lenne! De dr. Devine számára talán az is volt.

– Két órával korábban érkeztek – emlékeztettem.

Devine csak egy pillantásra méltatott, de abban minden benne volt, amit rossznak tartott bennem: a kócos hajam (akkoriban persze még jóval több, és lehetetlenül göndör), a panaszosan mélázó testtartásom, a tweedzakóm, ami tartós volt, bár nem éppen elegáns, de még a belőlem áradó krétapor és füstszag is, ami mintha a lényem része lett volna. Mindezt dr. Devine, az önjelölt divatdiktátor egy pillantással felmérte, és könnyűnek találta.

Latinul szidtam Devine-t, aztán visszamentem az 59-es szobába, ahol Harringtonék vártak. Kint ültek a szobám előtt, ünneplőben; az asszony szőrmegalléros kabátban, szerény gyöngysorral a nyakában, a férfi olyan grafitszürke öltönyben, ami egyszerre sugároz jómódot és visszafogottságot. Kezet ráztam velük, és behívtam őket (a néphagyomány is így tartja, hogy be kell hívnunk a vámpírt, mielőtt kiszívja a vérünket).

Mrs. Harrington leült. Dr. Harrington MA, Oxford University állva maradt, így én is kénytelen voltam kényelmetlenül gubbasztani az íróasztal szélén, hogy se ne álljak, se ne üljek. Nem kellemes helyzet egy kezdő tanár számára, aki tekintélyt sugárzó magabiztosságot szeretne kifelé mutatni. Mostanában a fia folyamodik hasonló taktikához.

Álljunk meg egy pillanatra az idősebb Harringtonnál. Most találkoztam vele először. Sötétszőke hajú, a fiára megszólalásig hasonlító, magas férfi volt. Keskeny kéz, agysebészhez illő karcsú ujjak, a szemek között konok ránc. Legfeljebb öt évvel volt idősebb nálam, mégis összeakadt a nyelvem, miközben felkészületlen diákként az üdvözlőszavakat mondtam.

– Mr. Straitley – szakította félbe Mr. Harrington az udvariaskodásomat. – Johnny osztályfőnökeként talán megvilágíthatná számunkra, minek köszönhető, hogy a fiunk nem halad megfelelően ebben a szemeszterben.

Meglepett, amit mondott. A szülők többsége nem kezdeményez vitát a szülői fogadóórákon. Sőt a legtöbb szülő nem akarja az egyes tanárok gondjait hallani, és csak azért jönnek el, mert szeretnék úgy érezni (egyébként helytelenül), hogy aktívan kiveszik a részüket a fiuk oktatásából. Az igazság az, hogy a legtöbb szülőt érdemes lehetőleg minél távolabb tartani a gyerekük oktatásától, mivel ezzel napi szinten szakemberek foglalkoznak. A szülői fogadóórák célja, hogy megnyugtassuk a szülőket: ők minden tőlük telhetőt megtesznek, és gondoskodnunk kell arról, hogy többé ne érezzék kötelességüknek felkeresni az Iskolát. Vannak persze kivételek, olyan fiúk, akiknek szükségük van arra, hogy az Iskola bevonja a szüleiket, de a munkáját végezni akaró Tanár számára a szülőktől várható a legkevesebb segítség.

A helyzet ugyanis az, hogy egyetlen szülő sem rendelkezik egy Mester objektivitásával. A lelke mélyén egyetlen szülő sem hiszi, hogy a gyereke hazudik, másokat terrorizál, csal vagy lop, vagy ami még rosszabb, hogy átlagos, és semmiben sem tűnik ki. A Tanárok persze tisztában vannak az igazsággal. Kevés gyerek kivételes. Minden fiú lusta. Mindegyik hazudik. És a szülők – legyenek elméletben bármily haladók vagy realisták – nevetségesen vakok, ha a gyerekükről van szó, ami a legjobb esetben is megbízhatatlanná, a legrosszabb esetben viszont egyenesen konccá teszi őket.

– Nem halad megfelelően? – kérdeztem. – Szerintem ez nem egészen…

– Tisztesség ne essék szólván, Mr. Straitley. Ön alig egy szemeszter óta ismeri a fiamat, én tizennégy éve. És tudom, hogy nem a legjobb képességeihez mérten dolgozik.

Alig hallhatóan felsóhajtottam. Ó, egek! Egy pedagógus! Vannak szülők, akik nem érik be, ha egy egyszerű tanár tanítja a fiúkat. Meghatalmazzák a tanárt, hogy tanítsa a gyereküket, s eközben mindenbe beleütik az orrukat, elviselhetetlenné válnak, a hittantól az iskolai étkezésekig minden tantárgyról vagy témáról kifejtik a véleményüket. Gondolom, számítanom kellett volna erre: az, hogy a szülők egy darabig magántanulóként otthon taníttatták, figyelmeztethetett volna arra, hogy még nem készek lemondani a fiuk oktatásának irányításáról.

– Johnny nagyon jó eszű. Messze az osztályátlag felett van. Latinból kitűnő. Matematikából is. Nem lehet mindenben kimagasló.

Mrs. Harrington egy legyintéssel intézte el a fia latin- és matematikaeredményeit.

– Pontosan tudjuk, milyen jó képességű – jelentette ki. – De mint már ön is tudja, nehezen tud itt beilleszkedni. Nem szokott hozzá, hogy ilyen nagy iskolai környezetben legyen, és természetesen rendkívül érzékeny.

Érzékeny. Ez a szó mindig nyugtalanságot kelt egy Mester szívében. A szülők és a pszichológusok akkor használják, amikor az illetlen viselkedés eseteivel próbálnak megküzdeni. Amolyan a börtönből szabad távozást biztosító igazolvány, amit a kérdéses fiú akkor varázsol elő, amikor szükségét érzi az egyénisége előtérbe tolásának.

– De Johnny járt már iskolába a St. Oswald előtt – vetettem fel. – Két évig egy alsó tagozatos általános iskolába. Ott is ugyanez volt a probléma?

Láttam, hogy Mrs. Harrington arca megrándul. – Az a hely nem volt alkalmas számára – közölte. – Túl sok negatív hatás érte. Ezért írattuk be ide, Mr. Straitley. Egy hagyományos, jó fiúiskolába. Azt hittük, ez majd megkönnyíti a dolgokat.

– Milyen negatív hatásra céloz? – kérdeztem kíváncsian. Az ifjú Harringtonról az előző iskolájából összeállított anyag semmi kedvezőtlent nem tartalmazott. Semmiképpen sem olyasmit, ami arra utalt, hogy bajban lett volna, vagy olyasmi történt, ami a távozásával függhetett össze.

Mrs. Harrison ismét összerándult. A férje a kezére tette a kezét, mire az asszony lesütötte a szemét.

– Úgy érezzük, hogy ebben az országban a legtöbb iskola túlságosan korán próbálja meg szexualizálni a gyerekeket – vette át a szót dr. Harrington. – Szeretnénk, ha fiunk egyértelmű erkölcsi értékek mentén nőne fel, és nem ültetnék el benne azt a hitet, hogy az erkölcstelenség választás kérdése, vagy a mocskos beszéd, vagy a szodómiára, fajtalankodásra tett utalások elfogadhatók, mert ún. „irodalomban” fordulnak elő, és nem a való világban.

Magamban ismét felsóhajtottam. – Értem. Itt tehát Johnny angolirodalom-vizsgájáról van szó.

Dr. Harrington bólintott. – Részben. Amikor egy fiú kezébe szemetet adnak, hogy azt olvassa, akkor lusta és hanyag lesz. Hamarosan kezdi azt képzelni, hogy a tanulás nem számít vagy a szorgalmas munkát színlelni is lehet, vagy gúnyolni a felette állókat…

Éreztem, hogy egy prédikáció van készülőben. – Attól tartok, nem lehet egyetlen fiú kedvéért megváltoztatni az iskolai tantervet. Biztosra veszem, hogy Johnny hite van olyan erős, hogy egy kis Chaucer nem kezdi ki.

– Ez nem csupán hit kérdése – jelentette ki határozottan dr. Harrington. – Hanem az ártatlanságé. A fiunk még ártatlan. A mi dolgunk gondoskodni arról, hogy ilyen is maradjon. Ami a tantervet illeti, elintéztük, hogy Johnny kilépjen Mr. Fabricant csoportjából. Szerintünk egy normális tanár és egy másféle összeállítású kötelező olvasólista megoldaná minden problémáját.

– Nos, talán így van – mondtam –, de nem gondolja, hogy…

– Mr. Speighttől kértünk tanácsot, aki az egyházunk tagja. Maximálisan támogatja a döntésünket. Mi több, úgy véli, a szülő dolga eldönteni, mely könyveket olvashatja el a fia. A magam részéről azon a véleményen vagyok, hogy Mr. Fabricant a francia pornográfia iránti rajongásával nem alkalmas összeállítani a tanmenetet.

Francia pornográfia? – A Sade márkiról írt könyvére céloz.

– Pontosan. És szeretnék erről az Igazgatóval is beszélni. A szülőknek joguk van tudni, hogy egy perverz tanítja-e a gyermeküket.

– Perverznek azért nem mondanám – tiltakoztam.

– Akkor mégis minek nevezne egy olyan embert, aki a mocskot ünnepli, és olyan könyveket ír, amikkel a fiatalokat arra biztatja, hogy ezt irodalomnak tekintsék?

Kevésbé háborgó vizekre próbáltam visszaevezni. Johnny Harrington szüleinek természetesen joguk volt eldönteni, miben hisznek, de ami az oktatást illeti, mindig is úgy véltem, a vallást, akárcsak a politikát, az iskolakapun kívül kell hagyni.

– Az angol irodalmat leszámítva Johnny hogy érzi, sikerül beilleszkednie? Néha nehéz hetedikben olyan gyorsan szerezni barátokat, mint a többieknek. De azért van pár jó barátja. Például Charlie Nutter…

– Ezt a barátságot nem támogatjuk – szakított félbe dr. Harrington.

– Nem? És miért nem?

Kis szünet következett. Egymásra néztek.

– Charlie Nutter problémás fiatalember – szólalt meg végül Mrs. Harrington. – Bármennyire is együtt érzünk vele, szerintünk Johnnynak nem kellene annyi időt töltenie vele. Őt…

– Démonok szállták meg? – mosolyodtam el.

– Úgy van – mondta Mrs. Harrington.

4

2005. szeptember 16.

Ira furor brevis est. A düh röpke őrület. A haragom, amit az váltott ki, hogy az Igazgató megtagadta Harry gyászmiséjét, nem párolgott el máról holnapra, de kicsit megfontoltabbá vált. Ma reggel negyed nyolcra beértem az irodájába, és Harringtont már ott találtam: kávét töltött a sarokban lévő eszpresszógépből. Frissnek és jámbornak látszott.

Vannak, akik a tinédzserkori önmagukhoz képest nem sokat változnak. Harrington persze megnőtt, de a lényeg ugyanaz maradt. A lesimított szőke haj, a szép bőr és a divatmagazinba illő öltöny. Mielőtt felöltötte a politikusi mosolyát, ami rajzfilmszerű maszkként feszült az arcára, egy másodperc töredékére megpillantottam óvatlan arckifejezését is.

– Mr. Straitley! Jöjjön be, kérem.

Hát ez őszintétlen volt. Az, hogy szándékosan szólított a vezetéknevemen – provokatívan, hogy megkérjem, szólítson csak Roynak, vagy ha nem teszem, faragatlannak tűnök majd –, az az önelégült, tulajdonosi mozdulat, amivel az Igazgató asztala előtt elhelyezett székre mutatott, amin az itatós még Szaros Shakeshafte torpedótolla egymást követő robbanásait őrizte, jól tükrözte, hogy ízig-vérig politikus volt, a többségnél agyafúrtabb, de olyan, aki születésekor duplán kapott az arroganciából és a szenteskedésből.

– Bocsásson meg, hogy ilyen korán kellett bejönnie – szabadkozott. – Sok a dolgom. Szerencse, hogy kevés alvással is beérem.

Kávét töltött nekem az Igazgató saját porcelánkészletébe. – Végem lenne egy erős eszpresszó nélkül – mondta. – Százszor jobb a tanáriban ihatónál.

Megvárta, míg elveszem. Végül el is vettem. Butaság lett volna visszautasítani, de az, hogy akár csak ilyen apróságban is, mint egy kéretlen csésze kávé elfogadása, manipulált, azonnal hevesebb szívdobogást idézett elő, és a láthatatlan ujj intőn kezdett bökdösni.

Leültem az asztala előtti székre. – Szólítson csak a keresztnevemen – mondtam. – Ne mondja, hogy ennyi év után is megfélemlítem.

Elmosolyodott. – Vajon létezik-e olyan ember, aki fesztelenül szólítja a keresztnevén a régi tanárát? De én sosem féltem öntől. Mindig is nagyon tiszteltem.

Nahát, nahát. Milyen szívmelengető!, gondoltam.

– Ezért is szerettem volna magával beszélni, bár tudom, mit akar, és maga is tudja, miért nem engedélyezhetem.

Belekortyoltam a kávéba. Nekem túl erős volt; egész délelőtt a vécére futkostam volna tőle. Az én koromban számít az ilyesmi, a lábam egyébként sem olyan fürge már, mint huszonnégy éve. A vécére menéshez tervezés és idő kell.

Kíváncsi voltam, ki figyelmeztette. A Káplán? Vagy Devine? Ms. Buckfast? Vagy esetleg Eric, aki még mindig a vezetés kegyeit keresi, holott a vezetés már régen nem gondol rá kinevezésre alkalmas alanyként?

– Nem tudtam, hogy ennyire kiismerhető vagyok – jegyeztem meg. – Vagy ennyire jövőbe látó.

Megint elmosolyodott. – Jaj, Roy, el sem tudja képzelni, mennyire sajnálom! De ebben a szakaszban a Harry Clarke-nak rendezett gyászmise vagy akár csak annak az ügynek az Iskolával kapcsolatos említése a lehető legrosszabb hírverést jelentené. Természetesen az iskolák mindegyikében előfordulnak botrányok, de a Clarke-ügy természete még sürgetőbbé teszi, hogy ne hozzuk a történetet a sajtó tudomására. Nem személyes sérelem sarkall, hanem a St. Oswald érdekében teszem.

A St. Oswald érdekében. Feltehetően arra gondolt, hogy ezzel majd meghat, hiszen a St. Oswald az életem. Olyan elválaszthatatlanul kapcsolódom hozzá, mint a Kápolna tetején a vízköpők, és hozzájuk hasonlóan elterelem a botrány szennyes vizét a szentjeinktől és képmásainktól.

– Nem volt rá bizonyíték – erősködtem. – A fiú kétségtelenül zavarodott volt.

Harrington fürkész tekintetet vetett rám, ami felkavaró együttérzést sugárzott. – Olyan érzésem van, Roy, hogy valamiképpen önmagát hibáztatja.

– Szó sincs róla! – fakadtam ki önkéntelenül is élesebben. A láthatatlan ujj szurkált, és a mellcsontom alatti puha helyet keresgélte. – Senkit sem okolok, csak…

Magát. Majdnem kimondtam. Magát! Mindig is magát hibáztattam. Magát, a kis aktatáskájával és a talpnyalóival. Mintha Istent érdekelné, kit szeret egy férfi, már ameddig szeretni tud…

Harrington még mindig rám szegezte a tekintetét. – Nehéz időszak volt – mondta még most is azzal az együtt érző pillantással. – Az akkor történtek nyomot hagytak valamennyiünkön. Járt tanácsadáson? Én igen, és sokat segített. Tudom, hogy nem hívő, de a Túlélők óriási segítséget nyújtottak.

– Nincs szükségem tanácsadásra – jelentettem ki.

– Mégis aggasztja a lezárás.

Lezárás. Micsoda utálatos szó, a szánalom és a pszichoduma tengerentúli mesterkéltségével! Nem, engem nem a lezárás aggaszt, hanem az igazság. Az, ami Harryvel történt, igazságtalan volt, és ahogy öregszünk, és az emlékezetünk elhomályosul és helyet változtat, és az idő múlásával hanyatlik, úgy az igazságtalanság az egyetlen, ami elevenbe vágó marad. Az igazságtalanság túléli a törött végtagot, a szülő elvesztését, a szívinfarktust. Az igazságtalanság annak egy kis szilánkja, ami beletört a lelkünkbe, és amit sosem lehet meggyógyítani.

– Ha segít – mondta Harrington –, ezt a Káplántól kaptam, hogy adjam át magának.

Az íróasztala alól elővett egy kartondobozt, olyasmit, amiben fél tucat köteg papírt tartottak, amikor még nem voltak papírmentes irodák és a mindenütt jelen levő e-mail. Ragasztószalaggal zárták le, és ahogy kézbe vettem, meglepően könnyű volt. Nehezebbre számítottam.

– Tudja, mi ez? – kérdezte.

– Azt hiszem, igen.

– Mind a magáé. Remélem, megnyugszik tőle a lelke. Jut eszembe. Rupert Gunderson.

– Gunderson? – Annyira elmerültem a múltban, hogy majdnem megfeledkeztem róla. – Nézze, az a fiú terrorizálja a többieket. Megoldottam a helyzetet. Aligha az én hibám, ha a szülők azt hiszik…

Harrington fájdalmas arcot vágott. – Ne, Roy, kérem! Nem olyan egyszerű, mint amilyennek látszik. Gundersonnak súlyos érzelmi problémái vannak. Marcus Blakely már foglalkozik az ügyével.

A régi Igazgató kedvenc hangját hallattam: Fú! Amennyire megismertem dr. Blakelyt, a fiúk könnyen palira tudták venni.

– Hálás lennék dr. Blakelynek, ha rám hagyná, ami az én fiaimmal kapcsolatos.

Felsóhajtott. – Méltányolom az érzéseit, Roy, de ez esetben úgy fest, hogy nagyrészt az ifjú Allen-Jonest terheli a felelősség.

– Miért? Mert terrorizálják?

Megrázta a fejét. – Azt hiszem, jobb, ha ezt Marcusra hagyjuk. Ő ebben a legjobb, és mindketten tudjuk, hogy a személyes kedvezéssel milyen könnyen elferdíti a tényeket. Marcus új ember. Nincsenek… előítéletei.

Előítélet? Személyes kedvezés? Kivételezéssel vádol?

Ira furor brevis est. Ha alkalmam lett volna válaszolni, bizonyára véget vetettem volna a tanári pályámnak. És Harrington talán tudta is, mert amikor Danielle belépett a hírrel, hogy az Iskolatanács Elnöke keresi Harringtont, és pár szót szeretne váltani vele, láttam, milyen képet vág, igaz, csak egy pillanatig, de azért ott volt: a macska néz így, amikor megzavarják a zsákmánya elejtése közben, és átfutott a fejemen, hogy nem próbált-e meg lépre csalni, olyan vitába belevinni, ami csakis a felmondásommal ért volna véget…

Aztán kisimult az arca, fanyar mosolyra húzta a száját, és vállat vont.

– Bocsánat, Roy. Mennem kell. Majd más alkalommal beszélünk róla. – A kartondobozra mutatott. – Ne felejtse el az örökségét.

A dobozzal a kezemben kimentem az irodájából. Danielle már ismét a recepcióban ült. Kedvelem Danielle-t. A nagy haja, karika fülbevalója és a tévés valóságshow-k iránti olthatatlan lelkesedése ellenére általában hibátlanul működnek az ösztönei. Biztos voltam benne, hogy máskor visszadobta volna az Iskolatanács Elnökének hívását, és hagyta volna, hogy az Igazgató és az önök alázatos szolgája befejezzék a beszélgetésüket. Tartozom neki, gondoltam.

Szánakozó mosollyal nézett rám. – Minden rendben?

Vállat vontam. – Annál jobb, mert láthattam magát. Biztos nagyon korán bejött.

Mintha kicsit elpirult volna. – Az Igazgató korán kezd – mondta. – És persze rugalmas munkaidőben dolgozom.

– Nem érdemli meg magát – jegyeztem meg, mintha tréfának szánnám.

– Ahogy egyikük sem! – nevetett. – Kér egy csésze teát?

A mai nap végtelenül hosszú volt. Osztályon belüli ügyek, osztályzás, egy két fiú közti civakodás. Ebédidőben végig szolgálatban voltam az udvaron, Devine-nal szemközt, aztán egész délután tanítottam. Nem volt alkalmam kinyitni Harry dobozát, amíg haza nem értem. Akkor viszont már nem volt kedvem belepillantani.

A hallban lévő asztalon hagytam, és készítettem magamnak egy kis harapnivalót. Nem volt időm ebédelni, így az orvos tanácsa ellenére kénytelen voltam kekszet majszolni az órák között, de hogy képzeli, hogy rendes étkezéseket tudok beiktatni, amikor olyan sok a tennivaló?

Töltöttem magamnak egy pohár bort, és csináltam egy meleg sajtos pirítóst. Jókora, vastag, teljes kiőrlésű vajas deszkán mustár és Cheddar sajt. Az a jöttment, aki az orvosomnak meri nevezni magát, itt megint előhozakodna pár megjegyzéssel, de hogy fogadná el az ember egy olyan fiú tanácsát, aki pár éve még nem tudta megkülönböztetni a jelent a régmúlttól?

Töltöttem magamnak még egy pohárral. Valahogy le kell vezetnie az embernek a feszültséget. Megettem a pirítóst, és kinyitottam a dobozt. Még most is enyhe balsejtelem gyötört.

Ez hát a vége az egésznek? Ennyi egy ember élete? A legegyszerűbb kerámiaurna, aminek kitakaró ragasztószalaggal zárták le a fedelét. Egy borítékban néhány fénykép, pár újságkivágás, egy bakelitlemez. Befőttesgumival összefogott levelek. Régi St. Oswald-os naplók, több mint egy tucat, amibe Harry az osztályban a feljegyzéseit írta. Kisebb tárgyak, amik valamikor sokat jelenthettek számára: egy óra, egy gyűrű, egy levélnehezék, egy érem, mandzsettagombok, egy zsebkés. Egy élet uszadéka, és még egy csomag, amit madzaggal kötöttek át, és takarosan ráírták:

Roy Stratley-nek.

Jól használd fel.

Kivettem a dobozból. Egyik végén keskeny, a másikon vaskosabb volt, olyan alakú, mint egy borosüveg, bár annál azért könnyebb volt. Letéptem a csomagolópapírt. Aztán kivettem a tárgyat, és az órám, a műanyag urna és a szüleim fényképe mellé állítottam a kandallópárkányra. Kicsit furcsán fest itt, még talán baljósan is. De úgysem látja senki, addig biztos nem, amíg használni nem kezdem.

Aztán ismét felemeltem a poharamat, és ígéretet tettem Harrynek. Olyat, amit az ember nem szeg meg, bár senki sem hallja, amikor megteszi, majd ismét benyúltam a dobozba, és kivettem a lemezt, amit rám hagyott. Feltettem a lemezjátszóra, és meghallgattam David Bowie-tól „A nevető törpé”-t.

Azután egymagamban, az üres házban, este nyolckor végre hahotázni kezdtem. Nem vagyok az a fajta, aki manapság sokszor nevet hangosan, de ma este mégis megtettem, éspedig szívből jövően, és ittam Harry Clarke-ra, a tréfamesterre, az ártatlanra, a barátra, aki a történtek ellenére sem veszítette el soha a bátorságát vagy adta fel a reményt, vagy fordította el a tekintetét a csillagokról.

5

1981. őszi trimeszter

Kedves Egérke!

Hiba volt a nyulak elpusztítása. Túl nagy figyelmet keltett. De mit mondhatnék? Jól szórakoztam. A patkányfogás amúgy is időigényes. Húsosabb állatra volt szükségem.

Eleinte azt hittem, hogy Patkány bevált. De Goldie-val láttuk, hogy Uszkár még nem gyógyult meg. Mi több, egyre rosszabbul lett. A magazinok. A rémálmok. A sebhelyek. Jobb megoldás kellett. Közben nekem is akadtak gondjaim. A nyulak ebben is segítettek. Uszkár sírt, de Goldie… majdnem olyan jó, mint te, Egérke, amikor mocskos dolgokról van szó. És olyan remekül ért a szavakhoz, mint az apja és Mr. Speight.

Természetesen hisz ebben az egészben. Az angyalokban meg démonokban, mennyországban és pokolban. Ráadásul az apjához hasonlóan halálos bűnnek tekinti, ha valaki buzi. Szerintem viszont túl nagy feneket kerítenek a dolognak. Ez mégsem élet-halál kérdése. De hát ő már csak ilyen, Egérke. Kívülről fényes és tiszta, de belül undok férgekként tekeregnek a gondolatai. Ezért – azt hiszem – nem hibáztathatom. Néha belenézek a tükörbe, és eltűnődöm, miért nem látnak igaz mivoltomban. Az emberek többsége elég ostoba. Erre számítani lehet.

Uszkár megint hányt utána. Kimosattuk vele a száját, mielőtt visszavitte a nyulakat. Aztán vártunk, és a legjobb kimenetelben reménykedtünk. Ám annak ellenére, hogy napokig rosszul volt, láttuk, hogy nem jött rendbe. Most nem jár iskolába. Szerintem azért, mert kerül. De ezzel nem ér célt. Most már nem hagyhatjuk abba. Be kell fejeznünk, amit elkezdtünk.

Tudom. Az jár a fejedben, miért csinálom ezt az egészet. Uszkár a barátom (vagyis majdnem az). Te meg én tudjuk, hogy nem találok semmi kivetnivalót a buziságban. Viszont az a helyzet, hogy nem tudok magamon uralkodni. Szerintem a dráma vonz. Megpiszkálni a darázsfészket, amíg ki nem repülnek, mint a lottószámos gömbök. Vajon kit csípnek meg? Engem nem, az biztos. Az egyházunkban senki sem tud rólam. Csak Uszkár és Goldie tudja, ők meg nem jártatják a szájukat. Most nem. Mindketten túl mélyen vannak benne. Kizárt, hogy bárkinek is szólnának.

Közben az Iskolában Harry az Iskolai Darabot rendezi. Szophoklész Antigonéját. (Tavaly A békákat vittük színre. Azt hiszem, ez van, ha az Iskola Igazgatója egyben a klasszika-filológia tanszék vezetője is.) Lényeg, hogy Harry ebédidőben általában ezzel foglalkozik: a próbákat felügyeli, segít a színrevitelben. Nem mintha sokat nyomna a latban. A borzalmas Mr. Scoones miatt a francia esszé írását gyakorlom az ebédszünetekben. Mr. Scoones mellettem ül, ebédel, és régi francia dalokat hallgat a hordozható magnóján. Olyanokat, mint Edith Piaf meg Jacques Brel. Néha lejátszik egy-egy francia filmet. Úgy véli, ritka élvezetben részesít, amitől az egész még rosszabb. Mr. Scoones olyan tanár, aki osztja a bezárást, amikor dühös, aztán már nem meri megszegni a szavát. Most igazán barátságosan bánik velem, mintha én döntöttem volna úgy, hogy vele leszek Harry helyett.

Harry viszont kölcsönadott pár könyvet, egy Varjú című verseskötetet, és Escher nagy nyomatos könyvét. Mindkettőben vannak széljegyzetek. Nagyon szép. Így kapcsolatban maradok Harryvel. És persze ott a Diamond Dogs a könyvszekrényem alá rejtve. El kell dugnom, mert ha a szüleim megtalálnák, azzal esetleg bolhát tennék a fülükbe Harryt és engem illetően. De most szinte alig találkozunk, csak néha reggelente, vagy amikor felügyel minket az udvaron vagy a Felső folyosón. Mindig mosolyog, amikor meglát. Szerintem én is hiányzom neki.

Mindenki nagyon izgatott az ostoba iskolai darab miatt. Nagyrészt azért, mert mulberrys lányok játszanak benne. Egyikük Becky Price, a vörös flamingólány a templomunkból. Goldie mesélt róla. (Szerintem bele van esve.) Nem mintha sokat érdekelne a darab vagy a vörös flamingólány. De közeleg a szemeszter vége. A karácsonyi szünetig még egy hét van hátra. Persze a karácsonyt sem várom különösebben. Rossz tévéműsor, gyümölcstorta, ajándékok, amiknek a jó szándékú rokonok szerint egy tizennégy éves fiú örül. De legalább megszabadulok Mr. Scoonestól. Pár hétig biztosan.

Hiányozni fog, hogy lássam Harryt. Bár azt mondja, felkereshetem otthon. Ott sok minden van. Ritka lemezek, koncertprogramok. Könyvek. Szöveges kották és plakátok. Azt mondja, bármikor beugorhatok hozzá. És kölcsönözhetek, amit csak akarok. Nyugodtan mondhatom a szüleimnek, hogy korrepetálásra megyek angolból. Azt elhiszik majd. Semmi kétség. Különben is tudom, hol lakik. A White Cityben egy sorházban, nem messze az agyaggödröktől. Egy egész szoba tele van lemezekkel és könyvekkel, piros függönyei vannak, és piros szőnyege. Az utcáról úgy néz ki a háza, mint egy világító kínai lampion. Folyton csak erre gondolok. Meg Harryre. Mi ketten nagyon hasonlók vagyunk. Tudom, hogy idősebb meg ilyesmi, de nem olyan, mint a többiek. Egyenlőkként beszélgetünk egymással. Szavak nélkül is tudunk kommunikálni, amikor nem beszélgetünk. Néha arra gondolok, hogy amikor majd elmenekülök, veszek egy házat a White Cityben. Harry házának közelében. Mindennap láthatnám. Talán többek is lehetnénk, mint tanár és diák.

Ne légy undorító, Egérke. Természetesen semmi olyasmi nem folyik itt. Az élet nem csak a szexről szól, bár itt nehéz elképzelni. A szenteskedése ellenére Goldie másra sem tud gondolni. Állandóan mulberrys lányokon jár az esze, vagy megpróbál belesni a buszon a szoknyájuk alá. De a szex elvonja az ember figyelmét. Harry felette áll az ilyesminek. Ő egy entellektüel. A puszta testiséggel szemben a spirituálist részesíti előnyben. Ezért aztán, amikor felkeresem, nem szólok róla Goldie-nak vagy Uszkárnak. Egyedül megyek majd el hozzá, és zenéről, irodalomról, művészetről és halálról beszélgetünk, teát iszunk a nappaliban, és talán, ha elég bátorságot gyűjtök, mesélek neki Nyusziról és rólad, meg esetleg az Állapotomról is.

Csak bátorság kell hozzá, mondta.

Úgy van, biztosan megérti majd.

6

1981. őszi trimeszter

Nutter szülei nem jöttek el a megbeszélt időben a szülői fogadóórára, hanem másnap üzenetet küldtek, hogy Charlie influenzás, és arra kérik a tanárokat, küldjék el a házi feladatokat, amiket a karácsonyi szünetben el kell végeznie. Küldtem neki korábbi latindolgozatokat és egy kis Vergiliust, Mr. Fabricanttól Ted Hughest, és dr. Devine-tól német prózát. Sok olvasnivalót kapott a sátáni Mr. Speighttől. Nutter karácsonya zsúfoltnak ígérkezett.

A szemeszter utolsó hete többé-kevésbé normális kerékvágásban haladt. Az Antigoné nagy siker lett, kivált a fogékonyabb ötödikes diákjaim körében. A Mulberry-házból azt a csábító vörös nőszemélyt, aki annyi szíven taposott, még utoljára kitapsolták a függöny elé, majd kimondatlan megkönnyebbülésemre távozott. A La Baule-i diákok megérkeztek, és a titkon elszívott Gitane-ok felhőjétől kísérve elutaztak. Harrington és Spikely csendben voltak, udvariasan és tiszteletteljesen viselkedtek. Pusztán az tűnt fel, hogy időnként szorongva pillantanak rám, mintha olyasmire számítanának, amit még nem vittem véghez.

És Harry… Az igazat szólva még mindig zavarban voltam attól, amit bevallott nekem, és amit a Káplán mondott. Nem mintha kerültem volna – hiszen abban a szemeszterben mindketten elfoglaltak voltunk –, de nem vettem a fáradságot, hogy felkeressem. Nem teáztunk a nagyszünetben, nem iszogattunk a Szomjas Tudósban. Inkább esős ebédidőkkel, karácsonyi lapok kézbesítésével, zsarnoki gyerekekkel, dohányzókkal, házifeladat-kerülőkkel és dr. Devine ismételt panaszaival foglaltam le magam, aki a lábra kelt felszerelést hiányolta. Eric is kimért volt, bár egy szóval sem említettem, amit Harry mondott. Sosem engedett fel Harry iránt, ahogy én, és néha a legkülönösebb dolgokkal kapcsolatban is merev erkölcsi nézeteket vallott. Talán féltékennyé tette az, ahogy Harryvel összebarátkoztunk. De Ericnél gyakoriak voltak a hangulatváltozások – az egyik nap vidám és beszédes volt, a másikon furcsán visszahúzódó –, ezért nem tulajdonítottam nagy jelentőséget a hallgatásának.

Azt hiszem, még ha tisztában lettem volna is azzal, hogy mi folyik, akkor sem tudtam volna, hogyan avatkozzak közbe. Most legalábbis ezzel nyugtatom magam. De néha még mindig az jár a fejemben, mi történhetett volna, és lehetetlen lelkifurdalás tör rám, mint amikor azt hallom, hogy egy fiú, akit tanítottam, meghalt, ami mostanában persze egyre gyakoribb, bár sosem leszek képes hozzászokni, hogy ott kellett volna lennem, vigyáznom kellett volna a barátomra.

Ma este, a sötét és magányos házamban megint elővettem Harry dobozát. Sütemény és sör mellett kinyitottam az egyik kék iskolai naplóját, és addig olvasgattam, míg már meresztenem kellett a szememet. Sok látnivaló nem volt benne: lefirkantott emlékeztetők, órai feljegyzések, rajzok, néhány verssor, a sajátjai vagy máséi, azt lehetetlen volt megállapítani.

Azt álmodtam, hogy öreg vagyok. S te ott voltál mellettem

Örökkön fiatal, kezedben egy csésze csillag.

Már hallom is megint a hangját: az évek nyomása alatt erőteljesen cseng. Végül átnézem majd az összes naplót, de lassan rágom át magam rajtuk, mert Harry kézírása apró betűs, és görcsös, néha kis karikatúrák tarkítják a fiúkról vagy más tanárokról. Máskor egy sor függőlegesen kúszik fel a lapon, mint sziklafalon a hegymászó, vagy szeszélyesen köröz, mint tábortűz körül a szekerek.

A látásom már nem olyan jó, mint régen, és kis idő múlva tiltakozik a szemem. Mégis biztosra veszem, hogy a feljegyzései között van valami, amit meg kell találnom. Máskülönben Harry nem hagyta volna rám. Tudta, hogy szorgosan végigolvasom őket. Minden megjegyzést, lefirkantott szót. És így is teszek. Megkeresem, amit nekem hagyott. Csak időre van szükségem.

7

1981. őszi trimeszter

Borús szemesztervég volt: sötét, nedves és stresszes. Több fiút is megfertőzött egy belekre húzódó influenza, amit Eric is elkapott. A távollétében én helyettesítettem. Newman, aki még mindig feldúlt volt a nyulak miatt, a Középső folyosó vécéjében sírdogált, és ettől a vereség elkerülhetetlenségébe belenyugvó viselkedéstől sem a Káplán férfi a férfihoz intézett buzdításai, sem a sátáni Mr. Speight vészjóslóbb suttogásai sem tudták eltántorítani. Charlie Nutter még két hét hiányzás után sem járt iskolába, és amikor utoljára csengettek ki, a fiúk úgy rebbentek szét, mint a felriasztott verebek a frissen hullott havon, hogy sültekkel csábító vacsorákba, almás-mazsolás pitékbe és kandalló melletti ajándékbontásba feledkezzenek.

Én nem élvezem különösebben a karácsonyt. Lehangoló időszak a hozzám hasonlóknak, akik egyedül élnek, és még akkor is, amikor fiatal voltam, és a szüleim még éltek, súlyosan nehezedett rám az év vége terhe. Most már bizonyos szempontból könnyebb. Itt vannak a könyveim, a rádióm. Ha van kedvem, templomba megyek, ha nincs, nem megyek. Nincsenek családi kötelezettségeim. A karácsonyi dekoráció egy ritkás aranylaméra szorítkozik, amit a kandallóra akasztok, egy farönkre és néhány üdvözlőlapra az ablakdeszkán.

De akkoriban más volt. A karácsonyt a meadowbanki öregotthonban töltöttem, amelynek a szüleim a lakói voltak. Az anyám súlyos demenciában szenvedett, és jóformán senkire sem reagált, azt az egy asszonyt leszámítva, aki havonta egyszer szelíd kis állatokkal – nyulakkal, macskákkal, tengerimalacokkal – jelent meg az otthonban, és arra biztatta az öregeket, hogy simogassák őket, mert ezt terápiás szempontból gyógyítónak tartották. Az apámnak Parkinson-kórja volt, és már nem tudott sem magáról, sem anyámról gondoskodni, vagyis mindketten gondozottak lettek: egyikük fizikailag épen, de a kapcsolatteremtés reménye nélkül, másikuk egy széthulló testben büszkén és még mindig racionálisan.

Sosem álltunk közel egymáshoz. Kései gyermek voltam, egy olyan házaspártól születtem, akik akár a nagyszüleim is lehettek volna. Természetesen a magam módján szerettem őket, de nem voltak focizások a parkban, se fiatalkori kalandok. Mire járni tudtam, már mind a ketten őszültek, és a legelevenebb gyerekkori élményem az volt, hogy a blackpooli strandon vagyunk, ők ketten a kedvemért takarókba burkolódzva dacolnak a hideggel és az esővel, míg én futkosok és homokvárat építek egyedül, s anyám édes teát iszik egy termoszból, apám meg az újságot olvassa.

A takarók megvoltak, de apám már nem tudott olvasni. Azon a karácsonyon, ami, mint később kiderült, élete utolsó karácsonya volt, már láthatóan feladta a harcot, és alig szólt hozzám, amikor karácsony első napján megérkeztem a kekszesdobozzal (az egyetlen ajándékkal, amiről tudtam, hogy mindkettejüknek örömet okoz majd). Anyámnak ezzel szemben „jó napja” volt, vagy ami annak számított: kihúzott derékkal ült, mint egy gyerek a vasárnapi iskolában, a fején ezüst papírkoronával, és egy kövér barna nyulat simogatott.

A hideg tányérokon pulykaszeletek voltak és sült burgonya, utána mazsolás pite, társasjátékok, felvizezett rostos narancslé bádogkancsókban és színes, széles szájú bádogbögrék. Pontosan ilyen bögrék voltak a St. Oswaldban is, és furcsa volt itt látni ilyeneket öregek pergamenbőrű, elformátlanodott kezében, s ez mindennél ékesszólóbban beszélt az öregségről és a sötétségtől való félelemről.

– Szép nyuszi – jegyezte meg anyám, a nyúl fényes szőrét simogatva. – Tudod, régen nyúlhúsos pitét sütöttünk. A kisfiam szerette a nyúlhúsos pitét. Szeretnéd megfogni?

– Köszönöm, de nem, anya.

Általában nem vagyok híve a házi kedvenceknek. És arról a nyúlról Newman jutott az eszembe, meg a St. Oswald nyulai, amelyeket holtan talált, amikor salátalevéllel és sárgarépa zöldjével ment etetni őket.

– Egy róka volt. Szegény fiú – mondta anyám.

Riadtan pillantottam rá. – Mit mondtál? – Egy szóval sem említettem neki Newmant vagy a halott nyulakat.

– Ezt mondtuk neki. Hogy egy róka volt. De háború volt. Azzal kellett beérnünk, ami adódott. Azt mondtam neki, hogy egy róka vitte el. – Édes, különlegesen szép mosolya ragyogta be az arcát. – Szerette a pitét. Ő mondta.

– Anya?!

Furcsa dolog az emlékezet. Manapság többre emlékszem a gyerekkorom korai szakaszából, mint a tegnap történtekből. A kis házra, ahol születtem, a hátsó udvaron a kis földes négyszögre, a nyúlketrecre, aminek kekszszaga volt. Addig a percig tökéletesen megfeledkeztem arról, hogy valaha is házi kedvencem volt, de az emlék most egy fényképezőgépzár kattanásnyi tisztaságával tért vissza…

– Szegény kisfiú. Csak sírt és sírt. Ugye nem mondod el neki?

– Nem, anya. Nem fogom.

– Tessék, babusgasd most ezt helyette.

– Nem, anya, tartsd csak meg.

Anyám ekkor mondott utoljára olyasmit, aminek megközelítőleg értelme is volt. Apám halála után már semmire sem reagált, még az állatokra sem. De azon a karácsonyon ragyogó volt, az ezüstpapír koronájában sertepertélt a nyúl körül. Én pedig ott ültem közöttük, mint Alíz a Bolond Kalapos uzsonnáján, töltögettem a narancslevet, koronát viseltem, és apró falatokra vágtam fel apám pulykaszeletét.

Azért mesélem el ezt, hogy megértsék, miért járt másutt az eszem. Miért felejtettem el Nuttert, miért röppent ki Harry Clarke a gondolataimból. Eric hívott meg magához karácsony másnapjára, de úgy döntöttem, nem megyek el, és egyedül töltöttem a napot; rádiót hallgattam, és elnéztem, ahogy odakint a hóból havas eső lesz. Ölj meg, kérlek, könyörögtem magamnak. Végezz velem, ha valaha is megöregszem.

És akkor kezdődött. A semmiből, a karácsony és az újév közé eső különös és baljós alkonyból. A maja naptár szerint a napciklus végén sorakozó öt nap „névtelen”. Ezalatt démonok járnak a földön, az élők és holtak világa közötti ajtó félig nyitva. Nem vagyok babonás, de a karácsony és az újév közti időt mindig ilyennek éreztem, egy átmeneti állapotnak, az év maradékának, amikor semmi jó sem történhet. Megsokszorozódnak az öngyilkosságok, a jó szándék időszaka verekedések, szakítások, veszekedések és betörések sorává korcsosul. A helyi újság a vigasz és öröm szívet melengető történeteivel próbálja helyreállítani az egyensúlyt, de ezek csak tüzek, amik a felénk kúszó sötétséget megvilágítják. A lamé alatt, a hó alatt fennmarad valami keserű és sivár.

Egy gúnyirat az újságban. Egy kerti fészerből eltűnt egy gyerek házi kedvence, amit karácsonyra kapott; jutalmat ajánlottak fel a barna-fehér nyúlért. Három nappal később egy másik cikkben két újabb támadásról írtak, az egyiket egy tyúkól ellen követték el a Red Cityben, a másikat, egy tengerimalac ellopását egy Abbey Road-i garázsból. Városi rókák lehettek, vagy talán egy kutya, vélekedett a Malbry Examiner, bár arra nem volt magyarázat, hogyan nyithatta ki egy kutya a tyúkól ajtaját, és hogy zárta be, miután elvitte a tyúkokat. Eszembe jutottak Newman nyulai, ahogy holtan, átázva feküdtek a száraz ketrecükben, és nyugtalanság fogott el. Ezért nem tartok házi kedvencet, gondoltam. Sebezhetővé tesznek minket.

És akkor, szilveszter előtt egy nappal érkezett a hír, hogy eltűnt egy fiú. Ezúttal nem a helyi lapban jelent meg, hanem a Timesban, és a tévében is bemondták, a Nationwide-ban és a kilencórás híradóban. Négy óra tizenöt perckor vagy akörül eltűnt egy tinédzser fiú, miközben hazafelé tartott a White Cityből, ami alig félmérföldnyire volt.

Senki sem látott semmi gyanúsat. Senki sem tudta, hogy a fiú hova mehetett. Utoljára egy sarki boltban látták a Mill Lane és a Parkside Road találkozásánál, ahova bement egy üveg gyümölcsléért, aztán egyszerűen nyoma veszett…

A fiú Charlie Nutter volt. És utoljára nem egészen száz méterre Harry házától látták a Parkside Roadon, az agyaggödrökkel majdnem szemben.

NEGYEDIK RÉSZ

Fama volat.

„Szárnyon jár a hír.”

– VERGILIUS

1

1981. december

Hát ez volt a karácsony, Egérke. Régi filmek, a királynő beszéde, vacsora a tévé előtt. Nincs ezzel gond, csak ha az ember nagyobb izgalomhoz szokott. És ráadásul úgy kell tenni, mintha nagyszerűen érezném magam, ajándékokat kell kibontani, üdvözlőkártyákat elolvasni, és megjátszani, hogy pontosan erre vágytam. Az új bicikli az utca felőli verandán, és azt színlelem, mekkora meglepetés ért. A nagyszülőktől kapott pénz az újból felhasznált borítékban, a lappal, amit mintha egy ötvenes évekbeli ócskásboltban vettek volna. Aztán ott a pulyka, amit fűrészporrá szárítottak, és a puding meg az almás-mazsolás sütemény, a templomban a karácsonyi énekek, ahol a vörös mulberrys lány fehér ruhában a „Kis szamarat” énekli.

Nem sokat találkoztam Goldie-val vagy Uszkárral. Uszkárnak valami gondja akadt otthon. Őszintén szólva nem lep meg. Sosem tudott titkot tartani. Az Állapota egyébként az anyjának köszönhetően már köztudott. Megtalálta Uszkár néhány rajzát, amiket egy füzetbe rejtett. Nem tartott sokáig, hogy vallomásra bírja, és attól fogva már csak idő kérdése volt.

Uszkár anyja vette át a vezetést, természetesen az egyház segítségével. Állandó prédikátorok csoportja, köztük Goldie apja, Mr. Speight és egy másik közösségből néhány látogató jött össze, megbeszélést tartottak, és végül egy Csoporteseményt rendeztek. Nem vettem részt benne. Elmehettem volna, de valami hasonlón estem át a Netherton Greenben történtek után, és nem örültem volna az emlékeztetőnek. Még most is emlékszem, milyen volt ott állni mindenki előtt, a kiabálás, a kórus, a zaj, ahogy a prédikátor beszélt hozzám, mintha nem is ott lennék, hanem valahol másutt, és a lebegés. Aztán következett a medencénél a keresztelés. Nem is annyira keresztelés, inkább vízbe fojtásnak gondoltam akkor, hogy kikergessék a démonokat. De a víz hideg volt, a prédikátor keze a fejemre nehezedett, és lenyomott a víz alá, a gyülekezet zaja hatalmas csörömpölés és zúgás és bömbölés volt, és nem kaptam levegőt, és azt hittem, mindjárt meghalok…

– Miért nem fordult a Káplánhoz? – kérdezte apám Uszkár anyját.

Mintha dr. Burke tudta volna, mit kell tenni. Hasznavehetetlen, teszetosza alak, aki akkor sem venne észre egy komoly problémát, ha az orra előtt lenne. Ezt persze nem mondtam apámnak. De, őszintén szólva, az ötlet, hogy személyes tanácsért a Káplánhoz forduljunk, falrengetően vicces, és szóra sem érdemes. Valószínűleg azt javasolná, hogy az ember fusson pár kört, zuhanyozzon le, és imádkozzon.

Szegény Uszkár. Goldie mesélte, hogy beteg volt. Az influenza a gyomrára húzódott vagy ilyesmi. De Goldie-nak más problémái is vannak. Vagy inkább csak egy. Becky Price, a vörös hajú flamingólány a templomból. Kiderült, hogy a lányt könnyű táncba vinni, legalábbis a harmadik szintig, és Goldie a megszállottjává vált neki is meg a mocskos gondolatoknak is, amik ezzel járnak.

– Csak apámnak ne szólj – kért. – A szűziesség a rögeszméje. Ha rájön, mi van köztem és Becky között, be fog zsongani. Előfordult máskor is.

Kiderült, hogy Goldie-t egyszer rajtakapta az apja, hogy az ágyban magával játszik vagy hasonló, és arra a következtetésre jutott, hogy az iskolában a többi gyerek rontotta meg. Nem állítom, hogy meglep a dolog. Pontosan ezt vártam tőle.

Goldie elvigyorodott. – Bár te is megtennéd – mondta. – Ha lenne esélyed rá, igaz?

Vállat vontam. Nem, Egérke. Szerintem nem tenném meg. Azt hiszem, immunis vagyok az efféle kísértésre. De Goldie minden percét az agyaggödröknél tölti Beckyvel. Uszkár roncsautójának hátsó ülésén csinálják. Van ott bent egy matrac, meg szőnyegek, és néha egy fémhordóban tüzet gyújtanak. Szerintem Uszkár nem tud róla. Gyakorlatilag szobafogságra van ítélve a következő szemeszter kezdetéig. Mindazzal együtt, ami a templomban folyik, szerintem nem tart sokáig, hogy összeroppanjon. És akkor mi lesz? Ki tudja? De nem ez a mulatság része?

2

2005. szeptember 19.

Rosszul aludtam az éjszaka. Következésképpen a ma reggelt a kialvatlanságtól tompán, kiszáradt szemmel nézem. Manapság egyre gyakrabban fordul elő, főként, ha felhajtok egy-két pohárral. És az sem javít a dolgon, hogy dr. Devine a felajzott energiától forgószélként pörög, szemétkommandót szervez, Egészségügyi és Biztonsági Kockázatokat térképez fel, és az új protezsáltjával, Markowiczcal fűzi szorosabbra a kapcsolatát. Markowicz esetében a szemeszter – a nála történő helyettesítések számából ítélve – szinte kizárólag értekezletekből, konferenciákból és továbbképzésekből állt.

Devine – és úgy fest, az Igazgató – szemében mindez Ígéretes Fiatalemberré teszi Markowiczot, aki inkább egy nyolcórás vezetői állásban indul majd el a nagyság útján, mint hogy ténylegesen fiúkat tanítson. A fiúk tanítása unalmas, lejárt lemez, aminek csak az olyan szőröző fazonok szentelik a pályájukat, mint Eric meg én, de amitől Markowicz három éven belül elmenekül, mint a jövő egyik Igazgatója.

Ami Devine-t illeti, ő dr. Blakely lehetséges utódjának tekinti magát, amint a válságstáb végez a St. Oswald megmentésével. Bob Strange-hez hasonlóan még mindig abban bízik, hogy a St. Oswald hosszú évek szolgálatáért jutalmul egy új, modern pozíciót talál majd számára. Valószínűbbnek tűnik szerintem az, hogy ráveszik, menjen előnyugdíjba, hogy helyet csináljon egy fiatalabb, kevesebb pénzbe kerülő ember számára, és a többi szervült kagylóval együtt leverik a St. Oswald törzséről, miközben az olyanok, mint Markowicz, a hajó kormányát kaparintják meg. Lehet, hogy Devine dicséri a tanfolyamokat, de ő maga nem jár rájuk, és jobban szeret az osztályteremben dolgozni (bár ezt sosem vallaná be), és gyanítom, hogy Markowicz túl gyakori távollétei nemsokára bosszantani fogják. Devine a tanszéki önállóságban hisz, ami annyit tesz, hogy ha egy kolléga hiányzik, a többiek helyettesítik. És Devine túl büszke ahhoz, hogy felkérje a Népszövetséget, hogy a távol lévő protezsáltja helyett beálljon, és egyébként is egy Ház fejeként, valamint Egészségügyi és Biztonsági Tisztviselőként neki van a tanszéken a legtöbb ideje. Ez viszont lényegében azt jelenti, hogy Devine két órarendet lát el, valahányszor Markowicz tanfolyamra jár. Ezért láttam fáradtnak, amikor bejött a reggeli kávéjáért a Közös terembe.

– Túlfeszíti a húrt, Devine? Kissé lestrapáltnak tűnik.

Horkantott. – Köszönöm, soha jobban!

– És a fiatal Markowicz? Szépen alakul, igaz?

Ugyanaz a pattogós, éles horkantás. Gyanítom, hogy észre sem veszi. – Köszönöm, nagyon szépen halad. Még egy szemeszter, és már sínen is lesz.

– Mindenesetre odaédesgette magát, ahova akarta – jegyeztem meg. – Hány napja van az Iskolában? Betörte már?

– Nevetséges! – méltatlankodott Devine. – Tudja meg, hogy Markowicz nagy dolgokra hivatott. Óriási szerencse, hogy hozzánk került.

Depressziót szimatoltam. – Hát hogyne! – mosolyodtam el. – Most éppen mire ment? Tárgyalástechnikai tréningre? Vagy számítógépes továbbképzésre?

– Vizuális segédeszközök.

– Pompás!

Gerry Grachvogel, a jó szándékú szamár, akit Markowicz felváltott, mélyen hitt a vizuális segédeszközökben, sőt még azt beszélték, a kisebbeknél kesztyűbábokat használt, amivel kivívta a Brodie-fiaimnál a Breki gúnynevet. Vajon Markowicz kap-e valaha is gúnynevet, vagy egyike lesz azoknak a tanároknak, akiket Egy Dologhoz és Két Dologhoz hasonlóan a fiúk szinte nem is ismernek, amikor összefutnak velük a folyosón. Az utóbbira voksolnék.

– Ugyan már, Devine – mondtam. – Jóformán idáig hallom a fogcsikorgatását. Kesztyűbáb és szókártya?

– Szó sincs róla – válaszolta dr. Devine. – Oktató jellegű számítógépes játékok mint nyelvtanulási segédeszközök. Az informatikai technológia osztályban történő használatának jelenlegi irányát tekintve Markowicz és persze én is úgy gondoltuk, hasznos lenne a piacon elérhető új szoftverek felkutatása. Most, ha nem haragszik… – A papírjait a hóna alá csapta, és felvette az aktatáskáját. – Mennem kell. Névsorolvasás öt perc múlva.

Az első órám hatodikos latin volt a fiaimmal és a mulberrys lányokkal, amire Miss Lambert, az Igazgatónő is meghívta saját magát, látszólag azért, hogy a lányokat ellenőrizze, valójában viszont engem ellenőrzött.

Szólítson-csak-Jónak a terem végében foglalt helyet, és úgy vetette keresztbe a lábát, hogy az égszínkék tweedszoknya alól kivillant a harisnyája felső varrása.

Láttam, hogy a fiúkat ez megriasztotta, ahogy a Benedicta nevű lányt is, aki az egyetlen mulberrys lánynak látszott, akinek van egy kis sütnivalója. A többi lány szemmel láthatóan rajong a sikkes Igazgatónőjükért, és az Aeneis IX. énekének fordítása közben sokat kuncogtak, jobbára az Igazgatónő felbujtására, aki úgy érzi, a tanulás „szórakozás”, és a szórakozást sok vihogás kíséri. Ebben az ütemben a fiúk karácsonyra kontrollálhatatlanok lesznek, és a tanterv, ahogy Allen-Jones fogalmaz, raptus regaliter lesz, vagyis „királyian el lesz kúrva”.

Bevallom, kissé kurtán bántam a nővel, kivált, amikor azt kérdezte, „kibontakozott-e már romantikus idill” a fiaim és a lányai között. A fene vigye el! Olyan, mint egy Jane Austen-regény szereplője. Legközelebb muszlint válogat, és délutáni teára hívja meg a lelkészt.

A Benedicta nevű lány együttérzőn nézett rám, amikor a diákok kisorjáztak óra után. – Elnézést, uram – formálta hangtalanul a szavakat, mielőtt kiment.

Kíváncsian és aggodalmasan néztem utána. Ez a lány túlságosan is érzékeny. A Mulberry-ház úgy fogja kiöklendezni, mint macska a szőrlabdát. A többi lány elég bajt jelent a hajdobálásukkal, a fiúk bámulásával és a szünet nélküli vihorászásukkal, de ha igazi baj támad, szerintem Bent kell keresni mögötte. Ezt az érzést csak növeli, hogy mind közül éppen Allen-Jonesszal kezd összemelegedni. Láttam őket együtt, és bár a negyedikeseket nem engedik be a hatodikosok Közös termébe, Ben néha átjön a negyedikesek Közös termébe (a hatodikosok mindenhova bemehetnek), ahol a Brodie-fiaimmal beszélget dacolva azzal a hallgatólagos megegyezéssel, hogy a fiúk és a lányok nem vegyülnek el, és a különböző korú csoportok kölcsönös ellentétben élnek. A fiaim mégis eltérnek a szokásostól, és gyanítom, hogy a korosztályuknál szórakoztatóbbak. A barátságuk kis fénysugár Harrington növekvő sötétségében.

A nap hátralévő része nehéz volt, telve a háború lehetőségével. A nemrégiben történt civakodásunk után Eric még mindig került. Miss Malone, más néven a Ködkürt hiányzott, ezért nekem kellett helyettesítenem. Kitty Teague szerint depressziótól szenvedett. Természetesen együtt érzek vele, de a St. Oswald nem a mimózáknak való, és gyanítom, hogy a Ködkürt a kezdeti fellángolás végeztével jóval több szabad délutánomat fogja elrekvirálni.

Bob Strange közben összeállt Ms. Buckfasttal egy a biztonság növelését célzó terv felvázolására. Mostantól az Iskolába látogatóknak ki kell tűzniük egy névkártyát, és alá kell írniuk egy névjegyzéket. Beszélik, hogy a kisegítő személyzetnek rendőrségi átvilágításon kell átesnie, ami nagy valószínűséggel kiterjed majd a tanári karra is. Bob Strange azóta álmodozik erről, hogy Harmadik Mester lett, és a Ms. Buckfast iránti csodálata a talpnyalás olyan szintjét érte el, hogy nyálkás csíkot húz, valahányszor vele van.

És ha ez még mind nem lenne elég, Devine egerek nyomára bukkant a Harangtoronyban. Az élni és élni hagyni elvemmel ellentétben, ami harminc-egynéhány éven át igen jó szolgálatot tett nekem, Devine úgy döntött – természetesen Egészségügyi és Biztonsági alapon –, hogy az egész Felső folyosót megtisztítja a rágcsálópopulációtól. Egy józanul gondolkodó ember tisztában lenne a hatalma korlátaival, de Devine nem gondolkodik ésszel, főként akkor nem, ha egy olyan ígéretes felkapaszkodottal verseng, mint Markowicz.

Markowicznak rágcsálómentes szobája van, ezért Devine-nak is az kell, függetlenül attól, hogy a szobája az épület XVIII. századi részében van, tele szeszélyes vezetékekkel, elzáródott kéményekkel és a falak mögötti üres térrel, ami nemcsak valószínűsíti, de egyenesen elkerülhetetlenné teszi a patkányok, egerek, svábbogarak és a legkülönbözőbb élősdiek elterjedését.

– Tudja, Roy, pontosan ezért nem eszünk az osztálytermeinkben – közölte, amikor az 59-es szobába meghozta ma ebédidőben a féregirtás hírét. Érzékeny orra rosszul palástolt önelégültséggel rándult meg. Hibátlan időzítéssel természetesen akkor kapott el, amikor titkon egy sajtos-sonkás szendvicset próbáltam a délutáni névsorolvasás és a délutáni órák között eltüntetni. Az arckifejezése arra utalt, hogy az efféle elfajzottság az oka minden bajunknak.

– Csak egy szendvics – söpörtem le magamról a morzsákat az asztalomon lévő tintatartóba.

– Az étel vonzza az élősdieket – mondta dr. Devine. – Mérgező csalit kell kitennünk.

Értelmetlen lett volna vitatkozni vele, hogy a falak mögött elpusztult egerek bűze sokkal rosszabb, mint az élők jelenléte. Dr. Devine tántoríthatatlan volt: az egereknek menniük kell. Megadtam magam. Amikor dr. Devine állkapcsa összezárul valamin, csakis fizikai erővel lehet kitépni a fogai közül. Észrevétlenül áttettem az édesgyökér-cukorkát az íróasztalból a tweedzakóm zsebébe. Itt marad majd, legalábbis a belátható jövőben.

A Weltschmerz megújult érzésével fejeztem be a délutáni óráimat (nem véletlen, hogy Devine választott nyelve ilyen sok melankolikus fogalmat dob fel, amik ismeretlenek voltak a civilizáltabb rómaiak körében). A negyedikesek fásultak és lélek nélküliek voltak, még a Brodie-fiúk sem mutattak sokat a szokásos életörömükből. Allen-Jones inge elszakadt, és a szokottnál is ziláltabb volt a külseje, Tayler szárazon köhögött. Dr. Blakelynek köszönhetően Anderton-Pullitt „különleges igényei” azzal bővültek, hogy teljesen felmentették latin alól, és csak arra összpontosít, amit szeret: általában a matematikára és a természettudományos tárgyakra. Tulajdonképpen nem hiányolom, de amikor a tanulástól való idegenkedés miatt valaki felhagy egy tárggyal, az kinyitja a Káosz zsilipjeit. Megpróbáltam ezt elmagyarázni dr. Blakelynek, de ő hajthatatlan. Anderton-Pullitt állapotához – mint mondja – szakértő megközelítés kell. Úgy látszik, egy negyven-egynéhány éves pálya nem felel meg ennek a követelménynek.

Így aztán a nap utolsó óráján nem éppen ragyogó állapotban adtam oda a fiúknak Vergilius egy szövegét fordítani, méghozzá vizsgakörülmények között, és közben a Telegraph takarásában pihentettem a szememet. Még ötkor is ezt csináltam, amikor vödörcsörömpölésre ébredtem a szunyókálásomból, és amint kinyitottam a szememet, láttam, hogy a negyedikesek már mind elmentek, és odakint már sötétedik.

Winter az osztályterem ajtajában állt, a kezében vödör és nyeles felmosórongy. – Elnézést – mentegetődzött. – Azt hittem, már elment.

– Semmi gond. Csak… a szememet pihentettem. – Felültem, megigazítottam a mellényemet, és igyekeztem éber arcot vágni.

Winter kíváncsian méregetett. – Hosszú volt a nap?

– Hosszú? Csak harmincéves.

Túl gyorsan pattantam fel. Megszédültem, és kénytelen voltam az asztalomra támaszkodni. A teremnek fertőtlenítő- és fiúszaga volt, az asztalt krétapor borította. Így is kell lennie, gondoltam: hogy nevezheti magát tanárnak valaki, ha a nap végén nem fehérlik krétapor a körme alatt, nem beképzelt, és nem lüktet a feje?

– Homines, dum docent, discunt.

– Tanítva… tanulunk? – próbálkozott Winter óvatosan.

– Úgy van – bólintottam. – Seneca.

Bevallom, meglepődtem. Nem mindennap találkozik az ember olyan takarítóval, aki tud latinul. De Winter fényévekre volt Jimmy Watt-tól, a Kapustól. Először is intelligens volt, ezt a hangjából és a kifejezésmódjából állapítottam meg. És észrevesz dolgokat: a fáradtságomat, a vezetés iránti haragomat, amit a kollégáim nem.

– De ki tanítja a tanárokat? – kérdezte.

Hát semmiképpen sem a Markowicz-félék, gondoltam, vagy az Egy Dolog és Két Dologhoz hasonló irodakukacok, akik ki sem mozdulnak az irodáikból, kávét isznak az Igazgató porcelánkészletéből, és a lehető legkevesebb közük van a fiúkhoz.

– Valóban. Ki?

Elmosolyodott. A mosolya különös módon megnyerő volt, bár ebben is van némi furcsaság. Egy fiúra emlékeztet, egykori tanítványomra, Joseph Apple-re, egy hallgatag, magán uralkodni tudó gyerekre, aki tíz évvel az után, hogy elhagyta a St. Oswaldot, megerőszakolt és megkéselt egy tizenhat éves lányt, majd disszociatív amnézia lépett fel nála, amiből sosem épült fel. Fogalmam sincs, hogy a takarítóm miért emlékeztet erre a zavart fiatalemberre, de van valami a tekintetében, ami mintha az árnyakba nézne. Vagy talán csak képzelem az egészet. Végtére is nekem is vannak árnyaim.

– Remélem, nem mondtam semmi sértőt. – A hangja tétova volt, és ismét felmerült bennem, hogy kiskorában talán dadogott. – De tudom, milyen érzéseket táplál a Dicsőségtáblák levételével kapcsolatban, és gondoltam, talán tudnia kellene róla.

– Miről?

– A Kapuslak mellett falnak támasztották őket. Szerintem meg akarnak szabadulni tőlük. – Winter ismét zavarba jött. – Talán nem is kellene tudnom róla. De százötven Dicsőségtábla sok helyet foglal el a raktárban. És hallottam, amikor az Igazgató Jimmy Watt-tal beszélt…

Felálltam. – Mit hallott?

Vállat vont. – Az volt a benyomásom, hogy egy építési vállalkozónak akarja eladni. Tudja, akik ezt-azt elhoznak bontásra ítélt épületekből, templomokból. A régi iskolai tárgyaknak egészen komoly piaca van. Például tematikus kocsmákban akasztják fel őket meg ilyesmi.

– Tematikus kocsmákban?!

– Ne haragudjon – szabadkozott. – Nem is tudom, mire számítottam, hogy tudna ellene tenni valamit.

– Miért a szívügye? – ráncoltam a homlokomat. – Hiszen nem is járt ide. Vagy mégis? – Eszembe juthatott a Tégla tavalyról, akinek a St. Oswald iránti odaadása rögeszmés bosszúvággyá keseredett.

Winter a fejét csóválta. – Talán csak szentimentális lettem. A táblák a St. Oswaldhoz tartoznak. Nem illenek egy tematikus kocsmába.

– Maximálisan egyetértek – mondtam, aztán pompás ötletem támadt. – Van autója?

– Van.

– Akkor mit szólna ötven fonthoz?

Felcsillant a szeme. – Elfogadhatónak hangzik.

Így vált Roy Hubert Straitley-ből gonosztevő. Én, aki mindig időben visszavittem a kikölcsönzött könyveket, tudatosan és lelkifurdalás nélkül kezdeményeztem százötven Dicsőségtábla ellopását, amiket Winter tucatjával cipelt el a Kapuslak háta mögül a kocsijához, majd azzal az én Dog Lane-i házam pincéjébe, mialatt én meghívtam pár italra Jimmy Wattot, a Kapust a Tudósba, hogy eltereljem a figyelmét.

Azt hittem, nehéz lesz, de kiderült, hogy meglepően könnyű egy bűncselekményt elkövetni. A tettestársam végezte a munka nehezét, amikor gúlába rakta, majd újra falnak támasztotta őket. Én fizettem Jimmy italait (és két Bethan-féle sajtos kenyeres-uborkás ebédet), aztán készpénzben kifizettem Wintert, és hazamentem a Dog Lane-re, ahol kakaót ittam, és ettem egy szelet pitét. Egyszerre éreztem diadalt és feszélyezettséget.

Igen, átléptem egy határt. És érdekes, de nem éreztem tőle másnak magam. Sőt jobban érzem magam, mint a szemeszter elejétől fogva bármikor is, amikor Johnny Harrington betette ide a lábát, hogy ellopja a múltunkat és a lelki nyugalmunkat. A Dicsőségtáblák nem az ő tulajdonában voltak, hogy eladhassa őket. Egy bűnözőtől loptam el őket. És ha a szükség úgy hozza, inkább ellopom az egész St. Oswaldot, táblánként, kövenként, mint hogy az a felkapaszkodott győzzön.

Kellemesen melengetett a kakaó. A nappaliban égő tűz előtt ittam meg, Harry naplóit olvasgattam, és időnként felpillantottam arra a tárgyra, amelyet utolsóként kaptam tőle ajándékba, és még mindig a kandallópárkányomat díszítette. Aztán ismét lejátszottam a lemezt, és eszembe jutott Devine arckifejezése, amikor a kerti törpéről mesélt nekem, ami abban a félévben üldözte, és váratlanul hol a szekrényében, hol az asztalán, hol a kocsija kormánya mögött vagy éppen egy szombat éjfélkor a küszöbén bukkant fel…

A törpe. Szegény, szerencsétlen Devine! Az ördögűzés minden formájával próbálkozott. Előbb megpróbálta eldobni. Amikor ez nem vezetett eredményre, akkor kidobta a harangtoronybeli ablakából (dacolva minden Egészségügyi és Biztonsági előírással), hogy széttörjön a lenti macskaköveken. De Harry Clarke kifogyhatatlan hasonmáshoz fért hozzá, mert amint Devine-nak sikerült megszabadulnia egy törpétől, másik bukkant fel a helyén. Vigyorgó kegyencek sora, akiknek egyetlen fegyvere a nevetségessé tétel volt.

Dr. Devine bosszúsága nőttön-nőtt a feszélyezettségével együtt, ahogy egyik törpe a másik után dugta ki pimasz képét a felszerelést tároló szekrényből és az öltözőből, az aktatáskájából, könyvespolcokról és virágágyásokból. Néha a Ház nyakkendőjét, máskor egy címkét viseltek: Peripatetikus Gnómád, Törpartikuláció vagy csak egyszerűen Humán G-gnóm.

Ha jól sejtem, volt a támadás könyörtelenségében valami, ami nyugtalanságot keltett a kollégámban. Sosem volt nagy humorérzéke, és gyanakvással kezelt mindent, amiben felfedezte az irracionalitást. A Devine-félék büszkék a józan gondolkodásukra, nem ismerik fel az abszurd és az értelmetlen örömét. Devine utálta Harry Clarke-ot, mert úgy érezte, rossz hatással van, és arra bátorítja a fiúkat, hogy az időt pocsékolva az előkészítő helyett a popzenéről vitatkozzanak, az órákon Edward Leart tanulmányozzák William Wordsworth helyett. Harry a tweedzakóján könyökvédő bőrfoltot viselt, és a tanári értekezletekre nem vette fel a talárját. Devine szemében ezek hanyag, hivatásához nem méltó tanárrá tették. Az én szememben eredeti figura volt, aki üdítően szembement a konvenciókkal, tele volt ötletekkel és értékekkel, amik évtizedekkel megelőzték a korát.

Harry akkor szólította keresztnevükön a fiúkat, amikor ezt még senki sem tette, amivel a fegyelem aláásása helyett még nagyobb fegyelmet tudott tartani. Harry hitt benne, hogy különálló személyiségként kell kezelni a fiúkat, és igyekezett minél többet megtudni róluk, sőt hétvégenként és tanítás után még a házába is meghívta őket. Harry nevető törpéje azért maradt folyamatos tréfa olyan hosszú időn át, mert az osztályában minden fiú tudott róla, és része volt a tervnek. Ez pedig huszonkilenc fiút jelentett, akik az utasítások szerint katonai precizitással jártak el, hogy mikor és hova tegyék a következőt, hogy a maximális bomlasztást érjék el.

Igaz, nevetséges volt. És gyerekes. De az őszi szemeszter utolsó napján Devine arra lépett be az osztályába, hogy huszonkilenc törpe áll huszonkilenc vigyorgó fiú előtt a padon, és a fékezhetetlen nevetés, ami ekkor kitört, az eget verte, szétkergette a felhőket, hogy a ragyogó napsugarak a földet érjék.

Az osztályomig elhallatszott, a régi Igazgató a szobájában is hallotta, és Harry Clarke a Harangtoronyban kisfiúsan, nyíltan elmosolyodott. Hideg, sötét szemeszter volt, de abban a pillanatban a világ napsütötte lett.

Felnéztem a kandallópárkányra. Harry utolsó ajándéka visszavigyorgott. A festék már kissé megkopott, de a kaján vidámság mit sem változott.

Jól használd fel, állt Harry üzenetében. Igazságot akartam neki szolgáltatni.

3

1981. december

Kedves Egérke!

Szóval az Uszkár körüli felhajtás miatt el kellett halasztanom néhány tervem megvalósítását. Ez részben a szüleimnek köszönhető, akik az Állapotáról értesülve meg akarták tudni, pontosan milyen közel vagyok Uszkárhoz, és miket is mondott nekem.

Most folyton helyes lányoknak akarnak bemutatni a gyülekezetünkből (olyan rendes lányoknak, mint Becky Price), hátha a buziság ragadós. Bárcsak abbahagynák! Kínos. Hova lett a plátói szerelem? Miért kell mindennek a szex körül forognia?

Aztán jönnek a kis beszélgetések: barátokról, lányokról, az iskoláról, és hogy történt-e valami velem az iskolában, ami kellemetlenül érintett. Gondoltam, azt válaszolom: A tanárom buzi, és szívesen teszi a kezét a lábamra, és megérint a nadrágon keresztül. Az biztos felkeltené az érdeklődésüket. Még tán hinnének is nekem. De feltétlenül az Igazgató és az Iskolatanács tudtára hoznák, sőt még esetleg a rendőrségre is elmennének. De akkor kivennének az iskolából, és nem látnám többé Harryt.

Sokat gondoltam rá a héten. Az új biciklimen a háza felé kerültem. Egyszer-kétszer megálltam, hogy benézzek az ablakon. Harrynél is függöny van, akár másoknál, de középen nem mindig ér össze. Ha az ablaknál állunk, be lehet látni a szobába. Harrynek van karácsonyfája, ami csupa csillag és üvegdísz. Igazi karácsonyfa, nem csillogó műfenyő, mint amit a szüleim vesznek mindig. És gyertyák is égnek nála, meg magyalkoszorú lóg az ajtaján, és minden olyan barátságosnak és biztonságosnak látszik a rengeteg könyvvel és lemezzel.

Igen, Harry házát biztonságosnak érzem. Biztosnak, melegnek és hívogatónak. Ahol az ember bármiről beszélhet, és van, aki meghallgatja. Már olyan sokszor jártam a háza körül, és mindig be akartam kopogni, de aztán inamba szállt a bátorságom. Az mégiscsak nagy lépés, Egérke.

Ma biciklin mentem vissza. Ezúttal feltétlenül be akartam kopogni. Harry ajándékát is magammal hoztam – a Pink Floyd The Wall című lemezét –, és persze egy karácsonyi üdvözlőlapot. Tudtam, hogy elkéstem velük, de ez nem gond. A lényeg, hogy újév előtt megkapja. És látom majd az arcát, amikor elolvassa a lapot, és akkor talán megmondhatom neki, hogy…

Hideg volt. Havas volt a föld. A düftinkabátomat vettem fel, de még így is majd megfagytam, és látszott a levegőben a lélegzetem – mintha mindazoknak a szelleme volna, aki voltam. Harry kertkapujában hagytam a biciklimet, és benéztem a függöny résén. Az utcai szobában égett a tűz. A kandalló melletti asztalon egy kancsó tea állt. És két csésze.

Vajon ki lehet vele?, gondoltam. Nincs családja. Barátnőt sosem említett. Esetleg egy munkahelyi kolléga, talán Mr. Straitley vagy Mr. Scoones. Tudom, hogy barátok, bár nem értem, miért, hiszen nincs bennük semmi közös. És akkor nyílt a konyhaajtó, és ketten léptek be. Az egyik Harry volt, a másik sovány és göndör hajú…

Jaj, Egérke! Uszkár volt.

Egy pillanatig levegőt is alig kaptam. Uszkár? Ő meg mit keresett itt? Nem mintha féltékeny lettem volna – akkor még nem voltam –, de megdöbbentem.

Uszkár?

Uszkár semmi különös, gondoltam. Nem kéne itt lennie. Mégis itt volt egy V nyakú pulóverben, amit elöl hópehelyminta díszített, és úgy beszélgetett Harryvel, mintha erre minden joga meglenne. És akkor a csillagokkal teli karácsonyfa fénye felé fordult, és hatalmas mosoly terült szét az arcán, olyan, amilyet még sosem láttam. Mintha Harry élete legnagyobb karácsonyi ajándékát adta volna. És aztán megcsókolta Harryt, Egérke. A kis perverz megcsókolta Harryt.

Amikor még a Netherton Greenbe jártam, volt egy könyv, a Hamelni patkányfogó volt a címe. Egy férfiról szólt, akinek varázsereje volt: rá tudta venni az embereket, hogy kövessék. Miután megszabadította Hamelnt a patkányoktól, és a pénzéhes polgármester nem akarta kifizetni neki a járandóságát, egy sípon dallamot kezdett játszani, és az összes gyerek követte. Elhagyták a várost, és felmentek egy hegyoldalra, ahol örökre eltűntek, kivéve egy sánta kisfiút, aki nem bírt lépést tartani a többiekkel, és lemaradt. Pontosan így éreztem magam, Egérke. Bár haragudtam Uszkárra – olyan dühös voltam, hogy bármit megtettem volna –, de Mr. Clarke-ra is mérges voltam, aki egy dallamot játszott nekem, és táncba vitt, akiért olyan nagy áldozatokat hoztam, de aki végül otthagyott, mert nem voltam elég különleges.

Még egy-két percig néztem őket. Nem akartam már bekopogni. Úgy gondoltam, hogy Harry majd ellöki magától, vagy talán egyszerűen csak kidobja. De Harry nem ezt tette. Hagyta, hogy Uszkár átölelje, de ő leengedte a karját, és nem ölelte vissza. Aztán nagyon gyöngéden elhátrált tőle, és teát töltött mindkettőjüknek az asztalon álló barna kancsóból.

Nem tudtam, mit tegyek, Egérke. Nem úgy volt, hogy Uszkár beteg? Csak engem került? És mit mondott el Harrynek? Említette a nyulakat? A patkányokat? A játékainkat az agyaggödröknél?

Az agyaggödrök. A gondolattól valahogy lecsillapodtam. Talán azért, mert a rossz érzésektől való szabadulással kapcsolom össze őket. Uszkár még mindig teát ivott, és ostobán boldognak látszott. Nem masírozhattam be oda, ezért azt tettem, ami majdnem olyan jó volt. Uszkár lopott tőlem, Egérke. Ellopta a pillanatot, amire vártam, Harry arcát, amikor kibontja az ajándékát, a tökéletes, közös napunkat, ami akkor lehetett volna, ha az ostoba Uszkár nincs ott. Hát ezt lopta el tőlem, Egérke. Csakis egyet tehettem: megfizettem érte. És pontosan tudtam, mit kell tennem.

Elbicikliztem az agyaggödrökhöz. Megkerestem Uszkár kuckóját a rozsdás roncsban, és harminc percen át egy nagy máglyát raktam. Előbb kivettem a könyveit, és kiszaggattam a lapokat. A magazinjait visszatömködtem némi gyújtóssal a kocsi csomagtartójába, és rájuk dobtam pár régi képregényt. Aztán a cigarettáival meggyújtottam, mint egy viking temetésen a hajót.

Nem tartott sokáig, hogy lángra kapjon. De valami többet szerettem volna. Valami nagyobbat, ami a szívemben égő tűzzel vetekszik. A szemétrakás túlsó végéből odavonszoltam pár priccset, és egy faketrecet csináltam, amibe kartonpapírt és rongyokat tömködtem. Bármit, ami ég. Aztán körbejártam a szemetet, és összegyűjtöttem az üres festékes-, benzines-, terpentines-, oldószeres és aerosolos flakonokat, amiktől a tűz igazán belobban (és amik talán tűzijátékként felrobbannak). Nemsokára nagy forróság terjengett, de addig tápláltam, amíg igazi halotti máglya nem lett, és vastag fekete füstoszlop nem gomolygott a téli égre.

Talán a kipárolgástól vagy a hőségtől, de kis időre elvesztettem az eszméletemet, Egérke, és amikor magamhoz tértem, már nem voltam egyedül. Egy másik fiú állt ott. Velem egykorú lehetett, vagy talán kicsit idősebb. A lakótelepről való volt, élénk színű nejlondzsekit viselt, amilyent a Sunnybankerek hordanak. Egy St. Oswald-ost sosem látni ilyen kabátban vagy arcot-nyakat fedő kötött sapkában, vagy bőr hátizsák helyett sporttáskával. Rögtön tudtam, hogy Nem a Mi Fajtánk, de nem zavart. Én sem a Mi Fajtánkhoz tartozom.

– Rendben? – kérdezte a fiú.

Kicsi, megnyúlt arca volt, mint egy patkánynak. Jóval kisebb volt nálam. De szedett-vedett volt, mint egy patkány, a haja zsíros, a szeme kis gombszem, a felső ajka felett kis szőrpamacs, talán egy bajuszkezdemény. Elővett egy bádogdobozt, amiben dohány volt, és sodort egy vékony cigarettát.

– Tessék – kínáltam oda Uszkár egy eldugott cigarettásdobozát. – Vegyél ebből.

Patkányfiú kivett egyet, és a füle mögé tűzte, aztán kivett egy másikat, és gyufával meggyújtotta. Csontos kezével árnyékolta a lángot, az arca élénkvörös volt a tűzfényben.

– A te tábortüzed? – kérdezte.

Bólintottam.

– Baró – mondta Patkányfiú. – Hogy hívnak?

– Ziggynek.

– Engem meg Lee-nek. A te bicajod? – A Hosszú-tónál egy sziklának támasztottam. Bólintottam. – Baró.

Aztán már nem sokat beszélgettünk. Álltunk, cigiztünk, és néztük, ahogy Uszkár cucca porrá ég. A lakótelepi fiúk nem bőbeszédűek. Fociznak, csipszet esznek, és sodort cigit szívnak. Azt mondják: Mizu? a Helló helyett, vagy néha csak odabiccentenek, vagy a földre köpnek. A köpködés egy külön nyelv a Sunnybank lakótelepen. Nyelvtannal meg miegyébbel.

Aztán röviddel utána Uszkár bandukolt felénk. De sietősre fogta, amikor meglátta a füstöt. Láttam, ahogy a Hosszú-tó és a Bányaakna közötti nyergen közeledik az ösvényen, és elé mentem. A kidobott roncsok és rozsdás hűtők között vágtam le az utat, mert nem akartam, hogy lássa, amint Patkányfiúval beszélgetek.

Megkerültem egy sziklát, és mögötte bukkantam fel.

– Mi történt? – kérdezte.

A fejemmel Patkányfiú felé intettem, aki a gerincen állt úgy ötvenméternyire. Onnan, ahol álltunk, nagyobbnak látszott. A tűz miatt veszélyesnek tűnt.

– Ki ez? – kérdezte Uszkár.

– Nemtom. Egy sunnybanki.

Uszkár nem jön ki a lakótelepiekkel. Az a fajta, akire a parkban lesnek, és belekötnek, hogy adja oda az ebédpénzét. A földgerincen Patkányfiú nem nézett vissza, csak a lángokat bámulta. A levegő sűrű volt az égő gumi, a füst, a megszenesedett papír és titkok bűzétől.

Uszkár tehetetlenül bámulta a tüzet. Természetesen azt hitte, hogy Patkányfiú égette el a kincseit. Azt kívántam, bárcsak több lett volna, amit elégethetek. Bárcsak felgyújthattam volna Uszkár házát. Vagy őt magát.

– Mr. Clarke-nál jártál – jegyeztem meg.

Meglepetten nézett rám. – Azt mondta, hogy bármikor eljöhetek. Segít a problémámban.

– Mégis mióta?

Megint az a harag. Mióta dirigál Uszkár? Hát semmit sem tanult? Kezdtem úgy érezni, hogy újabb leckére van szüksége. Úgy sírt, mint egy kisbaba, amikor kinyírtuk a nyulakat, de az ezer éve volt.

És igen: néha nekem is szükségem van rá. Nem az én hibám: az Állapotom miatt kénytelen vagyok ezeket a dolgokat csinálni. És igen, néha túl messzire megyek. De ha Isten ilyennek teremtett, márpedig apám és a gyülekezetben mindenki más ezt gondolja, akkor azt hiszem, Isten hibája, hogy ilyen vagyok. Vele lehet megbeszélni.

Uszkár megint Patkányfiúra nézett. – Rohadt sunnybanki.

– Meg kell tanítanunk kesztyűbe dudálni – jelentettem ki.

Patkányfiúra néztem én is, de Uszkárra értettem.

Elmagyaráztam, mit tegyünk. A Bányaakna nem volt messze. Ha rávehetnénk, hogy jöjjön el a széléig, és nézzen bele a vízbe…

– Minden rendben lesz – biztosítottam Uszkárt. – A végén majd kihúzzuk.

Uszkár bizonytalan volt. – Kizárt. Meg fog ölni minket, Ziggy. Tiszta őrült.

– Dehogy – győzködtem. – Csuromvíz lesz. Különben is ketten vagyunk egy ellen. Tudja majd, hogy nem szórakozhat velünk, és többé nem jön ide.

Uszkár az ujját rágta. – Velem maradsz? Esküszöl? – kérdezte.

– Persze. Esküszöm.

– Oké.

A szemét le sem véve Patkányfiúról az akna felé kezdett araszolni. Patkányfiú meg sem fordult. Még mindig nagyon hangosan pattogott a tűz.

– Állj a szélére – parancsoltam. – Oda. Aztán idehívjuk.

– Mit mondjunk?

Vállat vontam. – Hogy láttál egy testet a vízben. Tégy úgy, mintha lebegni látnád.

Uszkár megborzongott.

– Gyerünk már – sürgettem. – Csinálj úgy, mintha észrevetted volna. Csak még egy kicsit tovább…

És ez történt, Egérke. Őszintén mondom, nem állt szándékomban, hogy így történjen. Persze akartam, de nem úgy, ahogy aztán történt. Az baleset volt. Nem az én hibám. Az egerek és emberek legjobban kiagyalt tervei is…

Amivel visszakanyarodunk hozzád, Egérke.

4

2005. szeptember 20.

Hogyan birkóznak meg a bűnözők a lelkiismeret-furdalással? Ma reggel úgy érkeztem be a St. Oswaldba, hogy biztosra vettem, a rendőrség már ott vár, és megvádol a felső tagozat Dicsőségtábláinak ellopásával. Nyugtalan éjszakámat követően olyan mély meggyőződés élt erről bennem, hogy már rövid beszédet is kigondoltam, amit majd a letartóztatásom esetén mondok el.

Nem mintha bűnösnek éreztem volna magam, erről szó sincs. De hittem, hogy az arcom elárulja, hogy bűnt követtem el, így enyhén szólva meglepődtem, amikor nem a rendőrség, hanem Devine várt az ajtómban. Bosszús képet vágott, és egy kerti törpét szorongatott a kezében.

– Egy szóra, Straitley – vakkantotta.

Néhány fiú már megérkezett, olvastak vagy beszélgettek. A Brodie-fiaim, Allen-Jones, Sutcliff, Tayler és McNair kirobbanó lelkesedéssel tárgyalták a hétvége eseményeit, amihez sok éneklés is társult, sőt különféle árnyalatú csillogó lakkal kenték ki a körmüket, aminek a nyoma még meglátszott.

– Vajon manapság a fiúk is lakkozzák a körmüket? – kérdeztem, amikor Allen-Jones felhívta rá a figyelmet. A fiúknak általában tökéletesen megfelel, ha mélán állok hozzá a megjelenésükkel kapcsolatos kihágásokhoz, ez esetben viszont meg akartak botránkoztatni, én meg pontosan ezért siklottam el felette.

– A lányok lakkozzák – mondta McNair. – Ha nekik lehet, nekünk is szabad. Máskülönben nemi részrehajlásról lenne szó.

– A külvilág szabályai sajna még nem gyűrűztek be az Iskolába. A helyetekben lemosnám – tanácsoltam, és fel sem néztem az éppen javított füzetekből.

Devine ebben a pillanatban érkezett az ajtóhoz a törpével, és olyan veszélyesnek látszott, amilyen veszélyes csak valaki egy kerti törpével a kezében lehet. Bevallom, a gondolataim annyira csak a Dicsőségtáblák körül forogtak, hogy majdnem el is felejtettem Harry ajándékát, és hogy miként helyeztem el…

Kiléptem a folyosóra. – Miben segíthetek, Devine? – érdeklődtem.

– Ez – mondta méltatlankodva – volt vasárnap reggel a verandámon!

– Törpe, édes törpe – elménckedtem, elég meggondolatlanul, mert Devine orra riasztóan elvörösödött.

– Természetesen, feltételezem, maga rakta oda!

– Valóban? – háborodtam fel. – És okkal jutott erre a következtetésre vagy egyszerűen a conlige suspectos semper habitos[28] esete forog fenn?

Dr. Devine sziszegő hangot hallatott. – Nincsenek szokásos gyanúsítottak – jelentette ki. – Ezt csak maga találja mulatságosnak, Straitley. Mellesleg hallottam, hogy Harry Clarke magára hagyott néhány dolgot – tette hozzá.

– Jól hallotta – bólintottam.

Devine egy percen át összehúzott szemmel fürkészett. – A Káplán azt is mesélte, hogy emlékünnepséget emlegetett.

Ismét bólintottam.

– Erre pedig nem kerülhet sor – mondta. – Mind közül éppen magának kellene tudnia, miért.

– Meg kellene emlékeznünk róla.

– Emlékezetünkben őrizzük – biztosított Devine. – Nem ez a gond? – Átnyújtotta a kerti törpét. – Ami elmúlt, ne hánytorgassuk fel – folytatta kicsit szelídebb hangon. – Tudom, hogy érzett Harry Clarke iránt.

– Szerintem pedig nem tudja – vágtam vissza. – És tudom, hogy nem voltak kifejezetten barátok. De Harry a St. Oswaldhoz tartozott, ahogy maga meg én is. Bármi volt is a véleménye róla, megérdemli az emlékünnepséget.

Devine vállat vont. – Kivitelezhetetlen. A jelenlegi Igazgató alatt semmiképpen sem lehet megrendezni. Vagy bármelyik alatt…

Ránéztem. – Nem helyes! Maga is éppen olyan jól tudja.

– Nem tudom! És még ha tudnám is… – Elhallgatott. Kis híján elvesztette legendás önuralmát. Nem csap be a hűvös külsővel. Ismerem úgy, ahogy bárki más. A haladás istenei természetesen rá is igényt tartottak, de a szíve a helyén van, és úgy áll, ahogy a Harangtorony. Amikor tavaly kirobbant az a botrány, láttam, hogy közel jár az összeomláshoz. Mindnyájunknak megvannak a maga vigaszai, ismérvei. Az enyém a hagyomány: a Dicsőségtáblák, a fényképek, a könyvek és a kréta illata. Az övé kicsit más: az Egészségügy és Biztonság, az e-mail, az informatikai technológia. Úgy érzi, ha lépést tart a legfrissebb fejlesztésekkel, akkor sosem kell megöregednie, visszavonulnia vagy a nyugdíjára támaszkodnia.

Bár bosszant a hozzáállása, azért megértem. Az a közös kettőnkben, hogy kimondatlanul is félünk a St. Oswaldon kívüli élettől, ahol az órákat jelző csengők vagy az órarend fegyelme nélkül kell élnünk, ahol nincs Csendes terem, se leckejavítás és osztályozás, nincs tanulószoba, se hétvégék vagy szünetek. A St. Oswald Mesterei nem élnek sokáig a nyugdíjaztatás után. Bennünket a fogság tart életben, a túlzott szabadság elevenen fal fel. Devine sem szereti jobban Johnny Harringtont, mint én, mégis a sírig követi. Nem lojalitásból, hanem félelemből.

– Meg fogja változtatni a véleményét, amint alaposabban átgondolja. És óvakodjon Markowicz idusától! Úgy hallom, rettenetesek az előjelek.

Azzal a kerti törpét a hónom alá csapva visszamentem az 59-es szobába, az én kis birodalmamba a Brodie-fiaimhoz és a kréta, a régi könyvek, a nedves zoknik, a padlófény és az egerek megnyugtató illatához.

Az aktatáskámban tartottam a törpét. Devine nem most hallott róla utoljára. Harry azzal az utasítással hagyta rám a törpét, hogy használjam fel jól. Azt leszámítva, hogy agyonverjem vele, jelen pillanatban nincs semmi ötletem, hogy hogyan buktassam meg Harringtont pusztán haraggal és egy kerti törpével. Talán az idő meghozza majd a megoldást. De a végére járok a barátom, a St. Oswald és jómagam kedvéért. Talán még Devine-ért is, és persze Ericért, aki mindent elkövet, hogy feledje, ami annyi éve történt.

Szegény Eric! Kedvelem, mégis azt kívánom, bárcsak erősebb lenne. A lojalitás sosem volt az erőssége, se hozzám, se Harryhez. És amikor még itt tanultunk a St. Oswaldban, és folyton csetepatékba keveredtünk, a faggatás nyomán mindig Eric tört meg, ő köpte be a barátait, hogy mentse a bőrét, ő állította, hogy ott sem volt.

Mellesleg még most is kerül. Üdvözöl, de kerüli a tekintetemet. Mintha az a régi ügy még kárára lenne, vagy derékba törhetné a pályáját. Megfordult a fejemben, hogy az osztálytermében, az íróasztala alatt rejtem el a törpét. Az hatásosan megértetné vele a dolgot. De a sors úgy hozta, hogy nem tudtam bevetni a titkos fegyveremet. Más játszmák is zajlanak, amik felett nincs hatalmam.

A ma reggeli gyűlés témája, amit az Igazgató vezetett, a terrorizálás volt. Természetesen nem szívesen hallott téma, bár azt hiszem, kínosan sokszor pihent meg rajtam a tekintete. Dr. Blakely a jobbján, Ms. Buckfast a balján ült, és így együtt egy Profán Háromságot alkottak, amitől a hideg futkosott a hátamon.

– A terrorizálás, akárcsak az antiszociális viselkedés sok más formája alapvetően a hit hiányából fakad – mondta. – Az Istenbe, önmagunkba és másokba vetett hit hiányából, melynek révén kitöltetlen űr keletkezik, amit mindenféle módon, köztük függőséget okozó viselkedéssel próbálunk kitölteni. És a terrorizálás szenvedélybetegség – hirdette komolyan a fiúknak. – Rövid távon jó érzést okoz, mert úgy érezzük, urai vagyunk a helyzetnek, valójában azonban a helyzet ural bennünket. Belülről változtat meg minket.

Hasonló hangnemben folytatta még hosszan (mondtam már, hogy igazi szónok), és a fiúk figyelmesen hallgatták. Az Ifjú Harrington nem egyszerűen csak egy Öltöny, hanem Kígyóbűvölő lesz: nyitott, magát tisztán kifejező, hihető figura, aki ha melegséget nem is, de legalább a törődés illúzióját árasztja. Hát nem veszik észre a fiúk, hogy csak megjátszás az egész?

Az osztályom diákjainak arcát figyeltem. Anderton-Pullitt bólogatott, mintha a lelki üdve múlna rajta, Brasenose (aki maga is gyakran esik terrorizálás áldozatául) a könnyeivel küszködött. Láttam, hogy a vele szemközti sorban Rupert Gunderson egy frissen betérő feszült figyelmével hallgatja. Csak a Brodie-fiaimról pergett le a szónoki hatás: Sutcliff a lábát rázta, McNair üres tekintettel bámult a semmibe, Allen-Jones összefont karral, fanyarul elhúzott szájjal ült, ami azért nem volt egészen mosoly.

A Káplán vette át a szót az Igazgató után, és monoton hangon felolvasott egy passzust Szent Lukácstól. Megtört a varázs, az elfojtott köhögések és zörgés szokásos moraja hallatszott. Devine ráförmedt két diákjára, akik pusmogni kezdtek. Visszaállt a rendes állapot.

Gyűlés után Allen-Jones keresett meg. Komor volt.

– Uram, megint Rupert Gundersonról van szó. Ellenpanasszal élt az Igazgatónál. Azt állítja, sajnálja, hogy megütött, de feszélyeztem, ami szerinte a terrorizálás egy fajtája. És az Igazgató szerint most én vagyok rossz hatással rá, és Gunderson szembesítése a homofóbiájával zsarnokságnak számít. Engem kért meg, hogy járjak tanácsadásra. Ma megyek dr. Blakelyhez.

Íme, a magyarázat a gyűlésre, gondoltam. – Ó, egek! Ezt nem gondolhatja komolyan.

Allen-Jones olyan tekintetet vetett rám, ami egyszerre volt mindentudó és életunt.

– Az iskolagyűlés csak rólam szólt – folytatta. – A hit hiányáról meg az antiszociális viselkedésről. Mintha egyedül én lennék az oka, uram. Azt mondta, hogy lázadó életszakaszban vagyok. És toleranciát kell mutatnom a többiek meggyőződése iránt.

Hangtalanul felsóhajtottam. – Rendben van. Hadd intézzem ezt én.

Láttam, hogy a fiú feldúlt, igaz viszont, hogy Allen-Jones mindig is hajlamos volt a túldramatizálásra. Amint az órarendem engedte, elmentem az Igazgatóhoz. Az irodájában volt dr. Blakelyvel és a Káplánnal.

– Á, Roy! A legjobbkor jött – mondta. – Az iskola politikájáról beszélgettünk.

– Elnézést a zavarásért. Válthatnánk gyorsan pár szót?

Harrington ragyogó mosolyt vetett rám. – Hogyne! Mi több, nagyon örülök, hogy itt van. Végtére ez magára is tartozik. Foglaljon helyet, kérem.

Állva maradtam. A Káplán gyanakvó tekintettel méregetett. Dr. Blakely úgy mosolygott rám, mint egy orvos, mielőtt közli a beteggel, hogy már csak hónapjai vannak hátra.

– Nem megbeszélésre jöttem. Négyszemközt szeretnék beszélni önnel.

Harrington elmosolyodott. – Hát persze, de ezt tegyük egyelőre félre. Beszéltem Marcusszal… – ezen a ponton dr. Blakely játék kutyához hasonlóan bólintott – a terrorizálásellenes politikánkról. Egyaránt fontos, hogy a fiúk és a tanárok is tisztában legyenek az erőszakos fellépésekkel. Mi több, felvázoltunk egy dokumentumot, amiben megfogalmaztuk az Iskola céljait.

Mennyire jellemző rá, hogy úgy érzi, dokumentumra van szükségünk, gondoltam. Régen a tanárnak elég volt a józan gondolkodása, valamint a mersze, hogy közvetlenül az osztályban csípje fülön a tetteseket, és ne bújjon egy irodában megfogalmazott dokumentum mögé.

– Az a helyzet, Roy – folytatta az Igazgató –, hogy az erőszaknak több formája is létezik. Sok zsarnok észre sem veszi, hogy a viselkedése hatással van másokra. A fellépésük nem mindig fizikai. Lehet pszichológiai is, ami sok tekintetben még károsabb lehet. Úgy érezzük, hogy bármi, ami kellemetlen helyzetbe hoz egy fiút – akár a verés, a csúfolódás vagy csak a rákényszerített meggyőződés –, terrorizálásnak minősül, és minden szinten, vagyis tanári szinten is küzdenünk kell ellene.

– Nem biztos, hogy értem, mire gondol.

Harrington a píáros mosolyát villantotta fel. – Arra gondolok, Roy, hogy ha ki akarjuk küszöbölni az erőszakot a fiúk között, akkor a saját módszereinket is meg kell vizsgálnunk. A nyilvános vagy négyszemközti kiabálás vagy megaláztatás traumatikus élmény egy fiatal kamasz számára. Ezek a módszerek egyszer talán bevett szokásnak számítottak. De a világ sokat lépett előre azóta. Az ügyfeleink elvárják, hogy minden igényre érzékenyen reagáljunk.

Hogy az ördög vigye el ezt az embert!, gondoltam. Most már engem vádol?

– Szerintem nem mindig ítéljük meg helyesen, hogy milyen hatással vagyunk ezekre az ifjú lelkekre. – Dr. Blakely szólalt meg; végre elég bátorságot gyűjtött, hogy beszéljen. Pillátlan halszemével úgy festett, mint egy reflektorba bámuló pisztráng. – A nyilvános megszégyenítés okozta lelki sebek hatalmasak lehetnek. Mivel magam is túlélő vagyok, úgy érzem, még hosszú utat kell megtennünk. Javaslunk egy programot, hogy megállapíthassuk a probléma mértékét, utána pedig nekifoghatunk a felszámolásának.

Egy pillanatra összezavarodtam. Túlélő? Dr. Blakely valami szörnyű gyerekkori balesetet szenvedett? Vagy az Élet túlélőjét értette magán?

– Itt valamennyien túlélők vagyunk – szögeztem le. – A fiaim is. Ehhez ragaszkodom. Tulajdonképpen a tanítási módszerem jórészt arra a feltevésre alapul, hogy bármennyire kívánják is a halált, számítok rá, hogy túléljék a szemesztert, és lehetőleg jó jegyet érjenek el latinból, bár…

– Colin Knight nem élte túl – jelentette ki dr. Blakely azon a színtelen hangján.

Elhallgattam a mondat közepén. A fene vigye ezt az embert! Magával ragadott a szónoklat heve, és megfeledkeztem Colin Knightról. – Az más helyzet volt – mondtam végül. – A csudába is, azt a fiút meggyilkolták!

– Erre nincs bizonyíték – vitatkozott. – Csak azt tudjuk, hogy boldogtalan volt, terrorizálták, nyoma veszett az Iskolából, és többé nem látták. Mindössze azt tudjuk, hogy az Iskola elmulasztotta észrevenni a durva bánásmód jeleit. Csupán azt tudjuk, hogy egy fiú, egy magányos, elkeseredett és sebezhető fiú úgy érezte, hogy olyan csekély támogatást kap a St. Oswaldban, hogy kénytelen volt elszökni. Megesik az ilyesmi, Mr. Straitley. Még itt is. És tudom, hogy nem ez az első eset…

Charlie Nutter. A fene essen az éles szemébe! Ismeri a sebezhető pontjaimat…

Harrington halványan elmosolyodott. – Tudom, hogy kedveli Allen-Jonest…

– Ehhez semmi köze. Az a fiú panasszal fordult hozzám. Azt tettem, amit bármelyik osztályfőnök tenne a helyemben. – Kezdtem úgy érezni magam, mint egy ostromlott vár.

Harrington felsóhajtott. – Biztos, hogy azt tette, amit a legjobbnak gondolt. – Lekezelő kis stercus![29]– De Marcus szerepe a Túlélőknél azt vonja maga után, hogy nap mint nap ezzel találkozik. Sok iskolában szerzett tapasztalatot, és sok túlélővel beszélt.

Megint ez a szó. Mintha az Iskola egy repülőgép-szerencsétlenség lenne, aminek a végén bizonyítványt osztanak ki Túléltem a St. Oswaldot! felirattal. Dr. Blakely valószínűleg helyeselné is. Olyan ember benyomását kelti, aki szeret csillagokat biggyeszteni a falra akasztott térképekre, és óra után nyalókát osztogat. Tanítani persze nem tanít, ó, dehogy! Túlságosan leköti a tapasztalatok megszerzése.

– Remélem, számíthatunk magára – jelentette ki. – Őszintén hiszem, hogy egy másféle megközelítés bizonyosan megoldaná az itteni helyzetet.

Mélyen beszívtam a fenyőillatú légfrissítőtől átjárt levegőt. Láttam, mire megy ki a játék. Rupert Gunderson, a Dicsőségtáblák, Harry Clarke emlékünnepségének visszautasítása, és most Allen-Jones és a Túlélők: mind ugyanannak a kampánynak a része volt. Úgy éreztem magam, mint Szókratész, amikor a kollégái szövetkeztek ellene. Következő alkalommal már a bürök jön, vagy ahogy a Harrington-félék előszeretettel nevezik: az önkéntes nyugdíjba vonulás.

– Nos? – kérdezte az Igazgató.

Egy pillanatig még fontolóra is vettem. Egyszerűen eleresztem, mint Szókratész, kiiszom a bürköt, és egye meg a fene az egészet. Látszólag könnyű halál, lassan felfelé kúszó bénulás, majd álomba szenderülés. Nincs több konfliktus, se több fájdalom, makulátlan marad a hagyatékom. Az ő pártjukon áll a huszonegyedik század: számítógépek, bizottságok, papírmunka. És ami a politikai korrektséget jelenti, ők irányítják a bolondokházát.

Kivel harcolhatnék? Egy iskolai takarítóval és egy kerti törpével. Ha nem lett volna olyan elszomorító, biztos halálra nevettem volna magam. Jobb beletörődni a vereségbe, mint ezernyi papírvágás következtében elesni…

Ekkor kopogtak. Danielle lépett be, és tálcán teát hozott. Megint csak Danielle mentett meg a műholdas antenna méretű fülbevalójával, a hihetetlen csíkokra festett hajával, a tavaszt idéző édes mosolyával. Belépése eloszlatta a feszültséget, ami számomra észrevétlenül gyűlt, a kígyóbűvölő hipnózisa megszakadt, és hirtelen ráébredtem, mit kell tennem.

Nem hajtom fel a bürköt, gondoltam. Ha ki akarnak dobni, a kapuig kell birkózniuk velem. Ez az én Iskolám, nem az övék, és nem távozom szíves-örömest. Lehet, hogy a Haladás hagyomány révén Harrington új szlogenje, de a St. Oswaldé Audere, augere, auferre marad. Merni, küzdeni, győzni. Én is erre törekszem majd. Ellenszegülök minden ellenállásnak.

Rámosolyogtam az Igazgatóra. – A St. Oswaldé minden hűségem, Igazgató úr. Megteszek mindent, amit lehet a St. Oswaldért.

Azzal összeszedtem a maradék méltóságomat, és visszamentem a harangtoronybeli szobámba, mialatt körülöttem ágyúk dörögtek, és acélszürke Öltönyök elsöpréssel fenyegető árja rohanta meg a körülzárt fedélzetet.

5

1981. december

Egérke volt a legeslegjobb barátom. (Te voltál az egyetlen, Egérke.) Netherton Greenben mindketten Miss McDonald osztályába jártunk, és a legtöbb dolgot együtt csináltuk. Egérkének is Állapota volt, de nem olyan, mint az enyém. Speciális neve volt, de már nem emlékszem rá. Az iskolában a Lassú Olvasók csoportjába járt, pedig nagyon is jól tudott olvasni.

Kedveltem Miss McDonaldot. Nagyon is. A mi gyülekezetünkbe járt, és ha jók voltunk, néha mese helyett gitározott nekünk. Kék indián mintás ruhát viselt, aminek az aljára apró harangokat varrtak, és bár öreg volt – legalább huszonöt éves –, de káprázatos. Én voltam a felvigyázó. Névtáblát viseltem meg ilyesmik. Én hoztam a krétát mindennap a szekrényből, és néha felálltam a székre, és letöröltem a táblát a törlőruhával. Megöntöztem a virágokat, beszedtem a füzeteket, arany csillagokat tűztem a térképre, és gondoztam az osztály hörcsögjét.

Miss McDonald a „különleges kis segítő”-jének nevezett. Egérke is segített, de csak azért, mert engedtem. Egérke a White City lakótelepen élt. Két bátyja volt, de nem volt apja. Az apám nem kedvelte, mert az anyja nem járt templomba, és mert takarítónő volt. De Egérke rendes volt. A régi Szűz Mária-templom sírkertjébe jártunk, lefeküdtünk a sírkövekre, és azt játszottuk, hogy meghaltunk.

Az előtt, hogy Isten elvette az öcsémet, sosem gondoltam a halálra. Talán fiatal voltam még, hogy igazán megértsem az ilyesmit. Vagy tán abban a kegyelmi állapotban voltam, amiről Mr. Speight folyton beszél. A szüleim természetesen beszéltek róla. Azt mondták, hogy elalszunk, és a Mennyországban ébredünk. És egy darabig hittem is nekik. Úgy, ahogy a Télapóban, meg hogy a gólya hozza a gyereket. A felnőttek örökösen hazudnak a gyerekeknek: ott a Fogtünder, a szeplőtelen fogantatás, hogy a piros nem csíp, és a fagylaltoskocsi csak olyankor zenél, amikor elfogy a fagylalt. A gyerekek e tekintetben nagyon ostobák. Szinte bármit elhisznek.

Aztán meghalt Nyuszi, és váratlanul megint én voltam az egyetlen gyerek. De ezen kívül semmi sem változott. Még mindig iskolába jártam, volt tévé, Játssz iskolát! és Scooby Doo és Bolondos Dallamok és Doktor Who. A nap is felkelt reggelente. Most is ugyanakkor feküdtem le. Minden úgy ment, ahogy azelőtt, csak Nyuszi nem volt ott. A játékai is még a dobozában voltak. Ott volt a foltvarrott takaróval letakart ágya, most örökre üresen. Nem mintha sokat érdekelt volna. De a gondolat, hogy egyszerűen csak eltűnhet, de a játékai és az ágya ott maradnak…

És akkor belém csapott a gondolat. A Halál örökre szól. Egy gödör a földben. Egy sírkő. Az ember felett járkálnak a füvön, míg mi lent vagyunk a föld alatt. A gyerekek tévét néznek, fociznak, házi feladatot írnak, felnőnek. Csak Nyuszi nem nő fel soha. Örökre elment. És ha Nyuszi meghalhat, úgy ez mással is történhet. Anyával. Apával. Miss McDonalddal. Velem. Hacsak persze nem hiszek a mennyben. És ez az egész örökké tart, hacsak nem hiszek.

És hát ez volt a gond, Egérke. Nem hittem. Tudtam Jézusról és a mennyről meg a pokolról. Hittem mindegyikükben, ahogy a Télapóban meg a húsvéti nyusziban. De a Halálban jobban hittem. Isten kicsi volt. A Halál irdatlan. Csak feküdtem éjjelente az ágyban, és megpróbáltam elképzelni. Az a sok örökké, ami csak rám várt…

Azt hajtogattam magamban, hogy még legalább hatvan évem van, amíg komolyan gondolkodnom kell rajta, de a hatvan valahogy nem tűnt hosszúnak az örökkévalósághoz képest. A számoktól bénultan éberen feküdtem az ágyban. Semmi és senki sem tudott segíteni rajtam. Anyát és apát lefoglalták az előkészületek, aztán később az imádkozás meg a támogatói csoportok, és nem törődtek azzal, mit csinálok. Emlékszem étkezések közben a hosszú, sípoló hallgatásra, arra, ahogy anyám rám nézett, a templomban az emberek suttogására.

Ha én haltam volna meg, vajon az öcsém értette volna-e?, kérdeztem magamtól. Vagy csak egy fénykép lettem volna valakinek az albumában, mint nagyanya és nagyapa, akik még a születésem előtt meghaltak, és akikre mindig fekete-fehérben emlékeztem, mint egy régi filmre? Mindig is tisztában voltam vele, hogy az emberek meghalnak. De a tudat, hogy majd én is… tudod, Egérke, azt hittem, megbolondulok. És akkor tanítottak meg a Játékra, ami mindkettőnk életét megváltoztatta.

Az iskolában barátok voltunk Egérkével, de nem volt szabad játszanom vele. Apa ebben nem ismert tréfát. A White City-beli fiúk más osztályba tartoztak. Még templomba sem jártak. Egérke csak egyszer járt nálunk, amikor még új voltam a Netherton Greenben. Vonatost játszottunk a szobámban. Anya zabkekszet sütött. Apa párszor benézett hozzánk, gondolom, azért, hogy megnézze, Egérke „normális-e”. Aztán, amikor Egérke elment, elmagyarázták, hogy Egérke nem a Mi Fajtánk, és többé nem szabad meghívnom. Lehet, hogy azért, mert megette az összes kekszet. Mindenesetre soha többé nem hívtam meg játszani magunkhoz, de Egérke szerette a régi sírkertet, ezért ott találkoztam vele, és lefeküdtünk a sírkövekre, és azt játszottuk, hogy meghaltunk, ami gyakorlatilag azt jelentette, hogy csak mozdulatlanul feküdtünk, és figyeltük, ki tudja a legtovább csukva tartani a szemét.

Aztán egy nap, már Nyuszi halála után, Egérke egy másik játékot tanított nekem. Egérke, Egérkének hívta, ezért akasztottam rá ezt a becenevet. De ez egy szigorúan titkos játék volt, amiről senki sem tudhatott. Csak talán a kövér testvére, Piggy, aki néha vigyázott rá, de aki senkinek sem árulta el, mert félt, hogy az anyjuk rájön.

Egyszerű játék volt. Lent játszottuk az agyaggödröknél. Onnan szereztük az egereket. A játékhoz ugyanis kellett egy egér, és az agyaggödröknél sok volt. Az ember szerzett egy üres tejesüveget (az iskolai kis üvegek nagyon beváltak erre). Ételt tettünk az aljára; valami édességet vagy esetleg egy kis kekszmorzsát. Az üveget félig beástuk a földbe, de kicsit megdöntöttük, hogy az egér bele tudjon mászni, de ne tudjon kijutni. Később vagy másnap visszamentünk, és bumm! Szórakozhattunk az egérrel.

Szombat délelőttönként játszottunk, mert Egérke anyja szeretett sokáig ágyban maradni, anyám és apám meg a támogatói csoportba mentek. Egérke előző este berakta a csalit az üvegekbe, és reggelre mindig tele voltak. A legnagyobb agyaggödörnél játszottunk, amit Hosszú-tónak hívtunk. Egyenként bedobtuk az üvegeket, és figyeltük, mit csinálnak az egerek.

Többnyire azonnal megdöglöttek. Ez is jó szórakozás volt, de nem tartott sokáig. Így aztán Egérkével kezdtünk kitalálni megoldásokat, hogy a játék tovább tartson. Fából kis csónakokat készítettünk, és útnak indítottuk őket a Hosszú-tóban vagy a sekély félholdban, vagy a három kis gödörben, amiket Egérkével a Kis Indiánoknak neveztünk. De soha nem mentünk a Bányaaknához, aminek meredek volt a fala, és túl veszélyes volt.

Szóval vízre bocsátottuk a csónakot, aztán rátettük az egeret. Mindig az egér volt a kapitány. Kövekkel dobáltuk, vagy újságpapírral meggyújtottuk, és néztük, ahogy elsüllyed, vagy egy deszkával hatalmas hullámokat vertünk, és figyeltük, ahogy a hullám megdobja, és addig ring, amíg el nem süllyed. Az egér néha megpróbált visszaúszni. Akkor elkaptuk, és kezdtük elölről. Néha az egér csak ott maradt, kicsit rángatódzott, de nem mozdult. Az sosem volt szórakoztató. Jobban szerettem az eleven jószágokat.

Kicsivel később nagyratörőbb játékokat agyaltunk ki. Egyszer egy tucatot fogtunk, és útnak indítottuk őket a vízen, mint Noé bárkáján. Az egerek olykor Istenhez imádkoztak, hogy mentse meg őket az emelkedő áradattól. Isten sosem hallgatta meg őket. De ez rendjén is volt. Mi voltunk Isten.

Néha Piggy is eljött. Úgy volt, hogy ő vigyáz Egérkére, míg az anyjuk alszik. Idősebb volt Egérkénél, de egyáltalán nem hasonlított rá. Kövér, ostoba gyerek volt, félt mindentől. Úgy sírt, mint egy kislány, amikor Egérke rákényszerítette, hogy nézze, amit csináltunk. Néha olyan hevesen zokogott, hogy alig kapott levegőt, és a szíve úgy vert, hogy azt hittük, szétrobban. De azért jó móka volt. Még jobb, mint az egerek. Mintha minden félelmemet összeszedtük volna, és belekergettük volna valaki másba. Van erről egy történet a Bibliában is. Jézus és a gadarai. Jézus találkozott egy férfival, akit egy egész légiónyi démon szállt meg. Jézus kikergette belőle a démonokat, és a tisztátalan lelkek belementek egy disznónyájba. Aztán Jézus ráparancsolt a disznókra, hogy ugorjanak egy szikláról a tengerbe, ahol mind megfulladtak, és a férfi megmenekült. Nagyon klassz történet. És a Bibliában van, úgyhogy biztos igaz.

Aztán történt valami borzalmas. A karácsonyi ünnepek után. Már egy éve, hogy Nyuszi meghalt. És Miss McDonald gyűrűvel az ujján jött be az iskolába, és azt mondta, hogy mostantól szólítsuk Mrs. Lumbnak. Karácsonykor férjhez ment egy tanárhoz, aki szintén a Netherton Greenben tanított. Mutatta a fényképeket meg hasonlók. És mindenki kapott egy falatot az esküvői tortából. Mindenki nagyon izgatott volt, kivéve engem meg Egérkét. Egérke azért nem, mert őt semmi sem ajzotta fel, csak az agyaggödrös játékok. Én meg azért nem, mert valami fontos változás történt, de nem tudtam, mi az.

Időbe telt, mire rájöttem. Anyám és apám nem voltak nagy bajnokok a nemi felvilágosítás terén. A fontosabbakkal persze tisztában voltam, például azzal, hogy ne nyúljak magamhoz, mert megvakulok, vagy már a csókolódzás miatt is pokolra kerülök, de az, hogy a házaspárok mit művelnek, még rejtély maradt. Azt azért tudtam, hogy undorító lehet, mert az összes erre vonatkozó szó káromkodás volt. Még gondolni is bűn volt rá, és nem illett erről tanulni az iskolában, ezért sem járhattam nemi felvilágosítással foglalkozó órákra. A szexhez, mint a mérgező hulladékhoz, csak specialisták nyúlhattak. Így hát a gondolat, hogy Miss McDonald (nem voltam hajlandó Mrs. Lumbnak szólítani) valóban szexel Mr. Lumbbal, a testnevelő tanárral – akit mindenki csak Lumbónak hívott a hatalmas izmai és az apró elefántszeme miatt –, visszataszító volt. És mégis mindig próbáltam elképzelni. Az agyaggödröknél akadt mindenféle, szemét is, amit az emberek kidobáltak, halomban álltak az újságok és a magazinok. Volt, aminek Knave vagy Playboy vagy Penthouse volt a címe. Tudtam, hogy ezek szexmagazinok. Nem volt szabad megnéznem őket. De néha nem bírtam magammal. Tudni akartam. Egérke persze mindent tudott. A testvérei már sokat elmondtak neki.

Őszintén szólva elég undorító volt. Tudtam, hogy az embereknek áldozatot kell hozniuk, de esküszöm, ez azért sok volt. Egérke és a magazinok révén hamarosan többet tudtam, mint amennyit szerettem volna. És a legrosszabb az volt, hogy ha egyszer bekerültek a képek a fejembe, nem bírtam nem látni őket, csak hát a magazinbeli nők helyett folyton Miss McDonaldot láttam, a férfiak helyett pedig Mr. Lumbot.

Tennem kellett valamit. De még gyerek voltam, még a kilencet sem töltöttem be. Mit tehettem volna? Vártam. Beszéltem erről Egérkével. De őt nem nagyon izgatta. Igaz, Egérke nem járt templomba. Nem hallott a démonokról meg hasonlókról. Még a maszturbálás bűnéről sem tudott. Megfigyeltem Miss McDonaldot és a férjét, ahogy együtt jönnek munkába. Láttam, amikor az udvaron beszélgetnek, ha Miss McDonald felügyeletre volt beosztva. Amikor még Miss McDonald volt, beszélgethettem vele, amikor kávézott. Most Mr. Lumbbal beszélgetett, nevetett, és néha a karjára csapott, én meg már nem voltam a különleges barátja.

Ez így nem igazságos. Még mindig segítettem, lemostam a táblát, és locsoltam a virágokat. De Miss McDonald megváltozott. Nem beszélgetett velem olyan sokat, mint amikor még nem volt férjnél. Tanítás után rögtön hazament, Mr. Lumb borzalmas kocsijában. Már azokat az indián kartonruhákat sem viselte. És amikor egyszer az iskolában Miss McDonaldnak szólítottam, rám förmedt. – Tudod jól, hogy már nem ez a nevem! – Nem vallott rá. Egyáltalán nem. És most végre tudtam, mi a baj: az a szörnyű ember belebújt, és megfertőzte a szex démonával.

Tudom. Naiv voltam, de valójában mindazt, amit a szexről tudtam, magazinokban láttam, és a templomban hallottam. És a megszállottra gondoltam, akit Jézus meggyógyított, és a kiűzött démonokat a disznókba zavarta, aztán lekergette őket a sziklákról. És az egeres játékainkra gondoltam, majd eszembe jutott Piggy, hogy sípolva lélegzett, és sírt, amikor vízbe fojtottuk az egereket. És minél többet járt rajta a fejem, annál több értelme volt. Ki kellett űznöm Miss McDonaldból a démonokat, és át kellett kergetnem máshova, és aztán már csak vízbe kellett ölnöm, ahogy Jézus tette.

Megpróbáltam valamilyen tervet kieszelni. Mivel Miss McDonaldhoz nem jutottam, szereznem kellett valamit, ami az övé. A selyemkendőjét néztem ki, ami az osztály végében a fogason lógott. Egyik nap tanítás után elloptam a sálat, aztán elrejtettem az agyaggödröknél. A kölnije illatát lehetett érezni rajta, ami tömjén és kókusz keveréke volt. Most már csak a disznókra volt szükség.

Egérkét kezdettől beavattam a tervbe. Mivel nem járt templomba, soha nem értette igazán, hogy működik ez. De ez nem jelentett gondot. Egérke belement a dologba. Amíg vízbe fullaszthatott élőlényeket, a többi nem érdekelte.

Szokás szerint egerekkel kezdtük. Úgy tizenkettőt gyűjtöttem össze. Hány disznóból áll egy nyáj? Reméltem, hogy tizenkettő elég lesz. Elővettük a kendőt, aminek még mindig Miss McDonald-illata volt. A vállamra terítettem, és végrehajtottam a démonűzést. Természetesen nem tudtam az ördögűzés varázsigéit, de, gondoltam, ha elégszer mondom a te meg a megbotránkozánakot, mint a templomban a prédikátor, akkor a démonok értenek a szóból. Letereltük az egereket a szikláról (ami elég kicsi volt, egy agyagpart az egyik gödör mellett, de az egereknek nagyobbnak tűnhetett), és vártuk, hogy a varázslat működésbe lépjen.

Nagyszerű volt az egész, és be kellett volna válnia, de másnap az Igazgató, akit Mr. Rushworthnek hívtak, behívatott az irodájába. Miss McDonald is ott volt. Nagyon komoly arcot vágott.

– Súlyos eset jutott a tudomásomra – kezdte Mr. Rushworth. – Tudod, mi lehet?

Megráztam a fejemet.

Miss McDonald szomorúan nézett rám. – Bárcsak elmondanád az igazat – szólalt meg –, akkor minden rendbe jönne. Hallgass ide. Ez most fontos. Elvitted tegnap este a kendőmet?

Megint megráztam a fejemet. Tudom, hogy ez hazugság volt, és hazudni helytelen, de igazán nem vallhattam be, hogy egy egeres ördögűzéshez használtam fel a kendőjét. Egyébként is úgy okoskodtam, hogy a démonok sokkal nagyobb bűn, mint a hazugság vagy akár a lopás, így Isten biztos megbocsát nekem, amennyiben legközelebb helyesen cselekszem.

Mr. Rushworth felállt. – Azt hiszem, hazudsz, fiam – mondta. Az arca mindig nagyon piros volt, de most csaknem bíborszínű lett. – Látták, amikor levetted Mrs. Lumb kendőjét az osztályban a fogasról. És most utoljára kérlek, mondj igazat. Miért loptad el?

Ismét a fejemet ráztam. Árulásnak tűnt, de Miss McDonald nem tudhatta meg, mit áldoztam érte. Kiderült, hogy a kendő Hermès volt, ami valami drágát és ritkát jelentett, és nem valami közönséges darab, mint amit anya szokott a hajcsavaróira kötni.

Ezért aztán pálcát kaptam: három ütést a kézfejemre a lopásért, még hármat a hazugságért. Fájt, de feleannyira sem, mint Miss McDonald arckifejezése, amikor levette rólam a különleges kis segítői kitűzőmet, és Egérke pulóverére tűzte.

Mint kiderült, Egérke árult be. Mr. Lumb látta, amikor velem együtt az agyaggödrökhöz ment, és Egérke mindent elmondott: a kendőt, az egereket, a szertartást. Hála az égnek, az okot nem – szerintem ő sem értette –, de éppen eleget beszélt, hogy bűnösnek tartsanak. A pálcázástól eltekintve, ami önmagában is elég rossz volt, elvesztettem az összes kiváltságomat: a kitűzőt, a növénylocsolást, a táblatörlést. És a saját zsebpénzemből kellett kifizetnem a kendőt. És Miss McDonald démonjai is benne maradtak; láttam őket a szemében, valahányszor rám pillantott.

Attól fogva Egérke lett a hetes, én meg nem álltam vele szóba többé. Cserben hagyott, sőt mindketten elárultak, és vasárnap reggelenként ahelyett, hogy az agyaggödrökhöz mentem volna, vasárnapi iskolába kellett járnom a papámmal, aki elszörnyedt azon, amit Mr. Rushworth mesélt neki. Nem annyira az egereken vagy akár Miss McDonald kendőjén, hanem azon, hogy egy ilyen rossz hírű helyen játszottam, és egy Másik Osztályhoz tartozó fiúval.

Próbáltam mesélni a démonokról, de apa olyan dühös volt, hogy nem hallgatott meg. Így aztán a rettenetes szemeszter lassan folydogált tovább, és olyan neveket kezdtek rám ragasztani, mint a buzi, flúgos vagy a homokos. De nem tudtam, hogy ezek mit jelentenek. Azt azonban igen, hogy ki a felelős ezért, és a következő hetekben egyre csak a fejemet törtem, hogy kieszeljek egy tervet, amivel megfizethetek Egérkének.

6

2005. szeptember 26.

Ma szeles nap van a St. Oswaldban; rohamokban szaggatja le a papírvékony leveleket a fákról. A szél – akárcsak a hó – a tanár ellensége: a fiúk izgatottak lesznek tőle, a blézerüket rángatják, lekapják a sapkájukat, a papírok szerteszét röpködnek. Talán a levegőben lévő ózontól, de szeles napokon a fiúk bomlasztják a fegyelmet, és a St. Oswaldot ma a féktelenkedés kis fészkei lyuggatták tele. A délelőtt nagy részében a Ködkürt gyászos kiáltása hallatszott, és még Devine is, akit talán még a törpével kapcsolatos élménye bosszantott fel, kiküldött a folyosóra egy fiút, aki a rettegett négyszemközti beszélgetést várva zavartan álldogált. Kitty Teague számos incidenst követően zaklatottnak látszott. A Tanszékvezetőre pillanatnyilag helyettesítő és adminisztratív munka hárul, ami nem a legjobb kihasználása Kitty idejének, és szerintem ezzel ő is tisztában van. De Miss Malone spirituális gyengélkedése és Markowicznak a Vizuális Segédeszközök világába tett gyakori kiruccanásai között is kell valakinek tartani a frontot. Következésképpen Kitty órái a vékonyka Miss Smiley-ra maradtak, előre megjósolható eredménnyel.

Csak Bob Strange látszik boldognak. Az örömtelibb napokon is ritkán látott mosolya ragyogja be az Alsó folyosót, ahol csíptetős írótáblával a kezében kóborol Ms. Buckfast ajtaja előtt. Kétségtelenül úgy érzi, hogy a hatalom székhelyének közelsége majd jobb esélyt ad, amikor a válságstáb távozásával vissza akarja szerezni a hűbérbirtokát.

De legjobban az én Brodie-fiaim bomlasztottak ma, vagy inkább ők voltak a katalizátorai a később történteknek. Az ember nem is sejtené, hogy egy kis festék – még az olyan igéző árnyalatok is, mint a Szexi Cseresznyepiros, a Victoria Szilva vagy a Flitteres Görögdinnye Meglepetés – ennyire feldúlja egy egész évfolyam fegyelmét, de Markowicz szerint ez éppen egy veszélyes ék vékonyabb végét jelenti, ami majd az anarchia előtt kitárt ajtót támasztja ki.

Természetesen a Tayler, McNair és Allen-Jones körmeit még most is ékesítő körömlakkra célzok. Személy szerint el szoktam siklani az olyan jelentéktelen dolgok felett, mint a nadrágkorcból kilógó ing, a fennálló rend ellen lázadó zokni és a hasonló cicomák, amiknek egyetlen célja a figyelem elterelése az igazán fontos dolgokról, mint a latin fordítás, a rendhagyó igék és az osztályterem szemétmentesítése. Tapasztalatom szerint, ha a tinédzserek botránykeltésre törekvő próbálkozása nem jár sikerrel, úgy hamar elveszti a vonzerejét, de ez az idióta Markowicz – jóllehet több tanfolyamra járt már, mint amit egy emberi lény el tud viselni – nyilvánvalóan nincs tisztában a kamaszkori lélektan legelemibb szabályaival sem.

A balszerencse úgy hozta, hogy a fiaim most ebédidőben a felső tagozat Közös termében voltak a Benedicta nevű lánnyal, miközben Markowicz volt a felügyelő tanár. Ha korábban már nem bíráltam volna, most bizonyosan az élet legreménytelenebb esetének bélyegeztem volna a fegyelmezési módszerei alapján; a Közös termek Szigorú Kézikönyve szerint egy Félkegyelmű Vadszamárnak, aki azt képzeli, hogy a hangos iázásával bármit elér, és aki mindig a legártalmatlanabb bűnösre sújt le a legkeményebben abban a reményben, hogy az igazi kemény legényeket becsapja, és engedelmességre kényszeríti.

Ezért történhetett, hogy a szokásos feldobottságukkal társalgó Brodie-fiaimat Markowicz kiszúrta. Markowiczot először is a jókedvük, majd a körömlakkjuk sértette vérig, majd olyan pörlekedés után, amit a tanári kar egyetlen tagja sem engedhet meg nyilvánosan, a fiúk dr. Blakely, más néven Egy Dolog színe elé kerültek. A Benedicta nevű lány tiltakozni próbált, melynek következtében Ms. Buckfast elé küldték, akinek volt annyi józan belátása, hogy nem kerített nagy feneket a dolognak. Az egész ügy folyományaként Sutcliff és McNair elkésett a délutáni órákról, Allen-Jones pedig elő sem került. Amikor Bob Strange-en keresztül érdeklődtem, azt a választ kaptam, hogy a fiút felfüggesztették a „fegyelem durva megsértése” miatt, melynek részleteit a dr. Blakely által küldött e-mailben olvashatom el, és aminek másolatát az Igazgatónak is megküldték.

Amint szabadultam, máris dr. Blakely irodájába siettem, hogy panaszt tegyek. Markowicz és az Igazgató társaságában találtam, ami nem csitította a nyugtalanságomat.

– Á, Mr. Straitley – kiáltott fel dr. Blakely. – Örülök, hogy beugrott. A fia, Allen-Jones…

Leültem a karosszékébe, jobban mondva Pat Bishopéba, ami az ő méreteihez idomult. Az új ember sosem fogja élvezni: túl szögletes, túl karót nyelt. Ergonómiai széke van, ami illik a csillogó-villogó, új munkaállomásához és a falon Pat Bishop a St. Oswald történetének rögbijátékosairól és sportoló hőseiről készült fényképeit felváltó absztrakt nyomataihoz.

– A fiam, Allen-Jones – ismételtem meg. – A szóbeszéd szerint hazaküldte. Milyen figyelmes, hogy a nevemben járt el, anélkül, hogy időt szánt volna arra, hogy kikérje a véleményemet.

Dr. Blakely kissé hátrahőkölt. – Küldtem egy e-mailt – kezdte.

Röviden, de csípősen közöltem, mi a véleményem az e-mailjéről. – Van egy pásztori rendszerünk – jelentettem ki. – Az első megálló az osztályfőnök. És ha az egyik fiú az osztályomból rosszul viselkedik, amit ez esetben kérdésesnek érzek, akkor személyes értesítésre tartok igényt, és nem azt várom, hogy egy gépen egy program szóljon.

Markowicz furcsa tekintetet vetett rám. A Devine-nal való hasonlósága közelről mégsem olyan nagy, mint korábban gondoltam. Minden hibája ellenére Devine egy Öltöny, és nem egy Félkegyelmű Vadszamár.

– A fiúk mindegyikének ki volt festve a körme – mondta. – Kértem, hogy mossák le. Megtagadták. Ezek után nem volt más választásom, mint dr. Blakelyhez küldeni őket.

A tudatlansága feletti bánatomban megcsóváltam a fejemet. – Mégis mire számított? – kérdeztem. – Hagyta, hogy egy csapat negyedikes fiú nevetséges és nyilvános konfrontációba kényszerítse. A kezdők klasszikus hibája. A gyakorló tanárok folyton elkövetik.

Az Igazgató intő köhécselésbe fogott. – Azt hiszem, ennél többről van szó – jegyezte meg. – Vizsgálom az esetet. Mellesleg, mint már tudja, Allen-Jones szerintem valami egészségtelen befolyással bír az osztályában lévő fiúkra. Talán más megközelítésre van szükség. Azok után, ami Gundersonnal történt…

– Gunderson egy kötekedő alak – vágtam közbe.

– A Káplán nem ezt állítja – mosolyodott el, és ismét láttam azt a nyugtalanító, veszélyes bájt. – Hallgasson ide, Roy – mondta. – Bocsásson meg. Megvizsgálom az esetet, és ígérem, hogy mindvégig értesítem mindenről. Személyesen, nem e-mailben.

Ó, igen, nagyon észszerűen hangzott! De az ösztöneim mégis azt súgták, hogy elterelik a figyelmemet, hízelgéssel a belenyugvás felé manővereznek. A kis Johnny Harrington megszokta, hogy keresztülvigye az akaratát, és még mindig tudja, hogy vegyen rá másokat, hogy azt tegyék, amit akar. Megértem, hogy meg akar fizetni nekem, a tanárának, akit gyerekkorában nem szeretett, és aki sosem fogja elfogadni. De mit akar Allen-Jonestól, egy jó eszű, értelmesen beszélő diáktól, aki talán kicsit szemtelen, de semmiképpen sem bajkeverő? Mit akar Harrington elérni azzal, hogy a Brodie-fiaimat veszi célba?

Bosszantott a dolog, talán jobban is, mint kellett volna. Vagy talán még mindig ideges voltam a Dicsőségtáblák ellopása miatt. A délutáni órák végén füzeteket javítottam, a Közös teremben teáztam, majd nekiindultam, hogy megkeressem Wintert, a minapi bűntársamat, hogy megnyugtatást kapjak tőle.

De Winter Jimmy Watt-tal beszélgetett az iskolai fűtőház előtt, ahol Jimmy a hidegben az ideje javát töltötte. Kíváncsi voltam, miről lehet szó. Jimmy mostanra már biztos észrevette a Dicsőségtáblák eltűnését. Vajon gyanúsítja-e a bűntársamat? Vagy engem?

Jimmy nem egy detektív, de féltem, hogy a Dicsőségtáblák eltűnésének és a kocsmába való meghívásának egybeesése esetleg őt is elgondolkodtatta. Végtére is nem szokásom haverkodni a kisegítő személyzettel. A szorongásom csak fokozódott, amikor eszembe jutott, hogy Jimmy esetleg rólam faggatja Wintert.

Gondoltam, nyugodtan és hidegvérrel viselkedem, és az épület háta mögött távoztam.

Jimmy meglátott, és üdvözlésre emelte a kezét. – Jó napja van, főnök?

– Semmi olyan, amit egy korsó sör ne gyógyítana – válaszoltam. – Nincs kedve beugrani megint a Tudósba?

Jimmy harsogva nevetett. – Jól hangzik, főnök. De még sok a dolgom.

Megjátszott sajnálkozással ráztam a fejemet. – Akkor egyedül kell innom – mondtam, és megnyugodva hagytam magára. Jimmy egyszerű lélek, aki képtelen színlelni. Ha gyanakodott volna, az kiül az arcára. A bűncselekményem egyelőre nem tudódott ki. Mégis úgy éreztem, hogy szorul körülöttem a hurok, a Tábornokuk vezetésével az Öltönyök lassan körbezártak. Megeshet, hogy nem maradt sok időm. Rosszul tettem talán, hogy elutasítottam a bürökös kelyhet? Lehet. De nem ilyen a természetem. Halálomig harcolok ellenük, és ha elbukom, hát legyen. Jobb vereséget szenvedni, mint harcba sem szállni.

Lehet, hogy mégis felhajtok egy korsóval. Amilyen napom volt, egy kellemes, lazító korsónyi pont az, amit receptre felírnak. (No, persze, magától értetődően nem az én orvosom, aki a latin hármas és egy nem különösebben ígéretes gyerekkor után gyomorforgatóan erényes felnőtté vált, aki még boldog házasságban is él, mellette mérsékelten fogyaszt alkoholt, rendszeresen mozog, és ami a legémelyítőbb, betartja a szigorú vegetáriánus étrendet.) De miután túléltem a mai napot (eddig legalábbis), egy korsó sör meg egy sajtos kenyér uborkával aligha fog megölni. Fel hát ismét a Tudósba, hogy világos sörbe fojtsam a bánatomat. És ki tudja, talán egy alattomos Gauloise-zal pecsételem meg az ördöggel kötött egyezségemet…

7

1981. december

Van valami abban, ha visszaélnek a bizalmunkkal. Olyasmi, ami emészti az embert. Amit Egérke elkövetett ellenem, vagyis amit te követtél el ellenem, Egérke, az örökre megváltoztatta a világról alkotott elképzelésemet, ahogy Uszkár tette is azon a napon, amikor megláttam, hogy megcsókolja Mr. Clarke-ot. Persze akkor még gyerek voltam. Fogalmam sem volt, mi történik. Csak azt tudtam, hogy a legjobb barátom elárult Mr. Rushworthnek, és most mindenki utál, még Miss McDonald is, aki most hazugnak hitt.

Bár még ennél is rosszabb volt a helyzet. Belém bújt valami. Bizonyosan erről lehetett szó, mert hirtelen visszatértek a rossz gondolataim, és ezúttal nem tudtam megállítani őket. Az egyik a Bűnnel meg Miss McDonalddal és Mr. Lumbbal volt kapcsolatos. A másik meg a Bűn Árával függött össze, és hogy valójában mi is történik, ha meghalunk. Aztán ott voltak az egerekkel folytatott játékok, de most már nem tűntek játéknak. Inkább valami többnek, és egyre inkább szükségem lett rájuk.

Kezdtem egyedül járni az agyaggödrökhöz. Reggelente meg tanítás után. Nem volt időm kalózhajókra meg Noé bárkájára meg bombázásra. Lassan kinőttem belőlük. Már csak a vízbe fojtás tetszett. Esténként csalival raktam meg pár üveget, reggelente meg begyűjtöttem az egereket. Általában egyet-kettőt találtam, de ha szerencsém volt, többet is. Betettem őket a ketrecbe, amit drótrácsból meg madzagból eszkábáltam, aztán a partról leengedtem őket a Bányaaknába, a legmélyebb agyaggödörbe. Az egerek néha Mr. Lumb voltak. Néha meg Mr. Rushworth, vagy Miss McDonald. De akárkik voltak is még, Egérke, mindig téged képviseltek.

A Miss McDonald kendőjével történt eset óta egy egész szemeszter telt el. Az agyaggödrök zöldelltek, virágoztak, kacsák úszkáltak a vízben. Szép volt, a kiégett autókat meg persze a szemetet leszámítva. Végre érződött a tavasz a levegőben, a mélyedésekben medvehagyma nőtt. És a tavasz közeledtével sok volt az egér is. Az egerek gyorsan szaporodnak. A patkányok is. A nőstények háromhetente esnek teherbe, egy tucat vagy annál is több kölyköt hoznak a világra. Gondolom, ez gyakori szexet jelent. Ezért hívjuk őket parazitáknak.

Miss McDonald az iskolában bejelentette, hogy húsvétkor távozik. Senki sem mondta nekünk, hogy miért, de én tudtam. Azért megy el, gondoltam, mert terhes. A sok bűntől végül élet támadt benne. Ezt hívják csodának, Egérke. De az igazság az, hogy ez visszataszító volt. A tévében máshogy fest: egy takaróba csavart szép, tiszta baba. De valójában undorító. Tudtad, hogy az egerek és a patkányok felfalják a kicsinyeiket? Akkor szokták ezt tenni, amikor feldúlja őket valami. Megeszik a kicsinyeiket, Egérke.

És ekkor kezdődtek megint a lidérces álmok. Akkor voltak az elsők, amikor Nyuszi meghalt. Rémálmok gyötörtek, hogy vízbe fulladok, és senki sem jön megmenteni. Éjjel fel is ébredtem, és észrevettem, hogy bepisiltem. Tudtam persze, hogy Miss McDonald nem eszi meg a kicsinyét. De néha elképzeltem, hogy szül, és ettől is rémálmaim lettek. Tömegével fojtottam vízbe a patkányokat és az egereket, hogy távol tartsam ezeket a szörnyű gondolatokat. De azok folyton visszatértek. A gondolatok, álmok és félelmek. Kezdtem úgy érezni, hogy mind az én hibám. Hogy a démonok, amiknek életet adtam, visszatérnek, hogy engem faljanak fel.

Aztán Egérke minden bejelentés nélkül egy szép, fényes napon megjelent az agyaggödröknél. A Bányaaknánál üldögéltem, és a vízbe bámultam, amikor hallottam, hogy mögém lép. Sosem volt bőbeszédű, így nem is vártam tőle bocsánatkérést vagy hasonlót. Mégis arra számítottam, hogy utal valamivel a köztünk történtekre. De egyszerűen leült mellém a partra, belebámult a Bányaaknába, és így szólt:

– Tudom, hol szerezhetünk egy kutyát.

Egy kutyát! Csábító volt.

– Milyet?

– Egy Jack Russellt.

– Kié?

Vállat vont. – Gondolom, kóbor állat. Nincs nyakörve.

Akkor már vadul kergetőztek a gondolataim. De nem egy kutya megöléséről. Megint azok a démonok szóltak hozzám, és ezúttal meg is hallgattam őket.

– Milyen hamar tudnád idehozni? – kérdeztem.

Kicsit eltöprengett rajta, aztán válaszolt. – Holnapra. Odajön hozzám. Etetem.

Úgy tettem, mintha haboznék. – Nem is tudom…

Egérke türelmesen várt. Biztosan tudta, hogy beadom a derekam. De miért jött ide, hogy megkeressen?, tűnődtem. Így próbál kiengesztelni?

Végül bólintottam. – Holnap reggel, tanítás előtt. Hozd el a kutyát. Ne szólj senkinek.

Éjszaka alig aludtam. Túlságosan felajzott voltam. Újra meg újra átvettem magamban a tervet, elképzeltem minden eshetőséget. Tudtam, hogy jól kell csinálnom. Csak egy lehetőségem lesz. És tudtam, hogy ha beválik, akkor a démonjaim, az egész légiónyi örökre eltűnik az agyaggödrökben.

Egyszerű volt a tervem. Miss McDonald az iskolában mesélt nekünk arról, milyen veszélyes a víz közelében játszani. Bele is eshetünk, mondta. Még ha tudunk is úszni, akkor sem biztos, hogy ki tudunk mászni a partra. A víz alatt sok minden van: ócska autók, hűtők, csapdák. A gyerekláb könnyen beszorulhat. És ez akár holnap is megtörténhet. Mindannyian láttuk az iskolában és a tévében is a Társadalmi Információs Filmet. Én vagyok a sötétség és a magányos vizek szelleme, aki várja, hogy csapdába ejthesse az óvatlanokat, a kérkedőket és az ostobákat. Lidérces álmaim lettek, amikor először láttam. De az agyaggödrök után döbbentem rá, hogy én vagyok a Sötét Vizek Szelleme. Áldozataim, az egerek mind a terv részeit képezték. És most újabb tervet eszeltem ki. Elkapom Egérkét.

Másnap korán keltem. Még fel kellett készülnöm. A szüleimnek azt mondtam, megígértem, hogy korán bemegyek az iskolába meglocsolni a növényeket, aztán az agyaggödrökhöz futottam, és ott vártam Egérkét. Hajszálpontosan nyolckor meg is érkezett, egy kutya kocogott a sarkában. Nem nagyon tűnt Jack Russellnek, inkább valami korcsnak, de boldognak látszott, hogy ott lehet, és kekszet evett Egérke kezéből. Milyen ostobák a kutyák, gondoltam. Végtére sok ember is az.

Egérke odajött hozzám a kutyával. – Hogy csinálod? – kérdezte.

– A Bányaaknába dobjuk. Olyan meredek a fala, hogy nem tud kimászni. Gondolom, párszor körbeúszik, de végül belefullad. Olyan lesz, mint a… – A fejemet törtem valami hasonlatért. – Mint a Titanic – mondtam végül.

– A mi? – kérdezte.

– Nem érdekes. Hoztál elég kekszet?

Egérke bólintott.

– Rendben van. Csald ide. Egészen a gödör széléig. Majd szólok, mikor.

Egérke a vízzel elárasztott Bányaakna szélére ment. A víz olyan mély volt, hogy szinte feketének látszott. A partja a mélység fölé lógott, nem túl magasan, ha az ember fentről nézte, de úgy gondoltam, hogy egy fiú számára nagyon nehéz lehet kimászni, ha egyszer beleesik a vízbe.

– Kicsit közelebb – nógattam ismét, és Egérke lehajolt, hogy odahívja a kutyát, a zsebéből meg előhúzott egy marék kekszet.

Csak meg kellett löknöm. Legalábbis így terveztem. De Egérke erősebb volt, mint képzeltem. Igyekeztem rávetni magam, és belökni, de valahogy megsejthette. Belemarkolt a hajamba és hátralökött, üvöltött és káromkodott, mint akinek elment az esze. A kutya izgatott lett, és ugatni kezdett. Aztán a lábamba harapott.

Mondtam már, hogy nem szeretem a kutyákat. Hát ez az egyik oka. Ha az az ostoba korcs nem kever bele a dolgaimba, talán meg tudtam volna ragadni Egérkét, és bele tudtam volna lökni a vízbe. De az az ostoba állat beleavatkozott, és a nadrágszáramat kezdte harapdálni, így amikor Egérke zuhanni kezdett, én is vele estem, és Egérke sikoltott. Nem egy fojtott kis sikoly, hanem fülsiketítő, rémült sikoltás volt, és mindketten nagy csobbanással estünk a jeges vízbe.

Emlékszem, milyen volt, amikor a vízbe csapódtam: milyen hideg és mocskos volt, a felszínén vékony olajréteg úszott, bűzlött az iszaptól és a rothadó dolgoktól. Lemerültem, de nem nagyon, csak legfeljebb hatvan centire, és próbáltam nem gondolni a felszín alatti kelepcékre, a rozsdás autókra és bevásárlókocsikra, a félig tátott szájú hűtőkre, amik mint kagylók terpeszkedtek a gyöngyhalászatról szóló, a Csendes-óceán déli részén játszódó kalandregényekben.

Természetesen tudtam úszni. Mind tudtunk. Gyakran lejártunk a helyi fürdőkbe, és pizsamában ugrottunk a vízbe. Szóval elég jól úsztam, de a part síkos volt. Pillanatok alatt elértem, de akárhogy igyekeztem, nem bírtam megkapaszkodni. Egérke pánikba esett mellettem: az agyagot kaparta, kiabált, sikítozott, és zokogott. Arra gondoltam, hogy ha a vállára állok, talán ki tudok mászni, de mielőtt átültethettem volna az elméletet a gyakorlatba, lépteket hallottam, és egy arc nézett le rám a partról.

– Ó, istenem! Ó, istenem!

Piggy volt, Egérke kövér bátyja. Valahol rejtőzhetett, mert nem akarta látni, mit művelünk a kutyával. Akkor azt hittem, rossz jel, hogy így hívja segítségül az Urat. Persze nem gondoltam komolyan, hogy ha Istennek esélye van, inkább Egérke disznószerű testvérét favorizálja, és nem engem, de Istennél sosem lehet tudni.

Egy másodpercig tátott szájjal, szemébe lógó hajjal minket bámult. Egérke visított. A kutya ugatott. Valóságos rémálom volt.

Végül Piggynek sikerült leküzdenie a bénultságát, és megmoccant. – Anya kinyír ezért – jajongott, és lenyújtotta a kezét, hogy kihúzza Egérkét a gödörből. Piggy rettenetesen rémültnek látszott. Könny pergett az arcán, de végül csak megragadta Egérke kezét, és felhúzta a partra.

– Ő lökött be! Ő lökött be! – kiabálta Egérke egész idő alatt. Persze én is kiabáltam, és a kutya ugatott, mint a bolond. Gondolom, mulatságos lehetett, de akkor nem így gondoltam. Akkor az járt a fejemben: Ezt érezte aznap Nyuszi is? és Ennyit arról a hatvan évről.

Egérke végre ismét szárazon volt. Ordítottam neki, hogy segítsen, de Piggyvel csak bámultak le rám a partról: Egérke vizesen, a hidegtől remegve, Piggy legalább annyira citerázva, csak néztek szótlanul, mintha várnának valamire. Most, hogy egymás mellett álltak, láttam, hogy testvérek. Ugyanaz a kék szem, színtelen haj, ugyanaz a külső, csak éppen Egérke sovány volt. Rossz a sorrend, gondoltam. A disznónak kellene a vízben lennie, nem nekem.

A kutya mentett meg. Egy kutyasétáltató meghallotta, és odajött, hogy megnézze, mi történt. Én még a vízben voltam, Piggy sírástól fuldoklott, Egérke meg egyik kekszet a másik után tömte a kutya szájába, hogy elhallgattassa. Tudom. Most már pokolian mulatságosnak hangzik. De így is meghalhattam volna. Vízbe fulladhattam volna, mint Nyuszi.

Az eset után mindketten elkerültünk a Netherton Greenből: Egérke az Abbey Roadon lévő alsó tagozatos iskolába. Anya és apa próbáltak otthon tanítani, legalábbis addig, míg nem lettek biztosak felőlem. Soha többé nem láttam viszont Egérkét. Persze tagadtam, hogy belöktem volna, és bár a testvére alátámasztotta a meséjét, a történet elég zavaros volt, hogy megússzam a büntetést. Az iskola kérdezősködött ugyan, de addigra már elmentem. Gondolom, utána már nem sok értelme volt. De azt hiszem, az apám sejtett valamit. Mindenesetre egy rakás szakemberhez jártam, különféle egyházak tagjaihoz, akik úgy vélték, hogy túlérzékeny vagyok, és az Állapotom (igen, most már így nevezték) gondos nyomon követést igényel.

Végül így kötöttem ki a St. Oswaldban, amiről kiderült, hogy több tekintetben is kárpótol. Legalábbis addig, amíg Uszkár bele nem kavart. Kibeszélt a hátam mögött. Elvette a helyemet Mr. Clarke mellett. Pontosan, ahogy Netherton Greenben történt.

Ahogy te csináltad, Egérke.

8

2005. szeptember 26.

A Szomjas Tudós több mint fél évszázada megszokott toldaléka volt a St. Oswaldnak. A testnevelő tanárok itt hajthattak fel egy korsó sört ebédidőben, a hatodikos fiúknak meg volt hol találkozniuk a mulberrys lányokkal. Van egy íratlan szabály: ha leveszik a nyakkendőjüket, mi, a tanárok nem ismerjük meg őket, és nem kérdezzük meg, hogy betöltötték-e a tizennyolcat. A fiúk viszonozzák a szívességet. Egy St. Oswald-os fiú számára persze az, hogy a tanára kirúg a hámból, felhajt néhány korsóval, eszik egy kis húspástétomot, és elszív egy Gauloise-t, bevásárol pár dolgot a sarki boltban, vagy ami még elképzelhetetlenebb, egy másik nemhez tartozóval tölti az idejét, a kétfejű kutyához vagy az égből hulló sáskajáráshoz hasonló bizarr jelenség. A fiaim – minden szeretetük ellenére – titkon azt képzelik, hogy az éjszakát a St. Oswaldban szoktam tölteni, esetleg az íróasztalomnál alszom, vagy a levetett talárom mellett állva szundítok a szertár ajtaja mögött.

Természetesen mind hajlamosak vagyunk ilyen feltételezésekre. Szeretjük, ha az emberek a rájuk jellemző helyzetben fordulnak csak elő. Talán ezért is ért akkora meglepetésként Harry Clarke kijelentése. Nem is a homoszexualitása, hanem a bármiféle szexualitás említése. És talán ezért esett le az állam, amikor ma bementem a kocsmába, hogy az Igazgatót egyedül találom a pultnál, amint cigarettázik, és iszik valamit, amit jégkockákra öntöttek.

A selyem nyakkendője kilógott az öltönye felső zsebéből (úgy látszik, Johnny Harrington még ma is hisz a nyakkendő bűvös hatású levételében, amivel láthatatlanságra lehet szert tenni), és már kissé pityókás volt. Nem annyira, hogy lebukott volna a székről, de szórakozottan bámult maga elé, a keze szokatlan bizonytalansággal mozgott, ami megerősítette, hogy beszívott. Ami annál is inkább furcsa volt, mert a háziorvosomhoz hasonlóan abban a hitben voltam, hogy Johnny Harrington nem iszik alkoholt, nem dohányzik, és a vacsorájához egy pohár bornál erősebbet nem fogyaszt.

Kerestem egy helyet az ablak mellett (abban reménykedtem, hogy ott nem vesz észre), és rendeltem egy korsó sört meg egy sajtos melegszendvicset Bethantől, a fiatal pincérnőtől, aki a pultnál szolgál ki. Valójában nem kémkedtem, de valami azt súgta, hogy Harrington nem örülne, ha meglátna, és különben is furdalt a kíváncsiság, hogy mit keres itt, miért iszik magában egy falusi kocsmában, amikor otthon várja a felesége…

Azt hiszem, egy titkos viszony járhatott a fejemben. Nincs sok tapasztalatom e téren, de Szaros Shakeshafte-ről azt beszélték, hogy sok egymást követő titkárnővel enyelgett, és feltűnt, hogy Danielle-t elbűvölte az új főnök. Gondolom, Harrington vonzó a másik nem számára, legalábbis az olyanoknak, mint Danielle. De az, hogy a zsémbes és rinocéroszbőrű Shakeshafte ilyen mértékű szerelmi sikert mondhatott magáénak, sokat elárul a magas hivatal nemi vágyat serkentő vonzerejéről, és a fiatalos arcú, sima hajú és könnyedén elragadó Harrington az a fajta férfi, akit bármelyik nő meglehetősen vonzónak talál.

Ennyit a feltevésemről… Harrington egyedül jött be. Ezt Bethantől, a lánytól tudtam meg, amikor kihozta a sörömet meg a szendvicsemet. Nem mondhatnánk, hogy törzsvendég lennék a Tudósban, de az emberek emlékezni szoktak rám. Mi több, úgy érzem, hogy Bethan (aki napközben a falu szélén egy kis kávézót, a Rózsaszín Zebrát vezeti) mindent elkövet, hogy a ropogós cipószeletemen az előírtnál nagyobb szelet Cheddar sajttal kényeztessen. A karján törzsi mintaként kanyargó fekete csillagtetoválása és a szemöldökébe sorban illesztett szegek ellenére kedvelem Bethant. A külsejéért nem rajongok, de van kisugárzása.

Egy órát üldögéltem a Tudósban, és Harringtont figyeltem. Ezalatt még két italt rendelt jégkockával, és megevett egy zacskó sós mogyorót. Nem szólt senkihez, csak a pult mögött álló Bethanhöz, és később telefonált valakinek a mobilján. Aztán sietve távozott, az italát is otthagyta.

Szívesen a nyomába eredtem volna. De biztos észrevett volna. Inkább az ablakból figyeltem, hogy a parkoló helyett, ahol az ezüst BMW egy lámpa alatt csillogott, dühös léptekkel elindult a Malbry Park fáinak irányába, ahol hamarosan elvesztettem szem elől. De az ösvény, amit választott, a Milliomosok Során épült nagy villák felé vezetett. Vajon ott lakik az, aki Harringtont hívta? Vagy álomképeket kergetek?

Természetesen nem volt válasz a kérdéseimre. De legalább egyvalamit biztosan tudtam: hogy az elbájoló modor és a finnyás ízlés megmaradt máza alatt, az alkohol ködében a kis Johnny Harrington, a kifogástalan politikus, a minden hájjal megkent férfi olyan haraggal birkózott, amin alig tudott úrrá lenni. Kíváncsi voltam, vajon mi váltotta ki. Mindig olyan hűvösen felette állt a normális emberi gyarlóságoknak…

És akkor eszembe ötlött egy gondolat, hogy talán most nyújtották át tálcán azt, amiben az első Tájékoztató óta reménykedtem: az ellene felhasználható fegyvert. De szükségem van-e fegyverre? Az, hogy olyan gyorsan reagáltam a felmerülő ötletre, arra utalt, hogy talán igen. Felpróbáltam, jó-e a méret, mint egy váratlanul kezembe kerülő kalapot, és rájöttem, hogy kellemesen illeszkedik a fejemre. Ki hitte volna? Hogy mind közül éppen Straitley, a St. Oswald sarokköve, a lojális támasz, az Iskola köve és maltere nézzen magába, és ott egy orgyilkost találjon?

Egy orgyilkos. Milyen hatásvadász! És mégis milyen különösképpen találó! Mit is mondott a Káplán? Ha ez az Igazgató is kudarcot vall, az Iskolának vége. Természetesen ez nem történhet meg. De tavaly egy magányos Tégla megmutatta, milyen könnyen lehet egyetlen kővel egy óriást leteríteni. És a St. Oswald kiállt már viharokat. Az öreg hajó nagy túlélő. Harrington és a különítménye nem más, mint öltönyös kalózok csapata, akik megkopasztják minden még meglévő értékétől.

Egy apróság. Ennyi volt az egész. De támadhatatlannak hittem Harringtont. Most viszont megmutatta a védtelen oldalát, és a szemeszter kezdete óta először csillant fel a remény. Cassius mondta a legjobban: Nem csillaginkban, Brutus, a hiba, / Hanem magunkban, kik megbókolunk.[30]

Hát sosem késő megváltozni. A megbókoló megpillantotta a fényt. Harrington s köztem kitört a háború, és meg akarom buktatni. És ha a St. Oswald is vele bukik? De ez nem következhet be. A Káplán téved. A vén fregatt túl sok vihart vészelt át, hogy egy hajósinas szikláknak vezesse.

Az Iskola túl fogja élni. Én is. Ad astra per aspera.

9

2005. szeptember 27.

Ma rosszkedvű az osztályom. Allen-Jones a körömlakkos eset következtében még mindig a felfüggesztését tölti, és a csoport kémiája megváltozott nélküle. A hatása, amit ha bomlasztónak nem neveznék is, jól érzékelhető, és távollétében a Brodie-fiaim szokatlanul csendesek. Sutcliff és McNair kötelesek bejelentkezni, ami azzal jár, hogy minden órán be kell mutatniuk az értesítőjüket, amit az adott tanárnak alá kell írnia, és amin helyet hagynak arra is, hogy a külsejüket, magatartásukat és pontosságukat is értékeljék. Egyik fiú sem szeret bejelentkezni, de mintha valami többet éreztem volna: a tekintetükben néma neheztelést, mintha úgy éreznék, hogy cserben hagytam őket.

Valamit tenni kell, mégpedig gyorsan. De Harrington érinthetetlen, a helyettesei fala védi, nincsenek szembeötlő gyarlóságai, az előítéleteit gondosan titkolja. A haragját kivéve. De mire megyek vele? Hogyan használhatom fel ellene?

Ismerd meg ellenségedet. De hogyan? Eszembe jutott, hogy a megfelelő készségek birtokában meghekkelhetném a számítógépét, rá nézve terhelő feljegyzéseket kereshetnék – a titkárnőjéhez írt szerelmes leveleket, hamis számlákat, gyűlöletre uszító pamfleteket –, amikkel kegyvesztetté tehetném, és eltávolíttathatnám a helyéről. De a számítógép nem a barátom. Tanítás után húsz percet töltöttem az új munkaállomásomnál, és még bekapcsolni is alig tudtam. Fiatalabb emberre lesz szükségem, aki járatos a számítógépek használatában.

Így aztán a tanítás végén nekiindultam, hogy megkeressem Wintert, egykori bűntársamat. Kint találtam a kukáknál, és mire elmagyaráztam a nehézségeimet, már úgy hahotázott, hogy megszólalni is alig tudott.

– A számítógép nem gondolkodik önállóan – nyögte ki végül. – Csak annyira okos, mint mi vagyunk. Hacsak nem tudja, mit keressen, olyan, mint egy papagáj a tükör előtt, aki a fejét csapkodja az üvegnek.

Nem valami hízelgő összefoglalás a műszaki ismereteimről, ám mindazonáltal igen pontos. Kezd furdalni a kíváncsiság, hogy lett egyáltalán Gloria fiából takarító.

– És maga ért a számítógépekhez? – kérdeztem.

– Mit akar tudni? – mosolyodott el.

Elmondtam. – Természetesen megfizetem az idejét. Tekintse kutatómunkának – tettem hozzá.

– Kutatásnak? – kérdezte Winter. – Ingyen is megcsinálom. Tekintse szívességnek.

Kíváncsi vagyok, mit indítottam el. Roy Straitley, a felforgató elem. Hamarabb számít az ember arra, hogy a Kápolna tetején a vízköpők lázadni kezdjenek, mint hogy én kárt okozzak a St. Oswaldnak. De az új Igazgató egy élősködő. A Dicsőségtáblák, a régi szokások, kapcsolatunk a fiúkkal, minden, amit kiszivattyúznak, és amit koedukált osztályokkal helyettesítenek, az Öltönyök, a számítógépes asztalok, e-mailek, papírmentes irodák, Bántalmazási Guruk, minden, ami papíron jól mutat, de sosem érinti meg a hely szellemét, mert a St. Oswaldot nem papíron működtették soha, hanem vérrel, verítékkel, krétaporral, munkával és elsősorban lojalitással. A fiúk, az Iskola és főként egymás iránti lojalitással…

Talán Kanut királyt játszom, aki hiábavalóan igyekszik feltartóztatni az áradatot. Mégis hinnem kell, hogy megmenthetem a St. Oswaldot. Bármily fegyver akadjon is, az tisztességes lesz. Legyen akár kerti törpe vagy egy számítógép. Éveken át ellenálltam a változásnak abban a reményben, hogy a változás elkerül majd. Most nekem kell a változás előidézőjévé válnom, bármilyen kényelmetlen szerep is ez. Felidézem Harrington régi tréfáját: Hány St. Oswald-os mesterre van szükség egy villanykörte kicseréléséhez? A kérdésnek talán inkább így kellene hangoznia: Hány villanykörtére van szükség, hogy megvilágítsuk Harrington becstelenségét?

Minden iskolának vannak rejtegetett szégyenfoltjai. A St. Oswald sem kivétel. Többnyire igyekszünk titokban tartani őket. De most nincs más lehetőség, mint minden rejtett zugot feltárni, és elkapni az előmerészkedő élősdit.

Winter belement, hogy az este folyamán felkeres. Megígérte, hogy utánanéz Harringtonnak a tanári számítógépemen. Nem voltam teljesen meggyőződve, hogy az internettel kelepcét lehet állítani Harringtonnak, de Winter ért a technikához, és nem engedhetem meg magamnak, hogy szemet hunyjak bármilyen hasznos dolog felett. Kivel beszélt Harrington tegnap este a csicsás mobilján? És hova ment később?

Winter hétkor érkezett, és addigra már teljesen besötétedett. El is felejtettem, milyen gyorsan véget érnek a napok az évnek ebben a szakában, és mennyivel hamarabb kezdődik az ősz, mint régen. A bűntársam egy kék dossziét hozott, benne kinyomtatott lapok.

– Ezt mind ma találta? – csodálkoztam el.

Winter vállat vont. – Nem sok. A Új Igazgató online profilja nagyon tiszta. Nincs fenn a közösségi hálózatokon, legalábbis nem a saját neve alatt. Nincs MySpace-e vagy blogja. Nem használja a Friends Reunitedot, bár ott egyszer-kétszer megemlítik. Néha vesz könyvet az Amazonon, de sosem ír kritikát. Ami a Google-t illeti…

Itt állítottam meg, és felvilágosítottam, hogy már az „online”-nál elvesztettem a fonalat.

– Bocs – vigyorodott el. – Akkor kezdem elölről.

Fél órával később, ha nem is beszéltem folyékonyan, de bizonytalan jártasságra tettem szert az internet nyelvén. Winter természetesen anyanyelvi szinten beszéli a nyelvet. Azt mondja, órákat tölt éjjelente online, „posztol” meg „blogot” ír meg hasonlók.

– És ez mire vezet? – kérdeztem összezavarodva.

Vállat vont. – Ez egy közösség. Az emberek online ugyanúgy lépnek kapcsolatba egymással, mint más közösségekben, csakhogy maguk választhatják meg, kivel találkoznak, és kivel veszik fel a kapcsolatot. A való életben talán sosem találkozunk egy maroknyi egymást jól kiegészítő emberrel, akik osztják sajátos érdeklődésünket. Online viszont másodpercek alatt rájuk találhatunk. Felvehetjük a kapcsolatot. Másnak adhatjuk ki magunkat. Egy-két óra erejéig úgy tehetünk, mintha nem ragadtunk volna itt, Malbryban.

Milyen érdekes! Fogalmam sem volt erről. Vajon Winternek vannak barátai a virtuális közösségén túl? Gyanítom, hogy a társas készségei hiányosak, vagy talán egyszerűen csak jobban szereti „valaki másnak kiadni magát”, ahogy ő fogalmazott.

– Hol szeretne inkább lenni? – kérdeztem.

Fanyarul elmosolyodott. – Néha Hawaiin – mondta. – Tudta, hogy a Hawaii-szigetek a világ leghosszabb szigetlánca?

Megráztam a fejem. Párszor jártam Franciaországban (jobbára Eric unszolásának engedve), hogy az iskolai kirándulásokon kisegítsek, de máskülönben a St. Oswald volt életem nagy kalandja, ami olyan egzotikus maradt, mint a legelső napon.

– Vakációt tervez? – érdeklődtem.

Mintha vágyakozást láttam volna a tekintetében. – Talán egyszer. Most még nem. Nagyon drágák a repülőjegyek.

– Megeshet, hogy nyer a lottón.

– Megeshet, hogy egy nap játszom is majd.

A dossziéra pillantottam. Minden benne volt, ami csak a kis Johnny Harringtonról fellelhető. Online vásárlások gyér, bár makulátlan felsorolása (többnyire könyvek), tagság egy golfklubban, különféle jótékonysági egyesületeknek juttatott adományok, köztük a Túlélőknek és a Mentsük meg a Gyermekeket, egy háztartásbeli feleség, akit Elizabethnek hívnak, és a helybeli jótékonykodás prominens alakja, valamint szeret kasmírpulóvereket vásárolni, és online jegyzi fel a bevitt kalóriákat. Mindkét szülője él, a Cotswoldsban laknak. Nincs testvére, és amennyire tudjuk, nem maradtak kapcsolatai Malbryban.

– Ennyit talált csak? – kérdeztem.

Winter kinyitotta a kék dossziét. – Nem, uram. Még ezt is. – Átnyújtott egy kinyomtatott hasonmás lapot a Malbry Examinerből.

Gondolom, mindenki ismeri ezt az oldalt. Mindenki emlékszik rá: a fényképen Harry látható. Nem a leghízelgőbb fénykép, 1981-ben egy sportnapon kapták le sortban és atlétatrikóban, ahogy két fiú fogja közre, akiknek a vállán nyugszik a karja. Az egyik Harrington, aki futás után is olyan, mintha skatulyából húzták volna ki, a hajában a választék, mintha a rómaiak építette egyenes fal lenne. Még ennyi idő után is észszerűtlen harag gerjed bennem az utálatos simasága iránt. Harry másik oldalán egy harmadikos fiú állt Harry osztályából, akit Tencelnek vagy Tesselnek hívtak, és akit sosem tanítottam. A kis csoporttól távolabb állt Charlie Nutter, a tekintete távolba veszett, mintha a képkivágáson túl nézne valamit. A háttérben David Spikelyt lehet látni, aki az asztmája miatt nem vehetett részt a sportnapon. A lencsébe vigyorog. Ő vajon hogy került bele egyáltalán a képbe? Futni biztosan nem futott. Talán a barátait jött megnézni. A fényképész feltehetően észre sem vette.

Winter kíváncsian nézett rám. – Biztos tudott erről – jegyezte meg. – Miért nem szólt róla?

Felsóhajtottam. – El akartam mondani. – A szívem még most is ijesztően kalapált. A láthatatlan ujj megbökdösött, aztán arrébb mozdult. – De ha nem bánja, nem ma este. Körülményes elmondani, és azt hiszem, mindkettőnknek szükségünk van felkészülésre.

Bólintott. – Majd máskor, uram.

– Köszönöm, Mr. Winter.

Amikor Winter elment, töltöttem magamnak egy pohár bort, készítettem egy olvasztott sajtos melegszendvicset, és elolvastam Harry egyik naplóját. Nem akadt benne semmi különösebb, csak egy Eric Scoonesról tett megjegyzés, aki a francia filmklubot vezette, ahol bemutatták az Őrült nők ketrecét, és egy dr. Devine-ról készült vázlat, akit kiképzőtisztnek ábrázol, amint a négyszögletes udvaron köröket futó fiúk falanxát figyeli, és rángatódzik az orra. A szájából egy buborék kunkorodik ki, amiben ez áll: Futás, indulj! Alatta meg ott a felirat: Metrognóm.

A szemem most már tiltakozott. Vagy csak a füst okozta. Így aztán eltettem a füzetet, és a halott anyja házában magányosan gubbasztó bűntársamra gondoltam, akinek arcát a számítógép kék fénye világítja meg, és a láthatatlan barátaival beszélget. Társtalan élet egy olyan korú embernek, mint ő. Mégis mintha élvezné. De talán ő is hasonlóan érez velem kapcsolatban. De nekem ott a St. Oswald. Egyelőre legalábbis. És remélem, örökre.

Hála istennek, hogy nekem ott a St. Oswald.

ÖTÖDIK RÉSZ

Veritas nunquam perit.

„Az igazság sohasem vész el.”

– SENECA

1

1982. január

Újév reggelén jelentek meg nálam a rendőrök. Két férfi, mindkettő arcán a kellemetlen feladatot teljesítők arckifejezése.

– Roy Straitley?

– Mea culpa – vágtam rá.

Talán nem a legjobb szóválasztás, de számítottam rájuk. Én voltam Nutter osztályfőnöke. És a fiú eltűnése óta eltelt már pár nap. Két rendőrtiszt, az egyik idősebb, a másik fiatal, mindkettő méricskélő tekintettel. Akár apa és fia is lehettek volna. Behívtam őket, de nem ültek le, hanem az előszobában maradtak, mint a porszívóügynökök, akiknek nincs mit eladniuk.

Elmondtam, amennyit tudtam, ami nem volt sok: a fiú a szemeszter utolsó két hetében hiányzott az iskolából, és próbáltam érdeklődni utána.

Az idősebbik, egy Stackhouse nevű ötvenes férfi szólalt meg. – Miért?

Elmagyaráztam, hogy Nutter barátai aggodalmukat fejezték ki.

– Mivel kapcsolatban?

– Úgy érezték, hogy Nutter megváltozott – ingattam a fejemet.

– És maga szerint mit értettek ezen?

Visszaemlékeztem a kis Johnny Harringtonnal folytatott beszélgetésemre. – Nem vagyok benne biztos – mondtam végül. – Mondott valamit, hogy nem jár templomba, és mintha másutt járnának a gondolatai.

Stackhouse lejegyzett valamit a noteszébe. – És beszélt erről Charlie Nutterrel?

– Nem – válaszoltam.

– Miért nem?

Szükségtelenül élesnek éreztem a hangját. Igaz viszont, hogy az angol rendőrséget gyanakvásra képzik ki. Az a dolguk, hogy kérdezzenek és tapogatózzanak, és a társadalom alantasabb rétegeivel való közeli kapcsolatuk a prioritások között az első helyek egyikén szerepelt. Én csak évente egyszer kerültem kapcsolatba a rendőrséggel, amikor Rose őrmester, a kapcsolattartó tiszt eljött, hogy az összegyűlt tanárok és fiúk előtt beszéljen.

Rose őrmester egy huncutul csillogó szemű, barátságos, nyugdíjazás előtt álló rendőrtiszt volt. A feladata az volt, hogy kapcsolatot alakítson ki a St. Oswalddal és a közösséggel, és minél több fiút toborozzon, akik nem akarnak továbbtanulni. Minden hájjal megkent színész volt, és azon ritka alkalmakkor, amikor a fiaink közül valakinek hasznos megrázkódtatásra volt szüksége, Rose őrmester levetette nyájas álarcát, és kibukkant alóla a törvény emberének szúrós szeme. Kedveltem, de egy pillanatig sem hittem, hogy az előadása más lehet, mint ügyes píárfogás. Stackhouse és a partnere, Noakes nem a rendőrség píáros részlegétől jöttek, a tekintetük leplezetlenül ellenséges volt kifejezéstelen, színtelen arcukban, akárcsak azoknak a fiúknak a szeme-arca, akik akaratuk ellenére kénytelenek az osztályomban Vergiliust tanulni.

– Foglaljanak helyet. Parancsolnak teát?

Stackhouse megrázta a fejét. – Köszönöm, nem. Sok a dolgunk most délelőtt. Éppen azt mesélte, hogy miért nem beszélt Charlie Nutterrel, amikor volt rá alkalma.

Magyarázkodni kezdtem a szemeszter végéről, a hiányzásokról és az iskolai bizonyítványokról, kötelezettségekről. Stackhouse lejegyzett mindent a noteszébe. Noakes csak időnként bólintott, mintha együttérezne velem. Később rájöttem, hogy a bólintás semmitmondó, önkéntelen izomrángás, ami sem megértést, sem helyeslést nem jelent.

– Beszélt valaki más a fiúval? – kérdezte. – Talán egy kollégája?

– Talán Harry Clarke váltott vele pár szót. Jobban ismeri Charlie-t, mint én.

Stackhouse és Noakes összenézett. – Köszönjük, Mr. Straitley – mondta Noakes. – Rendkívül nagy segítséget nyújtott.

Ettől nyugtalanság fogott el. Nem éreztem, hogy sokat mondtam volna el nekik. De láttam az idősebb férfi arcát, amikor Harry nevét megemlítettem. Láttam, hogy csillant fel a szeme.

– Van hír Charlie-ról? – kérdeztem. – Tudja valaki, hova mehetett?

Stackhouse arca kifejezéstelen maradt. – Erről nem beszélhetek. Nem is zavarnánk tovább.

Már akkor megéreztem, hogy valami rossz közeleg. A karácsony és újév közötti napok mindig sötétek és baljósak, de most apám rosszabbodó egészségi állapotával és azzal, hogy egy tanítványom eltűnt otthonról, a sötétség úgy nőtt meg, mint egy árnyék. De egy fiú eltűnése aligha a lapok első oldalára kívánkozó hír. A walesi nacionalisták bombatámadása, a hó miatti közlekedési káosz, a küszöbönálló bányászsztrájk mind előrébb valók voltak egy eltűnt fiúnál. Nutter a negyedik oldalon bukkant fel, ahol igazi hírek híján csak spekulációkra lehetett hagyatkozni. Számos elmélet látott napvilágot, köztük egy esetleges emberrablásé, hogy nyomást gyakoroljanak Nutter képviselő úrra, akinek szókimondó nézetei – többek között Észak-Írországgal kapcsolatban – figyelmet kelthettek. De Nutter sem érdekes, sem fotogén, sem elég fiatal nem volt, hogy megnyerje az olvasók szívét, és az első pár napban legalábbis más dolgok kerültek előtérbe.

Az első apám állapota volt. A másik Eric, akinek magának is gondjai voltak. Az anyja, akivel együtt élt, kezdte a demencia első jeleit mutatni. Eric szerette az anyját, és miután tudta, hogy hasonlókon mentem át a szüleimmel, gyakran felkeresett otthon, hogy megnyugtassam, és tanácsot adjak. Újévkor ismét benézett (a Nutter eltűnése utáni napon), és szokás szerint elkínzott volt az arca.

Eric persze ismerte Nuttert, bár nem tanította, és a fiú eltűnése kétségkívül jobban felzaklatta, mint számítottam rá. Egy darabig beszélgettünk róla, eredménytelenül találgattuk, miért szökhetett el; egyikünk sem merte elhinni, hogy esetleg meghalt, amíg meg nem említettem a Harryvel folytatott beszélgetésemet Nutter szexuális beállítottságáról.

– Elmondtad a rendőröknek? – kérdezte Eric.

Megráztam a fejemet. – Idevág?

Megvonta a vállát. – Hall az ember egy s mást.

– Mit?

– Nem is tudom. Fiatal fiúkkal kikezdő perverzekről. – Rágyújtott egy Gauloise-ra. Újabban rászokott a dohányzásra, szerintem jobbára az idegei megnyugtatására. Eric a legvalószínűtlenebb dolgokra is nagyon érzékenyen reagált, és a rá nehezedő nyomást csak fokozta az anyja betegsége, a szemeszter vége és Nutter eltűnése.

– Beszéltél már Harryvel?

– Nem – feleltem. – Szerinted kellene?

Eric megrázta a fejét. – Nem. Azt hiszem, jobb, ha minél távolabb tartod magad. Mert ha az a fiú holtan kerül elő, akkor kérdéseket fognak feltenni.

– Nevetséges! – háborogtam. – Miért? Csak azért, mert Harry meleg…

Furcsa pillantást vetett rám: gúnyos, ugyanakkor irigykedő volt. – Mindig is egy idióta voltál, Straits. – Húsz éve először használta a becenevemet. – Nem álltad meg soha, hogy ne bonyolódj bele meggondolatlanul és teljesen, amikor szélsebesen kellene ellenkező irányba futnod.

Később sokat törtem a fejemet, mire gondolhatott. Harryt vádolta? Vajon a Káplánhoz hasonlóan attól tartott, hogy Harry megrontja a fiúkat?

Néha eltűnődtem, mi történt volna, ha aznap este felkeresem Harryt. Figyelmeztethettem volna valahogy? Vagy ettől még rosszabb lett volna minden? Most már természetesen nem lehet tudni. Az utólagos éleslátás kegyetlen adomány. Mindig túl későn érkezik. Így hát, miután Eric elment, azt tettem, amit az évnek ebben az időszakában mindig: nekiálltam felkészülni az új szemeszterre. Osztálynévsorok, óratervek, hatodikos esszék javítása, osztályzása. Dehogy felejtettem el Charlie Nuttert, csak lehalkítottam, mint a rádiót, míg más dolgok kerültek előtérbe.

Január harmadikán érkezett a hír, amitől rettegtem. Megbetegedett az apám. Tüdőgyulladást kapott, mondta az orvos, de én jobban tudtam. Feladta. Amikor karácsonykor megláttam, a szívem mélyén tudtam, hogy ez a vég, és valahol megkönnyebbülést éreztem, ahogy bűntudatot is. Jellemző, hogy abban a tizenöt perces szünetben halt meg, amikor elugrottam pár apróságért – fogkeféért, egy doboz Gauloise-ért, egy szendvicsért, a helyi lapért –, így amikor visszamentem hozzá, már halott volt, és kezdett kihűlni.

Mennyire jellemző az apámra, gondoltam. Mennyire rávall, hogy még ez alól a pici, utolsó érintkezés alól is kivonta magát. Élete során nem emlékszem, hogy valaha is megérintett volna, csupán kezet rázott velem. És most elment, és nem találtam a bánatot, amit éreznem kellett volna, csak valami mélységes fáradtságot, és egy fejfájást, ami sehogyan sem akart múlni.

Nem bírtam volna azonnal hazamenni. Megettem a szendvicsemet (paradicsomos-sajtos volt), bár elment az étvágyam. Ittam egy csésze meadowbanki teát – aminek rejtélyes módon mindig halíze volt –, és elolvastam az újságot, amit akkor vettem. És innen tudtam meg, hogy a White City egyik agyaggödrében találtak egy holttestet. Egy fiúét, akit még nem azonosítottak…

2

1982. január

Nem akarok most erről beszélni. Legyen benned egy kis méltóság, Egérke. Az Újév új kezdet, tele Fogadalmakkal. Az első: nincs több agyaggödör, se lődörgés és játszadozás. Apám szerint Fontos Évem lesz. Betöltöm a tizenötöt. Rendbe Kell Szednem magam. A második: nem lehet többé ebédidőben Mr. Clarke szobájában búslakodni. Ő csak egy tanár, nem egy barát. Szart sem tud rólam. A harmadik: szert kell tennem egy barátnőre, hogy a szüleim leszálljanak rólam.

És kitépek három lapot a St. Oswald-os naplómból. Azért, mert ez egy Új Kezdet, és el kell felejtenünk. Inkább az új évre gondolok, az új bicajommal járom be a lakótelepet, házi feladatot írok Straitley-vel, aki úgy tartja, a latinnak az életem minden vonatkozásában szerepet kell játszania, aztán esetleg moziba megyek (Excalibur) Goldie-val meg a barátnőjével, akik a hátsó sorban smaciznak, előttem meg ott lesz a pattogatott kukorica, és úgy teszek, mintha nem venném észre.

Nincs sok változás más ünnepekhez képest: rossz tévéműsor és maradékok, szilveszter és pantomim, ajándékköszönő kártyák, a járda mellett latyakká olvadó hó. Semmi különös, egyet kivéve, amiről te meg én nem fogunk beszélni.

Nem találkoztam Uszkárral. Ezt már mondtam a rendőröknek. Nem mintha közeli jó barátok lennénk vagy ilyesmi, és a karácsony a családé. De szerintem biztos semmi baja. Ezt mondtam. Mindig is kicsit ideges volt. És nyomás alatt is volt, főleg Mr. Straitley részéről, aki nem kedveli különösebben, és az iskolában folyton piszkálja. Ezt meséltem a rendőrnek, aki eljött a szüleimhez. Mindent beleírt a noteszébe. Igen figyelmesen meghallgatott. Említettem Mr. Clarke-ot is. Azt mondtam, hogy Mr. Straitley-vel barátok. Megkérdezte, hogy éreztem-e kínosan magam Mr. Straitley társaságában. Azt válaszoltam, hogy igen. (Ez igaz is.) A rendőr Goldie-éknál is járt. És Mr. Speightnél. De szerintem Goldie nem fog sokat beszélni. Tudom, hogy hallgat majd az agyaggödrökről. Idén karácsonykor lekötötte, hogy ágyba bújjon Becky Price-szal, és tudja, hogy ha kinyitja a száját, szólok az apjának, akitől alaposan megkapja a magáét.

Ami Harryt, vagyis Mr. Clarke-ot illeti…

Annak már vége, Egérke. Uszkár mindent elrontott. Már sosem kereshetem fel a házában, nem beszélgethetek vele az osztálytermében, nem adhatom át az ajándékát. Vége van, akárcsak Netherton Greennek. Jobb, ha hozzászokom. Neked persze nem kell elmondanom, mi történt. Ez olyasmi, amit sosem felejtek el. De olyan érzésem van tőle, mintha valami meghalt volna. Mármint a nyilvánvalót leszámítva. És az a legrosszabb, hogy még csak el sem mondhatom. Még neked sem, Egérke.

Megtartottam a The Wall egy példányát, amit Mr. Clarke-nak akartam adni. Eldugtam azoknak az albumoknak a listájával együtt, amelyeket majd megveszek. Csak hát most már valószínűleg nem fogom megvásárolni őket. Nem azért, mert rossz érzés emlékezni. Éppen ellenkezőleg. Tudom, hogy pocsékul kellene éreznem magam. De majd szétrobbanok az elevenségtől, Egérke! Még sosem éreztem ilyen élénkséget, mintha halhatatlan lennék, vagy hasonló. Amióta csak az eszemet tudom, most először nem félek a haláltól. Mindent tisztán látok. Az Állapotomat, a jövőmet. Minden olyan csillogó és új, mint a frissen esett karácsonyi hó. Amikor havazik, elfelejthetjük, mi rejtőzik a felszín alatt. A frissen hullott hó alatt még az agyaggödrök is gyönyörűek. Az ócska roncsoknak ropogós, fehér motorháztetejük van, még a földön szétszórt kutyagumi is eltűnik. Amikor kisüt a nap, mintha mindent beporozott gyémántok borítanának. A Bányaakna felszínét kis szigetek tarkítják. És az ezüst csipkeréteg alatti sötét, magányos víz olyan, mint egy zombi menyasszony a rothadó, penészes fátyla alatt.

Negyedik fogadalom: ne gondolj rá, Egérke. Maradjon az emlék a szűz hó alatt eltemetve. Nincs értelme ragaszkodni hozzá, kivéve akkor, ha olyan jó érzésed támad tőle, és talán éppen ez a gond. Vannak dolgok, amik túl jók, hogy véget érjenek. Gondolom, ilyenek a drogok is. És a Test Bűnei, mármint, ha hihetünk Goldie-nak. Talán még azzal is felhagyok, hogy mindent papírra vessek. Teljesen abbahagyom. Eltaposom a kísértést, ahogy letaposom a frissen hullott havat. Csak hát még akkor is tudni fogjuk, hogy ott van, bárhogy fest is a felszín. Mind tudjuk, hogy nem vagyok igazán tiszta. Ahogy azt is, hogy a hó elolvad. És az Állapotom sem változik. És ahogy azt is, hogy a Fogadalmak – ahogy egyes emberek – csak azért vannak, hogy megszegjük, megsemmisítsük őket.

3

1982. január

Az agyaggödröknek nagyon rossz volt a hírük. Fonott kerítéssel vették körbe őket, TILOS AZ ÁTJÁRÁS! táblák álltak mindenütt, mégis hagyományosan a fiús rosszalkodás helyszínei voltak már akkor is, amikor Erickel – több éve, mint amit az ember lehetségesnek érez – sapkában és St. Oswald-os blézerben csatamezőnek használtuk. Valójában sötét és magányos vizek voltak, egy sor elhagyatott gödör, amik nem voltak elég nagyok, hogy bányatavaknak számítsanak, és jobbára a háztartási szemét és mindenféle kacat lerakására szolgáltak.

A St. Oswald bármelyik diákja bizalmatlan lett volna ezzel a hellyel szemben. Charlie Nutter mindenképpen az volt. A régi tévékampánynak köszönhetően, amit az összes előkészítő iskolánkban bemutattak, Charlie Nutter tisztában volt a sötét és magányos vizek veszélyeivel. És csaknem egy hete nem találták már, mire az agyaggödröket átkutatták. A többi helyet már átfésülték. A templom mellé kitettek egy IMÁDKOZZATOK CHARLIE-ÉRT! táblát. A St. Oswald kapujánál a jóakarók virágot és gyertyát hagytak. Mr. Speight és a Káplán virrasztást szerveztek, Stephen Nutter képviselő úr pedig a Look Northon kérte a nyilvánosság segítségét.

Az emberek lelkesen reagáltak, de az igyekezet nem vezetett eredményre. Charlie-t látták Manchesterben, Sheffieldben, sőt még Hullban is, de egyik sem bizonyult többnek téves riasztásnál. Malbry és a St. Oswald kezdett felkészülni a legrosszabbra. A média is jobban bedobta magát, amikor az országos sajtó is átvette a hírt. A sápadt, rángatódzó, színtelen fiút bearanyozta a tragédia. A fiúk, akik tudomást sem vettek róla az Iskolában, könnyek között vallottak a barátságukról. Még a Malbry Examiner is, ami sosem volt a St. Oswald barátja, az eltűnt fiút népszerűként írta le, amitől már csak egy lépés választotta el egy ifjú élet tragikus elvesztésétől.

Természetesen senki sem akarta elhinni, hogy meghalt. De mi más történhetett vele? Nutter csendes gyerek volt, már-már morózusan félénk. Zajtalan időtöltései voltak, alig akadt barátja. Az Iskolában sosem rendetlenkedett. Tehetős családból származott. Megkapott bármit, amire csak vágyott. Karácsonyra egy BMX biciklit kapott. Ugyan miért szökött volna el hazulról?

Ráadásul tél volt. A fiúk júliusban szoktak elszökni, hogy törvényen kívüliként éljenek az erdőben, de 1981 karácsonyán havazott. Egyetlen fiú sem maradt volna életben a szabadban, és egyre népszerűbb lett néhány hátborzongató elmélet, amik Mr. Speight fejéből pattantak ki, aki megingathatatlanul hitt az áldozati körökben, fekete mágiában és sátánista gyülekezetekben; az okkult tényleges ismerete Dennis Wheatley regényeiből származott.

Így aztán, amikor az elárasztott agyaggödrökből valóban kihalásztak egy testet, a közösség inkább szomorúan, mint meglepetten vette tudomásul. És amikor híre ment, hogy a Nutter család nem ismerte fel a halottban a fiukat, az általános megegyezés szerint a bánattól sújtott szülők túlzottan tagadták a halál tényét, és nem tudtak szembenézni az igazsággal. Az Examiner másnap hozta le a hírt, Charlie fényképe mellett, amitől még figyelemre méltóbb lett az, ami később történt.

Az történt ugyanis, hogy megtalálták Charlie-t. A hol és a mikor tisztázatlan maradt. Az újságok arra céloztak, hogy az eset január negyedikén történt, de a napszak nem derült ki. Néhányan azt rebesgették, hogy egy White City-beli házban akadtak rá. Mások szerint magától ment haza, megint mások azt állították, hogy ellenállt, hogy hazavigyék. De bárhogy is történt, Charlie Nutter biztonságban volt. Ez volt a karácsonyi csodánk.

Holtából támadt fel!, harsogták a szalagcímek, és huszonnégy órán át az épen és egészségesen előkerült Nutter fiú majdnem elfeledtette, hogy kihalásztak egy másik fiút az egyik agyaggödörből, akit még nem azonosítottak. Ő is valakinek a fia volt. Ő is életét vesztette. Nem arról volt szó, mintha nem törődtünk volna vele, de mindent összevetve az a fiú… nem a mieink közül való volt.

Amint tudtam, felkerestem Charlie Nuttert. Nem rögtön – mint emlékeznek, a temetést kellett megszerveznem –, de a visszatérése után pár nappal. Azt hiszem, felelősnek éreztem magam. Mintha bármivel is megakadályozhattam volna a történteket. Persze nem tudtam, mi történt; a verebek makacsul és mélyen hallgattak Charlie visszatérésével kapcsolatban, ami azt jelentette, hogy a hazatérésére valami feszélyezettség vetett árnyékot, a megkönnyebbült sóhajt a legrosszabbra készülő közösség megfoghatatlan elégedetlensége színezte, mintha csak most döbbentek volna rá, hogy energiájukat másutt jobban kamatoztathatták volna.

Most, az eltűnésétől számított több mint egy hét után senki sem tudta, hogy Charlie hol volt, és mit csinált ez idő alatt. A szülők nyilatkozatot tettek közzé, amiben az állt, hogy Charlie jó egészségnek örvend, és örömüket fejezték ki, hogy visszatért. Mindenki csak ennyit tudott, és a Malbry Examiner nagy bosszúságára se Charlie, se a szülei nem akartak többet elárulni. De én a fiú korábbi tanára voltam. Megmagyarázhatatlan módon felelősnek éreztem magam. Így aztán felkerestem otthon, és felajánlottam, ami segítséget és támogatást adhattam.

Nutterék a Milliomosok Során, Malbry legszebb utcájában laktak. Vaskapus, nagy kőházak, magas kerítések, hogy távol tartsák a tilosban járókat, szépen nyírt pázsit és virágágyak, és murvával felszórt széles kerti utak a fák alatt. Egy kollégám lakott itt, aki művészeti ismereteket tanított, de már régen nyugdíjba vonult, és az egyik tetszetős ódon házban a könyvén dolgozott. Nutterék háza a szokottnál is nagyobb volt, a többinél gondozottabb, távirányított kapuja és a felhajtót pásztázó kamerarendszere volt. Feltételeztem, hogy Nutter, akár a többi képviselő, gyanakvó. A Maze börtönben folytatott éhségsztrájkok óta fokozódtak a politikai zavargások Észak-Írországban, és egy nap akár Malbryra is átterjedhetnek. Még az is átfutott a fejemen, hogy Charlie-t esetleg elrabolták, a szülei kifizették a váltságdíjat, és ez a hallgatásuk oka.

De emberrablás Malbryban? Nehezen elképzelhető. Malbry olyan hely, ahol ritkán történik bármi is. A faluban még most sem zárják be az ajtajukat az emberek, bár a White Cityben már más a helyzet: a kavicsfalú házak ablakait gyakran védik ráccsal. A White City nem egészen egy mérföldre fekszik a falutól, mégis egy világ választja el őket. Még a kocsmák is mások, az elvitelre árusító boltok mind sült halas-krumplis intézmények, nem olyanok, mint a Rózsaszín Zebra, ahol salátákat és nemzetiségi ételeket lehet kapni. A White City-beli fiúk (és persze lányok) a Sunnybank Parkba járnak iskolába, ebbe a betonborzalomba az Abbey Road-i lakótelepen, és a lényüket átható önutálatot pimasz lenézést sugárzó arckifejezéssel leplezik. A halas-sült krumplis zacskóikat a sövényem közé nyomkodják a Dog Lane végén, mintha ezzel felmentenék őket a szemét kidobásának felelőssége alól. És mégis, a sunnybankieknek is vannak szülei, akik meggyászolják őket. Ki volt az a fiú az agyaggödörben? Várja-e haza valaki?

Mrs. Nutter nyitott ajtót. Vékony, elegáns asszonyként élt az emlékezetemben. De most olyan volt, mint egy csontváz. Hosszú, lebegő ruhát viselt, aminek hurkolt, örvénylő mintája volt; mintha egy ágytakaróba burkolt gyerek lett volna. Mrs. Harrington volt vele. Egy csésze kávét tartott a kezében.

– Mr. Straitley! Micsoda meglepetés!

Az arckifejezéséről ítélve nem tudtam, hogy kellemes-e vagy kellemetlen. Megbillentettem a kalapomat. Télen már szoktam kalapot viselni; igaz, nem divatos, de a hóban praktikus, és egyébként is lefoglalta a kezemet, ha nőkkel volt dolgom.

– Jó reggelt, Mrs. Nutter. Azért jöttem, hogy megkérdezzem, nincs-e Charlie-nak szüksége valamire. Könyvekre, órai jegyzetekre, ilyesmire. Mind nagyon aggódtunk.

Reszkető mosolyra húzta a száját. – Köszönöm. Charlie pihen, de jól van. Megmondom, hogy kereste. Bizonyára nagyon örül majd. Behívnám egy kávéra, de… – Bizonytalanul intett, a mozdulat összefoglalta Mrs. Harringtont, az előtéren túli szalont, a formátlan ruhadarabot, amit viselt – kaftánt?, háziruhát? –, ugyanakkor kifejezte, mennyire kizárt, hogy vendéget fogadjon.

Mrs. Harrington rám nézett. A szeme, mint a fiáé, olyan sötétbarna volt, hogy akár fekete is lehetett volna. – Imádkozunk – jelentette ki. Az imádkozás a kínos társasági helyzetekből való szabadulás kulcsa.

– Hát persze – mondtam. – A világért sem akarok zavarni. Csak bizonyos szerettem volna lenni, hogy Charlie jól van. Ha bármivel segíthetek, ha gond volt az Iskolában…

– Köszönöm, nincs semmi – hárított el Mrs. Nutter. Észrevettem, hogy a keze a fiáéhoz hasonlít: az ekcémától piros foltok lepték el. Az ajtóban álldogált, és várta, hogy elmenjek.

– Csak éppen, ha bármi adódott az Iskolában… ha zaklatták a társai vagy ilyesmi…

A hangja éles és vékony volt. – Köszönöm, Mr. Straitley. De ennek az egésznek semmi köze a St. Oswaldhoz. Charlie egy kicsit túlérzékeny. Nem érezte jól magát mostanában. A férjem munkája, a rá nehezedő nyomás… – A mondat vége a levegőben lebegett.

– Hogyne – bólintottam. – Nagyon is megértem. – Aztán megint megbillentettem a kalapomat, és visszamentem a hosszú felhajtón.

Egyszer fordultam csak vissza, és akkor egy arcot láttam egy emeleti ablakban. A lecsapódott párától nehezen kivehető volt. Talán Charlie volt, de nem lehettem biztos benne.

Ha igen, hét évig nem láttam viszont.

4

1981. december

A fulladás csendes, Egérke. Aki küzd, lélegezni is tud. Egy férfi – ez esetben egy fiú –, aki sikoltozni tud, nem fogy ki a levegőből. A St. Oswaldnak van úszómedencéje, amit a diákok hetente egyszer látogatnak.

De Patkányfiú sunnybanki volt. Nekik nincs medencéjük. Patkányfiú tudott kicsit kapálódzni, de ennyi volt az egész. És hideg volt: a Bányaakna vizét vékony jégréteg fedte. Annyira nem volt vastag, hogy lassítsa a zuhanását, de gondoskodott róla, hogy gyors legyen a vég. Azt mondják, a vízbe fúlás pillanatában lepereg előttünk az életünk. Patkányfiú élete nem lehetett sok. Néhány nyelés, és el is tűnt. Mégis micsoda érzés, Egérke! Isten állandóan így érezheti magát.

Nem löktem be, Egérke. De én löktem meg Uszkárt. Felhúztam, mint egy játékot, és figyeltem, ahogy elvégzi a többit. Remek szórakozás volt. Mintha a démonaimat áttöltöttem volna valakibe, aztán néztem volna, ahogy leugranak a szikláról. De a víz hideg volt, és Patkányfiú sebesen elmerült. Hidegben nem tart sokáig. Ezt nevezik Ösztönös Merülő Reflexnek. Patkányfiú alámerült. És Uszkár… nos, ő enyhén szólva megőrült.

Először remegni és sírni kezdett, mint a nyulaknál. Aztán leült és nem tudott felállni, csak reszketett, mint a nyárfalevél. A kiégett autóhoz vittem (én is fáztam), és vártam, amíg ismét meg tudott szólalni. Időbe telt. Bámultam a tüzet, ami mostanra narancsra és feketére égett le, Uszkár felpumpált izmú képekkel teli könyveinek lapjai felkunkorodtak, és a szélükön vöröslöttek. A földön hevert pár cigaretta, meggyújtottam egyet neki, egyet magamnak is. Uszkár elejtette az övét. Felvettem.

– El kell mondanunk a rendőrségnek.

Elszívtam a cigarettámat. – Komolyan? Elmeséled, hogy belökted?

Uszkár úgy nézett rám, mint egy elaltatásra váró kutya. – Mi mást tehetünk, Ziggy?

Vállat vontam. – Csak azt tudom, én mit teszek. Hazamegyek tévét nézni. Ma este A két Ronnie-t adják. Tévét nézek, és maradékot eszem, esetleg olvasok valamit, ja, és valószínűleg egy szóval sem említem, hogy ma veled voltam, amikor te belökted a sunnybankit. – Elpöcköltem a csikket oda, ami a tűzből maradt.

Uszkár nagy szemekkel nézett rám. – Nem tennéd meg!

– Ne légy már pólyás – szóltam rá. – Képzeld csak el, mi történne, ha tényleg elmondanád a rendőrségen. Mindenki tudna róla. Bíróság elé kerülnél. Minimum kirúgnának az iskolából. Életed végéig priuszod lenne. Sosem kerülhetnél be egyetemre, és nem kapnál rendes állást sem. Speciális iskolába kellene járnod, vagy akár egy nevelőintézetbe. És még ha elhinnék is, hogy csak baleset volt, mit szólnának a szüleid? Az apád? Mi lenne az újságokkal? Hogy festene: egy képviselő, akinek gyilkos a fia?

Uszkár megint sírni kezdett. – Nem teheted. El kell mondanunk – hajtogatta.

– Nem fogom, és te sem. Egyetlen szót sem fogsz szólni. Mert ha megteszed, én letagadom. És attól csak rosszabb lesz.

Nyomorúságosan nézett rám. – Nem tehetem!

– Dehogynem. Ide hallgass. Nem arról van szó, hogy azt akartad, hogy meghaljon, nem? Meg arról sem, hogy tudtad volna, hogy nem tud úszni. Csak baleset volt. Ilyesmi mindig előfordul. Megtörténhetett volna, hogy egyedül áll a parton, és az leszakad alatta. Vagy megcsúszhatott volna a jégen, és beeshetett volna, miközben megpróbál kihalászni valamit a vízből. Bármi megeshetett volna vele. Bármi.

Uszkár üveges tekintettel bámult rám.

– Gondolj csak bele, Uszkár! – folytattam. – Ha szólsz másoknak, azzal nem hozod vissza, csak bajt hozol ránk meg a családjainkra. Tudod, milyenek a sunnybankiek. Mind gyűlölik a St. Oswaldot. Biztos vannak barátai, akik azt mondanák a rendőröknek, hogy kezdettől fogva ki akartuk iktatni. Sosem hinnék el, hogy mi történt valójában. Így még ha a rendőrök elengednének is, a sunnybankiek elkapnának.

Ettől rángatódzni kezdett. Elmosolyodtam, és átnyújtottam egy fél szál cigit.

– Nézd, a legrosszabbon túl vagyunk – mondtam. – Most már csak haza kell menned. Vacsorázz meg, nézd a tévét, felejtsd el, hogy ez egyáltalán megtörtént. Meg tudod tenni, igaz?

Uszkár nem válaszolt. Megtörölte az arcát a kézfejével, sarkon fordult, és elment. Amikor utoljára láttam, Egérke, a White City felé tartott, és úgy festett, mint egy farkatlan kutya. Így végződött aznap. Még egy nyöszörgés sem volt.

Apa már azt mondogatja, hogy átirat egy másik iskolába. Talán megvárja az iskolaév végét, de lehet, hogy nem. Olyan furcsán méreget, amikor azt hiszi, a tévét nézem. És meg mernék esküdni rá, hogy anya megint turkált a holmim között. Persze nem említi. De azzal, ahogy a gondosan ferdén hagyott kiálló széleket egyenesre igazítja, elárulja magát. Talán még a St. Oswald-os naplómba is belekukkantott; ezért is fogom elrejteni ezeket a lapokat oda, ahol senki sem találja meg.

A szüleimmel az a gond, hogy valójában nem is akarják tudni. Inkább élnek tudatlanságban, és elhitetik magukkal, hogy ők minden tőlük telhetőt megtettek. Amint kitudódik, bűzölögni kezd. A szüleim, az egyház, Goldie apja, Mr. és Mrs. Uszkár. Ezért nem szólnak semmit. Főleg nem az iskolában vagy nekem. Inkább imádkoznak, és gyertyát gyújtanak, és adománygyűjtő kávézós reggeliket rendeznek, a fejüket csóválják, és azon elmélkednek, miért szökhetett el Uszkár.

De mi tudjuk, Egérke. Ugye? De sosem áruljuk el. Néhány dolog olyan titkos, hogy még a nádasnak sem suttogjuk el. Ezért téptem ki azokat a lapokat. El akartam égetni őket. De most jobb ötletem támadt. Készítek egy időkapszulát. Teszek bele pár dolgot, tudod, hogy az alkalomnak súlyt adjak: a kártyát, amit Mr. Clarke-nak írtam, a naplóm lapjait, a Pink Floyd The Wall albumát, a vágyott albumokról írt listát. Mindent egy dobozba teszek, aztán nejlonba csavarom, és eltemetem egy biztos helyre, az agyaggödrök közelében.

Utána meg… ki tudja? Talán elfelejtem, hol van. Talán folytatom az életemet, levizsgázom, elköltözöm otthonról, állásba megyek, esetleg egy nap megnősülök, gyerekeim lesznek, talán egy macskám vagy egy kutyám is. Néha majd gondolok ezekre a dolgokra. Néha még az is lehetségesnek tűnik majd, hogy félreállítsam az emlékeimet, több réteg nejlonba göngyöljem, mélyre temessem, ahol senki sem keresi, ahol senkinek még csak eszébe sem jut, hogy keresse.

Isten vele, Mr. Clarke. Isten veletek, agyaggödrök. Isten veletek, boldog emlékek. Talán egyszer, egy szép napon visszajövök értetek, amikor biztonságosan megkereshetlek benneteket. Addig meg félresöpröm a gyerekes dolgokat. Vigyázz rájuk helyettem is, Egérke.

5

1982. január

Január hatodikán, egy szerdai nap délelőttjén temettem el apámat. Anyám is ott volt. Szürke ruhát és két nagykabátot viselt. Nagy komolyan azt mondta, hogy tolvaj van a meadowbanki otthonban. Valaki lopkodja a ruháit.

– Csak egy módon lehet szembeszállni vele, ha mindig mindent felveszek – mondta. Lehalkította a hangját, és bizalmasan rám mosolygott. – Három harisnyanadrágot vettem fel – vallotta meg. – És nézd csak – mutatta a zsebeit, amik dagadtak a zokniktól. – Majd meglátjuk, hogy azok a faszkalapok tudnak-e így lopni tőlem – mondta ugyanazzal a gyermeki, bizalmas mosollyal. (Anyám régen olyan asszony volt, aki gyűlölt mindenféle káromkodást, és emiatt megtiltotta, hogy akár a „fene egye meg” elhangozzék a házunkban. Ez, és nem az, hogy fogalma sem volt, kinek a temetésén vagyunk, ami végül meggyőzött, hogy apám is és ő is elment.)

Átkaroltam a vállát. A vastag gyapjúkabátok alatt éreztem madárcsontú testét. – Talán nyulat eszünk ma este – mondta. – Tudom, mennyire szereted.

Bólintottam. – Finom lesz.

Soha többé nem volt ilyen világos pillanata.

Végre azonosították az agyaggödörből kihúzott halott fiút. A Sunnybank Parkban lakott, tizenöt événél alacsonyabb, a nem sokat ígérő Lee Bagshot névre hallgató gyerek volt. Ő is bekerült a Malbry Examinerbe, nem a címlapra, hanem a harmadik oldalra, a Pog Hillen történt betöréssorozat és egy huddersfieldi részeg sofőr mellé. Homályosan még a fényképére is emlékszem, a nyakba lógó hajára, twistpulóverére, sovány, vigyorgó kis arcára.

Lee Bagshot a harmincéves, White Cityben felszolgálóként dolgozó Marie Bagshot és a harminckét éves, Barnsley-ben lakó és maszek vízszerelőként tevékenykedő John „Balos” Sykes fia volt. Lee Bagshot hol az anyjánál, hol a nagyszüleinél lakott, és a hiánya egyiküknek sem tűnt fel december 30. és január 4. között, mert nem tisztázták, hogy ki van éppen soron.

Lee Bagshotnak nem jutottak könnyes méltatások, se virrasztás, sem olyan állítás, hogy valaha is ígéretes vagy népszerű lett volna. Az anyjával interjút készített a Nationwide, ahol talán kicsit bántóan éles hangon azért könyörgött, hogy temessék be az agyaggödröket. De nem volt az ügy hathatós szószólója fakóra szőkített hajával, erős sminkjével, s azzal, hogy minden ékszert felvett, amije csak volt. Mégis volt valami a szemében, ami Nutter képviselő úréban soha, még a fia utáni kutatás legnehezebb pillanataiban sem. Akkoriban zavarodottságnak tartottam vagy bűntudatnak, vagy csak az izgatottságnak, hogy benne lehet a tévében. Most már azt hiszem, bánat volt, a kemény, száraz tekintetű gyász, amit a kavicsfalú házakban éreznek az emberek, amik előtt sivár kis gyepnégyszög van, az ablakokon fém zsalugáterek, hogy a kövek ne törjék össze az ablaküveget.

– Mindég lejárt a gödrökhö’ – hajtogatta, mintha ezzel mentegetné, hogy csaknem egy hétig bulizott, eljárt a barátaival, dohányzott, sörözött, és különféle férfiakkal feküdt le, és kétszer még a kozmetikusnál is járt, miközben a fia halott volt, és még csak meg sem fordult a fejében, hol lehet…

– Mondtam én neki. Folyton mondtam. De fiú vót, azok meg nem hallgatnak az emberre.

Úgy tűnt, nem ő az egyetlen. Marie-ra senki sem hallgatott. Ha Mrs. Nutter intézett volna felhívást, az elegáns, szépen artikuláló, a dalkör és a Nők Egyesületének vezetésében is helyet foglaló Mrs. Nutter, akkor máshogy alakultak volna a dolgok. Így aztán az agyaggödrök még hét éven át változatlanok maradtak, majd az önkormányzat feltöltötte őket, füvesítette a területet, és csinált egy parkot, ahova senki sem járt, csak a rosszban sántikáló fiatalok. Lee Bagshot ügyét gyorsan lezárták. A halottkém balesetnek nyilvánította, és az élet ment tovább a megszokott kerékvágásban.

Vagyis nem egészen a megszokottban. Tény, hogy nagy megrázkódtatás ért minket. A mieink egyike eltűnt, és a verebek eddig semmit sem csiripeltek. De az iskolák jellemzője, hogy semmi sem marad örökre titokban. A végén valahogy átszűrődik az igazság: a legkisebb ellenállás útját követve megkeresi a leggyengébb láncszemet. A mi leggyengébb láncszemünk a St. Oswald Káplánja volt, akinek jó szándékához sosem fért kétség, de akinek titoktartási képessége felől – még ha valaki a bizalmába avatta is – távolról sem lehetett senki nyugodt.

A St. Oswald Káplánját nem lehetett lázító személynek nevezni. Dr. Burke még huszonnégy évvel ezelőtt is inkább liberális volt, mint nem, bár ez talán annak volt köszönhető, hogy nem hitt a St. Oswald falain kívüli életben. A metodista Devine, aki helyteleníti, hogy a Káplán erősen hajlik az anglikán egyháznak a katolikus egyházhoz legközelebb álló nézetei felé, közismerten „öreg pápistának” hívja, ami nem igazság, mivel a Káplán és Devine között csak pár év a korkülönbség. Ráadásul a Káplán nem katolikus, bár a tömjén és a gyertyák iránti előszeretete cikornyásabb, mint ami egy sallangmentes, öreg iskolai Káplántól elvárható lenne.

De talán pontosan ezért fordult Harry Clarke a titkával éppen hozzá. Ez a megnyugtató tekintély, a gyónás illata vonzotta. Harry katolikus volt… valamikor, és még most vigaszt merített az egyházból, bár az elítélő szülőnek bizonyult. És a Káplán két teljes hétig hallgatott is, és csak akkor csúszott ki a száján, de utána a hír az egész St. Oswaldban elterjedt. Harry Clarke nemcsak szexuálisan aktív homoszexuális volt, de a karácsonyi szünet előtti hetekben összebarátkozott Nutterrel, beszélgetett vele, könyveket adott kölcsön, és meghívta magához. És a fiút itt találták meg egy héttel az eltűnése után…

6

1982. január

Harry maga mesélte el a történetet. Természetesen később a bíróságon is hallottam, de akkorra már hatalmasra dagadt, elgennyesedett, az idő és a körülmények megmérgezték. Harry története egyszerű volt: események egyetlen sora, amit a sajtó még nem szennyezett be. Nem volt okom másnak, mint az igazságnak tekinteni: bármi volt is Harry Clarke, hazudni nem hazudott soha.

Újév éjszakáján későn ment haza, és felfedezte, hogy valaki betört hozzá. A hátsó ajtó egyik ablaktábláját törték be, bár nem volt nyoma, hogy bármit is elvittek volna. Amikor bement a házába, valaki aludt a kanapén: Charlie Nutter volt az, egy dzsekibe bugyolálva.

– Miért nem értesítetted a fiú szüleit? – tettem fel a kézenfekvő kérdést.

– Tudtam, hogy gondok vannak otthon – válaszolta. – Nem akartam felébreszteni.

– Miféle gondok?

Harry vállat vont. Aztán előhúzott a zsebéből egy összehajtogatott röpiratot, amit olcsó, rózsaszín A4-es papírra nyomtattak. – Tessék, nézd csak meg – mondta, és átnyújtotta. A címe ez volt: HOMOSZEXUÁLIS, POKOLFAJZAT.

Még huszonnégy évvel később is emlékszem erre a visszataszító kis pamfletre. A hasonlók többsége nevetséges, rosszul fogalmazott, rossz helyesírással íródott, tele nem helyénvaló nagybetűkkel. Ez azonban nem ilyen volt: nyelvtanilag kifogástalan, az érvelés tiszta, és majdnem észszerű.

A homoszexualitás szenvedélybetegség, ami kétségekből és a hit hiányából fakad, állt benne. Ebbe az érzelmi űrbe mélyesztik nem e földről való karmaikat a démonok, és vonszolják áldozatukat csigavonalban a borzadályt keltő viselkedés, köztük a nemi erőszak, bestialitás és vérfertőzés mélységébe, mindabba a förtelmes szentségtörésbe, amit a Biblia is felsorol. A kárhozatot csak egy módon kerülhetjük el, ha szembeszállunk a démonokkal, bocsánatért esedezünk, és kikergetjük őket magunkból. Máskülönben elvész minden remény. A Biblia e tekintetben nagyon egyértelműen fogalmaz. Isten segítségének visszautasítása egyet jelent Isten megtagadásával, és ezt egészen biztosan az elkárhozás követi.

– Charlie zsebében volt – magyarázta. – Az elbájoló kis irományok legfrissebbje, ami óva int a maszturbálás, szodómia és egy sor más, a „Dungeons and Dragons” társasjátéktól a rockzenéig mindenféle ellen. – Könnyed volt a hangvétele, de láttam, hogy közben dühös. – Charlie elmesélt pár dolgot – folytatta –, de a felét sem tudtam. Igyekeztek kigyógyítani, mintha a homoszexualitásnak lett volna gyógymódja. És mire felkeresett, már félig-meddig meggyőződése volt, hogy démonok szállták meg.

– Megszállták? Démonok? Az emberek még hisznek ilyesmiben? Úgy értem, mások, nem Mr. Speight…

– Ó, de mennyire, Roy. Hisznek bizony. Speight messze nem az egyetlen. És amikor a vezető lelkészük maga dr. Harrington, akkor démonokat látnak mindenütt, köztük egy összezavarodott tinédzserben is, aki próbálja feldolgozni azt, hogy meleg.

Hát ezt akarta elmondani nekem az ifjú Harrington, gondoltam. Most már minden érthető volt. A fiú megosztott hűsége, természetes aggodalma a barátjáért, a félelme, hogy elmondja a véleményét a templomban, és Charlie Nutter ösztönös igyekezete, hogy attól az egyetlen felnőttől kérjen segítséget, akiben igazán megbízhat.

Apránként a történet is kirajzolódott. Távolról sem volt teljes a beszámoló – Charlie Nutter sosem mondta el, hol tartózkodott a Harry házához érkezése előtti huszonnégy órában –, de elmesélt annyit, amennyivel biztosította Harry hallgatását. A fiú beteg volt, lázas, mivel az előző éjszakát a szabadban töltötte, és nem mindennek volt teteje, amit mondott. Egy azonban biztos volt: félt. Azt emlegette, hogy öngyilkos lesz, könyörgött Harrynek, hogy senkinek se árulja el, hol van, tisztátalannak nevezte magát, és véresre súrolta a kezét, de olyan összefüggéstelenül válaszolt, amikor Harry magyarázatot kért, hogy Harry csak egy történet töredékeit szedte ki belőle, amik mind az Ómega Rózsa Egyházához mint a nyomorúsága forrásához vezettek.

Az Ómega Rózsa Egyháza. Addig a pillanatig nem sokat törődtem a hellyel, s mint később rádöbbentem, többször el is mentem előtte anélkül, hogy tudtam volna, hogy ott van. Kellemes Edward korabeli ház volt a malbryiak által csak Milliomosok Sorának nevezett utcában, és a rendeltetését csupán egy kis réztábla jelezte. Mr. Speight együtt éneklésről, vendégprédikátorokról, baráti találkozókról, adománygyűjtésről és családtámogató csoportokról mesélt. De Charlie Nutter szerint a templom a sötétség és a rettegés helye volt, ahol a gyülekezet előtti gyónások, „megtisztítások”, nyelveken szólás és önkívületben végzett kézrátétel heti rendszerességgel fordult elő, és ahol egy szexuális beállítottsága felől bizonytalan fiúnak azt mondták, hogy a lelki üdve forog veszélyben.

– Nem mondhatod komolyan – vitatkoztam. – Az isten szerelmére, ezek pedagógusok!

Harry szája fáradt mosolyra húzódott. – Sokan hisznek ebben, Roy. Az Ómega Rózsa Egyháza betű szerint értelmezi a Szentírást. Leviták, 18-dik fejezet, 22-dik vers: Ne hálj férfival, úgy, ahogy asszonnyal szokás hálni; ez gyalázatos dolog. Szegény gyereket erre tanították, hogy ebben higgyen, sőt még rosszabbra: hogy a teljesen normális érzéseit a szexuális tisztátalanság démonai idézik elő, amik az önmagával kapcsolatos kétségein át férkőznek hozzá. Ugyanakkor az evangéliumban kemény szavakkal illetik a tanítókat, akiknek a lelkipásztori gondoskodásról alkotott változatuk kárt tesz tanítványaikban. De aki megbotránkoztat csak egyet is ezek közül a kicsik közül, akik hisznek bennem, jobban járna, ha malomkövet kötnének a nyakába és a tenger fenekére vetnék.[31]De úgy sejtem, dr. Harringtont, Mr. Speightet és a többieket nem igazán érdeklik ezek a versek.

– Fogalmam sem volt, hogy ilyen sokat tudsz a Bibliáról – mondtam.

– Katolikusként nevelkedtem – jegyezte meg Harry. – És azt hiszem, még most is az vagyok, bár sok mindenben nem hiszek már. Például az ördögben. Sok ember van, aki az ő munkáját végzi. És az Istent, akiben hiszek, nem érdekli, kit szeretsz, hogyan szereted, csak az, hogy igazán szereted. Ezt mondtam Charlie Nutternek is, amikor ezzel felkeresett.

Hozzám kellett volna fordulnia. Azonnal tudtam. Az, hogy nem tette, rengeteget elárult rólam mint tanáráról. Magamat hibáztattam, ahogy most is, mert másra figyeltem, a Harrington iránti bizalmatlanságom miatt nem vettem észre, hogy egy tanítványom bajban van. Ez fájt legjobban. Még most is. Még az után is, ami történt, tudtam. Hozzám kellett volna fordulnia, nem Harryhez.

Harry tovább mesélt. Újévre kipattant, hogy Charlie Nutter eltűnt. Malbry egy országos méretű nyomozás középpontjává kezdett válni. Charlie csúnyán köhögött, amire antibiotikumot kellett volna szednie. Harry helyzete tarthatatlanná vált. Szüksége volt valakire, aki közvetít. Tudta, hogy minél tovább marad távol Charlie a családjától, annál nagyobb lesz a kár. Így végül elment ahhoz az emberhez, akiben érzése szerint megbízhatott, hogy bizalmasan tudja a helyzetet kezelni. Egy biztos erkölcsi életfelfogással rendelkező emberhez, aki szívén viselte a diákok jóllétét. És ez természetesen dr. Burke volt, a St. Oswald Káplánja.

7

1982. január

A Káplán a kis irodájában mesélte el a történetet. Már akkor is tele volt orchideákkal – rózsaszínekkel, sárgákkal, lilákkal és fehérekkel –, a fejüket bűnbánóan hajtották le a hűs, kék árnyékban.

– A fickó otthon hívott fel – mondta kissé reszketeg hangján. – Azt mondta, beszélnie kell velem. Elmondta, hogy a Nutter fiú nála van. Meglepett.

Gondolom, Harry úgy érezte, hogy a bizalmas vallomásokhoz szokott Káplán tudja majd, mit kell tenni Charlie-val. Így hát mindent elmondott neki: Nutter otthoni gondjait, az egyházi problémákat, dr. Harringtont, Mr. Speightet, a röpiratokat, a rituális megtisztítást. Dr. Burke-öt mélyen megrázták a történtek; előbb az, hogy a fiú megszökött, majd az, hogy az Iskola egyik tanára támogatta ebben. Az eredmény: a Káplán egyenesen az Igazgatóhoz fordult, és a mindig gyakorlatias Szaros Shakeshafte azonnal a szülőket hívta.

Rossz időszak volt mindenki számára. Harryt felbőszítette az, amit a bizalom alapvető elárulásának tekintett, az Igazgató dühös volt, mert botrány fenyegette a St. Oswaldot, a Káplánt Harry reakciója bosszantotta, a sátáni Mr. Speight azért haragudott, mert Nutter elbeszélése rossz hírbe hozta az egyházát, és Stephen Nutter képviselő úr azért őrjöngött, mert miután jó pénzt fizetett a fia taníttatásáért a St. Oswaldban, nem várta, hogy egy csomó szükségtelen szülői feladattal is meg kell birkóznia.

Shakeshafte azonban nem kért elnézést. A St. Oswald érdekében a legjobb, ha nem bonyolódunk bele mélyebben a dologba, mondta. És úgy méltányos, hogy elmondjam: bár kemény megjegyzéseket tett négyszemközt Harrynek, és hasonlóképpen nekem is, amiért hazudtam a Káplánnak, nem jártam utána Harrington történetének, és elsősorban azért, mert olyasmiről volt tudomásom, amiről neki nem, mégis mindvégig kettőnk mellett állt.

Szaros Shakeshafte régi vágású ember volt. Mindenekelőtt abban hitt, hogy meg kell védenie a tanárait. Kétlem, hogy a későbbi Igazgatók ennyire lojálisak lettek volna. Johnny Harrington egy percig sem habozott volna, hogy az oroszlánok elé vesse egy kollégáját. Shakeshafte pusztán meghagyta Harrynek, hogy pár hétig húzza meg magát, és vegyen ki egy kis szabadságot, amíg el nem ül a vihar.

Ó, persze akadt kellemetlenség, főleg a család részéről. De Nutter képviselő úr legalább annyira nem akarta a rendőrséget bevonni. Neki is vigyáznia kellett a hírnevére, és amikor a napnál világosabban kiderült, hogy a nagy sárdobálásban a St. Oswaldot érő sárból rá meg a fiára is jutna, hamarosan nagyon együttműködő lett. Az Ómega Rózsa Egyháza máris tagadta, hogy része lett volna bármiben is. Az idősebb Harrington nyilatkozatott tett, és Charlie Nuttert „nyugtalan fiatalemberként” írta le, de egyetlen szóval sem tért ki bárminemű terápiára, amit az egyháza a homoszexuális gondolatokból való kigyógyítására ajánlott. Amikor a Malbry Examiner feltárta a gyülekezetében folyó démonűzésről hallott szóbeszédet, így válaszolt:

– Tisztában vagyok vele, hogy némely egyházak hisznek a démonok tényleges létezésében, és erre buzdítják híveiket is. De mi inkább a pszichológiai megközelítést részesítjük előnyben. Arra sarkalljuk a híveinket, hogy tekintsenek magukba, és ott keressék az igazságot. Az inkvizíció ideje lejárt. Haladó lelkészség vagyunk.

Így hát a botrány nem dagadt, csak az elkerülhetetlen pletyka terjedt. Nutter képviselő úr és a kísérete 1982 elején hagyta el Malbryt, távozásuk okaként a kormányzással járó nyomást nevezték meg. Charlie sosem tért vissza az Iskolába, bár a tandíját végig kifizették. A történet megkopott, a szóbeszéd elhalt. A St. Oswald apránként visszazökkent valamiféle normalitásba.

Abban az évben két tucat fiút vesztettünk, a következő évre beiratkozók száma sem volt nagy, de erre számítani lehetett. A vihar után stabilizáció, az ódon hajó haladt tovább, fütyülve az időzített bombára, ami a fedélzet alatt ketyegett, robbanásra készen…

8

2005. október 3.

És itt is van megint a régi jó október, mint egy farkát harapó kígyó. Ahogy öregszünk, az idő természetesen felgyorsul, és az, ami kényelmes tempójú körforgásnak tűnt, most halálos sebességgel rohan a sötét láthatár felé. A kertemben a vadgesztenyefán kövér, fényes gesztenyék ülnek, és úgy teszek, mintha nem venném észre, hogy a sunnybankiek átugranak a falon, hogy összegyűjtsék őket. Jó tudni, hogy az Egészség és Biztonság még nem érte el a Sunnybanket.

A St. Oswaldban betiltották a vadgesztenyéket – hála dr. Devine-nak –, ahogy sok más egyebet is: nem szabad hógolyózni, túl gyorsan futni, az alsó udvaron fára mászni. Ennél is zavaróbb a legfrissebb rögeszméje, ami a névtáblákkal kapcsolatos, ami szerinte biztosítja majd, hogy az Iskolába behatoló idegeneket gyorsan feltartóztassák. A névtáblát a tanároknak és a látogatóknak is viselniük kell.

– Miféle behatolók? – szerettem volna tudni. (Az Igazgatói Eligazítás után a Közös teremben került rá sor.)

Devine jellegzetes pillantását vetette rám. – Bárki betérhet – közölte. – Látja, mi történt Reagan elnökkel.

– Jaj, ne már! Johnny Harrington aligha jelent kockázatot, hogy merényletet követnek el ellene. Mellesleg, ha bejönne egy fegyveres, a névtábla hogyan akadályozná meg abban, hogy ámokfutásba kezdjen?

– Markowicz szerint…

Markowicz! Tudhattam volna.

– Én nem viselek kitűzőt – jelentettem ki. – Ha a jó öreg helyen harmincöt év alatt nem váltam eléggé felismerhetővé, akkor kétlem, hogy egy névkártya azzá tenne. Árnyékban, inkognitóban ólálkodom majd a folyosókon. És félelmet ébresztek a gyönge lelkűekben. A fiúk majd rám néznek, és felkiáltanak: Ki volt ez a rejtélyes férfi?

– Nevetségesen viselkedik – horkantott fel Devine.

– Nem, maga viselkedik nevetségesen, Devine! Mindig is ilyen volt, de ez már bohózatba illő. És őszintén szólva attól, hogy egy feleannyi idős férfival verseng, felfordul a gyomrom.

Felháborodottan fortyant fel. – Versengek?! Semmit sem kell bizonyítanom, Straitley!

Szegény Devine természetesen áltatja magát. Nincs semmi arányérzéke. Az ifjú Markowiczhoz viszonyítva az alkalmatlanság érzése a kevés józan eszét is megzápította. A harangtoronybeli egerek kiirtása, a Dicsőségtáblák eltávolítása, lecsapás a szemétre, a véget nem érő egészségi és biztonsági jelentések, és most a tanári kar kötelező névkártyaviselése…

– Jaj, kérem – mondtam. – Ilyen messze jár az összeillő öltözék viselésétől –, azzal a mutató- és hüvelykujjammal egy milliméternyi távolságot mutattam.

Devine orra halvány rózsaszínre pirult, de megőrizte a méltóságát. – Tudom, hogy nagy magán a nyomás – közölte. – De semmi szükség az infantilizmusra. Némelyikünknek van célja, Roy. Nem ragadtunk meg a múltban. Vannak ambícióink az ízetlen, buta tréfákon túl is.

– Ez nem vicc, ez tragédia – világosítottam fel, és távoztam a Közös teremből, de Eric Scooneszal futottam össze, aki egy kerti törpét hozott a hóna alatt.

– Te raktad a szekrényembe? – kérdezte.

Ericet persze hatvan éve ismerem, vagyis minden rezdülését ismerem. Tudom, mikor hazudik, mikor bizonytalan, de főként, hogy mikor van bűntudata. És most kiült az arcára a bűntudat. Jó okkal, az adott körülmények között. Tréfa ugyan, de gyanítom, akkor is kellemetlenül megrázta szegény öreg Ericet. Billy Bonest érhette ekkora sokk Pew-tól, a vaktól a Benbow admirális kocsmában.

Szfinxarcot öltöttem.

– Ne tégy úgy, mintha nem a tiéd volna, Straits! Tudom, hogy te voltál. És nem találom szórakoztatónak.

Megfordultam, csúfondáros pillantást vetettem rá, amilyet csak az elsősöknek tartok fenn, amikor arról próbálnak meggyőzni, hogy Buksi megette a latinfüzetüket, vagy allergiásak a tanulószobára. – Miért tennék kerti törpét a szekrényedbe, Eric?

Visszalépett a folyosóra, és behúzta a Közös terem ajtaját. – Mert bosszúálló vagy, azért – mondta csaknem panaszosan. – Mert sosem hagyod, hogy elfelejtsem azt a szörnyű ügyet Harry Clarke-kal. Azt hiszed, nekem könnyű volt?

– Könnyebb, mint Harrynek.

– Harry egy idióta volt. – Panaszos arcvonásai megkeményedtek. – Haverkodott a fiúkkal… mégis mit hitt, mi történik majd, he? Mindenki tudja, hogy nem lehet meghívni a fiúkat az otthonunkba. Főleg akkor nem, ha valaki… tudod. – Egyébként is visszafogott hangja vészjósló sziszegéssé halkult. – Egyetlen épeszű ember sem vállal ilyen kockázatot. Mindannyian tudjuk, hova vezet. Ki tudja, mi történt valójában? De egy valamirevaló tanár nem nyújt ilyen támadási felületet.

A láthatatlan ujj a bordáimat csipkedte. Éreztem, ahogy nő bennem a harag. – Szóval akkor részedről rendben, ami történt? Szerinted Harry megérdemelte?

Eric konok képet vágott. – Nem ezt mondom. Csak szerintem hagynod kéne a dolgot. Harry már nem él. Vége az ügynek. Nincs értelme, hogy ez a régi dolog rossz fényt vessen kettőnkre, mert közünk volt hozzá.

– Nálad nem fenyeget ez a veszély, igaz? – Éles volt a hangom, és Eric összerezzent. Tudta persze, mire célzok: közvetlenül a Nutter-ügy után nyolc évre itt hagyta a St. Oswaldot, hogy a King Henry Középiskolában tanítson, ahol többször is reménykedett az előléptetésben, de nem járt sikerrel, míg végül beismerte a vereséget, és hazajött a St. Oswaldba.

Tény, hogy a King Henry iskola Oxbridge, vagyis ízig-vérig Oxford és Cambridge rendszeréhez tartozik, és a leedsi diplomájú Scoones sem elég csiszolt, sem elég tapintatos, sem elég fiatal nem volt, sem annyira lenyűgöző, hogy egy kezdő tanári kinevezésnél többen reménykedhessen, és mellette esetleg a francia–angol cserediák részleget irányítsa. Többnyire tréfával ütjük el a dolgot, de az elpártolása még ma is sajog, főleg azért, amit Harrynek jelentett, amikor elérkezett a pillanat, hogy a barátai köréje gyűljenek.

Eric átnyújtotta a törpét, ami mintha mindvégig nevetett volna. – Ha jól sejtem, a tiéd. Nem akarom többé látni – mondta, majd egyetlen megjegyzés nélkül kicsit csoszogva elindult a Harangtorony felé, mintha még mindig valami olyan nehéz teher nyomná, amitől nem tud kiegyenesedni.

Hirtelen nyomott hangulat telepedett rám, így mentem vissza az osztálytermembe. A könyvszekrényembe tettem a törpét, ahonnan tovább nevetett rajtam a nap során. A hatodikosok Ovidiusa megkezdődött, aztán véget ért. Benedicta hiányzott ma délelőtt. Utána a negyedikeseknek tartottam latint, majd ebédszünet következett, amikor is a Brodie-fiaimat távolságtartónak, majdnem titkolódzónak láttam, végül a hosszú délután úgy telt, mint amikor egy fölöttébb lassú és sártól csapzott madár, mondjuk, egy fácán a farkát húzza, a nap meg egyre sötétebb és esősebb lett. Devine is megjött, aztán elment, Jimmy meg csapdákat hozott, hogy megmérgezze az egereket. Az üres órámban Markowicz hagyta a diákjait zajongani, amitől annyira sem tudtam koncentrálni, hogy elolvassam az újságot.

A tanítás végére fáradt lettem, és kedvetlen. A még mindig hetykén élvhajhász arckifejezéssel engem figyelő törpére pillantottam, és nevetségesnek éreztem magam. Ericnek igaza volt, gondoltam. Csak az időmet vesztegetem. És ugyan mire? Annak az ügynek vége. Harrington érinthetetlen. Winter eddigi „kutatása” semmi olyat nem produkált, amit ne tudnék. Ami meg azt illeti, hogy Devine-ban vagy Ericben szégyent keltve bevonjam őket a kampányomba… hogy hihettem, hogy valaha is célt érek vele?

A Benedicta nevű lány várt tanítás után a Közös terem előtt.

– Elnézést, hogy ma nem mentem latinra – szabadkozott. – A Könyvtárban voltam.

– Tényleg? – Kíváncsi lettem. A Könyvtár nem az a hely, ahova az iskolakerülők beülnek. – Valami gond van?

– Igen. – Ez a lány valóban nem köntörfalazott. – Allen-Jonesról van szó – mondta. – Nem hagynak neki nyugtot, amiért meleg.

Éreztem, ahogy öreg szívem elfacsarodik. – Megint Rupert Gunderson?

A pillantásában benne volt, hogy mennyire nem értek az egészhez. – Nem vele van gond, hanem az Igazgatóval, dr. Blakelyvel, a Káplánnal, és szinte az egész testnevelési gárdával, vagyis alapvetően a St. Oswalddal, uram. Mérgező környezet.

– Értem – mondtam. – Mi történt?

– Rávették, hogy beszéljen a Káplánnal – mesélte Ben. – Azt mondták, hogy nem is meleg, csak helytelenül reagál a nem kívánatos hatásra vagy ilyesmi. Mintha az ember választani tudna, hogy meleg akar-e lenni, vagy sem. Mintha ez egy divathóbort lenne, akárcsak a Pokémon.

– Hogyan? – kérdeztem.

– Á, nem érdekes. – A Benedicta nevű lány félresöpörte szánalmas tudatlanságomat, és így folytatta: – A lényeg az, uram, hogy úgy beszélnek, mintha a homoszexualitás az ő választása lenne vagy akár a hibája. Mintha cigarettázáson vagy drogozáson kapták volna. Mintha ez egy átmeneti életszakasz volna. Nem igazság, uram. Véget kell vetnie ennek, uram.

Bólintottam. Természetesen ezt kell tennem. De nem olyan egyszerű, mint ahogy ez a lány láthatóan gondolja. Dicséretes, hogy bízik bennem, de én csak egy öreg király vagyok egy királynőkkel és futókkal teli sakktáblán.

– Megteszem, amit tudok – ígértem, majd egy váratlan gondolat futott át a fejemen. – Nagyon a szívedre veszed. Csak nem… úgy értem…?

Derűs bosszankodással nézett rám. Arra gondoltam, tíz év múlva istenadta igazgatónő válhat belőle, egy olyan sárkány gyakornok, akinek a nyomába Miss Smiley és Miss Malone még álmában sem érhet.

– Hát persze hogy az vagyok – mondta. – Nem vette észre?

Bevallottam, hogy nincs nagy gyakorlatom e téren.

– Számít valamit? – kérdezte.

– A világon semmit – válaszoltam. Belém hasított, hogy miután szinte teljes tudatlanságban éltem azt a világot illetően, amelyet ő és Allen-Jones kétségkívül „szexuálisan sokfélének” nevezne, most láthatóan körül vagyok véve velük.

– Megteszem, amit tudok – ismételtem meg.

Megkönnyebbültnek látszott. – Köszönöm, uram.

Természetesen még olyan fiatal, hogy bízik a felette állókban, de, őszintén szólva, elfacsarodott a szívem, amikor töprengeni kezdtem, hogy mit tegyek. Egy királynak egyedül kevés a hatalma. A többi sakkfigurára támaszkodik, hogy azok cselekedjenek, és távolról irányítja a stratégiát. És milyen figuráim vannak egyáltalán? Csak Winter, egyetlen gyalog, aki egy nap talán még fontosabb feladatra is alkalmas lehet.

Megpróbálkoztam dr. Burke-kel. De a Káplán homályosan válaszolt, még a szokottnál is inkább, „változó irányelvekről” beszélt, miközben az orchideáit permetezte, és kerülte a tekintetemet. Gyanítom, hogy az Igazgató már beszélt a fejével. De mit akar Harrington elérni? Egy pillanatra sem képzelem, hogy ez csak Allen-Jonesról szól. Ő is csak egy gyalog. Én vagyok az elsődleges célpont. És bár nem látom a kelepce formáját, amit az Igazgató állít nekem, tudom, hogy csak idő kérdése, hogy rám csapódjon…

9

2005. október 7.

Ma végre bejelentették a Közös teremben a Dicsőségtáblák ellopását. Éreztem, hogy Devine engem figyel, amikor dr. Blakely hírül adta, és „alávaló bűnnek” nevezte, majd arra biztatott minket, hogy éberen keressük a tettest. Utalt rá, hogy az Iskolában valaki tudhatott a lopásról, esetleg egy diák, és a táblák feltehetően egy helyi fűrésztelepen vagy garázsvásáron fognak felbukkanni. Igaz viszont, mondta dr. Blakely, hogy a lopás csínytevés is lehetett – éreztem, hogy Eric pillantása rám siklik –, és ez esetben valószínű, hogy a táblák inkább előbb, mint utóbb kerülnek elő.

Inkább előbb, mint utóbb, ismételte meg dr. Blakely baljós nyomatékkal, és éreztem, hogy Eric tekintete megint – ha csak egy másodperc töredékéig – megpihen rajtam. Devine semmit sem szólt – mintha kővé dermedt volna –, és hála töltött el kollégám germán hidegvére iránt. Eric képtelen titkot tartani, már gyerekkorunkban sem tudott, és ha a legcsekélyebb célzást is teszem, a tettem hamarabb válik közkinccsé, mint kimondjuk: carpe diem. Tisztában vagyok vele, hogy Erickel nagyon kell vigyáznom, legalábbis addig, míg a Dicsőségtáblák át nem kerülnek egy másik biztos rejtekhelyre. Nem lehet túl nehéz. A kerti törpe még most is fáj neki, és alig szól hozzám.

A délelőtti nagyszünet után behívtak az igazgatói irodába. Egy Dolog és Két Dolog, valamint a Káplán is jelen volt. Egy Dolog, azaz dr. Blakely érzésem szerint nagyon önelégült képet vágott, a Káplán kissé bosszúsnak látszott, ami nem sok jót ígért nekem. Ms. Buckfast az ablaknál ült, vászonruhája egyszerre volt tartózkodó és rejtélyesen provokatív, vörös haját laza kontyba tekerte. Villámként csapott belém a gondolat: Ez az. Lebuktam. De ha így volt, mit keresett itt a Káplán?

– Roy – kezdte az Igazgató. – Panaszt kaptunk.

Egy pillanatig ismét Szaros Shakeshafte irodájában álltam, az ódon bőr és sajt illata olyan erős volt, mintha csak tegnap lett volna. Szürreális érzés volt, ahogy visszarepültem az időben, és öregemberként idéztek az egykori fiú elé.

– Hadd találgassak. Rupert Gunderson.

– Majdnem – mondta Harrington. Komoly volt az arca, de láttam, hogy mosolyog. – Rupert Gunderson barátnője. Chanelle Goodmannek hívják. Azt hiszem, a maga latincsoportjába jár.

Kissé meghökkentem. Aztán eszembe jutott a Goodman lány, az egyik hatodikosom a Mulberry-házból. Igazgatónője klónja, aki hajlakk illatcsíkját húzta maga mögött, az osztályban szívesen ült hátul, és kuncogott a trágár szavakon. Emlékszem, megfordult a fejemben a kérdés, vajon miért választotta éppen a latint, hiszen oly csekély érdeklődést mutatott mind a nyelv, mind az irodalom iránt. De miért emelhetett panaszt? És kivel kapcsolatban?

– Az elmondása szerint Vergilius Aeneisét tanulták, a IX. éneket – folytatta az Igazgató. – Kifejezetten Nísus és Euryalus történetét.

– És? – kérdeztem értetlenül.

– A lány azt állítja, hogy ön, Mr. Straitley, a szöveget annak kiáltványaként vezette be, amit tudomásom szerint az ókori görögök paiderasztiának neveztek, egy undorító kulturális jelenségnek, melyben fiatalemberek, akik, ha jól emlékszem fiatalkorúak voltak, idősebb férfiakkal erotikus kapcsolatra léptek. Meglehetősen illetlen téma egy latinórára, ha nem tévedek.

Leesett az állam. – Ezt mesélte? – kérdeztem. – Lehet ugyan, hogy szóba került a téma, hisz végtére is klasszikaórán voltunk, igazgató úr, de ez aligha nevezhető annak, hogy a szöveget annak kiáltványaként vezettem be…

Az Igazgató szánakozó pillantást vetett rám. – Tudom, Roy. De 2005-ben járunk. Felelősséggel tartozunk. Nagyon óvatosan kell megfogalmaznunk a közölt üzenetet. És az Allen-Jones-ügy után…

– Ha valakit összevernek, az ügy? Azt állítja, én bátorítottam?

– Nem állítok semmit – válaszolta az Igazgató. – De mint ön is tudja, a fiúk fogékonyak mindenféle hatásra. Ha tudatosan vagy másként egy köztiszteletben álló Mester megenged, sőt láthatóan helyesel egy olyan gyakorlatot, amit a társadalom kifogásolhatónak tart…

– Álljunk csak meg egy szóra, igazgató úr – emeltem fel a hangomat. Éreztem, ahogy a láthatatlan ujj a szegycsontomat nyomja. A mellkasomat feszítette a düh. – Ha Miss Goodman bármilyen vádat fogalmazott meg velem szemben, a barátjával összebeszélve vagy a nélkül, akkor, azt hiszem, jogom van hallani, és erre magammal hozni a jogi képviselőmet.

Furcsán hangzottak a szavak a számból. Oly sok év tanítás alatt soha nem kértem a szakszervezet segítségét. Részben azért, mert dr. Devine a szakszervezeti képviselőm, de elsősorban azért, mert mindig úgy éreztem, hogy egyedül is meg tudok birkózni a problémáimmal. Régen természetesen mindig számíthattam az Igazgatóra, hogy támogat (legalább a nyilvánosság előtt). Most azonban erős a gyanúm, hogy az Igazgató a lincselőket biztatja.

Harrington elmosolyodott. – Így véli? Nos, talán ez lesz a legjobb. Megkérem Danielle-t, hogy egyeztessen mindannyiunk számára egy időpontot, amikor ismét találkozni tudunk. Addig is… – Megint az a mosoly. – Chanelle szülei azt kérték, hogy Chanelle-nek ne kelljen latinra járnia, amíg az ügyet korrekten nem rendeztük. Nagyon érzékeny, szellemi beállítottságú lány, akinél könnyen előfordulhat ilyen reakció.

– Reakció?!

Dr. Blakely közbeavatkozott. – Bizonyos célzások feldúlják a lelki nyugalmát. Láthatóan ő és Rupert Gunderson is visszataszítónak és felkavarónak tartja, hogy ön bizonyos… szexuális gyakorlatok… pártját fogja.

– Én meg azt tartom visszataszítónak – csattantam fel –, hogy Gunderson az egyik tanítványomat zaklatja. Úgy hallom, hogy Allen-Jones…

Dr. Blakely elmosolyodott. – Ezt a vitát napoljuk el máskorra. Gyűljünk ismét össze… mondjuk, amint lehetséges. John?

Harrington bólintott. – Kitűzök egy időpontot.

És e szavakkal egy évszázadnyi tanítást és szolgálatot semmisített meg egy fényes öltönyös felkapaszkodott és két talpnyalója. A Káplánban volt annyi tisztesség, hogy zavarba jöjjön, és próbált is megállítani a folyosón, de túl dühös voltam (és a harag mellett túlságosan féltem), hogy egy kurta viszlátnál többet préseljek ki magamból. Robotként végeztem a mai feladataimat, mosolyogtam, beszéltem a fiúkkal, teáztam a Közös teremben. De bennem sivárság lakozott.

Így kezdődik, gondoltam. Ahogy húsz évvel ezelőtt is egy kósza hírek és rosszakarat fűtötte gyilkos erő szabadult el, és maga alá gyűrt jó embereket. És vele mindannyiunkat. Harry Clarke-ot is.

10

2005. október 14.

Az ősz aranysörényű oroszlánja szokatlanul visszafogott az idén. Fejét békésen a mancsára fekteti, mint sír felett egy bronzszobor. A halottak fent járnak októberben, és nem csak mindenszentek előestéjén. Még a fiúk is rájuk nem jellemzően magukba fordulók. Érzik a tél közeledtét. Én is érzem, a csontjaimban, ahogy ösztönösen tudtam, amikor Colin Knight tavaly eltűnt, hogy többé nem látom viszont…

Colin Knight. Az a szerencsétlen fiú. Azt hittem, talán nyugvópontra juthatok vele kapcsolatban, de mindenszentek közeledtével egyre többször jár az eszem a halottakon. Colin Knight. Harry Clarke. Még Lee Bagshot is, bár ő nem tartozott közénk, de talán éppen emiatt gondolok rá is.

Az idő múlásával úgy találom, hogy a hovatartozás fogalmában egyre kevésbé tudok hinni. Egykor a St. Oswaldhoz tartoztam. Szívvel-lélekkel a része voltam. Most az árnyékban vagyok, a sötétségen elmélkedem. Harry is: halálában is pária. Hovatartozásunk érzése nem más, mint ragyogó visszatükröződés a vízen; napos időben látjuk az eget, a felhőket, egymást, de az óvatlanra sötét víz les. Az les mindannyiunkra. A sötét víz nem tesz különbséget.

Visszajelzést kaptam, hogy jövő hétfőn lesz a meghallgatás az Új Igazgatónál. Már most tudom, mire számítsak. A szakszervezeti megbízottam jelenléte – dr. Devine személyében – arra utal, hogy írásbeli figyelmeztetést fogok kapni, és további kivizsgálás várható. Ms. Buckfast máris gyűjti a muníciót; azt hiszi, nem tudok róla, pedig nem így van. Órák között a kölnije illata elárulja, hogy járt az 59-es teremben, ráadásul a Brodie-fiaim mindent látnak, és mindent jelentenek is nekem.

Ezért nem ért meglepetésként, amikor a tanítás után, a Közös teremben megivott szokásos teám után visszamentem az 59-es terembe, és La Buckfast személyesen ült az íróasztalomnál, és egy latin verseskötetet olvasott.

– Kissé fáradtnak látszik – jegyezte meg.

– Tényleg? Sosem voltam jobban.

Ms. Buckfast letette a kötetet. – Reméltem, hogy válthatunk pár szót.

Nem válaszoltam azonnal, hanem az asztalomhoz léptem, és megkerestem a nagy zacskó édeskömény-cukorkát. Őt is megkínáltam. Egy rózsaszín kókuszos jeget vett ki. Érdekes, gondoltam. Addig a pillanatig nem éreztem rózsaszín személyiségnek.

– És ma mi lesz? – kérdeztem. – Együttműködést megtagadó fiúk? A rendhagyó igékre érkezett panasz? Az iskolai tört krumpli nem elég darabos? Vagy csak újabb lelkesítő beszéd a Haladás elkerülhetetlenségéről?

La Buckfast elmosolyodott. Megint az jutott eszembe, hogy Ms. Buckfast a mi egykori Miss Dare-ünkre emlékeztet. A professzionális máz alatt rejtőzik valami.

– Benedicta Wild – mondta.

– A barátainak Ben. – Elfacsarodott a szívem. – Csak nem azt akarja mondani, hogy ő is panasszal élt?

Megint az a mosoly. – Nem, Roy. De Miss Lambert, az igazgatónő úgy érzi, túl sok időt tölt önnel, és a… hogy is nevezi őket?… a Brodie-fiaival.

– Ebédidőben a szobámban dolgozom – jelentettem ki. – A fiúk és bárki más nyugodtan ott maradhat, társasági életet élhet, ha akar. Ami a Szólítson-csak-Jónakot illeti, abban a hitben voltam, hogy csak örül, ha a lányai a fiaimmal haverkodnak.

– Attól függ, melyik fiúval – mondta Ms. Buckfast. – Benedicta… körülményei azt jelentik, hogy az Allen-Jonesszal ápolt barátsága talán nem az, amire a Mulberry-ház buzdítja. Lázadó korszakát éli, és…

– Homoszexuális korszakra gondol?

– Kérem, Roy. Szerintem hagynia kellene ezt.

Van valami a hanghordozásában, amikor a keresztnevemet kiejti. Csitító, hízelgő felhang, mintha egy öreg lóhoz beszélne. A hangtól égnek áll a hajam, és a láthatatlan ujj, ami mindig ott bujkál, hogy a mellemet böködje, dühösen megrándult.

– Képtelenséget beszél – szögeztem le. – Tanítani vagyunk itt, nem a gyerekek szexuális irányultságát meghatározni. Úgy látom, hogy Szólítson-csak-Jónak és Harrington sokkal nagyobb érdeklődést mutatnak olyasmik iránt, amikhez semmi közük. A magam módján nevelem a tanítványaimat, ahogy eddig is tettem, ami azt jelenti, hogy ha csak a szexuális irányultságuk nem befolyásolja a latin házi feladatukat, maximálisan nem veszek tudomást róluk. És megköszönöm, ha maga és a többi Öltöny nem avatkozik bele.

Dr. Blakelyvel szemben ez be is vált volna. Az istenekre, ez a Harangtorony-hangom volt, amitől a fiúk rezgő kocsonyává válnak. De La Buckfast állta a tekintetemet.

– Sajnálom, hogy így érzi – mondta. – De ez nem javaslat. Maga kiváló osztályfőnök, Roy, de azt hiszem, túlságosan elfogult az osztálya bizonyos tanulóival szemben. Manapság nem tartják bölcs dolognak, ha egy tanár túl sok időt tölt a fiúkkal. Nem ezt a hibát követte el a barátja, Harry Clarke is?

– Ezt meg ki mesélte? Harrington?

Megrázta a fejét.

– John ma szemináriumon van. De hétfőn természetesen fogadja majd önt. – Elmosolyodott, és megint megcsillant a szemében az a macskás, nyugtalanító báj. – Ha hiszi, ha nem, Roy, együtt érzek magával – vallotta meg, és megérintette a vállamat. – Talán nem ártana szabadságra mennie. Tényleg rosszul néz ki.

A régi Straitley talán tiltakozott volna. De valóban fáradt voltam kicsit. Tényleg túl sok időt töltök a fiaimmal? Harry idejében természetes, sőt jó dolog volt, hogy együtt vagyunk a fiúkkal. Milyen gyorsan változik a világ! Annak idején voltak osztálykirándulások, tanulmányi kirándulások, tea és sütemény melletti kötetlen beszélgetések. Ha valaki a St. Oswald Mestere volt, állandóan rendelkezésre kellett állnia, egyszerre volt tanár, szociális munkás, detektív, gyóntató, apa és néha még barát is. Harry Clarke mindenesetre ezek mindegyike tudott lenni. Mások, mint én és Eric, kisebb szerepet vállaltunk. De még így is kivettük a részünket mindebből. Az én esetemben a Brodie-fiaim, Allen-Jones, Sutcliff, McNair és Tayler neveléséből. Hova lennék nélkülük? És ők nélkülem?

– Szakvéleményként fogadom el.

Elmosolyodott. – Jót tenne magának. Vegye ki a hétvégét. Tisztítsa ki a fejét. Nézze más perspektívából.

Perspektíva. Valóban ez hiányozna? Régen az ösztöneink irányítottak. De most irányvonalakat kell követnünk a magunk és a fiúk biztonsága érdekében. Bob Strange és dr. Devine együtt szűrték ki a veszélyt a tanításból. Soha ne beszélj egy fiúval négyszemközt. Mindig hagyd nyitva az ajtót. Semmi testi kontaktus a fiúkkal, még vigaszt se nyújtsunk (vagy ahogy Eric szerette volna, ne legyintsük őket fültövön). Nincs haverkodás a kocsmában, ahogy testnevelő tanárok nemzedékei tették Harry idején. Nincsenek rögtönzött kirándulások, legalábbis nem kockázatelemzés, beleegyező nyilatkozat aláírása, étrendjavaslat és egy rakás különféle nyomtatvány nélkül, amikkel előre lehet vetíteni (vagy valószínűleg meg lehet előzni) a megszokott kerékvágástól való lehetséges eltérést. Mégis – amint azt bármelyik Mester tudja, aki nem a számítógépet bámulva tölti az idejét – a tanítás a kockázat lényege, az előre megjósolhatatlan otthona. Az Élethez nem lehet kockázatfelmérést készíteni. És az Élet az, amit tanítunk.

Megint a parkon át mentem haza, és hallottam az éjszaka hangjait a fák között. A hideg levegőnek fafüstillata volt, a levelek nedvesek voltak a lábam alatt. Már majdnem elértem a park végét, ahol a Milliomosok Sora ráfordul a Westgate-re. Kapucnis felsőt és kötött sapkát viselő tinédzserek kis csoportja álldogált a játszótér hintái közelében, és láthatóan rosszban sántikáltak. Bár természetesen a kamasz fiúk mindig így festenek, amikor felnőttek közelében vannak. Ez egyfajta alapbeállítás, ami részben bűntudatból, részben neheztelésből áll össze. De a rosszkedv csak fokozza ezt, én pedig mindig azon voltam, hogy úgy kezeljem a kamaszokat, mint bárki más felnőttet. A fiaim méltányolni szokták, és bár láttam, hogy a kis csoport sunnybankiekből áll, abból indultam ki, hogy majd ők is értékelik.

Rájuk mosolyogva köszöntem. – Jó estét.

A fiúk nem szóltak egy kukkot sem, csak rám meredtek. Egyikük, egy szeplős fiú, akinek kötött sapkája alól kilógott a hosszú haja, és csikket tartott az ujjai között, gúnyosan elmosolyodott, és bajsza alatt motyogott valamit. A többi fiú kellemetlenül vihogott.

– Perverz – vetette oda a szeplős fiú.

Kínos érzés futott át rajtam, amit még bántóbbá tett az, hogy hazai pályán voltam, nem egészen háromszáz méterre az otthonomtól. De a fiúk olyanok, mint a házi macskák: napközben szelídek, éjszaka kiszámíthatatlanok. Egy tanár ezzel szemben mindig tanár: otthon, a városban, a postán sorban állás közben, este a parkban. A lelkük mélyén a fiúk nem is hiszik el, hogy egy tanárnak van élete a St. Oswaldon kívül is. Titkon úgy érzik, hogy fejjel lefelé denevérként lógunk a szertárban, és csak osztályzásra, leckejavításra, büntetéscédulák begyűjtésére vagy gonosz tervek kiagyalására kerülünk elő, amikkel az ifjak bukását okozhatjuk.

Elővettem a legtökéletesebb tanári hangomat, és a legszigorúbb pillantásomat szegeztem a fiúra. – Hogy mondtad?

A szeplős fiú megint vihogott. Tizennégynek látszott, félfelnőtt, nikotintól sárga ujjakkal. – Kibaszott perverz, aki fiúkkal kezd ki. – Olyan tekintettel nézett rám, mint egy kutya, aki nem tudja eldönteni, megharapjon-e vagy elfusson. Ha egyedül lett volna, biztos elfut, de a többiek jelenléte virtuskodásra sarkallta.

– Adjon egy tízest, és nem jelentjük fel – mondta egyre szélesebb vigyorral.

– Adjon neki egy húszast, és leszopja – kotyogott bele egy másik. – Már ha egyáltalán feláll még magának.

Egy másodpercig némán meredtem rájuk. Bevallom, megrázott a dolog. Nem annyira a szóhasználat – végtére is a St. Oswald-os fiúk is tudnak olyan cifrán káromkodni, mint bárki más –, hanem a tinédzserek arcán a kemény, cinikus kifejezés. Tudtam, hogy egy része viccelődés, de alatta egy réteg ismeret is húzódott. Lehet, hogy napközben gyerekek, de éjjel ragadozókká válhatnak. És egy olyan világban, amiben a félelem, a gyanakvás és az dirigál, hogy jogot formáljunk valamire, a fiúk megtanulták, hogyan manipulálják e három segítségével s ébresszenek félelmet a felnőttekben.

De mitől kellene félnem? Hiszen ezek csak fiúk. Mindennap fiúkkal dolgozom. Mégis egy fiú ösztönösen megszimatolja a félelmet, ahogy a cápa is megérzi a vért. Elég sokszor láttam a St. Oswaldban. Ott és másutt is. A tanítás a blöffölés játéka, amiben egyszer is kimutatott gyengeség a tekintély elvesztésével ér fel. És gyengéje mindenkinek van. Az enyém egy szó. Egyetlen szó csak, de ez darabokra szaggathat egy tanárt.

Perverz. Veszélyes szó. A tanárok ellen felhozott vádak közül ez az, amelyhez szemernyi bizonyíték sem kell. Kővel-bottal csontom törhetik, de a szavak, az a bizonyos szó, az életemet törölheti el: minden jó cselekedetemet, kedvességemet – mintha sosem éltem volna.

Próbáltam elővenni a tanári hangomat, de most az egyszer nem sikerült. Se szarkazmust, se haragot, se tréfát, még egy latin idézetet sem tudtam elővarázsolni. Szégyellem bevallani, de tényleg elfutottam. Leszegett fejjel, mintha szembeszéllel küzdenék, és hallottam a nevetésüket a hátam mögött, a láthatatlan ujj pedig rettenetes kitartással feszült a mellcsontomnak.

Manapság egy harminc másodperces futás a maximum, amire képes vagyok. De még ez is kikészített. Egy babérsövény takarásában botladozva álltam meg, és végre elértem a park kapuját. A szívem fájó sebességgel vert, és úgy hajoltam le megpihenni, mint egy hosszú verseny után a futók.

Csökkentenem kell a Gauloise-t, gondoltam. És kevesebb sajt meg vörösbor. Emlékszem még azokra az időkre, amikor meg sem izzadtam, míg a St. Oswaldból az agyaggödrökig futottam, de az már régen volt. Az agyaggödrök már nincsenek meg, se az a fiú, akit Eric „Straits”-nek becézett, mert örökösen szembehelyezkedett a hatalommal, és megszegte a szabályokat.

Hát most jobban teszem, ha nem szállok szembe velük, és főleg, ha nem kokettálok fiúkkal péntek esténként a parkban. A Dog Lane-en álló házam felé botorkálva elfogott a reszketés, a félelem, hogy megpecsételődött a sorsom. Szinte már azt vártam, hogy azok a fiúk a rendőrökkel várnak az ajtóban.

Tudom. Nevetséges. De amikor kitártam a kertkaput, hogy lássam a kis verandámon álló kék ruhás férfi árnyékát, elakadt a lélegzetem. Ismét egyetlen értelmes gondolat volt a fejemben: Pontosan úgy, mint Harry Clarke-nál.

11

1988. október

A Nutter-ügy óta hét év telt el. Az pedig húsz St. Oswald-os szemeszter, lenyírt fű, esős ebédszünetek, egy csésze tea a Közös teremben, könyvhalmok a Csendes teremben, iskolai színdarabok és kis drámák, Nyílt Napok, szülői fogadóórák, mulberrys lányok szórványos előfordulása és álmosító péntek délutánok. A St. Oswaldnak megvan a maga külön világa, s jelentőségében eltörpül mindaz, ami odakint történik. A kapunkon túli világban Margaret Thatcher kormányozta az országot, de idebent Szaros Shakeshafte, és egy bizonyos stabil, egészséges anarchia uralkodott.

Nutter 1982 elején költözött el Malbryból, és több magyarázattal nem szolgált az eltűnésére. Azon a húsvéton Harrington is kiiratkozott, miután több sürgető levelet is kaptunk az idősebb dr. Harringtontól, amikben azt akarta tudni, igaz-e a szóbeszéd, hogy a fia irodalomtanára, Harry Clarke homoszexuális.

Említettem már, hogy Szaros Shakeshafte nem volt liberális. Viszont, mint a régi gárda embere, mindenekfelett a St. Oswaldban hitt. Bármi volt is a panasz, a szülővel szemben mindig a tanár pártját fogta (jóllehet azért a kiváltságért, hogy ő lengethesse meg a csatabárdot, ha vége a harcnak). Annak rendje-módja szerint tájékoztatta dr. Harringtont, hogy Mr. Clarke kivételes képességekkel megáldott irodalomtanár, és annak, hogyan éli a magánéletét, nincs jelentősége a munkájában, továbbá, ha Mr. Harrington más gimnáziumba akarja járatni a fiát, akkor azt haladéktalanul tegye meg, máskülönben egy szemeszternyi tandíjat fog elveszíteni. Azután a sajttól bűzös irodájának négy fala között és a párnázott dupla ajtó mögött magából kikelve úgy lehordta Harry Clarke-ot, hogy az egész Alsó folyosó hallotta, és a legvadabb következményekkel fenyegette meg, ha még egy panasz érkezik rá.

De nem érkezett. Harrington elment, az élet folyt tovább a megszokott mederben. Egy darabig suttogtak egymás közt a fiúk. Spikely is elment a szemeszter közepén, a szülők egy szóval sem magyarázták a távozását. De a St. Oswald tanárai ritkán mondanak fel. Rendszerint hosszú távon gondolkodunk. Egymásból merítünk vigaszt, mert ugyanahhoz a gályapadhoz vagyunk láncolva. Harryvel jó barátok maradtunk, bár néhány kolléga eltávolodott tőle. Devine volt az egyik, aztán Eric és a sátáni Mr. Speight. De az iskolai botrányok jönnek és mennek, és a leghevesebben ítélkezőkön kívül mindenki hozzászokott, hogy egyik tanártársunk sosem fog érdeklődve egy mulberrys lányra pillantani.

Amennyire én tudtam, Harrynek sosem volt kapcsolata. Hozzám hasonlóan gályarab volt, a St. Oswald lojalitást követelt tőlünk. De a köztünk lévő számos különbség ellenére megőriztük a barátságunkat, és együtt néztük az évek múlását, ami egyenletes és olyan sebes volt, hogy alig tudtuk felfogni, hogyan suhant el oly észrevétlenül mellettünk az a húsz szemeszter.

Negyvennyolc éves lettem. Ez az a kor, amikor becsukjuk a ház spalettáit, és elnézzük, hogy nyúlnak meg az árnyékok. A bizonytalanság, a szarkalábak, az ősz hajszálak és a gyorsan terebélyesedő deréktáj kora, amikor a múltbeli hibák visszatérnek, hogy követeljék az egy font húst, és a fürdőszobatükörben a szüleink arcát látjuk a magunké helyett.

De azokban az időkben még más volt. Ma fiatalnak számít, ha valaki ötven lesz. Én már akkor is Vén Quaz voltam a felső tagozatra járó fiúk szemében. Az ötvenhárom éves Harry Clarke mégis még mindig fiatalabb volt nálunk, talán a mosolya miatt. A fiúk között még most is népszerű volt, nem vesztette el az abszurd iránti érzékét. Még most is bőrfoltos könyökű tweedzakót hordott, a szünetben a lemezeit hallgatta, és a kelleténél talán hosszabbra hagyta a haját, ami kezdett őszülni, de nem annyira, hogy öregítse.

Az évek során Harry velem együtt a Harangtorony eleven része lett. Néha elviccelődtünk, mi történne, ha meghalnánk, hogy in situ temetnének-e el, vagy a többi vízköpővel együtt habarccsal a mellvédhez rögzítenének minket. Hinni azonban nem hittünk benne. Olyan fiatalok voltunk még, hogy azt képzeltük, a halál kivételt tesz velünk, a nap valahogy sosem áldozik le, hanem örökké süt…

Aztán 1988 őszén letartóztatták Harryt.

Akkor jutott a tudomásunkra, amikor megjelentek a rendőrök az iskolában, és követelték, hogy átkutathassák az osztálytermét. Már az szokatlan volt, hogy Harry nem jött be reggel. A St. Oswaldban töltött sok-sok év alatt pár napnál hosszabban sosem hiányzott. A rendőrtisztek – egy idősebb, magasabb beosztású és egy fiatalabb –, Stackhouse és Noakes, a Charlie Nutter eltűnése idején engem meglátogató két rendőr újabb kiadása volt.

– Elnézést, de miről van szó? – kérdeztem, amikor láttam, hogy tele kartondobozokat magukhoz ölelve kilépnek a szobájából.

A Stackhouse-prototípus megvonta a vállát. – Egy nyomozás része.

– Miféle nyomozásé? – kérdeztem.

A hátam mögött a 3S diákjai a nyakukat nyújtogatták, hogy ne maradjanak le a műsorról. Harry osztálya a fiatal Pat Bishop felügyelete mellett elhagyta a termet (akkor még nem volt Második Mester, de már piszkosul kiváló Év Tanára). Felsorakoztatta őket a folyosón, a Dicsőségtáblák alatt, és a gyerekek elkerekedett szemmel, néhányan feszélyezetten (a fiúk gyakran teszik ezt, amikor bajt éreznek), mások vigyorogva, piszkos kis iskolásfiú-öklük mögött sugdolództak.

– Miféle nyomozás? – ismételtem meg ezúttal hangosabban. – Betörés volt?

A Felső folyosón láttam, hogy Devine az osztályterme üvegajtaján át figyel. Eric is szemmel tartott, kerek képére kiült a szorongás. A fiatalabb tiszt nem válaszolt a kérdésemre, csak elment mellettem, én meg belepillantottam a kezében tartott dobozokba, amelyekben könyveket, lemezeket, fényképeket láttam, valamint a legendás kerti törpét, ami Harry asztalára vándorolt, és csak azon ritka alkalmakkor került elő, amikor dr. Devine ott tanított.

– Ezek Harry Clarke holmijai – jegyeztem meg erősödő nyugtalansággal.

Bishop figyelmeztető pillantást vetett rám, mintha azt akarta volna mondani: Ne most, Roy. És bár már délutánra járt, mire a szóbeszéd elért hozzánk, azonnal tudtam, mi történt. Az ösztöneim súgták meg, vagy egy mélyből felszálló valamitől való félelem. A pletykagyár a rendőrség megjelenésétől működött, de csak másnap tudtuk meg az Igazgatótól, hogy mi történt: Harry Clarke-ot letartóztatták egy tanuló panasza nyomán.

– Melyik tanuló? – kérdeztem emelt hangon.

– Nem egy jelenlegi – válaszolta, majd becsukta az irodája ajtaját, és meghagyta, hogy ne zavarjuk. A Közös teremben a hírmorzsák dühös darazsakként röpködtek.

Először egyikünk sem hitte el. Nem egy jelenlegi tanuló? Egyébként is mit jelent ez? Csakis tévedésről lehet szó. Harry odaadóan foglalkozott a tanítványaival. Ezt méltatlankodva meg is jegyeztem Ericnek a Közös terem csapos teáskannája mellett.

De Eric kevésbé volt szókimondó. Miután csaknem egy évtizeden át próbált feljebb lépni a ranglétrán, óvatosan magába fojtott mindent, ami a kárára lehetett. Sosem beszélt politikáról, se az iskola hozzáállásáról, nem említette a magánéletét, csak ha teljesen biztos volt abban, hogy a kerítés melyik oldalán ér földet. Most letartóztatták egy kollégáját, és láttam, hogy máris igyekszik jól helyezkedni.

– Volt az a Nutter-ügy – mormolta.

– Mit hallottál?

– Semmit. De azok után, ami történt, mindig is úgy véltem, hogy volt abban az esetben valami több, mint amit akkoriban elmondtak nekünk.

– Képtelenség! – fortyantam fel. – Vihar egy pohár vízben.

De ahogy a hírek lassan leszűrődtek hozzánk – mint mindig, most is maguktól a fiúktól –, világossá vált, hogy bármi is ez, nem fog egyszerűen elhalni. A következő napokban megtudtuk, hogy Harryt kihallgatták, majd egy fiúval szembeni szexuális erőszakkal vádolták meg. A rendőrség segélyvonalat létesített, és kérték a diákokat, hogy osszanak meg velük bármilyen információt. Harry házát átkutatták, a bizonyítékokat elvitték, és egy fiatalembert találtak nála, akinek nem volt köze a nyomozáshoz. Végül jött a hír, hogy Harryt hivatalosan is vád alá helyezték.

És még most sem tudtunk semmit, hogy ki lehet az állítólagos áldozat. A St. Oswaldban senki sem tudta, még Jeffreys, az Iskolatanács elnökének a fia sem, aki értékes hírforrásnak bizonyult egy Mester számára, ha a St. Oswald kulisszái mögött zajló eseményekről bizalmas értesülést szeretett volna kapni. Éppen Harry osztálytermében találtam, a felső tagozatos osztályommal.

– Milyen bizonyítékot? – kérdeztem.

Jeffreys vállat vont. – Könyveket, fényképeket, ilyesmit.

– És ki vádolta meg?

A fiú megrázta a fejét. – Nem innen az Iskolából. Egy korábbi tanuló.

De ki? Az Iskola nem árulta el, bár számtalan spekuláció kelt életre. Rosszul ítéltünk volna meg valakit a mieink közül? Miféle bizonyítékot találhatott a rendőrség? És ami még fontosabb, melyik fiú áll a vádak mögött?

Néhány fiú úgy hagyja el az Iskolát, mint patkányok a süllyedő hajót. Van, aki királyként megy el, mások sírva, megint mások győzelmi zászlóként lengetik az ingüket. De van olyan, aki megakad az ember torkán. Majdnem meg is feledkezünk róla, csak alig észlelhető kellemetlenséget okoz.

Harrington. Csak ő lehetett. A zsigereimben éreztem. Harrington, aki a megszállottságról szóló meséjével először hozzám fordult, Harrington, akit hiába bíráltak, az önelégültsége immunissá tette az önmagával szembeni kételkedésre, és akinek a vallása azt tartotta, hogy a homoszexualitás egy démon. És most, hogy ezek a démonok ismét szárnyra keltek, ugyan ki más lehetne felelős?

Így aztán, amikor Jeffreys kimondta a fiú nevét, aki megvádolta Harry Clarke-ot, úgy éreztem, mintha gyomorszájon vágtak volna. Nem Harrington volt, és nem is Nutter, bár Nutter része volt az ügynek, hanem a harmadik és legkevésbé figyelemre érdemes tagja a kis triónak: Nutter és Harrington színtelen barátja, a spicli David Spikely.

HATODIK RÉSZ

Aegri somnia

„Beteg álmok”

– HORATIUS

1

2005. őszi trimeszter

Kedves Egérke!

Hogy repül az idő! Huszonnégy éve, hogy utoljára naplót vezettem. Még most is tisztán emlékszem a régi St. Oswald-os tanulószobai kék naplómra. Az iskola mottója – audere, agere, auferre – arany betűkkel állt a borítóján. Azt mondják, ez életünk legjobb időszaka. Nekem talán az is volt.

Ne nevess. Komolyan mondom. Fiatal voltam, és egészséges. Az egész élet előttem állt. Nem kifejezetten boldog voltam, de elevennek éreztem magam. Összehasonlításképpen ma mindent halottnak és fakónak érzek. Rajtam kívül mindenki továbblépett. Harry meghalt, az apám is, még te is, Egérke.

Különös, hiszen azt hittem, túl fogsz élni. Tudod, láttam az újságokban. Tragédiával végződő családi vita. Jobb fényben tüntettek fel, mint megérdemelted. Mindig ezt teszik a halottakkal. Ígéretes fiatalember voltál; okos, jóképű és népszerű. Senki sem tudta, milyen voltál valójában. Senki, csak én, Egérke. És talán az a kövér bátyád, aki többet tudott, mint amennyit elárult. Mégis úgy érzem, helyes, hogy meghaltál. Én is meghalhattam volna. Vannak napok, amikor ilyennek érzem magam: sötét vízbe fulladt férfinak.

Ami a St. Oswald-os barátaimat illeti: most Harrington az Igazgató. Képzeld csak! Goldie igazgatja a St. Oswaldot! Charlie Nutter, vagyis régen Uszkár, soha nem épült fel teljesen. Felnőtt élete javát hol egyik, hol másik ideggyógyintézetben töltötte. Örülök. Annak a kis buzinak nem volt joga azt képzelni, hogy csak így elszabadulhat. A szüleitől, az egyházától, a St. Oswaldtól, még tőlem is. Mi jogon mert boldog lenni? Mi jogon mert továbblépni?

Miután 1982 januárjában elhagyta a St. Oswaldot, hat hónapot töltött egy egyházi működtetésű szanatóriumban valahol lent Oxfordshire-ben, aztán az érettségiig valami walesi iskolába járt, egy szép iskolába, ahol helyes lányok tanultak, hogy elfelejtse Harry Clarke-ot. Egy darabig egész jól boldogult, rendesen viselkedett, belement a játékba. Messziről mindvégig szemmel tartottam. Kiderült, hogy ebben, a megfigyelésben egész jó vagyok. Azt állítják, az ember a tinédzserkor előtt felfedezi, miért rajong, és ha így van, hétévesen már tisztában voltam vele, amikor lent voltam az agyaggödröknél Egérkével.

Természetesen nem mindenki tölti az életét azzal, amit csinálni szeret. Talán ezért is kötöttem ki itt, az unalmas, vén Malbryban megint. Az agyaggödrök már nincsenek meg, feltöltötték őket, és kerítés veszi körbe a területet, de a szelleme tovább él. A Sunnybank Parkról a gyerekek még ide járnak elszívni a sodort cigarettáikat, néhányan éjjel átmásznak a kerítésen. Mit keresnek ott bent? Mostanában elég rendezett a hely, bár nem tűnik egészségesnek. Nincsenek már meg a penésszel borított hűtők, a sziklák, a félig a talajba süppedt autóroncsok, amelyek hátsó szárnyai úgy hasították a felszínt, mint a cápauszonyok. Most egy füves terület, ami túl sivár, hogy parknak nevezzék, és csak pár fa árválkodik benne meg egy emlékpad, amin sosem ül senki. Talán érzik, hogy kísértetjárta, és nem csak Lee Bagshot szelleme látogatja. Az élők jobb kísértetek, mint a holtak. Tudom jól, én is az vagyok huszonnégy éve.

Miután visszajöttem Malbryba, próbáltam megkeresni az időkapszulámat, amiben az album, a karácsonyi lap és a naplómból kitépett lapok voltak. Pontosan tudtam, hol volt: a Bányaakna és a Hosszú-tó közötti nagy szikla alá temettem. Csakhogy amikor odamentem, hogy megkeressem, már sem a Bányaakna, sem a Hosszú-tó nem volt felismerhető, a nagy sziklát felhasználták a feltöltéshez, és az időkapszula elveszett. Csalódott vagyok: szívesen újraolvastam volna a feljegyzéseimet, hogy lássam, mennyit változtam ténylegesen. Talán egyáltalán nem változtam. Esténként a tükörbe nézek, és egy idő előtt megráncosodott bőrű, tizennégy éves fiút látok, akinek kiül a csalódás a szemébe. De az igazi David Spikely másutt van; egy démon, akit nem lehet kiűzni.

A botrányt követően Harry Clarke még nyolc évig maradt a helyén. Én még egy-két hónapot maradtam, bár nyilvánvaló okok miatt már nem töltöttem az ebédszünetet a szobájában. Goldie-nak meg nekem is szigorúan megparancsolták, hogy ne tegyük, és Mr. Speight meg a Káplán diszkrét megfigyelés alatt tartott minket. Idegesítő volt. Szerettem volna tudni, mit mondott (és egyáltalán mondott-e valamit) rólam Uszkár. De Harry sosem említett semmit, és mivel nem ő tanította nekem az angol irodalmat, ritkán találkoztam vele. Egyszer-kétszer összefutottunk a folyosón, és olyankor úgy beszélgetett velem, ahogy mindenki mással. 1982-ben költöztem el Malbryból, és Manchesterben jártam iskolába. A jegyeim jók voltak, de az egészségem gyenge. Alopecia alakult ki nálam. Kihullott a hajam, a szemöldököm. A szemöldököm végül visszanőtt, de a hajam nem. Tizenhat éves koromra teljesen megkopaszodtam, és negyvenévesnek látszottam.

Nyilvánvalóan mindez kihatott az önbecsülésemre, a szerelmi életemről nem is beszélve, ami amúgy sem volt valami normális. Folytattam az ölést, hogy jobban érezzem magam. Patkányokat, egereket, a szomszéd macskáját, és végül a családunk egyik barátjának a korcs kutyáját pusztítottam el, ami után közbeavatkoztak a szüleim, az egyházhoz fordultak, több terapeutával konzultáltak, és elvittek Philadelphiába egy imaház menedékbe, ahol egy hitgyógyító foglalkozott velem, akinek egyáltalán nem sikerült meggyógyítania a kopaszságomat, sem az Állapotomat, de akitől szexuális úton terjedő betegséget kaptam, ez pedig azzal járt, hogy azonnal kivettek a menedékből és az iskolámból is, mert ott olyan rohamosan romlottak a jegyeim, hogy már nem volt remény a javításra.

Ugye látod, hogy megy ez, Egérke. Látod, hogy tapadnak rád azok az iskolai évek. Azt mondják, az életünk legszebb időszaka, mégis úgy húzzuk őket magunkkal, mint egy kutya a nyakába akasztott követ. Figyelj csak, annyira szerettem volna elfelejteni. Kitéptem a naplóm lapjait, de az emlékek ennek ellenére visszatértek. A krétapor, a fa és a frissen nyírt fű illata, az osztálytermi óra álmosító tiktakolása, az érintése emléke a lábamon, a fejemen, ahogy a fülembe suttogta…

Jó fiú. Jó fiú.

Addigra már nagyon rossz állapotban voltam. Még négy évet éltem a szüleimmel, és ritkán hagytam el a szobámat. Az anyám felhozta az ételt, az apám meg a javító célzatú irodalmat, és időnként arra buzdított, hogy szedjem össze magam. A menekülés reménye elhalványult. Már nem volt lehetőségem egyetemre menni. Belerázódtam a tévézés, olvasás és apátia rutinjába. Meghíztam; a legnagyobb súlyom százötven kiló volt. Éreztem, hogy elvesztettem valamit, mégsem voltam tudatában, mi az.

Talán, ha meglett volna a naplóm, az egészet nyugvópontra helyezhettem volna. De kitéptem az idevonatkozó lapokat, ám nem is az volt a legrosszabb. A legiszonyatosabbat sosem vetettem papírra. Soha nem öntöttem szavakba.

A szavak formát adnak a dolgoknak, Egérke. Kivonszolják a szörnyeket a fényre. De ez a szörny rejtve maradt, mint valami rothadt és penészes dolog egy szekrény mélyén, ami az idő múlásával egyre felismerhetetlenebbé válik, és csak álmokban érzékelhető. Így hát elfelejtettem. Megfeledkeztem a szörnyről, Egérke.

És ekkor, 1988 nyarán Charlie Nutter ismét felbukkant az életemben. Egyszerűen becsöngetett egy nap a szüleim házába: lebarnulva, szépen, ápoltan, nem is emlékeztetett az ideges Uszkárra. Lefoszlottak róla a modorosságai, a vékony karján felfelé kúszó piros ekcémafoltok. Betöltötte a huszonegyet, és megkapta a Durham-i Egyetemen a diplomáját. Az egyházon belül és kívül éveken át terápiára járt, de most már független lett, és sugárzott róla az önbizalom.

Nem tett megjegyzést, hogy mennyire megváltoztam, de láttam, hogy megrázta a viszontlátás. Azt mondta, látogatóba jött Malbryba, egy barátjánál lakik, akivel Olaszországba készülnek. Öt percbe sem telt, és már azt is elárulta, hogy ez a barát Harry Clarke, és további öt perc múlva a viszonyukat is bevallotta. Uszkár sosem bírta tartani a száját, meg aztán boldog volt. Törvényesen nagykorú lett. Most már legális volt a barátsága Harryvel, az egyetem révén tudott elmenekülni a szüleitől és a korábbi életétől.

Kiderült, hogy komoly levelezést folytatott Harryvel az évek során. Uszkár mindent kitálalt: hogy az iskolából írt Harrynek, hogy Harry azt mondta, várja ki az idejét, hiszen már csak négy év van addig, míg örökre elköltözhet otthonról. Harry mentette meg attól, hogy megbolonduljon, mondta.

– Hosszú időbe telt, mire felfogtam, hogy Isten olyannak szeret, amilyen vagyok. Nem ő felelős az előítéletért és a gyűlöletért. Isten alkotott melegnek, és szeret engem.

Még sosem hallottam ilyen sokat beszélni. Hallgattam, de a bensőmben a harag kis tűzgömbje perzselt. Isten alkotott melegnek, és szeret engem. Micsoda ostobaság! Isten pontosan azért teremt melegnek, amiért kísértésnek tesz ki, és megjátssza, mennyire meglepi, amikor nem tudunk neki ellenállni.

Rokonszenvező hangot hallattam. – Gondolom, ez Harry filozófiája.

Bólintott. – Harry nagyon sokat segített nekem. Megértette velem, hogy nem kell annak lennem, akivé a szüleim szeretnének formálni. Nem szükséges osztanom a nézeteiket, és nem kell lelkifurdalást éreznem, ha más vagyok. Életemben először szabad vagyok.

Uszkár boldogan fecsegett. Minden módon megfeledkezett a világról. A szerelmesek olyan unalmasak. Elképesztően nem veszik észre, hogy a földön nincs náluk rövidlátóbb, csakis önmagával foglalkozó ember. Úgy tettem, mintha meghallgatnám, a megfelelő helyen bólogattam, miközben a filozófiáját fejtegette, ami jobbára Harry véleménye volt. De belül forrtam a dühtől, a mellkasomban égő harag gömbje az atomrobbanás felé haladt.

Szabad?! Ugyan milyen jogot formálhat a szabadságra? Hogyan menekülhet el a bűne elől? Ha valaki őt hallja, könnyen azt hihette volna, hogy én vagyok a gyilkos, nem ő. Harry Clarke mégis őt választotta, őt váltotta meg. Nem igazság, gondoltam. Harry engem választott először. Miért hagyott magamra?

Krétapor, frissen nyírt fű, olajozott fa lenge illata. Kopogó léptek zaja. Zene, valami könnyed muzsika. Távoli beszéd visszhangja a fényes parkettáról. A keze a vállamon, ahogy az íróasztal felé nyom. Aztán a hangja. Jó fiú. Amit az ember egy kutyának mond.

Ilyen az emlékezet, Egérke. Néha a legapróbb dolog indítja be. Ám ezúttal – a dolog iróniája – Uszkár volt az, aki felébresztette, a boldogságtól kipirult, a megmentett, a Szerelem által megváltott Uszkár.

Ekkor fogant meg az ötlet. Törtem rajta a fejemet, mialatt Uszkár folytatta. Olyan elbűvölően egyszerű és takaros volt, simára kihúzott, mint egy kórházi lepedő. Ugyanakkor szentesítené a szenvedéseimet, és szétrombolná Uszkár boldogságról szőtt, visszataszító kis álmait. Ráébredtem, hogy meg lehet csinálni. Kimászhatnék a gödörből, amibe belehullottam. Természetesen áldozatot kell hoznom – Isten utálja a ki nem egyenlített számlákat –, de ha az, amit megpillantottam, helyes, akkor a megváltásomat jelentheti, sőt még többet is: a vadonból való visszatérésemet.

2

2005. október 14.

Pontosan úgy, mint Harry Clarke-nál, gondoltam, amikor megpillantottam a kékbe öltözött alakot az ajtómban. Nem volt racionális gondolat, mégis jeges kézként ragadott meg a tarkómon. Hirtelen arra gondoltam, hogy sarkon fordulok, és elfutok. De hova? Ez az otthonom. Sehova sem mehetnék. Erictől eltérően, aki néha-néha átruccant Párizsba, vagy dr. Devine-tól, akit a felesége valóságos világutazóvá tett, nekem már útlevelem sincs. Ezek a fantáziálások egy letűnt világhoz tartoznak. Így hát reszketve beszívtam a levegőt, és közelebb léptem a verandán égő lámpához. Akkor vettem észre, hogy nem egy rendőr áll ott, hanem Winter farmerben és kék steppelt, kapucnis dzsekiben. A hóna alatt egy dosszié volt.

A megkönnyebbüléstől elgyengültem, aztán mérges lettem. – Mi az ördögöt keres itt? – Rátaláltam ismét a harangtoronybeli hangomra, ami a betont is átvágta.

– Nem akartam megijeszteni – szabadkozott. – Hallottam, hogy gondja támadt.

– Vae![32] A St. Oswald hírcsatornája. Figyeljen csak ide. Nincs kedve bejönni? Ami engem illet, muszáj innom valamit.

– Köszönöm, uram.

Kulccsal kinyitottam az ajtót. Addigra már jobban voltam. Azok a fiúk a parkban a frászt hozták rám, de már magamhoz tértem a megrázkódtatásból. A nappaliba érve megkerestem a brandys kristályüveget, és töltöttem magamnak egy derekas italt.

– Ön is kér?

Bólintott. – Köszönöm. – Leült, és ivott egy kis kortyot.

– Nézze – kezdtem. – Nagyon sajnálom.

– Mit? – lepődött meg.

– Beszélnünk kellett volna Harryről. Mindent el kellett volna mondanom. De talán úgy éreztem, hogy tartozom azzal Harrynek, hogy nem árulom el a részleteket, kivált azok után, ami történt. De Harry már nincs többé, és a St. Oswald… nos, a St. Oswaldnak égető szüksége van egy barátra.

Winter letette a poharát, és átnyújtotta a dossziét. – Ha jól sejtem, ennek jó részét már látta – mondta. – De nekem úgy fest, a St. Oswald elég furcsán bánik a barátaival.

Kinyitottam a dossziét. Jó tucatnyi papírlapot találtam benne: akkori újságkivágások sokszorosításait, a per idején készült rajzokat az összezavarodott Harryről és a reményvesztett, zaklatott Nutterről. Még rólam is készült vázlat: ziláltnak és dacosnak tűntem rajta.

ÖREGFIÚK KLUBJA, szólt a szalagcím. CLARKE-OT FEDEZTE EZ A FÉRFI? Aztán képek Harringtonról, akinek tökéletes volt a megjelenése, és minden hajszála a helyén. Végül, mintegy utólagos gondolat, közvetlenül a lap alján ott volt Spikely.

Amikor most viszontláttam a képeket, megértettem, miért hitt neki olyan gyorsan a sajtó. Valami történt Spikelyval. Valami rettenetes és tartós. A vigyorgó kisfiúból egy felfúvódott, sápadt fiatalember vált, aki huszonegy helyett harminc-harmincötnek látszott. A mindig is vékony szálú haja teljesen kihullott, az arca úgy nézett ki, mint a keletlen tészta, a szeme füstös, vad, az eltűnt látóhatár egy távoli pontjára szegezte a tekintetét. Mi történt az időnek azon a szigetén, a ködben félig elfeledetten? Miféle titkolt harag és neheztelés formálta át ezt a színtelen kisfiút bosszúállóvá?

David Spikely, a spicli. Senki sem emlékezett rá tisztán. A fiúra, aki alig egy évig járt az Iskolába, és aki minden szempontból jellegtelen volt. Átlagos tanuló, átlagos jegyekkel, átlagosnál is érdektelenebb személyiséggel. Se vétség, se kihágás, se bezárás, se Házpontok. Igaz, közel állt Harryhez – mi több, miatta fabrikáltuk a KKB, Különleges Kis Barát mozaikszót –, hogy azt a lelkes imádatot leírjuk, amivel a fiú Harryre lesett a szünetben vagy még inkább ebédidőben. Teát vitt neki, amikor szolgálatban volt, meglocsolta a növényeit, és rendet rakott az osztálytermében.

Nem igazán volt meglepő. Harrynek sok követője volt. A tanárok többségének, még a legkevésbé megnyerőknek is volt néha KKB-je, de Harryt szinte seregnyi vette körül, akik megtanulták összeszedni a könyveit, elvinni a postáját, felszedni a szemetet a Felső folyosón, és jelenteni az örökösen kritizáló dr. Devine dühkitöréseit. Harry sosem mutatta kivételezés jelét, bár neki is voltak kedvencei. Spikely azonban nem tartozott közéjük. Sőt emlékszem, amikor Harry elmesélte a maga humoros módján, hogy David Spikely hogyan követi mindenhova a St. Oswaldban, mint a dalbeli nevető törpe, és mosolyog átszellemült boldogsággal.

És most, hét évvel később itt volt, és olyan vádakat fogalmazott meg, amiket senki sem akart elhinni, azonban senki sem mert túl agresszíven kétségbe vonni. A vétkeshez fűződő kapcsolat révén bennünket is besározó bűn olyan hirtelen törheti derékba egy tanár pályáját, mint a bíróság, és egyesek – például Eric Scoones – igyekeztek hamar óvintézkedéseket tenni. Az Iskolát rettenetes megrázkódtatás érte, ami eleinte megvetésben és nevetésben öltött testet.

Nem lett volna szabad nevetnünk. A fiatal Spikely a lehető legkomolyabban vette a dolgot. Harryt eltávolították az Iskolából, és felfüggesztették a nyomozás idejére. Elbocsátás terhe mellett mindenkit arra utasítottak, hogy semmiféle kapcsolatot ne tartsunk fenn vele. A rendőrség közzétett egy telefonos segélykérő vonalat, és arra biztatták a diákokat, hogy nyugodtan meséljék el az Iskolában szerzett tapasztalataikat. A St. Oswaldot megszállta a sajtó, és azt követelték, hogy részletesebben megismerhessék az ügyet, ami azzal kecsegtetett, hogy mindennel szolgál, amire csak a bulvársajtó olvasói vágynak.

A Malbry Examiner, ami társadalmi-történelmi okoknál fogva mindig is gyűlölte a St. Oswaldot, felfújta a vádakat. Harry és a St. Oswald vesztére Malbry még most is az előző ügy, egy pár éve történt tragédia, egy szörnyű körülmények között elhunyt kislány esetének megrázkódtatását nyögte. Az Emily White-ügy aligha volt az Iskolához köthető, de még a laza kapcsolódás is elég volt az Examinernek, hogy a leggyilkosabb szavakkal írjon.

ISKOLA A BOTRÁNY MELEGÁGYA!, harsogta a szalagcím. A ST. OSWALD GIMNÁZIUM TITKOS HOMOSZEXUÁLIS TANTERVE!

Az újságíróktól ostromolt Harry bezárkózott a házába, de feldúlták az otthonát, és ahogy nőtt az ügy lendülete, úgy volt kénytelen átköltözni egy szállóba, a testi épsége megőrzése érdekében. Én kicsit jobban jártam. A Harryhez fűződő barátságom ellenére, és annak ellenére is, hogy a Káplán felfedte, hogy tagadtam, miszerint Harry homoszexuális, és hogy Nutter éppen az én osztályomba járt, az emberek (köztük az Examiner főszerkesztője is) nehezen hihetőnek találták, hogy dolgozhatott volna együtt a St. Oswald tanárainak egyike egy szexuális ragadozóval úgy, hogy nem sejtette, mi folyik.

Legjobb esetben is naivnak látszottam. Legrosszabb esetben pedig gyanúsítottnak. És mégis, az előre várható névtelen gyalázkodó leveleken és a házam melletti falfirkákon túl sikerült szinte ép bőrrel megúsznom ezt a rettenetes ügyet, talán még annál is szerencsésebben, mint ahogy megérdemeltem.

Időközben a St. Oswald azt tette, amit már ötszáz éve. Folytatta a dolgát, negyvenperces intervallumokban, a hangsúlyt a tiszta ingre, a Ház nyakkendőire, gyűlésekre, szülői fogadóórákra, szépen nyírt gyepre és a folyosói futkosás tiltására fektetve. Pokrócként csavartuk magunkra a mindennapi rutinunkat, s abban a tudatban bíztunk, hogy semmi sem fog változni, az élet megy tovább, ahogy eddig is. Azt mondogattuk magunknak, hogy még a Harry Clarke-ügy sem lesz több, mint vihar egy pohár vízben, miközben az ablakokon túl a gyülekező felhők viharral fenyegettek.

Ahogy teltek a hetek és a hónapok, egyre magabiztosabbak lettünk. Az ügy mintha megrekedt volna. Senki sem jelentkezett a rendőrségi felhívásra, és a segélyvonal is néma maradt. Semmit sem hallottunk Spikelyról, vagy az állításai pontos természetéről. Senki sem számított arra, hogy az ügy a rendőrbírónál feljebb jut.

Azután karácsonyt követően hallottuk a hírt. Harry bíróság elé áll. A Malbry Examiner tombolt féktelen örömében. A hat hónap alatt gyűjtött bizonyíték valami komolyabbra látszott mutatni, mint a szexuálisan helytelen viselkedés. Nemi erőszakon túl a barátomat gyilkossággal is megvádolták.

3

2005. őszi trimeszter

Kedves Egérke!

Charlie távozása után az volt az első dolgom, hogy megkértem a szüleimet, hadd beszéljek a terapeutámmal. A szüleim meglepődtek, de örültek (már vagy egy éve nem voltam hajlandó terápiának alávetni magam), és amikor azt kértem, hadd menjek el a templomba, megható volt a boldogságuk. Beszéltem a lelkipásztorral, aki bejött, hogy prédikáljon a gyülekezetnek, aztán csatlakoztam egy közös imaórához. A következő hetekben rendszeresen eljártam a csoportba. Gyűjtöttem annyi bátorságot, hogy bevalljak pár dolgot (valójában nagyon is élveztem). Beszéltem az érzéseimről. Egy füzetben vezettem az álmaimat. És elsősorban emlékeztem.

Ó, eleinte csak kis dolgokra. De az emlékek olyanok, akár a dominók: sorban állnak, készen arra, hogy feldőljenek. És amint megindult az emlékezés, már olyasmi is eszembe jutott, amiről szinte már megfeledkeztem, hogy tudom. A terapeutám izgatott lett, és arra noszogatott, hogy ássak mélyebbre. Liz McRae-nek hívták, és egy kicsit Miss McDonaldra emlékeztetett. Csinos szőke nő volt, kedves és nagyon együttérző. Azt mondta, hogy sérült vagyok, nem az én hibám, hogy ilyen lettem, és ha sikerülne azonosítanom a fájdalom forrását, akkor az egészet magam mögött tudhatnám.

Tudod, Egérke, a fájdalommal az a helyzet, hogy fölé építkezünk. Eltemetjük, meggyászoljuk, márványba faragjuk. Síremlék lesz síró angyalokkal, vésett latin felirattal, ami olyan kevéssé hasonlít ahhoz, amit a földbe temettünk, hogy még az emléke is elhalványul, és a fényesre csiszolt kő, a színes üvegablak és a liliomok kesernyés illatának emléke váltja fel.

Az osztálytermében kezdődött. Ebédidőben jártam oda. Az íróasztalánál ült, dolgozatot javított vagy zenét hallgatott. Egy nap csak kettesben voltunk. Odajött hozzám, és megállt közvetlenül mellettem. Aztán a kezét a combomra tette, és sokáig ott tartotta. Nem tudtam, mit tegyek. Tanár volt. Bíztam benne. Így hát nem csináltam semmit. Csak ültem ott, és vártam. És mivel furcsának éreztem, nem is szóltam semmit. Inkább csak ültem, és úgy tettem, mintha semmi sem történne, és lehunytam a szememet, és elkalandoztam, hallgattam a zenét.

És ez persze hiba volt. Mert most már volt egy titkunk. És amikor újra meg újra megesett, még nehezebb volt bármit szólnom. Elvégre már korábban is megtette. És ő nem gondolta ezt furcsának, amiből én azt a következtetést vontam le, hogy talán én vagyok a hibás. Különben is mi rosszat csináltunk? És hogyan is önthetném szavakba?

Így aztán soha nem szóltam róla. Még neked sem, Egérke. Ezért nem írtam le a St. Oswald-os naplómba, mert ezzel alakot adtam volna a szörnynek. Valóságossá tettem volna a magam számára. Azt hiszem, talán az járhatott a fejemben, hogy ettől valahogy másnak nézek ki, mintha meg tudta volna állapítani, hogy nem vagyok olyan, mint a többi fiú. Nézegettem magam a tükörben, és próbáltam felfedezni, mit lát. De nem volt semmi. Nem volt különös jele. Semmi nyoma, hogy titkunk lenne. És amikor a tarkómra szorítva a kezét lenyomott a padra, és azt suttogta: Jó fiú, azt tettem, amit mindig is: másra gondoltam. Ziggyre és a balkezes gitárjára, a Hollóra és az 1984-re, az agyaggödrökre és a Diamond Dogsra.

Itt kezdenek az emlékek széttöredezni. Nem mintha nem emlékeznék, hisz hogyan is felejthetném el? Emlékszem a szagára, a hangjára abban a krétás sötétségben. Arra, ahogy le kellett hunynom a szememet, de olyan erősen, hogy amikor kinyitottam, egy-két pillanatig csak barna, kavargó semmit láttam.

Az emlékezet nem egy fényképezőgép, hanem egy hangyaboly, amit egy központi mag köré építettek. És ebben a magban szunnyadnak dolgok. Olyasmik, amik változnak, csípnek és repülnek. Amik éjjel előbújnak a falból, és kúsznak-másznak mindenen.

De most, hétévnyi nyomorúság és önutálat után végre látni kezdtem. A gyerekkoromban elkövetett dolgok, azok a rettenetes cselekedetek nem az én hibám voltak. Uszkár, a nyulak, Patkányfiú meg a többi mind a trauma része volt. Nem voltam megszállott. Azok a dolgok csak egy Túlélési Stratégia részei voltak, amit az Állapotom váltott ki, és ha agresszivitást, zavart vagy akár különös feldobottságot éreztem, ugyan ki hibáztathatott volna igazán? Mindez része volt annak, amin keresztülmentem. Egy lelki betegség tünetei.

Most már erőmet megfeszítve próbáltam visszaemlékezni. Sokat imádkoztam. Miss McRae megtanított rá, hogy a gyengeség beismerése erő lehet, és azt mondta, nagyon büszke rám. Ez kedves volt tőle; hosszú ideje senki sem volt büszke rám. Emiatt talán egy kicsit fel is vágtam, és mire észrevettem, hova vezet, akkor sem bírtam volna abbahagyni, ha igyekeztem volna. De nem igazán akartam. Kezdtem kifejezetten élvezni. Áldozat mivoltom újdonság volt, az együttérzéstől különlegesnek éreztem magam. A St. Oswaldban az évfolyamomból a többi fiú egyetemre ment, kocsit vezetett, lányokkal járt. A többi fiú nevét felírták a Dicsőségtáblára. Hol volt az én dicsőségem? Az én nevem? Miért csak én maradtam le?

Hét év telt el Lee Bagshot halála óta. Az emberek csaknem megfeledkeztek róla, talán az anyja kivételével. Egy lakótelepi fiú haláláról közel sem írnak olyan sokat, mint egy kislányéról. Tanúi lehettünk ennek Malbryban, amikor Emily White meghalt: virágok, plüssmacik az utcán, imaórák, jótékonysági gyűjtés, levelek a helyi képviselőnek. Az Emily White-ügy hónapokig élt. Lee Bagshot úgy egy hét alatt eltűnt a médiából. Természetesen semmi sem akadt, amivel a halálát erőszakos cselekményhez köthették volna. Tragikus baleset volt, amiért az emberek az önkormányzatot hibáztatták, hogy nem tettek ki figyelmeztető táblákat, és nem vették körül szögesdróttal az agyaggödröket. De amikor kezdtem felidézni, mi történt hét évvel ezelőtt, Lee Bagshot esete hirtelen más megvilágításba került. És akkor végre megkezdődött a per…

Az emberek nagyon gyanakvóak; hajlamosak rögtön a legrosszabbat elhinni. Én csak annyit fedtem fel Miss McRae előtt, hogy a tanári kar egy tagja erőszakoskodott velem, de . volt az, aki feltételezte, ki lehetett, . hozta az egészet napvilágra. És a St. Oswald mindig is egy szélmalom volt, amivel a fiúk harcot folytathattak. Miss McRae kérésére beszéltem a rendőrséggel. Mindent elmondtam, csak a tanár nevét nem. Azt képtelen voltam elmondani. Nem voltam rá hajlandó. Valaki másra hagytam. Egy karizmatikusabb személyre.

Sosem hittem, hogy nyerni fogunk. Talán ez volt a probléma. De a történetek olyanok, mint a gyom: nőnek. Lehetetlen kipusztítani őket. És a történet, aminek az volt a célja, hogy tönkretegye Uszkárt, valami sokkal vészjóslóbb lett. Egy fiú eltűnt egy hétre 1981 decemberében. Egy másik fiú belefulladt az agyaggödörbe. A halálát véletlen balesetnek tartották, de most, a St. Oswaldban folyó visszaélésekről szóló új állítások fényében a malbryi hatóságok esélyt láttak arra, hogy a kettőt összekössék. A Malbry Examiner, ami sosem volt lelkes barátja annak, amit kiváltságos intézménynek tart (nem érdekes, hogy a St. Oswald alapítványa mélyszegénységben élő gyerekek taníttatását is fizeti az ösztöndíjaival), mindig is imádta közhírré tenni a legrosszabbat. A lap hasábjain helyet kapott a szóbeszéd és a hisztéria. Ismét előkerült a Nutter-ügy, és egy sor új elmélet kelt életre. És amikor a történetem nyilvánossá vált, kezdtek összefüggéseket találni.

Vajon Charlie Nuttert 1981 karácsonyán elcsalogatták? Harry Clarke rontotta meg? Harry Clarke az a tanár, aki olyan szörnyű traumát okozott nekem, hogy még a nevét sem tudom kimondani?

Miss McRae mindvégig támogatott. Kutatást végzett a személyes történetemben. Előkereste a régi osztálytársaimat. Az egyik Uszkár volt, aki hevesen tagadta a felvetést, hogy gyerekkorában erőszakosan viselkedtek volna vele. Igen, Harryvel kapcsolatuk van, de ez sosem volt szexuális jellegű, addig bizonyosan nem, amíg Uszkár be nem töltötte a huszonegyet, és törvényesen nagykorú nem lett. Természetesen Uszkár szülei is tagadták. Uszkár agymosáson ment keresztül. És amikor elmondtam, hogy mit láttam azon a karácsonyon Harry házának ablakán át…

Mr. Clarke karizmatikus tanár, írta a Malbry Examiner. Mint a szexuális ragadozók, ő is nyitott és népszerű volt. Olyan delejes erővel megáldott-e, hogy még az áldozatai is tagadják, hogy erőszakoskodott velük? Az, hogy az áldozatok vonakodnak szót emelni, esetleg a Stockholm-szindróma jele? Vagy a régi történet mögött egy még baljósabb igazság bújik meg? Vagy ami még kecsegtetőbb: Lee Bagshot halálát hozzá lehet-e kötni egy gyanúba keveredő pedofilhoz?

Jól van, no, Egérke, a dolog valóban túlzott méreteket öltött. Ez viszont Uszkár hibája volt, nem az enyém. De Uszkár megnehezítette a dolgot. Először is tagadta, hogy kapcsolat lett volna közte és Harry között, míg az iskolába járt. Azt ugyan elismerte, hogy gondjai voltak, de mindenért a szüleit hibáztatta. Engem is okolt, Egérke; beszélt az agyaggödrökről, a kiégett autóról, még a nyulakról is. Elmondta, hogy félt tőlem, hogy Goldie meg ő is félt tőlem, és azért mentek csak bele a játékokba, hogy a kedvemben járjanak.

Nem volt hihető. Nem olyan fiúnak látszottam, aki félelmet kelt másokban. Goldie vezéregyéniségnek látszott a cambridge-i fizikumával. Még Uszkár is fittebbnek és egészségesebbnek tűnt, mint én. Én azonban áldozatnak látszottam, egy felpuffadt, szőrtelen és szánalmas figurának, mintha a hét éve történtek rákként emésztenének fel. De Uszkár nem hagyta annyiban. Odavolt Harry Clarke-ért. Újra meg újra felhívott otthon, próbált rávenni, hogy erősítsem meg a történetét. Őrült leveleket írt, és azzal fenyegetett, hogy lerántja rólam a leplet. Ezért csak egyetlen dolgot tehettem. Ledobtam az utolsó bombát, mielőtt Uszkár felhasználhatta volna ellenem. Így ha beszél a rendőrségnek Lee Bagshot haláláról, az ő változata kitalációnak hat majd, amit azért fabrikált, hogy a felelősséget Harryről rám hárítsa.

A visszanyert emlékezet igen hasznos eszköz, Egérke. Miss McRae komolyan hitt a gyógyító erejében. Neki hála fel tudtam idézni, hogyan pillantottam meg Lee Bagshotot az agyaggödröknél. Le tudtam írni, milyen ruhát viselt az eltűnése napján. Beszélgetésekre emlékeztem, emlékmorzsákat söpörtem össze, célozgattam és haboztam, bizalmasan bevallottam és meggyóntam, amíg végre össze nem jött annyi, hogy a rendőrség felépítse az ügyet.

Időbe telt. Miss McRae is segített, meg Mr. Speight és a szüleim. Eleinte úgy tettem, mintha vonakodnék, és hagytam, hogy rábeszéljenek. Úgy éreztem magam, mint egy gyerek a zsúron, aki udvariasan visszautasítja a megmaradt szelet tortát. Hagytam, hogy körüludvaroljanak.

Hát, ha ragaszkodtok hozzá…

Mindez persze csak ámítás volt. Ehhez értek valamicskét. Persze ténnyel nem lehetett alátámasztani, hogy Harry valaha is ismerte volna Lee Bagshotot. De Harry háza fél mérföldnyire volt az agyaggödörtől, ahol Lee testét megtalálták, és most, hogy Harry a vádlottak padján ült szemérem elleni cselekményért, költőinek tetszett, hogy gyilkos is legyen.

A bizonyíték gyenge volt. És egy szóval sem mondtam, hogy Harry volt. De láttam Leet az agyaggödröknél, és elmondtam – eskü alatt, vonakodva –, hogyan kérkedett nekem a fiú azzal, hogy ismert egy pasit a faluban, aki édességgel, marihuánával és alkohollal fizet a szexért. Lee leírta nekem Harryt, ahogy én is leírtam a bíróságnak. És amikor Harry tagadta, hogy valaha is találkozott volna Lee Bagshottal, a tárgyalóteremben ülők kifütyülték, mint egy varietéműsorban.

Uszkár persze próbálta védeni. De akkorra már senki sem hitt neki. Egy politikus kiváltságos, gazdag fia, aki egy kis buzi: nem az a fajta, akit az esküdtek vonzónak találnak. Mindig csak suttogott, gyakran meg kellett kérni, hogy ismételje meg, amit mondott. Beszéd közben nem nézett a másik szemébe. Az arcrángásai, vonaglásai visszatértek, remegett és dadogott. A szülei segítségével, akik zaklatott fiatalembernek nevezték, a St. Oswald Káplánjának segítségével, akinek annak idején bizalmasan megvallottam, és akinek Harry is elmondta a maga verzióját, és a St. Oswald igazgatójának segítségével, aki mint mindig, most is erőszakos alaknak tűnt a bíróság előtt, valamint a St. Oswald tanári karának hozzájárulásával, akik en masse kivonultak, hogy kezeskedjenek a vádlott jelleme mellett, Uszkár végül több kárt okozott Harrynek, mint amennyi hasznot.

Ó, nagyon jól emlékszem rájuk, Egérke. Szenátorokként sorakoztak fel a talárjaikban, és megcsillogtatták az oxbridge-i akcentusukat. Ott volt Straitley, aki még inkább fogatlan oroszlán benyomását keltette, mint máskor, és folyton azt hajtogatta, hogy Harry nem tehetett ilyesmiket, aztán Mr. Bishop, az Év Vezetője a rögbis fizikumával, végül az Igazgató, mint egy gyilkos erő, aki úgy beszélt a tömeghez, ahogy a fiaihoz szokott a gyűléseken.

Feltűnt, hogy nem látom Mr. Scoonest, bár Harry barátja volt, és dr. Devine-t sem, akinek a szobája olyan közel volt a Harryéhez. De az egyszerű, lakótelepi, a flancos iskolával szemben bizalmatlanságot tápláló esküdtek előtt felvonuló tanúk mind hamisnak, önelégültnek és fennhéjázónak tűntek. Látni lehetett, hogy a többségük nem veszi komolyan az egészet. Straitley a gyűrött öltönyében és a latinjával, amit az esküdtek nem értettek, megpróbálta elmagyarázni, hogy egy iskolában lehetetlen titkolódzni, és ha bármi történt volna, ő valamiképpen biztos tudomást szerzett volna róla. A Káplán zavarodottnak tűnt, Mr. Fabricant pedig a Sade márkiról írt könyvével úgy festett, mint egy vámpír, és kijelentette, hogy a fiúkban nem lehet megbízni.

Aztán következett Mrs. Bagshot, és igazságtételért könyörgött a fia számára, amivel kirobbantotta a csatát a Hamis-de-gazdag és a Becsületes-de-szegény pártállásúak között, amit országszerte a bulvárlapok hasábjain vívtak meg. A St. Oswaldot országosan a kiváltság és a bűn melegágyaként bélyegezték meg. Mrs. Bagshot nem volt eszményi, de őszinte volt a bánata. És mindenki imádja a hátrányos helyzetűeket. Tökéletesen játszottam a szerepemet.

De Johnny Harrington volt a sztár. Persze értettem, miért. Jóképű volt, kiválóan fejezte ki magát, Istenbe vetett mély hitéről beszélt, magát okolta, hogy nem látta, mi történik a barátaival, emlékezett arra, hogy Uszkár és Ziggy mindig titkolództak, elbagatellizálta a patkányok és a nyulak elpusztításában játszott szerepét, de elmondta, hogy első perctől gyanította, hogy valami vészterhes folyik. Ő is látta a jeleket. Gyanakodott, hogy valami nincs rendjén. Idézte Mr. Fabricant könyvét, Straitley latin trágárságait, visszafogottan olyan képet festett, amiben a St. Oswaldot át- meg átjárta a bűn és a züllöttség. Az iskola Öregfiúk Klubja volt, ami a fiatalokon élősködött, ahol semmit sem kérdeztek, és ahol a kollégák a leggusztustalanabb visszaéléseket is eltussolták. Aztán elmondta, hogy tanácsért fordult Mr. Straitley-hez velem és Uszkárral kapcsolatban, de Mr. Straitley csak kinevette.

És az esküdtek mindent bevettek: Johnny őszinteségét, lelkifurdalását, azt, hogy északi kiejtése nem tűnt el teljesen (legalábbis a per idejére nem), hogy olyan fiúnak írta le magát, aki sosem tudott beilleszkedni. Minden tökéletes volt. Nem ingott meg egyszer sem, még a legkíméletlenebb keresztkérdések alatt sem, hanem mindig a kérdező szemébe nézett, és halkan, de határozottan beszélt. Charlie Nutter és én őrültek, sérült, bizonytalan emberek benyomását keltettük, de Johnny Harrington komolynak és teljesen épelméjűnek tűnt. Hát csak természetes, hogy az emberek hittek neki. Johnny maga is elhitte, amit mondott. Akkor sem végezhetett volna jobb munkát, ha előre kioktatom.

Harrynek ezek után nem sok esélye volt. Tagadta, hogy valaha is erőszakos lett volna velem szemben, hogy tudott volna Lee Bagshotról, hogy pénzt kínált volna fiúknak szexért cserébe, hogy lefeküdt Charlie Nutterrel, mielőtt Charlie betöltötte volna a huszonegyet. De mindez nem ingatta meg az esküdteket, akik mind nyugodt, tiszta északi népek voltak, és akiknek nehezére esett elhinni, hogy egy olyan különcnek, mint Harry, bármiféle erkölcsi érzéke lenne. A többség úgy vélte, hogy a szodómiát amúgy is törvényen kívül kellene helyezni, és bizalmatlanul nézték Charlie Nuttert, akinek ilyen képtelen neve van, meg tikkje, meg rengeteg pénze, és az apja az Alsóházban képviselő, és nagyképűen felháborodott képet vág.

És Harry nem vádolt meg. Ez és a szavai fájtak igazán. Az istenverte felsőbbrendűsége. Hogy elutasította az ügyvédje javaslatát, amikor az tönkre akart tenni. Csak állt a válaszfal mögött, öregnek látszott, és amikor kérdezték, csak ennyit válaszolt:

– David különleges eset volt. Látnom kellett volna, hogy segítségre szorul. Sajnálom. Segítenem kellett volna neki.

Én persze tudtam, mire céloz. De ez elég volt, hogy elmarasztalják. A többi, amit mondott, feledésbe merült, amikor a szalagcímek ízekre szedték.

SAJNÁLOM!, harsogták a bulvárlapok. A többi felvizezett verziót tálalt fel. PERVERZ TANÁR ÖSSZEOMLIK A BÍRÓSÁG ELŐTT. A SZEMÜNK ELŐTT REJTŐZKÖDÖTT!!! HOMOSZEXUÁLIS IRODALOMTANÁR ÉVEKEN ÁT ERŐSZAKOLHATTA A RÁ BÍZOTT TANÍTVÁNYAIT! És az erkölcsileg legterhelőbb szalagcím Harry fényképe mellett: EZ AZ EMBER VÉGZETT LEE BAGSHOTTAL?

Ez és nem az én tanúvallomásom változtatta meg az ítélet kimenetelét aznap. Persze nem mintha nagyon kellett volna rajta fordítani. Malbry még emlékezett Emily White szomorú halálára, és bár a két ügy nem hasonlított, a kevés párhuzam is kellő fegyvertárat biztosított a sajtónak.

Zaklatott fiú kitálal, írták. Szemeszterenként ezerfontos iskola a bűn melegágya, írták másutt. És az esküdtek, akik lehetőséget kaptak, hogy végre kiegyenlítsék a számlát többnemzedéknyi társadalmi felsőbbséggel, a szívükkel szavaztak, és Harryt húsz évre ítélték.

Néha áldozatot kell hozni a gonosz eltaposásához. A Bibliában számtalan példa van erre. Ábrahám és Izsák, a gadarai disznók, a bűnbak története. Ez esetben az áldozat Lee Bagshot volt, aki azért halt meg, hogy mások tisztább, jobb, boldogabb életet éljenek. És bár Harry Clarke nem ölte meg, hét évvel később most már azt is értettem, hogy részben Harry miatt halt meg, ami Harryt éppen olyan bűnössé tette, mintha ő követte volna el a gyilkosságot.

Az észszerű kétség szabálya szerint fel kellett volna menteniük, de nem tették. Az én hibám? Nevezzük inkább a sors kezének.

4

2005. október 14.

Némelyik eset sérti a nyilvánosság érzékenységét. A lápi gyilkosságok. A yorkshire-i hasfelmetsző. A malbryi Emily White-eset. Harry Clarke-ot ebben a társaságban látni… nos, fájdalmas volt. Még ma is az. Tizenhat évvel később még mindig meglepően nehéz elolvasnom a régi szalagcímeket, nézni a régi fényképeket. Annyian fejtették ki a véleményüket a Harry Clarke-ügyről. Számtalan falfirkát mostak le vécék faláról, és szóltak hozzá félvállról az újságokban és a magazinokban. Még könyvet is írtak róla, mégpedig egy bizonyos Jeffrey Stuarts, egy tehetségtelen firkász, aki mások jellemének a gyalázására specializálódott. A könyvben arra utalt, hogy Harrynek jóval több áldozata lehetett, mint bárki is sejtené, és megpróbálta összekapcsolni őt és rajta keresztül a St. Oswaldot egy sor eltűnéssel. Nyíltan senki sem tiltakozott, bár ezek közül legalább egy alkalmával Harry iskolai kiránduláson járt Franciaországban. Harry korábbi kollégái, köztük Eric és én is gyávák voltunk kiállni mellette. Hogy miért? Mert egy labilis fiatalember valami homályos vádat fogalmazott meg, amiben a terapeutája, az egyháza, a szülei és egy prominens parlamenti képviselő is támogatták, és persze a folyton visszatérő Johnny Harrington is.

Minden vele kezdődött. Még 1981-ben az Igazgató irodájában tett első látogatásától, az első panaszától, az egyháztól, a megszállott szó első említésétől fogva. Eltűnődhetünk, vajon miért helyezem első helyre Harringtont Spikelyval szemben. Talán azért, mert Spikely valóban labilis volt, a tanúvallomásában minden a megtévesztett lelkiállapotára utalt. De Harrington szalonképes volt: kisfiús, magabiztos, sőt még elbűvölő is. Ugyanolyan udvarias komolysággal tett vallomást, mint ahogy velem beszélt, amikor a zaklatott barátjáról mesélt nekem. És amikor előkerült a Sportversenyek Napján készült fénykép, amin Harrington olyan jól vasalt, Harry pedig izzadt, és boldogan vigyorog, a lapok tort ültek, és a nyilvánosság szemében a tizennégy éves Harrington az örök plakátfiú maradt, Harry koporsójában az utolsó szög.

Nem lett volna ok hitelt adni Spikely történetének, ha Harrington nem erősíti meg. Legjobb esetben is Harry szava állt volna szemben egy tanítványa töredezett és nem perdöntő beszámolójával, aki sosem nevezte meg közvetlenül, akinek nyilvánvalóan mentális problémái voltak, és aki még egy teljes évet sem töltött az Iskolában. Johnny Harrington igazolása nélkül nem került volna sor a nyomozásra, sem a kutatásra, Harryt nem kapcsolták volna össze Lee Bagshot halálával, és ez a kapocs is a legjobb esetben is gyönge volt, és nem alapult máson, mint a körülményeken. Röviden: az ügyet elutasította volna a bíróság. Harryt sosem ítélték volna el.

Most, visszatekintve mindannyian hibásak voltunk. Az egész olyan képtelen volt. Harry letartóztatása, felfüggesztése az Iskolában, majd tíz hónappal később egy per, amire egyikünk sem számított. És még akkor is, amikor a per elkezdődött, túlzottan derűlátók voltunk. A St. Oswald történetében még senki nem intézett ekkora támadást az Iskola egésze ellen. Senki sem számított arra, hogy Harry veszíthet. Senki sem hitte, hogy ilyen csekély bizonyíték láttán az esküdtek a bűnösségére szavaznak.

Tévedtünk. A történelem a parittyával küzdő kicsiknek szokta juttatni a győzelmet. A St. Oswald egy óriás volt. Erős, érinthetetlen. A kisfiúk Spikely, Harrington és persze Lee Bagshot. Az idő és a körülmények dicsfényébe vonva az esetlen, patkányképű fiú az idejétmúlt frizurájával, aki úgy vigyorgott a lencsébe, mintha tengernyi ideje lenne hátra, minden tragikus és pusztulásra ítélt ideálja lett. Az agyaggödrök felszámolását megkésve rendelték el, virágokat hagytak a helyszínen, pénzt küldtek a családnak. A tragédia valami mássá vált: az osztályharc jelképévé. És az esküdtek – valamennyien sunnybankiek, Pog Hill-iek, abbeydale-iek és más lakótelepről származók, munkanélküliek, háziasszonyok, nyugdíjasok – készen álltak, hogy a legrosszabbat feltételezzék, és olyan könnyen befolyásolták őket Mrs. Bagshot könnyei, mint Spikely szenvedéseinek története.

Így hát Harryt arra ítélték, hogy leszolgálja az idejét Őfelsége kívánsága szerint. Egy darabig még leveleztünk, de hamarosan kifogytam a mondanivalóból. Eric otthagyta a St. Oswaldot, hogy a King Henryben, a rivális iskolában tanítson, a régi Igazgató végre nyugdíjba vonult, nekem a tanszéket kellett vezetnem. Elrepült az idő. Tudom, milyen rettenetesen hangzik, de a St. Oswald egy szívtelen vén fregatt. Ha ember esik a vízbe, a hajó nem teheti meg, hogy bevárja. A matróz vagy vele úszik, vagy elsüllyed.

Próbáltam mindezt Winternek is elmagyarázni, miközben módszeresen átnéztem a kék dosszié tartalmát. Addigra már későre járt. A tűz leégett, már csak vörösen parázslott. Az üveg brandy, amit kinyitottam, ijesztően a végét járta. De szükségem volt valamire, amitől bátorságra kaphattam. Winter még az első pohárnál tartott, udvarias és figyelmes volt. A spanyol szemű Gloria kiváló hallgatóságot nevelt.

Az utolsót rózsaszín papírra nyomtatták. Egy másodpercbe telt, hogy ráismerjek: a betűtípus kissé más volt, a papír drágább, de a szöveg majdnem megegyezett azzal a kis röpirattal – HOMOSZEXUÁLIS, POKOLFAJZAT –, amit az Ómega Rózsa Egyháza nyomtatott és terjesztett.

– Ezt meg honnan szerezte? – kérdeztem.

A röpirat hátán látható logóra mutatott. Egy stilizált S, ami két összefonódó kezű alak tükörképének tűnt, alattuk meg az idei év dátuma állt. Ismertem ezt a logót, láttam már pénzgyűjtő perselyeken és plakátokon.

– „Survivors.” Túlélők. – A szervezet, amihez dr. Blakely, vagyis Egy Dolog, avagy a Bántalmazási Guru is kötődik. Mostanáig csak egy papírból kivágott katonának hittem, aki Johnny Harrington papírmasé erődjéhez dukál. De most, hogy megint ezt a kis röpiratot látom, amit a Túlélők adtak ki…

– Mit jelent ez?

– Kicsit utánanéztem a Túlélőknek – válaszolta. – 1988-ban alakult, nem sokkal Harry Clarke letartóztatását követően. Eredetileg egy telefonos segélyvonal volt maroknyi önkéntessel. A neve…

– Túlélők Őszintén Kimondják. – Homályosan már emlékeztem is rá: az egyesület arca Liz McRae, David Spikely terapeutája lett. A per idején szakértő tanúnak idézték be. Fiatal teremtés volt, amennyire most fel tudtam idézni, huszonötnél biztos nem idősebb, mézbarna bubifrizurával és a tömegnek tetsző komolysággal. Ő javasolta az egészet elindító nyomozást, a páciensével folytatott beszélgetések után riasztotta a szociális hálózatot. A beszélgetéseik alatt Spikely említette a St. Oswald tanári karának egy tagját, valamint bizonyos visszataszító eseményeket. Harry védelme rögvest lecsapott arra, hogy Spikely sosem nevezte meg Harryt a zaklatójaként, de Miss McRae megőrizte a nyugalmát, és rámutatott arra, hogy a traumás események túlélői gyakran képtelenek nyíltan beszélni vagy akár csak megfogalmazni az élménnyel kapcsolatos triviális részleteket.

– „Túlélők”. – Ott hallottam először ebben a szövegkörnyezetben ezt a szót. És íme, még egy láncszem az Ómega Rózsa Egyházához, a szervezethez, ami kínozta Nuttert, agymosta Spikelyt, és arra biztatta Johnny Harringtont, hogy emelje fel a szavát Harry ellen. Most, hogy ismét belenéztem, rájöttem, hogy az undorító kis röpirat stílusa ismerősnek tűnt: a minap hallottam az igazgatói gyűlésen…

– Harrington írta? Harrington?!

Winter bólintott. – Úgy fest. És mindig ott sertepertélt a közelben. A per lezárulta után a segélyvonal kibővült, a nevét Túlélőkre rövidítette. Liz McRae még jó pár évig aktívan részt vett a munkában, a visszanyert emlékezetre specializálódott. 1993-ban a Brit Birodalom Rendjével tüntették ki a jótékonysági munkájáért. 1991-ben férjhez ment, és már nem aktív tagja a csoportnak. Nincs gyermeke, jóllehet többször is próbálkozott termékenységi kezeléssel, és most egy gyermektelen családok számára fenntartott támogatói csoportot vezet Harrogate-ben. A Friends Reunited, az Összebékült Barátok ezt alá is támasztja. A neve Elizabeth Harrington.

5

2005. őszi trimeszter

Kedves Egérke!

A per végeztével még egy kis időt töltöttem terápiával, megbékéltem a problémáimmal, és végigvettem mindazt, amit sikerült elérnem. Jó mulatság volt: úgy beszéltem, mintha tényleg számítanék. Már nem voltam csődtömeg, hanem egy bátor túlélő, aki a tárgyalóteremben fel merte emelni a szavát a volt zaklatója ellen. Egy darabig lelkesedéssel töltött el. De nem tartott sokáig. A győzelemittasság érzése elhalványult. Ott találtam magam, ahonnan indultam. A béna kisfiú a hegyoldalban, ahogy a visszhangokra fülel.

Manapság ritkán érzek, még ritkábban álmodom. Talán azért, mert idősebb vagyok. Talán mindenkinek van az erőteljesebb érzésekhez egy bizonyos kapacitása, amit én gyerekkoromban kimerítettem. Nem maradt más, csak a könyörtelen belső számláló, ami azt mondja: Még harminckét év. Kevesebb, ha rákot kapok. Harry Clarke-kal is a rák végzett. És az, ami Uszkárral történt.

Egy darabig csak sodródtam. Azt hiszem, hiányzott a rivaldafény. Néhány interjút adtam, eladtam a sztorimat a Mailnek, aztán körülnéztem valami más után. Akkortájt már túljutottam azon a ponton, amikor egy nyúl vagy egy kutya megölése segített volna. A múltba veszett a feldobottság, amit akkor éreztem, amikor meglöktem Uszkárt. Még a sokkal nagyobb izgalom is elhalványult, amit Goldie meglökésekor éreztem.

A Túlélők mentettek meg a lelki összeomlástól. Miss McRae segítségével a kis segélyvonal egyre jobban kibővült. A túlélők beszélni akartak, és sok is volt belőlük. Miss McRae folytatta a terápiámat, és időről időre beszéltem a csoportgyűlésein. Néha Goldie is eljött velem. A per alatt és utána is kapcsolatban maradt Miss McRae-vel, és Miss McRae – előbb a terápiája részeként, majd mint önálló tanácsadót – vonta bele a munkába.

Johnny akkor már tanárnak készült. Az egyházhoz fűződő kapcsolata révén világszerte motivációs szónokokkal lépett érintkezésbe. És ügyes volt, nálam is sokkal ügyesebb. Az emberek kedvelték, és bíztak benne. A befolyása lassanként megerősödött. Az, ami eleinte egy kis heti vitacsoport volt, országos erőforrássá, menedékké nőtte ki magát. Volt ingyenes segélyhívónk, amit önkéntesek működtettek, és bejegyzett jótékonysági szervezetté alakultunk át. Johnny egy rakás motivációs röpiratot írt (az egyház számára írt már néhányat), és még egy kis könyvet is kiadott, A Túlélő evangéliuma címmel. Mindez persze lendített a karrierjén is. Már gyakorló tanárként nagy jövőt jósoltak neki. Most igazgatóként látogatásokat szervez az iskolákba, a tanárokkal és a diákokkal beszél arról, hogyan kell felfigyelni a lehetséges zaklatásra, eleve mi számít annak, és mostanában az online behálózásra is kitér.

1991-ben megnősült, és éppen Miss McRae-t vette el. Ez azért csalódást okozott, és bevallom, rosszul is esett. Ráadásul úgy éreztem, hogy a hátam mögött ki is beszéltek. Miss McRae talán elmesélt neki dolgokat, amiket bizalmasan csak neki árultam el. Nem valami etikus viselkedés, nem mintha az efféléknek, mint ők, ez sokat számítana. Mindig is más fajta voltak, még amikor csak barátok próbáltak lenni, akkor is. Most, miután megkapták tőlem, amit akartak, Spikely mehetett vissza a szemétdombra, Harrington meg kúszhatott fel a szamárlétrán.

Keserűen beszélek, Egérke? Nem ez a célom. Objektív szempontból sikeres ember vagyok. Fontos dolgokat vittem véghez. A nemkívánatos figyelem elkerülése végett megváltoztattam a nevemet. 1999-ben, amikor anyám újból férjhez ment, visszaköltöztem Malbryba. Talán szükségét éreztem a hazatérésnek. De ez jócskán eltér attól az otthontól, amelyet ismertem, attól a kis falubeli háztól. Most egy nagyon szép házam van a Milliomosok Sorának felső végén. Tisztelnek, sőt félnek is tőlem. Visszanyertem egészséges fizikumomat. Már a hajam is visszanőtt. Mégis miért érzem olyan kielégítetlennek, belül olyan tragikusan halottnak magam?

Azt hittem, azzal, hogy annyi év után megint naplót vezetek, segíthetek ezen. És olyan természetesnek tűnik, Egérke, hogy neked írom a naplómat. Persze nem mintha azt hinném, hogy még itt vagy. De a dolgok visszatértek a kiindulási pontra. A kocka ismét el lett vetve. És ezúttal úgy tűnik, a sors esélyt adott nekem, hogy rendezzek még egy régi számlát…

6

2005. október 28.

Egy fegyelmi meghallgatás sosem kellemes élmény. A mostanit Kitty Teague, a tanszékem feje, Egy Dolog és Két Dolog, dr. Devine és természetesen az Új Igazgató fémjelezte a maga teljes pompájában és szemforgatásával.

Nem untatnék senkit az elhangzottakkal. Elég annyit mondani, hogy mostantól fegyelmi hatálya alá esem. A következő pár hétben valaki árnyékként követi az óráimat, figyeli, nem csinálok-e valami szabálytalanságot. Az én védelmemben, közölte Harrington a kis mosolyával. Chanelle Goodman szülei komoly panaszt emeltek ellenem. Annak érdekében, hogy érdemben foglalkozzunk az üggyel (és reményeink szerint elvessük a vádat), mostantól tudnunk kell, mi folyik az 59-es tanteremben, milyen megjegyzések hangzanak el, már ha egyáltalán elhangzanak, és hogyan rendezzük mindkét félnél a problémákat, akár valóságosak, akár csak érzékeltek.

Röviden: lesz egy Különleges Kis Barátom, aki mindenhova elkísér. Jobban mondva két KKB-m: Ms. Buckfast és dr. Blakely felváltva követ, ahogy Harry nevető törpéje követte az elbeszélőt abban a hetyke kis dalban. Megint csak az a gyanúm, hogy Harrington próbálja az ajkamhoz kényszeríteni a bürökkel teli kelyhet. Jobban kell törnie magát, ha ezt a vén kagylót le akarja kaparni a fedélzetről. Ezzel együtt nehéz lesz a derűmet megőrizni.

Tíz nap múlt el a meghallgatás óta. Kitty Teague elkeserítően korrektül viselkedett. Eddig nem tett megjegyzést az Allen-Jones/Gunderson-afférra, de mindennap átnézi a tanszéki papírmunkát Egy Dologgal és Két Dologgal (attól függően, hogy akkor éppen melyikük van szolgálatban). Eddig azonban nem adtak okot újabb panaszra. Az Aeneis IX. énekének tanítása szokás szerint szépen halad. Az óráim a jellegtelenség iskolapéldái. A Brodie-fiaim fel is figyeltek erre, de a műsor felélénkítésére tett kísérleteik merev fogadtatással találkoztak.

La Buckfast tartózkodó iróniával kíséri figyelemmel a fejleményeket, mint egy bacchanáliába csöppent Vesta-szűz, miközben dr. Blakely egy fényszóró elé került nyúlra hasonlít, mintha attól tartana, hogy valamiféle tanításba vonom be, aminek kilátása láthatóan rettegéssel tölti el. Dr. Devine szomszédos szobájában, ha nem is funkcionálisan, de jelen van Markowicz. A tanszék kísértetiesen csendes, csak a Ködkürt hangja töri meg időnként, amikor felharsan a Középső folyosón. Még az egerek is illegalitásba vonultak. Persze tudom, hogy ez nem tarthat sokáig. Vihar előtti ez a csend.

Ma Ms. Buckfaston volt a sor, hogy megtiszteljen minket a jelenlétével. Különleges látogatóként mutattam be az osztálynak, amit a kisebb fiúk el is fogadtak, de a Sutcliffhoz, Allen-Joneshoz és McNairhez hasonlóknak nem változtat a véleményén.

– Gyakorló tanárokat fogad, uram? – kérdezte McNair az ebédidőben. – Akaratlanul is feltűnt az elefánt a terem végében.

Felvontam a szemöldökömet, hogy jelezzem: vegyen vissza a stílusából. – Ms. Buckfast kifejezte az óhaját, hogy javítson a latintudásán – jelentettem ki. – És bár nem törékeny alkat, Ms. Buckfastot nem lehet elefántnak sem nevezni.

Allen-Jones, aki maga is a fegyelmijét tölti, hosszan, méricskélőn függesztette rám a tekintetét.

– Hogy van Rupert Gunderson?

– Távol tartom magam tőle – vonta meg a vállát Allen-Jones.

– Jól is teszed – véltem. – De szólj, ha mozgásba lendül.

Az ebéd csendesen folyt. Egy szendvics a szobámban, miközben a fiúk zenét hallgattak a kis tranzisztoros rádión, amit titkon Allen-Jones csempészett be, és az egyik padban rejtett el az osztályterem végében. Devine kétszer is bejött, hogy szóvá tegye: egyszer a zenére panaszkodott, másodszor pedig arra, hogy sok fiú eszik a teremben, amivel megszegik az iskolai előírásokat, és ami fontosabb: növelik az élősdiek előfordulásának esélyét.

– Raus, Maus – mondta Allen-Jones dr. Devine távozása közben.

Devine hirtelen sarkon fordult. Allen-Jones ártatlan képet vágott, legalábbis annyira ártatlant, mint az a fiú, akinek egy fél szendvics lóg ki a szájából. Devine olyan képpel távozott, mintha citromba harapott volna.

– Csak egy újabb nap Mauschwitzban – jegyezte meg Tayler. A Brodie-fiaim nevetésben törtek ki. Devine az üvegajtó mögött megtorpant egy pillanatra, aztán úgy vonult tovább, mintha emberfeletti önuralomra lenne szüksége.

Ms. Buckfast jelenlétében fárasztó volt a délután. Többször is a nyelvembe kellett harapnom, hogy ne csússzon ki a számon egy-egy magvas latin kifejezés; most már erős a gyanúm, hogy La Buckfast tud annyira latinul, hogy helytelenítené. Tartok tőle, hogy emiatt az óráim nem olyan szórakoztatók, mint máskor. Előbb magukban olvastak, aztán kiejtési teszt következett, majd fordítás. La Buckfast azonban mozdíthatatlan volt, bár reméltem, hogy elunja magát, és hamarabb távozik, de nem. Ms. Buckfastnak jó az állóképessége.

A délután folyamán szemmel tartott mindent, figyelmesen fülelt, néha jegyzetelt vagy körbejárt a tanteremben, és a fiúk nyelvtanát ellenőrizte. Meg kell mondanom: alapos volt. És egyszer sem ásított. Kezdem azt hinni, hogy végül is méltó ellenfélnek bizonyul.

A nap végén az íróasztalomhoz jött, elmosolyodott, és így szólt. – Köszönöm, Roy. Rendkívül élvezetes volt.

Tekintettel arra, hogy a délutánt csaknem végig csendben töltöttük, ebben erősen kételkedtem, de a tekintetéből az sugárzott, hogy egyáltalán nem elégedetlen.

Az ablaknál álldogált, és kinézett a szögletes udvarra, majd kíváncsian rám pillantott.

– Ugye nem emlékszik rám, Roy?

Ránéztem. – Van valami különleges, amire emlékeznem kellene?

– Nincs, persze hogy nincs rá oka. De valamikor én is mulberrys lány voltam. Még párszor beszéltünk is. Az volt a benyomásom már akkor is, hogy nem helyesli, ha lányok is előfordulnak az Iskolában.

– Mulberrys lány? – kérdeztem, és igyekeztem az emlékezetemből előbányászni, hogy miért beszéltem volna vele. Aztán eszembe jutott, valószínűleg a hajszíne miatt. Hát hogyne, bár akkor még sokkal vékonyabb volt, és azokon a hosszú lábain magabiztosan vonult, azzal a járással, ami az iskolán kívül a mulberrys lányokat jellemezte.

– Maga játszotta a főszerepet az Antigonéban.

La Buckfast elmosolyodott. – Úgy van.

– Emlékszem, hogy több fiam is áldozatul esett annak az előadásnak, bár ez történt, valahányszor hagytuk, hogy a fiaink a színpadot tapossák. Néhányan sosem tértek magukhoz. De biztos emlékeztem volna a nevére, ha az arcára nem is.

– Férjhez mentem – magyarázta. – Nem tartott sokáig.

– Ó. És a lánykori neve…

– Becky Price.

Becky Price. Már látom is. Kissé kigömbölyödött, de valaminek fel kellett volna keltenie a figyelmemet.

– Ismerte akkoriban Harringtont?

– Igen. Jártunk egy ideig. – Megint az a Mona Lisa-mosoly. – Megfordult a fejében, igaz? – kérdezte La Buckfast. – Eltöprengett, hogy van-e köztünk valami. Hát nincs. John okosabb annál, semhogy veszélynek tegye ki a hírnevét. – Leült az asztalra, és keresztbe vetette a lábát. Hallottam a nejlonharisnya surrogását. – Hihetetlenül nagyra becsülöm magát.

– Ez a mondat mindig valami kevésbé kellemest szokott bevezetni.

Nevetett. Őszintének hangzott volna, ha nem nézem a szemét.

– Jaj, Roy, maga igazán nagy szám! De be kell látnia, hogy semmiképpen sem győzhet. Jobb lenne elegánsan távozni, mint végignézni, ahogy a karrierjére árnyékot vet valami olyan, ami feltétlenül bekövetkezik, ha a St. Oswaldban marad.

– Úgy érti, vonuljak nyugdíjba?

– Igen. És lehetőleg minél hamarabb. A rossz egészségi állapot elég indok. Vagy egy családi krízis.

– Nem volt elég alapos – mondtam. – Nekem a St. Oswald a családom.

Vállat vont. – Teljes támogatásunkról biztosítom. Fizetett szabadság az év végéig. A nyugdíján felül ezzel igazán jó anyagi körülményeket teremthet.

Kezdtem feldühödni. – Úgy hiszi, ez a pénzről szól?

– Nem. Természetesen nem – bizonygatta Ms. Buckfast. – Mindig is az Iskoláról szólt. Tudja, Roy, én valóban alaposan utánanéztem magának. És tudom, hogy a változás az ellensége. De a St. Oswald változóban van. Egy idejétmúlt hagyományokkal keresztül-kasul szabdalt gimnázium helyett az északon található legkiválóbb független iskolává tesszük. A legjobb felszereltséggel, a legjobb tanárokkal. Fiúk és lányok együtt tanulhatnak a lehető legjobb környezetben. De ezért bizonyos dolgokon változtatnunk kell. Tovább kell lépnünk. Az embereinknek kell továbblépniük.

– És maga szerint én erre nem vagyok képes?

– Tudom, hogy nem hajlandó rá – rázta a fejét. – Nézze, Roy. Nincs ebben semmi személyes. Én kifejezetten kedvelem a kis különcségeit. De ideje elmennie. Maga is tisztában van vele. Nekünk nem méltó ellenfél, és szívesebben látnám, ha elegánsan távozna, mint ha árnyék vetődne magára.

– Eszemben sincs távozni. A helyemen akarok meghalni, és szeretném, ha a falra temetnének a többi vízköpő mellé.

Felsóhajtott. – Nincs szó választási lehetőségről, Roy. Az Egészségügyi és Biztonsági előírások sosem engednék.

Mégiscsak van humorérzéke, gondoltam. Milyen kár, hogy olyan hideg a tekintete.

– Komolyan azt hittük, hogy nem lesz szükség erre a beszélgetésre – folytatta La Buckfast. – De mivel ilyen konok…

– Ki az a mi? – szakítottam félbe. – Összeolvadt Johnny Harringtonnal, mint Szalmakisz Hermaphroditosszal? Vagy ez az Új Rend személyes névmása? Hadd mondjak valamit, Ms. Buckfast. Annyi kis beszélgetést kezdeményezhet, ahányat csak akar. Annyi órámra ülhet be, ahányra akar, és annyi diktálást és szótlan prózafordítást ülhet végig, ahányat csak el bír viselni, de nem kényszeríthet, hogy nyugdíjba vonuljak, ahogy arról sem fog meggyőzni, hogy az elvet alá kell vetni a haladásnak.

Megint az a mosoly. Ismét átfutott a fejemen, mennyire emlékeztet a vakmerő Miss Dare-re.

– Elv? – ismételte meg. – Hiszen ez az egész az elvekről szól, Roy. Nézze, ezt már megbeszéltük. Úgy véljük, túlságosan közel került az osztályában egy csoport fiúhoz. Kivált a fiatal Allen-Joneshoz. Szerintünk annak a fiúnak mérgező a kisugárzása.

A Régi Igazgató kedvenc hangját hallattam. – Több ilyen is akad errefelé. De Allen-Jones nem tartozik közéjük. Mégis mit művelt ön szerint?

Megint az a mosoly. – Jaj, Roy! Foggal-körömmel védi a fiait. Nagyon tisztelem érte, de tényleg. De a Rupert Gunderson-ügy után…

Néhány válogatott szóval összefoglaltam, mit gondolok Gundersonról.

A mosoly rezzenetlen maradt. – Nos, igen – mondta La Buckfast. – A lényeg az, hogy Allen-Jonesra esetleg kizárás vár.

Felugrottam. A medencetájékom ijesztően megreccsent.

– Nem! Ez nem igazság! – kiabáltam.

Belém hasított, hogy a tiltakozáshoz választott szavaim inkább egy iskolás fiú szájából és nem a St. Oswald Régi Centuriójáéból hangozhatnának el, de az elmúlt hetek eseményei nyomán inkább éreztem magam iskolás fiúnak a saját tanszékemen. Nem kellemes érzés, és ez egyszer nem okolhatom miatta dr. Devine-t.

– Itt nem az igazságról van szó – mondta Ms. Buckfast –, hanem a bomlasztás elkerüléséről. A maga Allen-Jonesa nem illik ide. Elég, ha Benedicta Wildot nézi. Próbáljuk újraépíteni a St. Oswaldot, Roy, és ez azzal jár, hogy megszabadulunk mindentől, ami a haladás útját állja. Egykor talán rendben volt a St. Oswald különcsége, régimódisága és a sok eredeti egyénisége. De most már rendesen kell vezetni, és erre nincs mód, ha a gépezetben csupa olyan régi alkatrész van, ami nem illik oda.

– Vén trottyokat ért ezen.

– Én nem így fogalmaztam volna.

– De erre gondolt – vágtam vissza. – Ezért követett mindenhova, ezért tanulmányozta a módszereimet. A gépezetbe nem illő régi alkatrész vagyok. És rossz hatással vagyok a fiúkra.

Ha azt hittem, lefegyverzem a szókimondásommal, nagyot tévedtem. Csupán elmosolyodott, és így szólt: – Jaj, Roy, maga olyan tréfás. És őszintén élveztem ezeket a kis osztálytermi üléseinket. De ideje véget vetni ennek, mielőtt eldurvul. A maga és a tanítványai számára is. Ugye egyetért?

Mély lélegzetet vettem. – Arra kér, hogy távozzak?

– Nem távozásra kérem, hanem nyugdíjba vonulásra, Roy – mondta szelíden. – Rendkívül lojálisan szolgálta az Iskolát. De most már szálka az Igazgató szemében. Nem, ne is tagadja. Tudja, hogy ez az igazság. Bármit próbált is tenni, maga megpróbálta aláásni. A mulberrys lányokat, Benedicta Wildot, azt az ostoba kerti törpét, a tetejében még be nem állt a szája Harry Clarke miatt, aztán még ott voltak a Dicsőségtáblák is…

– Hát azokról is tud? – néztem rá.

– Persze – válaszolta. – Végig tudtunk róluk. Azt hiszi, bárki is a maga pártját fogja? Azt képzeli, lehet titkot tartani egy olyan helyen, mint a St. Oswald?

Rádöbbentem, hogy csakis Winter lehetett. Csak ő tudott a Dicsőségtáblákról. Winter, aki olyan csodálatosan jó időzítéssel avatkozott be, akinek hozzáértése az internethez gondviselésszerű volt. Lehet, hogy az egész csak kelepce volt? Csapda? És első perctől én voltam a célpontjuk?

Éreztem a láthatatlan ujj régóta ismerős böködését, és erőtlenül zöttyentem vissza a helyemre. Vén bolond voltam, gondoltam. Mit tud még La Buckfast? Mit mesélt még Johnny Harringtonnak?

Megpaskolta a vállamat. – Szerintem túlzásba viszi, Roy. Fáradtnak és betegnek látszik. Hozok magának egy csésze kávét az Igazgató irodájából.

Megráztam a fejem. – A méregpoharat.

– Szükségtelen drámázni, Roy. Nyugdíjaztatás. A szemeszter végén. Esetleg hivatkozhat rossz egészségi állapotára, és nem történik említés semmilyen kínos dologról, botrányról, kellemetlenségről. Kap egy szép nyugdíjat, szabadságot, még búcsúztató ünnepséget is. És talán Allen-Jones és a többi tanítványa kap egy második esélyt, hogy szépen beilleszkedjenek a St. Oswaldba, és ne ugorjanak magával együtt a mélybe. Biztos, hogy nem kér egy kávét? Nagyon finom. Az Igazgató úr különleges keveréke.

Ismét megráztam a fejemet. – Azt hiszem, nem rajongok az Igazgató úr keverékéért. A gyávasággal kevert becstelenségtől mindig felkavarodik a gyomrom.

Szemrehányóan nézett rám. – Jaj, Roy. Gondold meg ezt, fiam, hisz ember vagy te is, / És nincs ember, ki még nem tévedett soha, / De tévedett bár, sorsa nem reménytelen, / Ha bajba jutva nem makacskodik tovább, / S hibáját jóvá tenni jó tanácsra hajt. / Az önhittség nyomán csak balsiker terem.[33]

Felvontam a szemöldökömet. – Antigoné?

– Mindig is jó voltam a memoriterekben.

Megint a parkon át mentem haza. Gyorsan közeledik az Örömtüzek éjszakája. Máris ágyrácsok, dobozszám papírok, ócska rongyok és lazán összekötött tűzifa halmozódik a kijelölt helyen. Hamarosan gyerekek gyűlnek ide, tanáraik képére bábokat készítenek, körbetáncolják a máglyát, régi dalokat és gyerekversikéket énekelnek, és olyan játékokat játszanak, amilyeneket a Devine-hoz és Bob Strange-hez hasonlók sértőnek és elavultnak tekintenek, és mégis! Mennyire időtállók ezek a dolgok! A sötétben örömtüzek lobbannak, az isteneknek hozott éves áldozatok.

Három fiú álldogált a tűz mellett. A ruhájuk alapján subbybankerek. Eszembe jutottak a pár estével korábban látott fiúk, akik a hintáknál cigarettáztak. Hogy néztek rám! Milyen könnyedén és magabiztosan neveztek perverznek. Milyen könnyűszerrel tűnik el a tisztelet, a nagyrabecsülés és a tekintély e bűvös hatású szó hallatán.

Nem ugyanazok voltak. Most már ki tudtam venni a vonásaikat is: rózsás arcú, csillogó szemű gyerekek voltak. Egyikük felemelte a kezét, és odaintett, amikor elsiettem mellettük. De ezúttal nem reagáltam.

7

2005. október 28.

Amikor hazaértem, italt töltöttem magamnak, és nekiálltam pásztorpitét készíteni. Ha feldúlt vagyok, gyakran evéssel nyugtatom magam, és Ms. Buckfast szavai kihoztak a sodromból. Nem utolsósorban Winter kapcsán, akibe – most döbbentem csak rá – érthetetlenül nagy bizalmat fektettem.

Miért akart volna segíteni? Miért voltam olyan biztos benne? Mert egyszer az egyik régvolt tanítványomra emlékeztetett? A tetteimet átvizsgálva már belátom, tudnom kellett volna, hogy titkol valamit. Titkolódzó modora, feszélyezettsége, hogy képtelen volt a szemembe nézni. Mind-mind a bűntudat jelei voltak, amiket nem vettem észre. Most aztán ki vagyok szolgáltatva La Buckfastnak és Harringtonnak: az ultimátumuk napnál is világosabb. Távozz, vagy számolj a következményekkel. Azokkal a következményekkel, amelyek rám és, ami még lényegesebb, a fiaimra is hatással lesznek. Micsoda bolond voltam! Micsoda szentimentális vén bolond!

Bekapcsoltam a rádiót, és híreket kerestem. A bemondó Ronnie Barker halálát jelentette be. Egy újabb ellobbant láng, gondoltam. Még egy halott Centurió. Egy üveg erős barna sör volt a kezem ügyében, amiből bőven löttyintettem a lábosba, a hagymás-darált húsos keverékre. A többi a szakács lelki támaszául szolgált. Kinyitottam még egy üveget. Már éppen el akartam tenni a bizonyítékot, amikor csengett a telefon. Kitty Teague keresett.

Tudhattam volna. Biztos La Buckfast javasolta, hogy hívjon fel; Kittyt mindig is kedveltem, és ezt talán ő is tudta. A hangjából rögtön tudtam, hogy meg akar pirongatni; elég régen ismerem ahhoz, hogy tudjam, mikor akar kiengesztelni. Ilyen alkalmakkor különös a hanghordozása; gondolom, nem sokban különbözik egy kígyóbűvölőétől vagy egy állatorvosétól, amikor az altatóinjekciót akarja beadni egy beteg kutyának. A fiúknál is remekül beválik. Kitty szobájából ritkán hallani emelt hangú kioktatást.

– Roy. Kitty vagyok. Jól vagy? Gondoltam, megkérdezem, hogy érzed magad.

– Nagyon figyelmes vagy. De elegem van abból, amit Harrington és a csatlósai művelnek. Tudod, hogy La Buckfast ma végigülte minden egyes órámat? És csakis azért, mert Kegyes Vezetőnk fél felzaklatni az ügyfeleket.

Kitty csitító hümmögést hallatott. – Tudom, de panasz érkezett, Roy. Nem tehetjük meg, hogy nem veszünk róla tudomást.

– Miért nem? Ezzel csak felbátorítjuk őket.

Nevetett, de a hangjából hiányzott a melegség. – Nézd, Roy. Tudom, hogy nehéz lehet egy fiút, akit valamikor tanított, most az igazgatói székben látni, de igazán adhatnál Johnnak egy esélyt.

Johnnak? Már Johnnak hívja?

– Nem érti – mondtam neki.

– Dehogynem – mondta komolyan. – Tudom, hogy nehezen igazodik az új körülményekhez. – Megint az a csitító hanghordozás. Eddig észre sem vettem, milyen gyakran alkalmazza a megnyugtatásra és a lekenyerezésre, amikor éppen lecsapni készül a bárd. – Valójában ezért is telefonálok, Roy. Talán érdemes lenne komolyan elgondolkodnod azon, hogy nyugdíjba mehetnél. Nyilvánvalóan nem érne veszteség a fizetésed terén, és nem utalnánk arra, hogy bármi illetlent tettél volna.

– Et tu, Kitty? – kérdeztem.

– Nem erről van szó, Roy.

– Nem? – kacagtam fel. – Ne feledd, hogy voltam már ebben a helyzetben. Tudom, mikor száll rám valaki. A Régi Igazgató legalább lojális volt. Ez a mostani csak egy létrafoknak tekinti a St. Oswaldot, miközben egy jobb állás felé kapaszkodik. Leszedeti a Dicsőségtáblákat, kisöpri a nem tetszőket, eladja a régi pályákat, új keletű tervekkel javítja az Iskola profilját, aztán továbblép. Természetesen akkor már késő lesz helyrehozni az okozott kárt. Mégis ugyan mit ér egy tanári pálya a St. Oswaldban egy szép, csillogó, új munkaállomáshoz képest?

Kitty hangja most már feldúlt volt. – A te oldaladon állok, Roy. De végeznem kell a munkámat.

– Akkor ne pazarold rám az idődet. Nem érem meg az erőfeszítést.

Tudom, tudom. Kicsit udvariatlan voltam vele. Nem Kitty hibája, de amióta tanszékvezető, bizonyos dolgok megváltoztak köztünk. Hivatalosan most már a felettesem az Iskolában. Az a Kitty Teague, akit gyakorlótanár-kora óta ismerek. Ez azért rosszulesik – bolond lennék, ha nem ismerném be –, de ami a legjobban fáj, hogy őszintén hisz abban, hogy Harrington a legjobbat teszi nekem és a St. Oswaldnak.

Már éppen folytatni akartam a pásztorpitét, amikor kopogtak. Dr. Devine állt komor arccal az ajtóban. Bevezettem a szalonba, de nem akarta levenni a kabátját.

– Nem, nem, nem maradok – mondta. – Csak kíváncsi voltam, hogy van, és… – A tekintete a kandallópárkányra vándorolt, ahol Harry törpéje állt. – Látom, otthont talált a törpéjének – jegyezte meg fagyosan.

Kíváncsi voltam, vajon viccnek szánta-e, és ha igen, jól érzi-e magát, de úgy döntöttem, nem kérdezem meg. Nem állítanám, hogy Devine a barátom, de régóta ismerem, és van egy erénye: a becsületessége. Nem mindig osztom a véleményét, de a hite őszinte, és a lelkéből fakad, ha egy kicsit néha sajnálatos is. És a maga módján lojális. Tudtam, hogy nem árulna el.

– Sajnálom, ami történt – folytatta. – Furcsa ügy. A szakszervezet támogatja magát. – Egyik lábáról a másikra állt. – Ami azt illeti, szabálytalanul – mondta aztán. – Ennek a Gunderson-esetnek nem lett volna szabad az Igazgató elé kerülnie. Inkább a tanszéken belül kellett volna maradnia.

A hozzá közeli fal mellé támasztott Dicsőségtáblákra esett a pillantása, amiket ugyan lepedővel takartam le, de így is fel lehetett őket ismerni. Winter levitt párat a pincébe, de százötven tábla így is több helyet foglal el, mint számítottam rá. A pince egyébként is elég nyirkos, és a Dicsőségtáblák jobbat érdemelnek.

– Festeni kezdett? – kérdezte Devine.

– Betörésből származik – válaszoltam. – Százötven Dicsőségtábla, amiket Harrington el akart adni, hogy tematikus kocsmákat meg hasonlókat díszítsenek velük.

Ahogy sejtettem, sokkolta a hír.

– Nem hiszi? – kérdeztem. – Jelentsen fel.

Devine lesújtó pillantást vetett rám. – Maga tényleg mártír szeretne lenni, mi, Straitley? – kérdezte a legfensőségesebb hangján. – Mindössze azért jöttem, hogy biztosítsam róla, a szakszervezet támogatja, ha vitára kerülne sor. Nyilvánvaló számomra, hogy a Gunderson fiú összebeszélt a barátnőjével, hogy megpróbáljon leszámolni magával. A Régi Igazgató sosem adott volna hitelt egy ilyen történetnek.

Vállat vontam. – Isten óvja a Királyt. Kezdettől fogva vadászik rám. Gondolom, hálásnak kellene lennem. Magam választhatom meg a kivégzési módot. A méregpohár vagy a borotva. Szókratész vagy Seneca.

Devine bosszúsan sóhajtott fel. – Mindig olyan drámai! Nem is tudom, miért vettem a fáradságot. Nézze, Straitley – mondta. – Úgy hallom, Harrington kapcsolatban van a Túlélőkkel.

– Valóban? – kérdeztem fásultan.

– Természetesen ő az egyik alapító, és Blakely meg a fénylő csillagaik egyike. De Harrington szerint azok után, ami tavaly történt, jó ötlet lenne trauma-tanácsadást tartani a fiúknak. És most ezzel a képtelen Mulberry-lányos dologgal úgy véli, hogy előfordulhat az, amit mérgező tanulmányi környezetnek nevez…

– Gondolom, az egerekre célzott – vetettem közbe.

– Nem rájuk! – csattant fel Devine. – Hanem az Iskolára. A tanszékünkre. Blakely a dossziéinkban turkált, a Harry Clarke-ügyet is elővette, meg Fabricant Sade márkiról írt könyvét, még azt a nevetséges esetet is, amikor maga mensa helyett merdával szemléltette az első deklinációt…

Lenyűgözött. – Maga tudott erről?

– Hát persze. Ártalmatlan tréfa volt. De most nagyítóval vizsgálnak meg minden viccet, minden véletlen megjegyzést, hátha tudat alatti jelentés lappang mögöttük… – A kandallópárkányon álló törpére nézett. – Elég baj, hogy Markowicz engem zaklat, valahányszor tanfolyamra megy. Ahogy az is, hogy egércsapdákra, névkártyákra kell fecsérelnem az időmet, és olyan ügyekkel kapcsolatban kell a tanszéki irányelveket írásban szétküldenem, amikről minden valamirevaló tanár eleve tudja, hogyan oldjon meg…

Lélegzetvételnyi szünetet tartott. Láttam, milyen feszült. Felkorbácsolt érzelmeiről árulkodó orra ijesztően rángott.

– De Savanyúszőlő, akarom mondani, dr. Devine, azt hittem, bálványozza Markowiczot! Azt hittem, angyalok énekelnek, és kék madarak repkednek, amerre jár. Hogy ő az, akire a tanszéknek szüksége van, ő az új seprű és az új szelek, amik fújnak.

Devine torkából kattogó hang tört fel. – Hck! Talán kicsit korai volt így nyilatkoznom. – Ismét a kerti törpére pillantott, majd ingerülten így szólt: – Én mondom, Straitley, legalább hellyel kínálhatott volna! Egész nap talpon voltam…

– Azt hittem, nem akar maradni – szabadkoztam, amikor átnyújtotta a kabátját.

– És jólesne egy tea. Earl Grey, ha tart itthon.

Annyi éven át egyszer sem láttam Devine-t ilyen idegesnek. Intettem, hogy foglaljon helyet a kandalló mellett, majd brandyt töltöttem neki. Szó nélkül elvette a poharat, és horkantott egyet.

– Megkörnyékeztek – szólalt meg végül. – Felvetették az idő előtti nyugdíjazásomat.

Á! Közeledünk a lényeghez. – Tempus fugit, non autem memoria[34] – jegyeztem meg, rágyújtva egy Gauloise-ra.

– Az ördög vigye a tempust – fakadt ki Devine. – Még csak hatvanéves vagyok. Erőm teljében. – Aggodalmasan kortyolt egyet. – Eric Scoonesszal is beszéltek. Úgy látszik, le kell építeni a tanszéket. Leépíteni! Markowicz az esetek többségében távol van, az a Malone nevű nőszemély meg hisztérikus rohamokat kap mindenütt… – Újabb korty. – Távoznia kell.

– Kinek? Markowicznak?

– Nem, Straitley. Az Igazgatónak.

Újult tisztelettel néztem rá. Fogalmam sem volt, hogy az öreg Devine ekkora forradalmár. És harmincnégy éve először maximálisan egyetértettem vele.

– Ez már nekem is átfutott a fejemen. De érinthetetlen.

Devine morózusan bámult maga elé. – Tudom. Maga a tökély. Még a feleségem is meg van róla győződve. – Volt benne annyi tisztesség, hogy zavarba jöjjön. – Egyszer áthívott minket egy italra. A feleségem azóta erről beszél.

– Értem. – Igyekeztem elfojtani a mosolyomat. Mrs. Devine a határozott és őszinte véleményéről volt ismert, és régi vágya volt, hogy Devine idő előtt nyugdíjba menjen, és elkísérje egy világ körüli hajóútra, mielőtt annyira megöregszenek, hogy már nem tudják élvezni. Amennyire Devine-t ismerem, egy világ körüli hajóút nála kimeríti a L’enfer, c’est les autres[35] fogalmát. Azzal a féktelen örömmel tekint a nyugdíjaztatás lehetőségére, amivel a Titanic kapitánya pillantotta meg a jéghegyet.

– Mindenesetre mondanom sem kell, Roy – hajtotta fel a brandy maradékát –, hogy maga mellett állok. Mit tehetek?

Meg kell mondanom, hogy nem tudtam. De a tudat, hogy Devine, éppen Devine az én pártomat fogja…

– Késő már – mondtam. – Próbálkoztam. És különben is a Brodie-fiaim… – Elmeséltem Allen-Jonest és La Buckfast ultimátumát.

Devine orra árulkodó rózsaszínre váltott. – Szóval feladja?

– Nem látok más lehetőséget. Ha nem teszem, kivágják Allen-Jonest, és talán a többi fiút is.

Dr. Devine horkantott. – Hát ennyit a rendszer elleni hozzáállásáról! Lázadásról beszél, de amint harcra kerül a sor, bedobja a törülközőt. Jellemző klasszikareakció.

Kicsit remegve állt fel, és az ajtó melletti akasztóról levette a kabátját.

– Köszönöm a brandyt – mondta. – De jobban szeretem azt a bátorságot, amelyet nem az üvegből merít az ember.

Ugrándozó léptekkel távozott. Máskor talán komikusnak találtam volna a helyzetet. Devine a pártomat fogja a magasabb vezetéssel szemben! Egy Öltöny egy ágyban egy Tweedzakóval! O tempora! O mores![36]

Azt hiszem, ma éjjel nem fogok aludni. Harry doboza hívogat. Már egy-két órán át válogattam a fényképeit, a megőrzött újságkivágásokat, az Iskolai Magazin félretett példányait, köztük egy kritikát az Antigonéról, amiben Buckfast fiatal lányként mosolyog a lencsébe, hosszú lába szandálban, az öltözéke egy lepel…

Valami revelációra számítottam. Egy ötödik felvonásbeli megoldásra, ami egyszerre derít fényt a rejtélyre, leplezi le a negatív hőst, és tisztázza a főhőst, mindezt egyetlen csinos huszárvágással. Ehelyett nincs más, csak töredékek, elmúlt idők emlékei, fényképen elcsípett pillanatok, kivágások, noteszek, foszlányok, egy emberi élet hordaléka. Jaj, Harry! Mindig is azt képzeltem, hogy okkal hagytad rám ezt a dobozt. Arra számítottam, hogy a tartalma valami felismeréshez vezet. De most az elfeledett dolgok – egy gomb, egy gyűrű, egy notesz teli feljegyzésekkel egy másik iskola osztályáról – között keresgélve döbbenek rá, hogy nem azért hagytad rám, mert ezek fontosak, hanem mert nem volt más, akire hagyhattad volna.

Kíváncsi vagyok, hogy amikor majd eljön az én időm, kire fogom hagyni a holmimat? A szüleim házából származó órát, ami a kandallópárkányon áll, szerény kis könyvtáramat, a rádiómat, a fényképeimet? Befogadja-e őket valaki, vagy egy ószeres rámolja majd ki a házamat, a dolgaimat bolhapiacokon és kacatvásárokon árulják, vagy még rosszabb sors vár rájuk: szemétre kerülnek egy elhagyatott helyen, amilyenek a régi agyaggödrök voltak, a fényképeket fehérre fakítja a nap, a könyveket patkányok rágják meg, az iskolai taláromat a sötét, magányos víz tépi ronggyá.

Tudom. Érzelgős lettem. De néha rám szakad a dolgok hiábavalósága. Mit értem el az életben? Ha holnap meghalnék, ki emlékezne rám igazán? Nincs se családom, se barátaim. Csak a tanítványaim és a kollégáim. A St. Oswaldon túl nem vagyok más, csak egy felszámolásra váró vén ház. Akár harcolok, akár sem, holnap vagy a jövő héten vagy egy hónap múlva Harrington megteszi a lépést, amivel lesöpör a sakktábláról. Sokáig nem dacolhatok vele. Nála van a tűzerő: fiatalság, befolyás, fortély. Ki vagyok én? Egy öregember, aki annyira elmaradott, hogy még egy takarító is többet tud nála ennek a különös és lekicsinylő új világnak a szabályairól.

Még egy pohárka vörösbor. És talán egy szelet gyümölcstorta, egy kis Wensleydale sajttal. Az orvosom nem repesne érte, de ha egész éjjel fenn akarok maradni, szükségem lesz a pluszenergiára. Harry törpéje mindentudó tekintettel figyel a kandallópárkányról. Mellette a Bowie-lemez a papírtasakjában. Természetesen nem vagyok a rajongója. De ma este ez a vidám kis dallam az egyetlen kapocs köztem és a sebesen eltűnő valóság között. Feltettem a lemezjátszóra, hallottam az évek sziszegését meg a kaparászását. Aztán a héliumos, éles hangokat, amik úgy függnek a zenében, mint rovarok a szurokban. Képtelen kis dallam! Mégis valamiért megvigasztal. Amikor lejátszom, olyankor Harry Clarke nem tűnik annyira elfeledettnek, annyira halottnak. Egy pillanatra lehunyom a szemem, de közelről sem érzem az alvás igényét. És amikor megint kinyitom, már reggel van, megmerevedett tagokkal ülök a lemezjátszó mellett a halott tűznél, és a halott tű ugrál a lemez fölött – tik-tik-tik –, mint a másodperceket számláló óra…

HETEDIK RÉSZ

Alea iacta est.

„A kocka el van vetve.”

– CAESAR

1

2005. november 1.

Az Igazgató Úr és az Iskolatanács Elnöke részére

Mélységes sajnálattal kénytelen vagyok benyújtani a lemondásomat, mint a St. Oswald klasszika-filológia tanára. Egészségi problémáim…

Nem. Nem egészségi problémák, hanem orvosi tanács. Persze nem a régi háziorvosomé, hanem egy sokkal veszélyesebb sarlatáné. Dr. Harrington, MBE-é, akinek mérgező orvossága egykor egy Pestisdoktor maszkjához illett volna.

Orvosom tanácsa alapján arra a meggyőződésre jutottam, hogy már nem tudom megfelelően ellátni a munkámat. Következésképpen…

Ez így nagyon nehézkesen hangzik. Igaz viszont, hogy én is nehézkesen mozogtam a szavak kényszerzubbonyába zárva, amikor rohanni és ordítani szerettem volna.

Következésképpen…

Következésképpen ma reggel egy korty brandyvel melegítettem fel dermedt tagjaimat, és ettől a Gazdasági Igazgató furcsállón nézett rám a Közös teremben. Eltűnődtem, miért nem tesz valami falrengetően humoros megjegyzést – imádja az ilyesmit –, aztán amikor kimentem a mosdóba, és megláttam magam a tükörben, rájöttem, miért maradt csendben.

Borzalmasan néztem ki. Nem a szokásos torzonborz külsőmet láttam krétaporral az öltönyöm hajtókáján, miközben a hajam úgy meredezik, mint egy madárijesztő üstöke. Ma szinte fakó vagyok, és öreg, mint az országút. Általában egy tizennégy éves fiút szoktam látni a tükörben, akinek a szeme ráncba szalad a huncutságtól, és ez a szem egy olyan arcból tekint ki, ami valahogy összeesett, de ettől még egy tizennégy éves fiúé, aki nagyon meggyőző maszkot visel.

Ma azonban úgy festek, mint az apám a halála előtti napokban. Emlékszem, hogy megborotválkoztam, de a fél arcom mintha elkerülte volna a villámdarálást. Az inggalléromon egy barna folt, talán tea cseppent rá. Felvettem a taláromat, hogy az öltönyöm nem éppen makulátlanul tiszta mivoltát elrejtsem, de most meg úgy néztem ki, mintha kirostosodott zsineggel kötöttek volna össze egy csomó fekete szemeteszsákot.

– Penny a srácnak![37] – csiripelte Allen-Jones, amikor beléptem az osztálytermembe, de aztán meglátta az arcomat, és ugyanazt a kifejezést vettem észre rajta, mint a Gazdasági Igazgatóén.

– Mit mondtál, Allen-Jones?

– Pénz gyűjtünk az Örömtüzek éjszakájára, uram.

Ügyes próbálkozás, Allen-Jones. A gyűrött taláromra tett tréfás megjegyzés volt. A fiú azonban gyorsan összekapta magát, és el kell ismerni, hogy a többiek sem nevettek a kis tréfáján. Ettől viszont rosszul éreztem magam. Amikor a fiaim már nem nevetnek, komoly dologról van szó.

Kihagytam a gyűlést. Be akartam fejezni a felmondólevelemet. Letettem a régi zöld Parker tollamat, és vártam, hogy megszáradjon a tinta. Gondolom, az Igazgató e-mailben akarta, de egy sötétkék tintával írt levél az alkalomhoz illőbbnek tűnt. A nap végén személyesen adom majd be. Szeretném látni az arcát, amikor átnyújtom. Szeretném a rohadék szemét látni.

Legalábbis ez járt a fejemben, amikor leragasztottam a borítékot, és iktattam. De kiderült, hogy Harrington ma nincs az Iskolában; valami tanfolyamra ment. Ezt Ms. Buckfast közölte, amikor a harmadikos osztályom órájára beült. Neki nem adom oda a levelet. Elismerem, hogy nem is hozta szóba, és azt sem kérdezte, hogy döntöttem-e. Ennél több esze van, és egyébként is tudja a választ. Olyan biztos a győzelmében, hogy a délelőtti óráim felénél eltűnt, és a nap végéig már vissza se jött, így magamra maradtam a Brodie-fiaimmal és a nyelvtanórával, amit még élveztem is volna, ha nem lóg a fejem felett a számkivetettség kardja. Így viszont jobbára csendes voltam, és a fiúk is hallgattak, odakint pedig fedélként záródott a világra a köd, és a Harangtorony tetején a varjak gyilkosságot fontolgatva bírákként gyülekeztek.

Allen-Jones felkeresett ebédidőben. Vele volt Sutcliff, McNair és a Ben nevű lány. Gyakran vannak együtt ebédidőben, de a Ben nevű lány most egyenesen az asztalomhoz jött, ahol rosszkedvűen elmélkedtem egy Catullus-részleten.

– Hallottunk egy pletykát, uram. Azt, hogy visszavonul.

– Ki mondta?

Türelmetlenül pillantott rám. – Számít ez valamit? Igaz?

Hát persze. Szólítson-csak-Jónak nagyon közel áll Harringtonhoz és a csatlósaihoz. És már eddig is sok hírt megosztott a lányokkal; ha nem tévedek, innen a kiszivárogtatás. Eltereléssel próbálkoztam.

– Visszavonulok? Elég előretörő embernek tartom magam.

– Szóval igaz – szögezte le Ben. – Miért? Gunderson miatt?

Bevallom, nem vártam, hogy ilyen hamar rájön az igazságra. – Nézd, Benedicta…

– Ne! – mondta. – Egyedül magában bízhatunk. Ha elmegy, uram, senki sem marad, aki a pártunkat fogná. Nem mehet el! Ki van zárva.

Igyekeztem lebírni az ösztönös késztetést, hogy megosszam az igazságot. – Nehéz ügy. Sok olyan tényező van, amiről nincs tudomásod.

Nem voltam meggyőző. Benedictát sem győztem meg. – Bárcsak válaszolna a kérdésemre, uram!

– Van, amit nem mondhatok el – sóhajtottam. – De amilyen intelligens fiatal lány vagy, bizonyosan megkockáztatsz egy feltevést.

Láttam, hogy a háta mögött Allen-Jones minden szóra figyel. Ő meg a többi Brodie-fiú olyan éles eszű, hogy lehetetlen elbolondítani őket. Akkor lássunk egy részleges igazságot, azután pedig kezdjenek vele, amit tudnak.

– Legyen elég annyi, hogy nem az én választásom. Obesa cantavit[38] meg a többi.

– Hogyan, uram?

– Elég ebből. Dolgozatot javítok.

2

2005. november 3.

Az Igazgató Úr és az Iskolatanács Elnöke részére

Mélységes sajnálattal kénytelen vagyok benyújtani a lemondásomat a St. Oswald klasszika-filológia tanára posztjáról. Abban a hitben voltam, hogy miután e helyütt harminc-egynéhány év alatt annyi változást éltem túl, ellenállok majd a XXI. század újabb támadásának. Úgy tűnik, tévedtem.

Olyan korszakhoz tartozom, amiben mindenekfelett a lojalitás állt. Lojalitás a fiúkhoz, a tanárokhoz, de elsősorban az Igazgatóhoz, a St. Oswald kapitányához. Ez tartotta víz felett ezt a recsegő vén fregattot. Most azonban olyan helyzetben találtam magam, amiben nem érzek lojalitást, és nem is tudom színlelni olyasvalaki iránt, aki érzésem szerint mindannak ellensége, ami egykor drága volt számomra. Következésképpen stb. stb.

A délután végén a szobámba mentem, hogy felszámoljam az asztalomat, és egy seszínű szőke asszonyt találtam, aki egykedvűen porszívózta a padlót. Amikor rákérdeztem a nevére, azt felelte, hogy ő Cynthia, az új takarítónő.

– És mi lett Mr. Winterrel? – kérdeztem.

A szőke nő vállat vont. – Nemtom. Én csak annyit tudok, hogy takarítsak ki itt.

– De mi van Mr. Winterrel? – firtattam. – Most már ön marad?

A nő vágott egy grimaszt. – Nemtom. Csak azt tudom, hogy el kell végeznem ezt a munkát. Amíg nem tanálok valami jobbat.

– Szóval Winter… végleg távozott? – faggattam.

Cynthia vállat vont. – Asszem.

– Tudja esetleg, miért?

Tunya képére tökéletesen kiült a közöny. – Nemtom. De elment, annyi biztos. És most, ha nem bánja, dógom van.

Az új takarítónő folytatta a munkát, ami annyiból állt, hogy kiürítette a szemeteseket, és spriccelte a padlófényt. Összeszedtem a könyveimet, és távozni készültem, de egyelőre képtelen voltam elviselni a gondolatot, hogy hazamenjek.

Menjek talán a Tudósba? Túlságosan zsúfolt, gondoltam. És Bethan a karján felkúszó csillagokkal mostanában a szánalomhoz igencsak hasonlító tekintettel kezd rám nézni, mintha a korom és a magányosságom hanggá változott volna, amit csak ő hall, de ami már messziről jelzi az érkezésemet. Bármennyire méltányolom is, hogy nagyobb adagokat ad, aggaszt az a szánalom. Nem örülök neki.

Éppen így nyugtalanított az is, hogy Winter otthagyta a St. Oswaldot. Miért lépett ki ilyen váratlanul? Egész biztosan nem rúgták ki. Azt, hogy elárult Ms. Buckfastnak, csak méltányolták valamiképpen. Hacsak nem helytelen a feltevésem, és szegényt az én bűnömért rakták ki. De ki más tudhatott a Dicsőségtáblákról? Érthetetlen volt. Mégpedig annyira, hogy ahelyett, hogy hazamentem volna, ahogy terveztem, elindultam, hogy megkeressem Wintert.

A keleti oldalon hagytam magam mögött Malbry Parkot a Milliomosok Sorának túlsó végén, és a Parkside lakótelepen átvágva bevettem magam az utcák zsúfolt útvesztőjébe, ami Malbry falva és a White City között terült el. Winter háza itt volt valamelyik kis utcában, ami az Abbey Road-i lakótelepről nyílt. Nem emlékeztem a házszámra, de legalább ismertem a kocsiját.

Egy szerény, kavicsos falú kis ház előtt pillantottam meg a kis kék Peugeot-t. Takaros kis ház volt, előtte négyszögletes kertecske, szépen nyírt fagyalsövény. Az emeleten égett a villany; feltehetően Winter szobájában. Lent nem húzták össze a függönyöket, és az ablakpárkányon egy sorban porcelándíszeket láttam, talán kutyákat, ami meglepett, mert nem feltételeztem Winterről, hogy porcelánkutyákat gyűjt. Talán az anyjától maradtak rá, gondoltam, és nem volt bátorsága elajándékozni őket. Eszembe jutott, mit mondott nekem. Azt hisszük, örökké élnek majd. Bevallom, meghatott. Lett egy közös alapunk.

Becsöngettem. Hallottam, hogy a csöngő halkan visszhangzik valahol a házban. Magas sarkak kopogása jutott el hozzám, és – talán kicsit későn – arra gondoltam, hogy esetleg félbeszakítottam valamit. A fény fent a hálóban. És most egy nő léptei…

Mi tagadás, pánikba estem. Meg sem fordult a fejemben, hogy Winternek hölgytársasága lehet, és a gondolat, hogy meg kell magyaráznom a látogatásom célját egy neglizsét viselő nőnek – rögtön Mrs. Nutter villant be az emlékezetembe a hallucinogén mintás selyemkaftánjában –, mélységesen zavarba ejtett. Hátraugrottam, és elrejtőztem a sövény túloldalán az ajtótól távol, de arra vigyáztam, hogy becsukjam a kaput. Gyerekkorunkban nem is egyszer alkalmaztuk Erickel ezt a trükköt, és éreztem, hogy éppen a helyzethez nem illő mosolyomat fojtom el, amikor felpattant az ajtó, felgyulladt a külső lámpa, és a sövényen keresztül egy apró, szívós és izmos asszonyt pillantottam meg, aki velem lehetett egykorú: festett fekete haj, rózsaszín otthonka, bolyhos, magas sarkú papucs, az ujjai bütykösek a bokszerhez hasonló gyűrűk sorától…

Még azon is eltűnődtem, nem rossz helyre csöngettem-e be. Aztán a nő éles hangon megszólalt, és ráismertem a hangjára.

– Ki jár ott?

Gloria volt. Még a sövényen át is tudtam: abból, ahogy állt, és kétség és gyanakvás keverékével bámult bele a sötétségbe. Szólhattam volna, szólnom kellett volna. De Winter azt mondta, meghalt, és most mégis itt volt, szinte semmit sem változott. (Meséltem már, hogy Gloria Winter korábban is bomba nő volt.) A hang és a szem felől nem lehetett kétely, a tekintetét belefúrta az éjszakába…

Még egy percig álldogált kint. Én nem mozdultam a sövény mögött. Az újoncok hibája, hogy megrémülnek, és kirontanak a fedezékből, én azonban veterán játékos voltam, és bár fájt már a lábam, a jobb lábamba görcs állt, moccanás nélkül álltam a sövény, a dús levélzetű fagyal árnyékában, és azért fohászkodtam, nehogy most jöjjön erre egy autó, és megvilágítson hátulról…

A házból kihallatszott Winter hangja.

– Anya? Ki az?

– Kölykök – felelte Gloria. A hangja ugyanolyan maradt: a dohányzástól kissé fátyolos. – Már elmentek. Szerencséjükre. – Érezhető volt a kijelentésből sütő fenyegetés. Egy pillanatra ismét kilencéves voltam, és egy szomszéd kerítése mögött kushadtam, a zsebemben petárdákkal. – Cukorkakéregetők – tette még hozzá, aztán felemelte a hangját, hogy az éjszakához szóljon. – Ha még egyszer erre tévedtek, adok én nektek édességet! Feldugom a feneketekbe.

Aztán visszalépett a házba, és becsukta az ajtót. Kialudt a fény. Én még vagy öt percig a sövény mögött maradtam, hogy biztosan ne legyen már ott, ne figyeljen az árnyékból a porcelánkutyák mögül, amik rezzenetlen bámultak az éjszakába.

3

2005. november 3.

Már a Dog Lane végénél jártam, amikor zajt hallottam a hátam mögött. Megfordultam. Winter sietett utánam kék farmerben és kapucnis felsőben. Olyan bűntudatos képet vágott, amilyen lelkifurdalás engem gyötört. White Citytől idáig futhatott, gondoltam. Az ő korában ez még nem lehetett nagy kunszt.

– Beszélhetnénk, Mr. Straitley?

Továbbmentem, ő meg követett.

– Láttam az előbb a házunknál. Figyeltem a függönyön át. Tudom, hogy látta anyát.

– Úgy van. Miért hazudott nekem? – Már majdnem a kapumnál voltunk. Hallottam, ahogy a szél a vadgesztenyefa ágai között motoz a hátsó kertemben.

Winter rám sandított. Megint Joseph Apple jutott az eszembe, az a csendes, jelentéktelen fiú, aki a St. Oswald elhagyása után tíz évvel olyan tragikusan felrobbant. A még mindig aktív láthatatlan ujj lopakodni kezdett a bordáim billentyűzetén.

– Mr. Straitley? Bejöhetek? Meg kellene magyaráznom pár dolgot.

– Azt például, hogy La Buckfast honnan tudott a kalandunkról? Vagy hogy miért hagyta ott a takarítói állását, miután Harrington felrobbantotta a bombát? Egyáltalán takarító maga, vagy csak így tudott rávenni, hogy bizalommal legyek maga iránt?

– Micsoda? Miről beszél? – Zavartan nézett rám. – Miféle bomba?

– Azt akarja mondani, hogy nem tudja?

Winter vállat vont. A meglepődése őszinte volt. A bűntudata is az volt, de talán csak elhamarkodottan vontam le következtetéseket. Még az is felmerült most bennem, hogy nem ítéltem-e meg tévesen.

– Jobb, ha bejön – javasoltam. – Fáradt vagyok, innom kell valamit.

Elfordítottam a kulcsot a zárban. Bementünk. A házam illata elhasznált takaróként burkolt be: poros szőnyegek, dohányfüst, régi könyvek, molyirtó és padlófény szaga. A házamnak olyan az illata, mint a St. Oswaldnak, a fiúk kekszszaga nélkül, és ez mindig megnyugtat. De hideg volt. Begyújtottam, aztán megkerestem a brandys kristályüveget, és tisztességes adagot töltöttem magunknak.

– Kösz.

Leültem a kanapéra. Winter a tűz mellé egy székre telepedett. – Ezt titkolta? – kérdeztem. – Hogy az anyja él?

Bólintott. – Elnézést, uram, hogy hazudtam. Nem is tudom, miért mondtam. – Belebámult a poharába. – De egyébként ki ne fantáziált volna már egy szerette haláláról?

Anyámra gondoltam apám temetésén: az egymásra húzott kabátokra, a zoknikkal teletömött zsebekre, és arra, milyen volt azon a karácsonyon, ahogy koronával a fején a nyulat simogatta, miközben apám szótlanul figyelte. Felidéztem, amikor azt mondta: A kisfiam szerette a nyúlhúsos pitét, és Ugye nem mondod el neki? Aztán a gondolataim visszakalandoztak a blackpooli tengerpartra, a hideg szélre, ami ott mintha mindig fújt volna, a szürke, szemcsés homokra és a skót kockás pléd alatt didergő, már akkor idős szüleimre.

Oly sok gyerekkönyv kezdődik a szülők halálával. A szüleink nélkül szabadok vagyunk: nyugodtan utazhatunk, kalandokat élhetünk át, kiteljesíthetjük a képességeinket, szerelmesek lehetünk. A legnagyobb gyerekkori hősök mindig árvák: Pán Péter, Siegfried, Tom Sawyer, Superman. De vajon tényleg a halálukat kívánjuk? Hát persze hogy nem. De a fiúk sok játékot játszanak. Indiánosdit. Rabló-pandúrt. Egyik nap a jót, másikon a rosszat játsszák, aztán hazamennek teára és szendvicsre. De miről ábrándoztunk azokon a távolba vesző napokon az iskolaudvar és a csatorna között? Pán Péterhez hasonlóan nem szerettük volna, ha örökké tart? Nem kívántam-e néha kisfiúként, bárcsak árva lennék?

Utántöltöttem Winter poharát. – Szóval az anyjával lakik együtt? – kérdeztem.

Rándított egyet a vállán. – Nem mindig könnyű. Úgy értem, az anyám nem könnyű eset.

– Azt hiszem, tudom, mit érez – mondtam. – Természetes, hogy ettől szenved.

– Anyában nincs semmi természetes. Ő egy genetikai anomália. A csótányhoz hasonlóan túlélné az idegen lények invázióját vagy a nukleáris katasztrófát is. Halhatatlan. Amikor meghalok, ott áll majd egy pohár vitaminos itallal, amit gyerekkoromban rám kényszerített. Mennyire gyűlöltem azt az italt.

Mennyire gyűlöltem őt.

Szegény Winter! Nem csoda, hogy hazudott. Nem csoda, hogy minden percét a gépénél tölti, és virtuális barátságokat épít ki. Sic transit Gloria mundi. Elfintorodtam a rossz szójáték fölött. Néha aggódtam, hogy képtelen vagyok megbirkózni az érzelmi kínnal. Talán így neveltek, de az érzelmi ömlengés mindig is mélységesen feszélyezett. Talán jó, hogy sosem nősültem meg; amit a nőkről tudok (bár ez igazán nem sok, a tudásom javát Kitty Teague, Danielle vagy Mary, a régi takarítónőm révén szedegettem össze), a velük leélt élet hormonok, könnyek és gyötrelem aknamezeje.

Anyám három évvel élte túl apámat. Három év többszörös télikabát, sírós, találomra elsütött trágárság. Halízű teák, miközben elnémítva a háttérben a Crown Court vagy a Celebrity Squares ment, és az öregek (némelyik tiszta tudattal, más úgy, ahogy anyám is) lassan letelepedtek mellénk, mint egy zavart galambraj. Talán a viszonylagos fiatalságom és a látogatásaim alkalmával mindig ajándékba hozott keksz vonzotta őket. Anyám, aki sosem volt nagyevő, szinte semmit sem evett, csak kekszet. Bevallom, ez aggasztott is, mert a meadowbanki otthonban az egyébként jellegtelen étel egyáltalán nem volt ehetetlen, mi több egy fokkal még jobb is volt a St. Oswald menzájánál, és nyugtalanított, hogy anyám szándékosan éhezteti magát, mintegy a figyelmet hajszolva. De amikor átnyújtottam a kekszet egy csésze erősen cukrozott teával, tökéletesen boldognak látszott, ami azt jelentette, hogy az egészsége érdekében kénytelen voltam gyakrabban felkeresni, mint szerettem volna.

Tudom, hogy érzéketlennek hangzom. Tény, hogy a nála tett látogatásaim gyötrelmesek voltak. Ritkán ismert meg, és ha megismert is, nem a fiát, hanem a kekszet hozó embert látta bennem. Apró volt, madárszerű, zavart, a több réteg nagykabát alatt elpusztíthatatlan, és még három évig élt, mialatt a kísértetjárta házban egyenként aludtak ki a fények.

– Nem szabad magát hibáztatnia – jegyeztem meg. Addigra már nem voltam biztos benne, hogy Winterhez vagy Straitley egy korábbi változatához intézem-e a szót. Mindenesetre bizonytalanság érződött a hangomon. Töltöttem még brandyt. – Sok mindenen járt a fejem. Nem kellett volna elmennem magához. Az anyjának, a vele való kapcsolatának semmi köze hozzám.

Úgy láttam, mintha Winter megkönnyebbült volna.

– De szögezzünk le valamit – folytattam. – Azt állítja, hogy nem jelentette a Dicsőségtáblák ellopását Ms. Buckfastnak?

– Persze hogy nem! Ezért jöttem el. Nyilván kamerákat helyeztek el, amiket dr. Strange számítógépére kötöttek. Az egészet felvették, de maga nem volt akkor bent. Azt mondták, ha terhelő vallomást teszek magára, elnézik az esetet. Igyekeztek meggyőzni. – Felsóhajtott. – Akkor döntöttem úgy, hogy kilépek.

– De… az Iskola nem fogja a rendőrséget értesíteni?

Winter halványan elmosolyodott. – Talán értesítették volna, de valami, esetleg egy vírus támadta meg Strange számítógépét. Valahogy tönkretett egy csomó digitális felvételt. Köztük azokat is, amin a Dicsőségtáblákat a kocsimba pakolom.

– Maga tette? – bámultam rá.

Winter kicsit megrántotta a vállát.

– Ó!

Milyen biztosra vettem, hogy bűnös! Esküdni mertem volna rá, hogy elárult. Olyan biztos voltam ebben, hogy majdnem Harrington kezére játszottam. Hirtelen szégyenkezéssel elegy remény támadt bennem.

– Nagyon sajnálom, Mr. Winter – mentegetődztem. – De olyan biztos voltam. Tudnom kellett volna.

Elmeséltem La Buckfastot és az ultimátumát. Winter csendben végighallgatott, és néha belekortyolt az italába.

– Nem értem – szólalt meg végül. Hát nem akar visszavonulni, uram? Utazgatni, világot látni? A pénzzel, amit ajánlanak, bárhova eljuthatna. Elmehetne Rómába, Pompejibe…

– Esetleg Hawaiira? – mosolyodtam el. – Szerintem öreg vagyok már a hulalányokhoz.

– De elkerülhetne innen, uram! Mást is láthatna, mint ezt a kisvárost. Más szemszögből láthatna dolgokat. Kalandokban lehetne része…

Felhajtottam az italomat. Tudtam, hogy nem értené meg, ha megpróbálnám elmagyarázni. És nem is arról volt szó, hogy ne akartam volna látni Rómát, Nápolyt, Velencét vagy Karthágót. De nekem ez a világom. Lehet, hogy kicsi, de ha száz évig élek is, nem tudom végtelen változatosságát kimeríteni. Talán valóban hiányzik belőlem a távlatokban gondolkodás képessége. De egy St. Oswald-os Mester többet lát, mint akármelyik turista. A St. Oswaldban meglelhetjük az Élet teljességét egy mikrokozmoszban, Tragédia és Komédia kergetik egymást a folyosókon, nagy barátságok szövődnek és merülnek feledésbe, megvalósíthatatlan álmokat kergetünk, könnyeket ontunk. Könnyen lehet, hogy nem ezek életünk legboldogabb napjai, de egészen biztosan ezek a leglelkesebbek, azok a napok, amikor minden késpengeként vág, amikor a jövő végtelennek tetszik. Ki akarná mindezt elhagyni egy más távlat miatt?

Részben hangosan is elmondhattam, mert amikor magamhoz tértem, Winter furcsa pillantással figyelt.

– Mindenkinek más az álma, Mr. Straitley – mondta. – De ha valami megmutatná a ketrecem ajtaját, egy szemvillanás alatt itt sem lennék. – A zsebébe nyúlt, és elővett egy borítékot. – Ezt találtam az újságban. Már akkor meg akartam mutatni magának. De aztán történni kezdtek a dolgok, és… Talán olvassa el most.

Egy három héttel korábbi újság egy lapja volt. Az egyik hírt pirossal bekarikázta. Pár sor volt csupán, éppen csak egy rövid híradás egy szíves sorminta és egy szőnyeges raktárépület hirdetése között.

YORKSHIRE-I FÉRFI CSATORNÁBAN

LELTE A HALÁLÁT

Egy férfi holttestére bukkantak a malbryi városközponton átfolyó csatorna feletti híd alatt vasárnap a kora reggeli órákban. Úgy tudni, hogy a harmincnyolc éves, munkanélküli Charles Wenceslas Nutter depresszióban szenvedett. A rendőrség szerint a halálesetnek nem voltak gyanús körülményei.

Az ember sosem számít egy tanítványa halálára. Halhatatlannak tartja. És bár huszonvalahány éve volt Charlie Nutter kisfiú, még ma is tisztán látom magam előtt sápadt, aggodalmas kis arcát, sovány vállát, amit folyton felhúzott a csapásokkal szemben, ahogy egy állat szokta a nyakszőrzetét borzolni. És most a helyi lap ötödik oldalán itt volt a három héttel ezelőtti gyászjelentése. Baleset? Öngyilkosság?

Az Examiner már nem vette át a hírt. Talán Nutter apja intézte el. De bekerült a Sheffield Scoutba, egy ingyenes újságba, ami főként hirdetéseket közöl. Micsoda nekrológ, gondoltam. Pár sor egy ingyen osztogatott lapban. Az iskolai bizonyítványai is hosszabbak voltak ennél.

Ismerem azt a hidat a malbryi csatorna felett. A víz általában egy méter mély sincs ott, maximum egy méter húsz, ha esik. A cikkből az derül ki, hogy leesett vagy leugrott. Depresszió vagy alkohol? Nem mintha különösebben kedveltem volna. De a fiaim közül való volt, és az, akit Harry Clarke szeretett, nem egészen egy méter vízben és sárban fulladt meg egy magányos októberi éjszakán.

Megint megnéztem a cikk dátumát. Nutter egy szombat éjszakán vagy egy vasárnap kora hajnali időpontban halt meg. Melyik kocsmában ivott? Több is van a faluban, bár a Tudós a legfrekventáltabb. Igyekeztem visszaemlékezni a napra, amikor Johnny Harringtont a Tudósban láttam. Milyen nap is volt? Talán egy péntek? Az ördög vigye a romló emlékezetemet! De Harrington ideges volt aznap, a mobilján beszélt, aztán átvágott a Malbry Parkon. Hova ment a telefonhívás után? Találkozott-e Charlie Nutterrel?

– Miért most mutatja ezt meg? – kérdeztem végül. – Miért nem szólt három hete?

Winter szomorkásan elmosolyodott. – Bonyolult, uram. Volt pár dolog, aminek utána kellett néznem. Amiket eleinte csak gyanítottam. De most már biztos vagyok bennük. Csak bizonyítékra van szükségem.

– Mire?

– Hogy Nuttert meggyilkolták.

4

2005. november

Kedves Egérke!

Az elveszett kutyákkal az a helyzet, Egérke, hogy végül mindig visszajönnek. Egy darabig szabadon futkosnak, megkergetnek pár autót, végeznek esetleg egy-két birkával, aztán vacsorára hazaosonnak. Ezért nem lepődtem meg, amikor szeptemberben előkerült Uszkár, és beszélni akart velem. Már egy ideje számítottam rá. Úgy tizenöt éve. És hogy ennyi idő után visszajött, az csak egyet jelenthetett. Harry Clarke végre meghalt. A régi ügy lezárult.

Persze nem maradtunk kapcsolatban. Kissé hűvös volt köztünk a viszony. De Uszkár nyomon követte az előrehaladásomat, a felépülésem éveit, a Túlélőket, és végül követett ide, Malbryba, a falutól nem messze lévő zsákutcában álló kis, piros házba.

Természetesen tagadta, hogy ezt tette volna. – Azért jöttem vissza, hogy ápoljam Harryt. Tudod, hol találtam rá? Az öregeknek fenntartott hospice-ban. Nem volt háza, semmi holmija. Csak emlékei.

– Engem is említett? – kérdeztem.

Epés pillantást vetett rám. Az idő múlása nem bánt vele kegyesen, Egérke. Öreg volt, és roskatag. A sok pia meg drog, gondoltam. Egy éve sincs már hátra.

– Sosem beszéltünk rólad – válaszolta. – Egyszer-kétszer próbáltam, de nem ment. Nem hozhattam Harry tudomására, hogy mit tettünk. Ennyi év után semmiképpen sem.

Behívtam, mert tartottam tőle, hogy a szomszédok meghallják, de olyan halkan beszélt, hogy még én is alig tudtam kivenni, mit mond.

– Szerettem volna elmondani neki az igazságot – folytatta. – De mindig megbízott bennem. Régebben írt a börtönből, beszámolt mindenféléről. Nem találkozhattam vele. Még csak nem is írhattam. Az apám azt mondta, hogy ha még egyszer megpróbálom felvenni a kapcsolatot Harryvel, akkor kényszergyógykezelésre utaltat be.

Képzeld csak, Egérke! Mennyire gerinctelen az ilyen? Kiderült, hogy Uszkár a per óta otthon élt, és rendszeresen bevonult pszichiátriai kezelésre. A per előtti arany nyara volt az egyetlen, amikor megismerhette a szabadságot, legalábbis pár hónappal ezelőttig, amikor visszaköltözött Malbryba. Tudod, majdhogynem irigyeltem. Hogy Harry ennyi időre is az övé volt, vele lehetett, hogy Harrynek szüksége volt rá. De most meghalt, és Uszkár úgy gondolta, nekünk kettőnknek végre rendbe kell hoznunk a dolgokat.

– Hogy érted ezt?

Talán túl hangosan beszéltem, mert összerezzent. Sosem szerette a kiabálást. Még gyerekkorában is ő volt, aki az erős hangokra összerándult, és sírt, amikor a patkányokat vízbe kellett fojtania.

– Muszáj megtennünk, Ziggy – erősködött. – Ezzel tartozunk neki. Harrynek. Tizenhét évet töltött egy gyanú árnyékában. Vissza kell adnunk a becsületét.

Bevallom, meghatott. Olyan régen nem szólított senki Ziggynek. – Miért? – kérdeztem. – Már meghalt. Mi haszna származna belőle?

Uszkár könnyes szemmel próbálta megmagyarázni, de nem sok teteje volt. Beszélt Harry hamvairól, és Mr. Scoonesról, meg a St. Oswald Kápolnájában a gyászmiséről. Természetesen ostobaság volt; a St. Oswald sosem engedné. Egyébként is lehetetlen. Ma már egészen más ember vagyok. Azok a régi események egy másik fiúval történtek. Hét évet töltöttem terápiával, hogy megszabaduljak annak a napnak a bűntudatától. Az engesztelő áldozatom Harry volt. Ne higgye senki, hogy könnyű volt.

Próbáltam ezt Uszkárnak elmagyarázni, de zavartan viselkedett. – Mindent elveszített – hajtogatta. – Mindent, csak ezt az egyet nem. És most megadhatjuk neki. Végre békét adhatunk.

Békét? És mi lesz az én békémmel? Mi lesz azzal az élettel, amit a romokból felépítettem magamnak? Azt én építettem, Egérke, nem apa vagy anya, hanem én. És jól boldogultam. Gazdag vagyok. Nem volt végzettségem, mégis, ennek ellenére sikeressé váltam, meggazdagodtam. Az emberek tisztelik a pénzt. A pénz tekintélyt biztosít. És az emberek tartanak a tekintélytől, vagy legalábbis egyesek tartanak. Azok, akik nagyra értékelik a diszkréciót. Azok, akiknek rejtegetnivalójuk van.

Tudtam, hogy lehetetlen Uszkárt rávenni, hogy mindezt felfogja, ezért csak hallgattam, ahogy összefüggéstelenül beszélt. Úgy tettem, mintha hallgatnám, aztán bólintottam.

– Oké.

– Komolyan mondod? – lepődött meg.

Milyen jellemző, hogy ezt mondta. – Szerintem igazad van – jelentettem ki. – Elintézzük. Megígérem.

Reménykedő arckifejezése iskoláskorunk Uszkárjára emlékeztetett. Mintha pompás ajándékot adtam volna a rúgás helyett, amit megérdemelt. – Tényleg? Most komolyan? Megígéred?

– Persze. – Muszáj volt ezt mondanom, Egérke. Időt kellett nyernem, hogy gondolkodhassak. – De hadd beszéljek Johnnyval. Magunk mellé kell állítanunk.

5

2005. november

Kedves Egérke!

Nehezebb volt kapcsolatba lépni Johnnyval, mint gondoltam. A St. Oswald új Igazgatóját nem volt könnyű elcsípni. A telefonszáma nincs a telefonkönyvben, a mobilja rögtön hangpostára kapcsolt, és még amikor az iskolában hívtam, akkor is csak a titkárnőjét értem el, aki túl sok kérdést tett fel, és mintha sosem tudott volna semmit.

Őszintén mondom, fájdalmasan érintett. Olyan sok éven át közel álltunk egymáshoz, de most, az évente kétszer a számlámra fizetett tizenötezer fonton kívül, úgy tűnt, hogy kerül. Nem látogatott meg, amióta beköltöztem a malbryi otthonomba. Éreztem, hogy már nem szeretné, ha a felesége találkozna velem. Az asszony sem hívott egyszer sem. Mégis biztos vagyok benne, hogy Johnny hibájából. Miss McRae mindig is kedvelt.

Végül úgy döntöttem, felkeresem, és személyesen beszélek vele. Elmentem a St. Oswaldba, és azt mondtam a titkárnőnek, hogy megvárom. Harry holmiját is magammal vittem egy dobozban, hogy odaadjam a Káplánnak; Uszkárral átnéztük az egészet, és tudtam, hogy semmi sincs benne, ami gyanúba keverne minket. Amikor megérkeztem, közölték, hogy dr. Harrington tanfolyamon vesz részt. Beszélhetek Ms. Buckfasttal, vagy menjek vissza reggel.

Nem akartam Ms. Buckfasttal találkozni. Az Igazgatóval volna beszélnivalóm, és ezt meg is mondtam. De a titkárnő, egy madárszemű szőke, aki mintha keresztülnézett volna rajtam, bizonyosan azt az utasítást kapta, hogy szabaduljon meg tőlem, mert úgy tízpercnyi várakozás után egy nagydarab, vörös hajú nő lépett ki egy közeli irodából.

– Mr. Spikely. Miben lehetek a segítségére?

Egy pillanatig majdnem elárultam a meglepetésemet. De mindig ügyesen el tudtam titkolni, amit akartam. Elmosolyodtam, grimaszt vágtam a titkárnőre, és követtem Ms. Buckfastot a szobájába.

Különös, hogy az ember mikre emlékszik. Talán az illat ébreszti fel az emlékeket, az a káposztából, krétából és padlófényből összeálló, egyedülállóan a St. Oswaldra jellemző szag. Esett aznap, a csurgókban és a vízelvezető csatornákban az eső hangja olyan volt, mint egy kis zenekar a csobogással, pezsgéssel és bugyogással. Mindent visszahozott, Egérke. A kis szobát a Harangtoronyban, alatta a saját osztálytermemet. Az eső illatát a tetőkről, a hangot, ahogy az ablaküveget verte. Ahogy a lábamra tette a kezét, és a fülembe súgta: Jó fiú. Nem egy kellemes emlék, mégis ez tett azzá, aki most vagyok. Gazdag emberré. Sikeressé. Úgy is mondhatjuk, hogy túlélővé.

Leültem a bőrfotelbe, és hagytam, hadd folyjanak el tőlem az évek.

– Becky Price – mosolyogtam.

– Milyen kedves, hogy nem felejtettél el. Több mint húsz éve volt.

– Alig változtál.

Ami azért az igazság kiforgatása volt. Sokkal terjedelmesebb lett, mint volt; a körvonalai kigömbölyödtek. De a hangja, az a halk, mélyről jövő alt, ami olyan szépen hangzott a templomban, ugyanaz maradt. Eltűnődtem, vajon azért kapta-e meg az állást, mert lefeküdt a főnökkel. Valószínűleg nem. Miért tenne Johnny ilyesmit? A felesége káprázatos, és Ms. Buckfast (micsoda név!) a legnagyobb jóakarattal is tízből négyes.

Rám mosolygott. Ettől feljebb ugrott egy fokkal. – Jó viszontlátni, David – jegyezte meg. – Mondd csak, miben segíthetek?

– Johnnyval akarok beszélni.

– Sajnos, az lehetetlen. Most nagyon elfoglalt. De átadom az üzenetedet.

Egyenesebb úton próbálkoztam. – Kerül talán? Mert az nagyon veszélyes lenne.

Ez már fel kellett volna hogy keltse az érdeklődését. De Becky Price megint csak mosolygott, és így szólt: – Fenyegetésnek hangzik, Dave. Kérsz valamit inni?

Megráztam a fejem. Túl kockázatos. Szeretek a magam bögréjéből inni. A St. Oswald bögréinek állapota mindig is gyanús volt, Egérke. Repedések, csorbulások, belül gyűrűk, mint egy sok száz éves fatönkön az évgyűrűk. Az ember mindenfélét elkaphat egy piszkos kávésbögrétől.

Becky töltött magának. Csodáltam a bizalmát. Igaz viszont, hogy erős fizikuma lehetett, ha azt a sok mindent csinálta Goldie-val.

– Hadd fejezzem ki magam világosan – mondta. – Johnny nem érhető el. De ha üzenetet vagy valami mást akarsz hagyni nálam… – A tekintete Harry dobozára siklott. – Gondolom, átnézted a tartalmát?

Bólintottam. Jól vágott az esze.

– Akkor gondoskodom róla, hogy elrendeződjön. De most érzékeny időszakot élünk, Dave. Nem akarom, hogy Johnny bármibe keveredjen, ami esetleg veszélyezteti a St. Oswalddal kapcsolatos munkáját. Az iskola már így is kényes helyzetben van. A kedvezőtlen hírverés jelentősen megnehezítené Johnny dolgát.

Elmagyaráztam, mi a helyzet Uszkárral. Kortyolgatta a teáját, és időnként bólogatott. Emlékszem, hogy Mulberry-lány korában színésznő akart lenni. A reakciójából ítélve jó is lett volna.

– Belátod, ugye, miért kell Johnnyval beszélnem – mondtam.

Becky vállat vont. Már nem annyira vörös flamingólány. Inkább egy vörös házi macska, aki nappal dorombol, éjjel meg gyilkol.

– Mondtam már. Lehetetlen. – Macskazöld szemmel nézett rám. – Charlie-val kell szót értened. Meg kell győznöd. Tudom, hogy képes vagy rá.

Először nem voltam biztos benne, hogy mit is mond. De komolyan beszélt, Egérke. Nem sokat gondoltam rá, még a történtek után sem. De Goldie csaja volt, vagyis el a kezekkel, és semmi leskelődés. Egyébként sem az én típusom volt. De most megmoccant bennem valami. Őszintén szólva, Egérke, ha 1981 telén meggyőztem volna Charlie-t, akkor most egyáltalán nem lenne ez a problémánk.

– Megpróbálom – mondtam végül.

Elmosolyodott. – Tudom, David.

Pár napba telt, míg eldöntöttem, mit kezdjek Uszkárral. Azt mondtam neki, hogy Johnnyval egyeztetek, mikor tartsuk Harry búcsúztatását, és egy darabig ezzel boldoggá is tettem. De hamarosan türelmetlenné vált, amíg végül egy péntek késő délután becsöngetett, és Johnnyval akart találkozni.

– Hogyne, máris felhívom. De ilyenkor még dolgozik. Igyunk előbb valamit, aztán beszélgessünk, rendben?

Gyanakvón nézett rám. – Hogyan, itt?

– Hacsak nem akarsz elmenni valahova.

Tudtam, mi jár a fejében, Egérke. Tudta, hogy gyilkos vagyok. Érezte, hogy kissé túl készségesen adtam be a derekamat, és úgy gondolta, hogy talán gyilkosságot fontolgatok. Igyekeztem kifejezéstelen arcot vágni.

– Nem bízol bennem, Charlie?

Őszintén mondom, bántott a dolog. Hiszen valamikor barátok voltunk, és sosem árultam el a titkát. Az ember azt hihette volna, hogy ez számít valamit, de nyilvánvalóan neki nem számított. Az a helyzet, hogy kényelmetlenül érezte magát velem kettesben a házban.

– Rendben van. Menjünk el egy semleges helyre. A faluban egy kellemes kocsmába. Ahol mindketten biztonságban érezzük magunkat. Meghagyom Johnnynak, hogy ott csatlakozhat hozzánk, amikor végez a St. Oswaldban.

Ami azt illeti, Egérke, ez nekem így jobban megfelelt. Általában nem szoktam gyakran kocsmába járni. Vagyis senki sem fog emlékezni rám, gondoltam. És még ha így lenne is, mi lehet annál természetesebb, mint hogy az ember csendben iszogat egy régi baráttal?

Felhívtam a St. Oswaldot, és az Igazgatót kértem, de helyette Ms. Buckfastot kapcsolták.

– Milyen kedves, hogy felhívtál, David.

– Azt reméltem, beszélhetek Johnnyval.

Felnevetett. – Milyen kitartó vagy! Johnny nem ér rá. De ha üzenetet akarsz hagyni, átveszem. Charlie-ról van szó?

– Itt van most velem. Most indulunk a Tudósba egy italra.

– Értem. Nos, Johnny sajnos sokáig dolgozik ma. De ha mégis tud rá időt szakítani, akkor biztosan odamegy.

Uszkárral elindultunk hát a Szomjas Tudós felé. Nem kellett sokat tennem. Beszélgettünk. Ittunk (ő többet, mint én). Én fizettem. Tudtam, hogy nem utasítja vissza az ingyenitalt. Óránként megnéztem a telefonomat, és mindig azt mondtam: – Most már nemsokára itt kell lennie.

De Uszkár kezdett türelmetlenkedni. – Miért nincs itt? – ismételgette folyton.

– Ne izgasd magad. Azt hiszem, tudom az okot. – Elmeséltem Becky Price-t, Goldie régi barátnőjét. – Most benne van az igazgatói stábban. És mondta, hogy Johnny sokáig dolgozik.

Uszkár elvigyorodott. – Vén nőfaló – jegyezte meg. – Becky Price? Biztos?

– Láttam – erősítettem meg. – Beszéltünk is Harry búcsúztatásáról. Segít majd megszervezni. Mintha a helyettese lenne vagy ilyesmi.

Uszkár ettől megnyugodott. Betty Price említése meggyőzte arról, hogy komolyan beszélek. Egy ideig boldogan fecsegett Harryről és a búcsúztatóról, hogy milyen zsoltárokat választottak, milyen költeményeket. Fél tizenegy körül megjegyeztem:

– Hazakísérlek, rendben? Manapság nem tudni, ki mászkál az utcákon.

Addigra már részeg volt. Nem eszméletvesztésig, de szédelgett, amikor kiértünk a hideg levegőre. – Átvágunk a parkon – vetettem fel. – Hogy magadhoz térj.

A park felénél hányt. Fogtam a fejét, míg kijött belőle. Utána kicsit felélénkült, és megint a búcsúztatóról beszélt.

– Mindent végiggondoltál, mi?

– Nem én, hanem Harry. – Könnyes, reménykedő volt a tekintete. – Mindent leírt nekem a halála előtt. – Megállt, és egy közeli bükkfának támaszkodott, hogy kifújja magát. A lába körül a lehullott levelek hátborzongatóan zörögtek. – Úgy örülök, hogy nincs ellene kifogásod – jegyezte meg. – Arra számítottam, hogy… nem is tudom… Ellenállásra.

– Dehogyis, Charlie – mosolyogtam. – Meggyőztél. Azt hiszem, én is arra vártam, hogy helyesen cselekedhessek.

Akkor már a park végénél jártunk. Azon túl a White City terült el, és az, ami az agyaggödrökből, s ami még fontosabb, a malbryi csatornából maradt, egy szomorúfüzekkel szegélyezett, mintegy három mérföldes csonkkal. Egy lovaglóút fut mellette, amit jobbára biciklisták, kocogók és esténként szerelmeskedésre vágyó fiatalok használnak. Azonos távolságra lefektetett bordáslemez gyalogjárókon lehet a csatorna felett átkelni. Tulajdonképpen van egy, ami a főútról egyenesen White Citybe vezet. Arra tereltem. Szegény Uszkár!

Nézd ebből a szemszögből, Egérke. Már amúgy is halott volt. Lehetőséget adtam neki, hogy ragyogjon. Megkaphatta volna azt, amit mi, többiek. Mindazt, amit a Túlélők tettek értünk. Ő azonban Harryt választotta. Az ő döntése volt. Úgy határozott, hogy nem vesz részt. És most halott, hogy én élhessek…

Ez járt a fejemben, miközben visszafelé ballagtam a csatorna mentén. Csak egyvalakivel találkoztam, egy sötétkék, kapucnis, bélelt dzsekit viselő férfival. Egy másodpercig azt hittem, rám néz, de talán csak a fény tévesztett meg. Mindenesetre továbbmentem. Ismét átsétáltam a parkon, aztán már otthon is voltam. Könnyen ment. És minél többet gondolkodom rajta, annál inkább belátom, milyen nagy szükségem volt erre az izgalomra, a friss fuvallatra, s arra, hogy egy nálam bátrabbnak és nagyobbnak megadjam magam. Úgy érzem, mintha egy féléletnyi szendergés után ismét felébredtem volna. Tizenhét éve először érzem elevennek magam, Egérke.

Nem kellett hozzá sok. Csak egy kis lökés. Nem is értem, miért vártam vele ilyen sokáig. Mégis az számít, hogy most mi történik. A jelenben élünk. Tehát: mi a következő? Vagy kérdezzem úgy, hogy ki? Kicsinyességre vallana részemről, ha most, egy ilyen kitűnő kezdet után abbahagynám. Harry halott, Uszkár halott, ki maradt, Egérke?

Nem kell válaszolnod. Tudod úgyis. Olyan régen szálka a szememben, hogy már el is felejtettem, hogy ott van. Hogy egyáltalán él. Ám ez megváltozhat. Mindig van rá esély. A halál örökösen arra vár, hogy lecsaphasson, amikor a legkevésbé számítunk rá. Az ember azt hiszi, hetven évhez van joga, de a Halál már holnap eljöhet érte. Jöhet éjjel, vagy a levegőben szuperszonikus sebességgel száguldva. Senki sincs biztonságban, se te, Egérke, de még én sem. Ezért kell kézbe vennem a sorsomat, pontosan innen indulva, pontosan most. Soha nem korai a Halállal megküzdeni. Straitley szavaival élve: Carpe diem.

6

2005. november 4.

Az Igazgató Úr és az Iskolatanács Elnöke részére

Őszinte sajnálattal…

A fenébe is, dehogy! Nincs sajnálat. Most nem adhatom be a levelet. Winter sztorija sok mindent megváltoztat. Az ördög vigye, miért várt olyan sokáig azzal, hogy elmesélje, Charlie Nutter meghalt? És most miért olyan biztos abban, hogy a halála nem volt baleset? Bármi is az indítéka, úgy hiszi, hogy Charlie Nuttert meggyilkolták – feltehetően a Harry Clarke-üggyel kapcsolatos okokból –, és azt ígérte, ma este további információval fog felhívni.

Tudom. Valószínűtlennek hangzik. Volt idő, amikor magam is lefitymáltam volna egy ilyen légből kapott hipotézist. De a tavalyi év eseményei, egy tanuló eltűnése, egy tanár ledöfése és a saját, majdnem végzetes találkozásom után a Kaszással tudom, hogy semmi sem biztos, semmi sem légből kapott. A napfény, a fák és a felhőtlen égbolt élénk visszatükröződései alatt ott vár a sötét és magányos víz, és senki, még az Igazgató sem áll minden gyanú felett.

Mindennek ellenére milyen bizonyíték kötheti Johnny Harringtont Nutter halálához? A rózsaszín Túlélők-röpirat, házassága Spikely terapeutájával, szokatlan viselkedése a Szomjas Tudósban, ami időben Nutter halálához közel történt. Egyik sem elég, hogy bizonyítsa, hogy egyáltalán kapcsolatban állt Nutterrel, még kevésbé azt, hogy Nutter halála összefügg a sok évvel ezelőtti eseményekkel. És még ha így volt is, mi haszna lenne egy ilyen felfedezésnek? A St. Oswald hírneve már így is súlyosan veszélyeztetett. Elég a botrány legkisebb említése, hogy az öreg iskola végleg becsukjon. És bár a Dicsőségtáblák tekintetében kint lennék a slamasztikából, még marad az Allen-Jones-probléma. Van-e Harringtonnak és a csatlósainak elegendő alapjuk, hogy beváltsák a fenyegetésüket? A Káplán segítségével talán igen. Ilyen körülmények között nem engedhetem meg, hogy átvigyem a gyakorlatba . Fiú Saját Lapja szerinti valamelyik ábrándomat. Még most is in loco parentis vagyok, és a munkámat kell végeznem.

Ám ennek ellenére Winter gyanúja – legyen bármily valószínűtlen is – újból felkeltette zendülési kedvemet. A pár napja még oly vonzó méregpohár már nem szerepelhet a megfontolandók listáján. Addig semmiképpen sem, amíg a jelenlegi kötelességeimet megfelelő módon nem teljesítem. Charlie Nutter megérdemli az igazságot. Harry Clarke az igazságtételt. A St. Oswald olyan igazgatót, aki nem bontja le kövenként, hogy a saját karrierjét előmozdítsa. És a fiaim többet érdemelnek, mint egy minden savától-borsától megfosztott tanórát. Nem engedhetem meg, hogy meghátráljak vagy a könnyebb utat válasszam. Bármit oszt is meg velem ma este Winter, az az ajtó örökre bezáródott.

Ma megviselten érkeztem meg a St. Oswaldba. Talán a sok álmatlan éjszaka, a kelleténél több brandy. Következésképpen – bár nagy gondot fordítottam a megjelenésemre – furcsa légkört éreztem ma reggel a Közös teremben. A Káplán részéről aggályosan gondos üdvözlést. Kitty Teague szánakozó mosolyát, aki Penny Nationnel ült a sarokban. Talán már híre ment küszöbönálló nyugdíjba vonulásomnak? Vagy valami baljósabb dologról volt szó?

Dr. Devine próbált levegőnek nézni, de az orra helytelenítően rángott. Megvallom, még most is meglepetéssel tölt el Devine váratlan szembefordulása az igazgatósággal. Ha nem lennének a Brodie-fiaim, élvezném, ha lepaktálhatnék vele egy lehetséges lázadás során. De Allen-Jones, Benedicta Wild és a többiek kedvéért meg kell tartanom magamnak a véleményemet. Eric is engem figyelt a sarokból, ahol ült. Arra következtettem, hogy ez egy békülésre tett kísérlet (a kerti törpével kapcsolatos ügy óta még egy szót sem szólt hozzám), és miután teát töltöttem magamnak, odamentem hozzá, és leültem mellé.

– Jól vagy, öregem? – kérdeztem nyájasan.

Őszintén szólva hiányzott. Néha nehéz vele, de hatvan éve ismerem. A házasságok többsége nem tart ennyi ideig. Ez mégiscsak számít valamit.

Eric oldalról rám sandított. Észrevettem, hogy nem néz ki jól. Talán valami vírus jár körbe. Vagy én is hiányoztam neki.

Megkínáltam keksszel. Kivett egyet. Harry módszere, aki az egyéniséget a választott édesség alapján határozta meg, tapasztalatom szerint a kekszekre is érvényes. Az, hogy Eric most egy sima, emésztést elősegítő kekszet választott, az alapvető törékenységét mutatta. Eric gyomra – akárcsak Devine orra – a lelkiállapotát tükrözi, és amikor feldúlt, hajlamos a gazdájával együttérezni.

– Hallottam, hogy felhajtod a méregpoharat – motyogta két falat között.

– Ki mesélte?

Eric vállat vont. Természetesen bárki lehetett. De dr. Devine a listám élén áll. Vagy ő, vagy La Buckfast, hacsak Eric nem beszélt a fiúkkal. – Nos, az informátorod korai következtetésre jutott – mondtam. – Még nem döntöttem.

Felvonta a szemöldökét. – Én nem ezt hallottam. Mellesleg mi értelme lenne maradni? A St. Oswald változik, Straitley. Akár el is fogadhatnád az ajánlatot, és élvezhetnéd azt a pár jó évet, amink még maradt. Vagy inkább a színpadon akarsz meghalni?

– Molière-rel ez történt – jegyeztem meg.

Eric fújtatott egyet. – Mindig is makacs szamár voltál.

– Jobb, mint az igazgatóság beépített emberének lenni.

Megsemmisítő pillantást vetett rám. – Jobban teszed, ha nem rángatsz bele semmibe. Már mondtam, mi a véleményem Harry Clarke búcsúztatásával kapcsolatban. Semmi értelme előásni megint azt a történetet. Csak kárt okoz valamennyiünknek. – Felhajtotta a teáját, és letette a csészét. – Túl sokáig éltem a múltban – tette hozzá. – Azt hiszem, itt az ideje a változásnak.

– Mifélének?

Megrántotta a vállát. – Végre Párizsba költözhetnék. Kereshetnék egy családi panziót. Megnézhetném a Folies-Bergère-t.

Rámeredtem. Ha tréfált, úgy dicséretesen fapofával tette. Igaz viszont, hogy az öreg Eric mindig is vágyott rá, hogy Párizsban éljen, ami elég valószínűtlen vágy, hiszen az anyja kilencvenkét éves, és demenciában szenved, otthon állandó felügyeletre van szüksége, beleértve egy napközbeni ápolót, amire Eric csaknem teljes fizetése rámegy. Hirtelen eszembe jutott Winter és a Hawaiiról szőtt álmai, meg a spanyol szemű Gloria az ajtóban, a sorba rakott porcelánkutyák mellett. Egyesek halhatatlanságot sugároznak.

Iszonyatos gondolat csapott belém. – Jól van édesanyád, Eric?

Egy másodpercig nem szólt. Aztán felnézett, és rám mosolygott. Fagyos, bágyadt kis mosoly volt, amitől egyszerre látszott nagyon öregnek és annak az iskolás fiúnak, akit ismertem.

– Eric?

Megrázta a fejét, aztán sírva fakadt.

Az orvos szerint agyvérzést kapott. Kegyes halál, gondoltam. Margery, Eric anyja, akire gyerekkoromból vidám, anyás típusként emlékeztem, és akinek lenyűgöző méretű tupírozott méhkasfrizura tornyosult a fején, és naponta tíz szál cigarettát füstölt el, az évek múlásával apró, reszelős hangú Csingilinggé töpörödött össze, és egyre távolibb és elvarázsoltabb lett, míg végül vissza nem vonult a demencia hófala mögé, és csak minden másnap ismerte meg a fiát, és a tévében látott emberekkel beszélgetett.

– Hétfőn este lefektettem – mesélte Eric színtelen hangon. – És reggel már nem élt. Gyorsan történhetett. A mellette lévő szobában aludtam, és semmit sem hallottam.

Mennyire jellemző rá, gondoltam, hogy ezt mindenki elől eltitkolja. Négy napon át nem szólt róla a St. Oswald-os barátainak, abban az iskolában, ahol mindenki tud mindent, mindenkiről. Négy napig titokban tartotta előttem, a legrégibb barátja, a bizalmasa előtt is. Négy napig azt hittem, hogy a hülye törpe miatt duzzog, amikor valójában…

– Nagyon sajnálom, Eric – mondtam.

A könnyei már eltűntek nyúzott arca térképén. – Én nem. Megtettem, amit tudtam, most pedig rajtam a sor, hogy éljem az életemet. – Majdnem azon a hangon beszélt, mint amikor közölte velem, hogy kilép, és a King Henry Gimnáziumban fog tanítani, majdnem azon a hangon, mint amikor Harry jelleme mellett tanúskodtam, ő viszont nem volt hajlandó Harry mellett kiállni.

– Amikor a tiéd olyan hamar elhunyt, irigy voltam – mondta. – Az enyémnek húsz év kellett. Sosem tettem be öregotthonba, azt nem viseltem volna el, de akkor is. Az embernek eszébe jut, hogy minket is túlélnek, és még itt lesznek, mint az Albatrosz, csak egy maroknyi toll és csont, ami bűntudatba fojt minket.

Kissé felemelte a hangját, ezért körülnéztem, hallja-e valaki. A Közös terem majdnem kiürült, csak a testnevelő tanárok beszélgettek egy kupacban a hirdetőtábla körül, és Robbie Roach, a történelemtanár olvasta kifejezéstelen tekintetű elmerültséggel a Daily Mailt. Rádöbbentem, hogy lemaradtam a gyűlésről. Még a csengőt sem hallottam. A fiaim azonban hozzászoktak a nem túl gyakori távolléteimhez; Sutcliff vagy Allen-Jones már biztos tartottak névsorolvasást, aztán többé-kevésbé rendezetten, kíséret nélkül átvonultak a Kápolnába.

– Ne, Eric – érintettem meg a karját. Mi, Tweedzakók nem vagyunk a tapogatós, megérintős rábeszélés hívei, mert a hozzám és Eric Scooneshoz hasonlók úgy csimpaszkodunk a St. Oswaldba, mintha ez lenne az egyetlen lebegő tárgy, ami a víz felett tart.

– Átnéztem a holmiját – folytatta Eric. – Megdöbbentő. Hány, de hány doboz papír és ruha! Segítséget kell igénybe vennem. Egy olyan lakásfelszámoló céget. Isten tudja, mi lesz a vége. A garázsvásárokon látni ilyesmit. Személyes tárgyak. Fényképek. Néha a legszívesebben felgyújtanám az egész házat.

– Majd én segítek – ajánlottam. – Úgy értem, átnézni a dolgokat. A gyújtogatásnál azért meghúzom a határt.

Halovány mosoly suhant át az arcán. – Gondoltam, elviszem a parkban rakott máglyára. Rárakom a kupacra, és otthagyom. Borítsunk fátylat a múltra.

– Jó ötlet – bólintottam.

– Rendben van. Együtt megcsináljuk.

Amikor most visszanézek rá, olyan nyugalmas pillanatnak tűnik. Viharos utunkon a békesség szigete. Két öreg Ozzie, ahogy egymás mellett üldögélve teáznak a Közös teremben. Most úgy tűnik, mintha egy camera obscura lencséjén át vizsgálnám: minden részlet tökéletes, mégis elképzelhetetlenül távoli. Visszatekintve olyan, mint egy jelenet egy másik életből, talán abból, amit élhettünk volna, ha a dolgok valahogy másként alakulnak. Ha tanítás után egyenesen hazamentem volna, és nem Eric házához, ha beszéltem volna Winterrel, ha időben megtaláltam volna Harry dobozát, ha láttam volna, ami az orrom előtt volt, ahelyett hogy fantomokat kergettem volna…

Öregszem. Erről van szó. Öreg vagyok, és nem reagálok valami gyorsan egy helyzetre. Amúgy sem voltam soha gyors, mindig inkább egy gürcölő. Eric nyula mellett én voltam a teknősbéka, és a végén mégis ide jutottunk. A rettenthetetlen szívű, éles kardot forgató fiúk ragyogó jutalomban részesülnek.[39]De mi Straitley jutalma? Valóban szeretném tudni?

7

2005. november

Kedves Egérke!

Johnny hamar értesült az Uszkárral kapcsolatos szomorú hírről. Sokféle embert ismer, köztük a dél-yorkshire-i rendőrség főfelügyelőjét és vezetőjét is. És mindkettőnket szemmel tartott, ahogy Becky Price-t is. Szun-ce azt mondta: Tartsd közel a barátaidat, még közelebb az ellenségeidet. Hasznos tanács, Egérke. Egész életemben ehhez tartottam magam.

Végül felhívott. A kocsmából. A háttérzajból tudtam. Otthonról különben sem telefonált volna, hátha a felesége meghallja. Talán a Tudósból. Közel van a St. Oswaldhoz.

Johnny ivott, a hangján éreztem. Általában úgy tesz, mintha nem inna sokat, de amikor iszik, dühös lesz.

– Mit tettél, David? – kérdezte bemutatkozás helyett. – Azt hittem, azt mondtad, már nem követed el… azokat a dolgokat.

Mindenesetre ez volt a megegyezés. Jó sok éve állapodtunk meg. Nem kerülök Liz útjába, és kiszállok a Túlélőkből, ők viszont fizetést folyósítanak a mozgalomnak végzett szolgálataimért. Ez és a kisegítő, rendszeres jövedelemforrásom bőven elég lett volna arra, hogy gyakorlatilag életem végéig ne kerüljek bajba. De Uszkár fenyegette a status quót. Csupán erre reagáltam.

– Meg kellett tennem – védekeztem. – El kellett némítani.

– Ne mondj ilyet! – szűrte a szót a fogai között. Kis szünetet tartott. Hallottam, hogy liheg, mintha futott volna. – Figyelj csak… átmegyek hozzád. Rendbe kell ezt tennünk. Most rögtön.

Főztem egy kancsó zöld teát, miközben rá vártam. Gondoltam, jobb, ha nem kínálom alkohollal. Az alkohol gyilkos. Az ölte meg Uszkárt is. Az alkohol és a makacsság.

Johnny úgy tíz perc múlva kopogott is az ajtómon. Rövid séta a parkon át, de ettől is kifulladt. Ha nem tévedek, az ülő foglalkozás teszi, de az ő korában nem ártana óvatosabbnak lennie. A nagyivás húsz évvel is megrövidítheti a várható életkort, még a dohányzásnál is inkább. Johnny most harmincnyolc. Tíz-tizenkét évet adnék neki. Nem mintha ez sokat izgatna. Én örökké fogok élni.

Ajtót nyitottam. Johnny bejött. Nem nézett ki rosszul, és ettől kicsit csalódott voltam. Amikor meghal, a felesége gazdag özvegy lesz. És nagyon bájos asszony, Egérke. Némelyik nő annál szebb, minél érettebb.

– Örülök, hogy látlak – üdvözöltem. – Liz hogy van? Szeretettel üdvözlöm.

Olyan pillantást vetett rám, mintha valami képtelenséget mondtam volna. Az állása arrogánssá tette. Én sosem lettem volna ilyen udvariatlan.

– Kérsz egy csésze zöld teát? Már kitöltöttem – mondtam. – A tea egészséges. Tele van antioxidánssal.

– Kösz, nem – válaszolta.

Vállat vontam, és leültem a kanapéra. Néha megfeledkezem róla, hogy a többiek nem vigyáznak úgy az egészségükre, mint én. Johnny fel-alá járkált, aztán hátrafordult, és rám nézett. Kicsit kipirult. Talán a magas vérnyomástól.

– Tényleg te voltál? – kérdezte. – Valóban te tetted?

Beletúrt a hajába, én meg azon merengtem, vajon végeztetett-e hajbeültetést. Mindig is elég hiú volt, már gyerekkorában is. Az a tökéletesen egyenes, sötétszőke haja. Az enyém már akkor ritkult. Nem voltam valami csinos fiú.

– Azt mondják, részeg volt – folytatta. – Beleesett a csatornába.

Vállat vontam. – Hát, igen. Ez sokat megmagyarázna. Depressziós volt, ez igaz. Gondok gyötörték. Rászokott az italra és a drogokra. Nem volt oka élni.

– Egyedül halt meg?

Micsoda ostoba kérdés. – Mind magányosak vagyunk a halálunkkor.

– Az ördögbe is! Vele voltál?

– Hát persze – válaszoltam. – Én löktem be.

– Jézusom! – Megint fel-alá kezdett járkálni. – Édes istenem, David! Te lökted be.

– Ő lökte be azt a fiút az agyaggödörbe – mondtam.

Johnny még feldúltabbnak látszott. – Azt ígérted, soha többé nem említed. Jaj, istenem! Mit tegyek?

Ittam tovább a teát, és figyeltem, ahogy járkál. Tényleg nagyon zaklatottnak látszott. Azon tűnődtem, mi lenne, ha itt helyben szívrohamot kapna. Valószínűleg megérdemelné mindazok után, amiket tett.

– Senki sem fog rájönni – mondtam. – Senki sem látta. Ha valaki kérdezősködne, azt mondom majd, hogy ittunk, és depressziósnak tűnt, azt mondogatta, hogy szeretne az egésznek véget vetni, de azt hittem, csak úrrá lett rajta az érzelgősség. Magára hagytam, és hazasétáltam a parkon át, és akkor láttam utoljára.

– Ó, istenem! – jajveszékelt Johnny. – Istenem, David!

– Mi az? Mi történik? – kérdeztem. Most már kezdett bosszantani. – Felvetette valaki, hogy idegenkezűség forog fenn?

Megrázta a fejét.

– Nagy kő esett le a szívemről. Biztos, hogy nem kérsz teát?

Johnny eleresztette a füle mellett. – Nem kellett volna idejönnöm. Ne próbálj meg többet keresni. Ha bárki kérdezi, hol jártam ma este, majd azt mondom, hogy Beckynél. Ő igazol. Tudod jól.

– Valóban?

Bizonyára igen, gondoltam. Talán tévedtem, és mégis lefekszik a főnökkel. Nem mintha bárkinek is szóltam volna Johnny látogatásáról. Miért tenném? De a gyanakvása fájón érintett. Az ember nem viselkedik így a barátaival.

Johnny nem sokkal később elment, és még csak hozzá sem nyúlt a teájához. Úgy sejtettem, nem látom viszont, egy darabig biztosan nem. A csészéket és a kancsót mosogattam (a zöld tea mérgező lesz, ha fermentálódik, és nem szabad sokáig állni hagyni), amikor kopogtak a hátsó ajtón. Johnny úgy két perce mehetett el, és átfutott a fejemen, hogy talán meggondolta magát, és visszajött, hogy beszéljen velem.

De amikor ajtót nyitottam, és kinéztem, nem Johnny állt ott, hanem egy kísértet. Egy kísértet a múltból. És nem bármilyen kísértet. Sosem hiszed el, Egérke, ki állt ott, mintha húsz éve semmi sem változott volna…

Te voltál az.

8

2005. november

Természetesen nem te voltál. Hiszen te évek óta halott vagy. De pontosan úgy néz ki, Egérke, mint te. Ugyanaz a haj, szem, még ugyanaz a ruha is. Pár évvel idősebb lehet nálam, de sokkal fiatalabbnak látszik. Gyerekkorunk óta sokat fogyott, ezért zavarodtam össze egy pillanatra. Aztán ráismertem a sötétkék kapucnis dzsekis férfira, tudod, akit azon az éjszakán láttam, amikor Uszkár leesett a hídról. A testvéred volt, Piggy, aki az ajtóban állt, és a te szemeddel nézett rám. A hóna alatt tartott valamit. Úgy festett, mint a Pink Floyd Wall című albuma.

– Bejöhetek? – mosolygott rám.

Egy pillanatig csak szótlanul meredtem rá.

– Tudja, ki vagyok, nem? – kérdezte.

Bólintottam.

– Régen találkoztunk – mondta, és az album borítékából elővett egy sokszorosított, régi iskolai fényképet. Ezerszer láttam már. Harry tárgyalásán is előkerült. A Sportnapon Harry és Johnny, én a háttérben állok.

Megint bólintottam. – Jöjjön be – invitáltam. – Főzök zöld teát.

Azt hiszem, már abban a pillanatban is gyilkosságot fontolgattam. A hóna alatti lemez volt a nyomravezető: az idő és az elhanyagolás foltossá tette a papírt. Nem sokkal az után szedhette elő, hogy elástam az időkapszulámat. Nem kizárt, hogy egy kiégett kocsi mögül figyelte, amint elrejtem ott a kincseimet, a Harrynek írt karácsonyi lapot, a lemezek listáját, amelyeket meg akartam venni, és a naplómból kitépett lapokat, amelyeket képtelen voltam elégetni.

– A testvérem szerette az agyaggödröket – jegyezte meg. – Mindig olyan sok mindent lehetett ott csinálni. Egereket fogni. Megölni őket. Képregényeket is kerestünk. Holmikat, amik már nem kellettek másoknak. – Utánam jött a nappaliba, és leült a kanapéra. – Szerettünk leskelődni is. El sem hinné, néha mi folyt ott.

– Mi? – kérdeztem. Már akkor töprengtem, hogy el tudom-e kapni. Nem látszott verekedős típusnak, de én sem látszom annak, Egérke. Vágjam fejbe? Nem. Mérgezzem meg? Kétlem, hogy bevenné. Különben is lelökni szoktam, nem mérgezni.

– Meglepné, hogy hányszor néztem végig, ahogy szexelnek. Elhagyott kocsikban csinálták, vagy kint a szabadban a matracokon. Nem szerettem végignézni, ahogy a testvérem egereket öl, de a szexet kedveltem. Volt pár kuckóm is, amiket fa ágybetétekből építettem. A madárfigyelők is ilyeneket használnak; van rajtuk egy keskeny kis ablak. Párszor egy St. Oswald-os fiút is láttam a barátnőjével. Nem olyan lány volt, mint a sunnybankiek. Vörös hajú, és káprázatos.

Elővettem két sört a hűtőből, és az egyiket a látogatónak adtam. Láttam, hova akar kilyukadni, és a magam részéről italra volt szükségem.

– Ott rejtőzködtem egy nap, amikor láttam, hogy elrejti a dobozt. Fent, a nagy szikla mellett, a két elárasztott gödör között. Először azt hittem, pénz van benne, ezért megvártam, míg elmegy. Aztán ásni kezdtem ott, ahol laza volt a föld, és ezt találtam.

A hóna alól elővette a lemezt, és letette a dohányzóasztalra. Aztán a sörét itta, míg én a naplómból kitépett lapokat keresgéltem. Természetesen nem voltak ott, Egérke.

A testvéred rám nézett, és mosolygott. – Persze fogalmam sem volt, mi az. Nem tudtam azt sem, hogy maga kicsoda. Nem láttam az összefüggést, amikor Harry Clarke-ot letartóztatták. Azt hittem, egy történetet tartok a kezemben, amit egy beteges kis szarzsák írt, és elásta az agyaggödröknél, mert félt, hogy a szülei elolvassák. De körbeérdeklődtem, és most már tudom, hogy valami más lehet. Azt hiszem, ez a nyugdíjalapom. És maga hogy látja, David?

Hamisítatlan zsarolás volt. És egyszerű, mert amit akart, azt könnyen oda tudtam adni. Pénzt akart, semmi mást, egy egyszeri tízezer fontos kifizetést az érintettek mindegyikétől. Mindezért cserébe a hiányzó oldalakat kínálta, majd a testvéred megígérte, hogy örökre eltűnik Malbryból.

– Nem érdekel, mit tettek vagy nem tettek annak idején, amikor még gyerekek voltak – mondta. – Mindez már a múlté. Nem látom értelmét, hogy előrángassuk. Tízezer font nem olyan sok pénz. Tudom, hogy ki tudja fizetni.

Hitetlenkedve néztem rá. – Ilyen ostobának néz? Miért hinnék magának, hogy aztán elvegye a pénzt, és újra meg újra követeljen?

– Mert életben szeretnék maradni – mondta. – És mindketten tudjuk, mi történik azzal, aki keresztezi a maga útját. Higgyen nekem, Dave. Eltűnök az életéből, amint átadja a készpénzt.

Tudod, szerettem volna hinni neki. De veszélyes volt, Egérke. És mindazért cserébe, amit tudott, a tízezer font kevés volt. – Mit tud tízezer fontért venni?

A testvéred halványan elmosolyodott. – Jegyet Hawaiira.

9

2005. november

Azt hihetnénk, egy élet elvételének súlya van. A halálnak nehéznek kell lennie. Számítania kellene, mint annak, hogy betöltjük a tizennyolcat, vagy elveszítjük a szüzességünket. De az után a nap után az agyaggödröknél úgy ébredtem, ahogy máskor is. Így volt ez Patkányfiúval. És Uszkárral is.

Szegény Uszkár! Sosem meséltem el neki, mi történt aznap valójában. Még a St. Oswald-os naplómból is kitéptem a lapokat. Szerettem volna, ha szenved. Ha lelkifurdalása van. Hiszen miért kellene hagyni, hogy elfelejtse, gondoltam? Miért legyen Charlie Nutternek olyasmije, ami nekem sosem lehet?

Aznap, amikor Patkányfiút belöktük, Charlie magamra hagyott a Bányaakna mellett. Kiborult, és nem akart ott időzni. Én még fel voltam dobva, a kiégett kocsiban még pislákolt a tűz, így elüldögéltem kicsit, és élveztem az izzás melegét. De aztán fura hangot hallottam a Bányaakna felől: kuruttyoló, csúszó-mászó hangot. Patkányfiú mászik ki a gödörből holtan, halszerűen és sárral borítva, hogy bosszút álljon a gyilkosain. Vagy legalábbis az elmém ezt sugallta, bár sem kísértetekben, sem megtorlásban nem hittem, sőt igazából Istenben sem. Ezért hát odamentem, hogy megnézzem. És amikor odaértem, rájöttem, hogy félig-meddig igazam van. És Patkányfiú nem volt bosszúszomjas kísértet, Egérke. Patkányfiú még élt.

Szívósabb lehetett, mint amilyennek látszott. A saras víz dermesztően hideg volt. És bár alig tudott úszni, sikerült kutyaúszással átevickélnie oldalra, ahol a part kicsit lejtős, igaz, nem nagyon, mégis kihúzta magát annyira a vízből, hogy elkapja egy kiszáradt fa gyökerét, ami kiállt a fagyott földből.

A szája mozgott, amikor meglátott. Azt hiszem, segítségért akart kiabálni. De semmi sem jött ki a torkán, csak valami vinnyogás, mintha tényleg patkány lenne.

– A francba – morogtam.

Nem rémültem meg. Komolyan mondom, Egérke, nem volt más választásom. Nem segíthettem ki. Elmondta volna a szüleinek, és elkaptak volna minket Uszkárral. Ki kellett nyírnom, mielőtt valahogy sikerült volna kimásznia a gödörből, és már elég jól haladt a nedves, síkos fal ellenére.

Ezt Patkányfiú is sejthette, mert kaparni kezdte csúszós, remegő kezével a gödör falát.

– A francba – ismételtem meg. Patkányfiú ebben a tempóban pillanatok alatt kijut, gondoltam. A közelben állt egy régi bevásárlókocsi. Hiányoztak a kerekei, de azért még jó volt. Kezdtem a gödör felé vonszolni. Elég nehéz volt. Majdnem oda értem, ahova akartam, amikor lépteket hallottam. Goldie volt. Rémült képet vágott, mintha valaki másra számított volna.

– Mit művelsz, Ziggy? – kérdezte.

Egy pillanatig úgy éreztem, őt is belököm, de aztán jobb ötletem támadt.

– Mindenfélét akart csinálni. Charlie belökte, aztán elfutott.

Goldie szeme elkerekedett. – Mifélét?

– Szexuális dolgokat, te hülye – válaszoltam. – Olyasmiket, amiket a perverzek csinálnak.

Vannak gyerekek, akik a sátánistáktól félnek. Mások a tanáraiktól, megint mások rettegnek a terrorizáló osztálytársaiktól, az atombombától vagy a ráktól. Az igazat megvallva, az apja mindig intett minket a templomban, hogy az agyaggödröknél perverzek ólálkodnak, akik kisfiúkat szeretnének felszedni. És az is igaz, hogy Goldie apjának felerészben igaza volt. Csakhogy a probléma sosem az agyaggödrök voltak, hanem valami sokkal, de sokkal közelebbi.

– Azt hiszem, talán megtaláltuk Charlie Állapotának az okát.

Goldie szeme még jobban elkerekedett. – Úgy érted… ismerte?

– Biztosra veszem, hogy itt találkozgattak. Charlie ezért járt folyton ide. De mostanában meg akart változni, és szerintem ekkor fajultak el a dolgok.

Pár szóval lefestettem a jelenetet. Az egész szépen értelmet nyert. És amikor Goldie végül átnézett a Bányaakna partján, és látta, ki erőszakoskodott Charlie-val, hogy egy lakótelepi fiú az, mi több egy mocskos sunnybanki…

Patkányfiú addigra már majdnem kivonszolta magát a vízből. De az agyaggödör partja meredek volt, és a víz elnehezítette, nem tudott teljesen kimászni. A földből kiálló gyökér letört, és most a keze segítségével próbált ásni magának egy helyet, amire kiállhat. Le a kalappal Patkányfiú előtt. Tényleg kemény srác volt.

Goldie-val lenéztünk rá: tetőtől talpig sár borította, csak a szeme nézett ki ránk a sárga agyagálarc alól. Ha egy szót szól, csak egyetlen szót, szerintem nem tettük volna meg. De az agyagmaszk alatt nem is látszott emberinek, és a száján kibukó sípoló, vacogó, fuldokló hangok sem hallatszottak emberinek.

Goldie megbabonázva figyelte. Azt hiszem, a fejében végigvette a lehetőségeket. Csak kettő volt: hagyjuk Patkányfiút elmenni, vagy…

– Nem hagyhatjuk elmenni – szólaltam meg. – Látott minket.

Goldie egy darabig nem szólt semmit. Láttam rajta, hogy erősen töri a fejét. De ez nem egy algebrafeladat volt vagy egy latin fordítás. Ismeretlen terepen mozgott, és egyébként is félt tőlem.

Megint a bevásárlókocsit néztem, aztán Goldie-ra pillantottam.

Megrázta a fejét. – Nem tehetjük meg.

Patkányfiú alattunk kifelé mászott a gödörből. Előbb az egyik kezének, aztán az egyik lábának ásott helyet a kemény, síkos falba. Az ujjai kékek és merevek voltak a hidegtől.

– Itt is hagyhatnánk – vetette fel Goldie.

– Micsoda? Ezek után? Ne légy ilyen süket. – Megfogtam a kezét, és rátettem a kocsi oldalára. A kocsi nehéz volt, a súlya miatt megoldotta volna minden gondunkat. – Charlie amúgy is azt hiszi, ő tette. Mellesleg mit számít egy perverzzel több vagy kevesebb?

Hagytam, hogy ez szöget üssön a fejébe. Goldie lassan rám emelte a tekintetét. És akkor háromig számoltunk, és legurítottuk a kocsit a lejtőn, és Patkányfiú szeme elkerekedett, de csak egyszer, mielőtt visszacsobbant a vízbe…

Vártuk, hogy felbukkanjon. De ezúttal a víz alatt maradt.

Azután hazamentem. Tévét néztem, leckét csináltam, és írtam a St. Oswald-os naplómba. De elmondom neked, Egérke, hogy mi az igazság: nem éreztem magam olyan jól, mint képzeltem. Butaság volt. Tudom jól. De szemben a nyulakkal, Patkányfiú esetében nem éreztem azt, mintha a félelmeim más otthont találtak volna. Inkább más hangot találtak. Nem harsányat, hanem olyan pengőt, amit úgy utálnak a szüleim. És ez az új hang hét teljes esztendőn át velem maradt, Egérke, és sosem mondott sokat, kivéve az időnkénti Mizu?-t, és az orrán át beszippantotta a hideg levegőt, mint egy kis állat.

De mindig a gondolataimban motoszkált, számolta a másodperceket. Mint Isten halk, alig hallható hangja, már ha Isten sunnybanki volt.

10

2005. november

Most már meg kell ölnöm a testvéredet. Remélem, ezt nem rovod fel nekem. De attól tartok, veszélyes. Nála vannak a kitépett lapok. Azokat muszáj visszaszereznünk, Egérke. Nem akarjuk, hogy bárki elolvassa. Bár lehet, hogy végül is jó lesz. Már sokat járt a fejemben, hogy véget vetek ennek, és talán ez az eset szolgáltatja az alkalmat, amire szükségem van. Goldie már nincs hasznomra. Nézd csak, hogy odavolt Uszkár miatt. Vagy mennyire volt lojális hozzám. Mindig is gyenge volt. És most a baj első jelére engedett a zsarolásnak. Ráadásul kitől? Egy mocskos sunnybankitől.

Könnyű megölni valakit. Egy gyors lökés egy hídról. Egy fejre mért ütés. Azt hihetnénk, olyan, mint a biciklizés: lehetetlen elfelejteni. A bátyádat mégis nehezebb elpusztítani, mint gondoltam. Ki hitte volna, hogy ilyen macerás lesz? Az a fiú, akit régen Piggynek hívtam, és aki sírt, amikor vízbe öltük a patkányokat? Természetesen már nem kövér. És sosem volt ostoba. Körültekintő, de nem ostoba, ezért van még életben.

Persze kifizettem a tízezer fontot. Goldie is, ami azért rosszulesett, ha összehasonlítom azzal, milyen kelletlenül csengeti ki az én fizetésemet. Mintha alamizsnát adna, holott ezzel tartozik nekem. De visszakaptam a lapokat, és elégettem őket a kandallóban, ami után meg kellene nyugodnom, csakhogy a bátyád mindenről tud, Egérke, ami Patkányfiúval történt, emlékszik az agyaggödrökre és a játékainkra, és van némi sejtése arról, mi történt Uszkárral.

Egy hónap telt el azóta, hogy megkeresett. Ez alatt az idő alatt körbeérdeklődtem. Tulajdonképpen elég sokat kiderítettem. B. B. Winternek hívják. Láttam a faluban. Idős anyjával a White Cityben lakik; a címét is tudom. Nem iszik, nem drogozik, úgy látszik, barátai sincsenek. Magányos farkas. Könnyű esetnek kellett volna lennie. De az első találkozónk óta egyszer sem maradt velem négyszemközt. A pénz átvételére a helyi szupermarketünk kávézóját jelölte ki, egy bevásárlószatyorban kellett elvinnem. Tízezer font nem foglal el sok helyet. És egy nagy szatyorban egy cipó, néhány tojás és egy doboz tej alatt nem vonta magára a figyelmet. Rendeltem egy kancsó teát meg pirítóst, ő meg átadta a naplólapokat egy születésnapi jókívánságoknak tűnő kártyában. Senki sem sejtette volna az igazságot, még akkor sem, ha mellettünk ül.

Utána már nem volt szükség rá, hogy találkozzunk. De tudod, Egérke, mégis folyton láttam. Egyik nap a parkban, a St. Oswald felől sétált haza. Máskor a Rózsaszín Zebrában, a White City szélén lévő biokávézóban. Harmadik alkalommal a kis kék Peugeot-ban ült, én meg gyalog voltam, és… integetett. Mire várt, Egérke? Miért nem hagyta el a várost, ahogy ígérte?

Az első ötletem a gyújtogatás volt. De ez túl kockázatos, Egérke. A testvéred nem normális embernek való időben fekszik le, és nem tudhattam biztosan, hogy alszik-e. Aztán arra gondoltam, hogy meglesem, amikor munka után hazasétál a parkon át, de az Örömtüzek éjszakájának közeledtével a park mindig hemzseg a gyerekektől, az ember sosem tudhatja, ki lesz ott, vagy ki emlékszik ránk. A bátyád amúgy is óvatos. Sötétedés után nem megy el hazulról. Hétvégenként nem jár kocsmába. Ha olyan lenne, mint Uszkár, már régen meglephettem volna. Ha részegen, magányosan tartott volna haza egy szombat este, követhettem volna egy elhagyatott helyig, és elbánhattam volna vele. De sosem ivott, és sosem volt egyedül, és kerülte az ilyen helyeket. Olyan volt, mint egy patkány, amit ha megfogsz, majd elengeded, többé nem hagyja megfogni magát…

Végül múlt éjjel felhívott. Éppen akkor, amikor azt gondoltam, hogy sosem fogok már kettesben találkozni vele, felhívott. Kis híján nem vettem fel a telefont. Késő éjjel senki sem szokott idecsöngetni, a bosszantó idegeneket leszámítva. De valami megérzés azt súgta, hogy talán ez lesz a szerencsés éjszakám.

– Jó estét, David – mondta.

Azonnal ráismertem a hangjára. Halk, nem kirívóan akcentusos, kis hibával, ami arra utal, hogy egykor dadogott. Igyekeztem bosszúsan, nyersen válaszolni, de magamban mosolyogtam. – Mit akar? Mintha azt mondta volna, hogy többé nem hallok maga felől.

– Változott a helyzet.

– Valóban?

Hallottam a hangján, hogy mosolyog. – Azon töri a fejét, mi lehet még nálam most, hogy a naplórészletet átadtam. – Tudja, hogy nem írta le, legalábbis nem a naplójába. De nem kezdő a zsarolásban, sőt kifejezetten jól él a hozadékából.

– Ha a Túlélőkre gondol…

– Nem azokra – válaszolta a bátyád.

Elgondolkodtam. – Blöfföl – jelentettem ki. Nem tudhatja. Azt igazán nem. Arról sosem beszéltem senkinek. Még neked sem, Egérke.

– Figyeltem magát – folytatta. – És ami még lényegesebb: a banki kimutatásait. Nem is olyan bonyolult. Csak néhány tényre, kis időre és ihletre van szükség. És azt derítettem ki, hogy az elmúlt mintegy tizenöt évben rendszeres kifizetések érkeztek a számlájára valakitől, aki a faluban lakik. Akit tulajdonképpen mindketten ismerünk. És aki hosszú időre visszamenőleg megőrizte a levelezésüket.

Még most is lehet, hogy csak blöfföl, gondoltam. Minimális dolgot foglalok írásba. Egy levelet írtam csak, amikor Harry Clarke-ot letartóztatták. Lehet, hogy megtartotta? És ha igen, honnan tudhatja a bátyád, mit írtam abban a levélben tizenhét évvel ezelőtt?

– Az anyám takarítónő volt – mesélte. – Házaknál takarított. Volt egy tucat állandó kuncsaftja, de a St. Oswaldban is dolgozott. Amikor nyugdíjba ment, én folytattam a munkáját. – Kis szünetet tartott, és hallottam, hogy mosolyog. – Különös holmikat őriznek meg az öregek. Noteszeket, naplókat, buszjegyeket, leveleket, fényképeket. Olyasmiket, amiket képtelenek eldobni, de amik felhalmozódnak az évek alatt, és várják elkerülhetetlen sorsukat. Az emberek többsége sosem gondol arra, mi lesz, ha meghal. Ki olvassa el a leveleiket, noteszeiket, naplójukat. Eszükbe sem jut megsemmisíteni azt, ami gyanúba keverheti őket. A halottak nem kerülnek már kínos helyzetbe. De néha olyasmi marad utánuk, ami hatással lehet az élőkre.

Igyekeztem megőrizni a hangom nyugalmát, mégis megremegett. – Mije van?

– Egy levél – válaszolta. – Amit maga írt, Dave.

Az ajkamba haraptam. Az a levél. Valahogy mindig is tudtam, hogy visszajön, és kísért majd, Egérke.

– Mit akar? – kérdeztem végül.

Röviden vázolta a tervét. Egy legutolsó kifizetés, mondta, aztán örökre kilép az életemből. Soha többé nem hallok róla.

– Biztos ostobának néz – válaszoltam. – Ez az idők végezetéig folytatódhat.

– Nem – bizonygatta. – Azt hiszi, itt akarok maradni? Amióta az eszemet tudom, mindig is el akartam hagyni ezt a porfészket. De ehhez több pénzre van szükségem. Nem akarok visszakúszni. Ide nem. Soha többé.

Kicsit átgondoltam. Részben dühös voltam, és rémült, de valahol vigyorogtam is. Hát nem ezt akartam? Egy esélyt, hogy kettesben legyek a bátyáddal?

– Rendben van – egyeztem bele. – Hol találkozunk?

– A csatorna hídjánál, holnap este kilenckor. Kocsival jövök. Az úton parkolok. A hídnál várjon. Átadom a csomagot. Maga átadja a pénzt. Aztán búcsút int, és távozik.

Arra számítottam, hogy a kávézóhoz hasonló helyet javasol, ahol biztonságban van. De pökhendi lett. Ez hiba volt, gondoltam. A kezemre játszott. És a gondolat, hogy a hídon találkozunk, ahol Uszkár meghalt… nem bírtam neki ellenállni. Abban az időben nem valószínű, hogy bárki is megzavar minket. Egyedül lesz, és kiszolgáltatott. Könnyen elbírok vele. Abból az időből, amikor az agyaggödröknél játszottunk, még emlékeztem, mennyire nem bírja a fájdalmat vagy bármilyen erőszakot. Kórosan érzékeny, addig a pontig, hogy ledermed, és képtelen például az egérfogók láttán levegőt venni.

Az istenek váratlan adományának tetszett. Minden szépen a helyére került. Befejezetlen ügy, elvarratlan szálak – az elmúlt tizenhét év minden piszkát gondosan elsöpörtem. És most már láttam magam előtt, Egérke, hogy hogyan tudnék megszabadulni nem is egy, de két ellenségemtől. És ehhez csak rá kell beszélnem Johnnyt, hogy legyen a segítségemre, és álljon ott kilenckor a hídon, hogy rájuk csapódjon az egérfogóm.

11

2005. november 4.

Évek óta nem jártam Eric házában. Anyám halála óta nem voltam ott. És amikor az ő anyjánál jelentkezni kezdtek az egyre jobban elhatalmasodó demencia jelei, távol maradtam Erictől, mert úgy éreztem, ezt szeretné. Mindig is közel állt Margeryhez, szerető fia volt, és több mint egy évtizede sikerült maga előtt is tagadnia, milyen állapotban van az anyja.

A gyűjtögetéssel kezdődött, ami eleinte ártalmatlan szokásnak tűnt, de később rögeszméssé vált. Margery mindent eltett: leveleket, gyerekruhákat, üres cigarettadobozokat. Rendesen dobozokba csomagolta őket, öregasszonyos írásával felcímkézte, és elraktározta. Előbb a pincében, aztán a tetőtérben, majd a ház minden szobájában a falak mentén egymásra rakva. Eric próbálta kidobni őket, de az első kísérlete olyan fájdalmat váltott ki az anyjából, hogy nem volt második alkalom.

– A szokások rabja – mondogatta mindig Eric. – Az ő korában ez természetes. – De a helyzet az, hogy Margery még csak hatvanegy éves volt, ami szerintem még nem kor, és nem magyarázat a szobákban feltornyozott dobozokra vagy arra, hogy Margery nem engedett be idegent a házba, és minden javítást a tetőn, a lefolyókon, a vízvezetéken vagy a vakolaton Ericnek kellett elvégeznie, ha nem akarta, hogy az anyja jelenetet rendezzen.

– Anya nem szereti a változásokat. Ennyi az egész – hajtogatta nekem Eric. Nem volt született ezermester, de sikerült rendben tartania a házat, legalábbis addig, amíg az anyja állapotának hanyatlása arra nem kényszerítette, hogy gondozónőt vegyen fel. Az elsőt – ugyanis, mint később kiderült, még sokan követték – Margery Scoones gyűlölte, és anyámtól eltérően, akit a demencia engedelmessé tett, Margery heves, ellenséges érzéseket táplált, azt állította, hogy nincs szüksége segítségre, a gondozóit azzal vádolta, hogy lopnak tőle, őrült és alig hihető történeteket talált ki a vele szemben alkalmazott erőszakról, és több ízben még a rendőrséget is kihívta, hogy bejelentsen egy betolakodót.

Eric mindezt akkor mesélte el, amikor a dobozokat a kocsijába pakoltuk, hogy elfuvarozzuk a parkba. Délután fél öt volt. A közönség hatkor kezdett gyülekezni. A malbryi örömtüzet mindig péntek este gyújtják meg, a november ötödikéhez legközelebbi napon. Nyolckor tűzijáték van. De most még senki sem volt, csak néhány bódét állítottak fel a még meg nem gyújtott máglyától biztonságos távolságra, amit kordonnal vettek körül. Kacsahorgászó, célba dobó standok, bódék, ahol karamellás almát és gyömbérkeksz figurákat árultak. Furcsa, hogy ezek a dolgok sosem változnak. Gyerekkorunkban is ugyanezek voltak.

És milyen különös, hogy mindig is szerettem az évnek ezt a szakát, és nem csak azért, mert az Örömtüzek éjszakája véletlenül egybeesik a születésnapommal. Az én koromban az ember már nem ünnepli a gyorsan repülő éveket, de mindig is szerettem az évszakok őrségváltását, a lehulló leveleket, a füstszagot, az időtlen istenek tiszteletére gyújtott tüzet. Természetesen az után, ami tavaly történt, arra számíthatott volna mindenki, hogy gyűlölök majd mindent, ami máglyákkal, születésnapokkal vagy tűzijátékkal kapcsolatos, de megmagyarázhatatlan módon a tavalyi események még kevésbé tűnnek most valóságosnak, mint őszi estéken a forró sör és a sült gesztenye mellett hallgatott kísértettörténetek.

– Kösz, hogy ezt megteszed, Straits – mondta Eric, ahogy a máglya köré halmoztuk a dobozokat. Amint meggyújtják a tüzet, el fognak égni. A javát papírral tömték tele.

– Nem tesz semmit – válaszoltam, és titkon a térdemre gondoltam. Az elmúlt évben sokat rendetlenkedett, és ez a sok emelgetés és cipekedés nem használt az ízületeimnek. De mit meg nem tesz az ember a barátjáért, nem?

Nyolcvan dobozzal később a térdízületem mintha üvegcserépen mozgott volna, de a nappalit legalább már kitakarítottuk. Addigra már ötször fordultunk a máglyához. A kandallópárkányon álló óra szerint hat óra tizenöt volt.

– Az összest nem tudjuk ma este elvinni – állapította meg Eric. – De végre szabad vagyok.

Furcsa megjegyzésnek éreztem. Eric se nem közlékeny, se nem hajlamos a túlzásokra. De egy szülő elvesztése mindig megviseli az embert, még akkor is, ha a veszteségbe megkönnyebbülés vegyül.

– Ülj le, és igyál valamit – ajánlottam. – Aztán eldöntjük, mi legyen Margery többi holmijával.

Mit mondjak, meglepett, hogy egyik dobozt sem nyitotta fel. A nagyja le volt ragasztva, és az anyja kézírását láttam rajta. Reméltem, hogy egy nap nem bánja majd meg, hogy nem nézte át az anyja hagyatékát.

– Szó sem lehet róla – hárított el, amikor ezt megemlítettem neki. – Mihez kezdenék régi újságokkal, banki kimutatásokkal vagy babacipőkkel?

Már jobban nézett ki. Megittunk együtt egy üveg vörösbort, és most rágyújtott egy Gauloise-ra. Engem is megkínált. Tudtam, hogy dohányzik, de soha nem olyan helyen, ahol a munkahelyünkről bárki megláthatta volna. Eric mindig is vigyázott, hogy ne essen ki a vezetőség kegyeiből, és régen arra a megállapításra jutott, hogy a dohányzás árt a karrierjének.

– Neked is ezt kellett volna tenned – folytatta, és megszívta a cigarettáját. – Nem kellett volna felhánytorgatnod a múltat, ahelyett, hogy bolondot csináltál volna magadból.

– Ha jól sejtem, a Harry Clarke-ügyre célzol. – Nem akartam a vén idiótával vitatkozni, főleg nem a jelenlegi helyzetben, de nem hagyhattam szó nélkül sem. – Harry Clarke ártatlan volt. A per az igazságszolgáltatás megcsúfolása volt.

Eric türelmetlen hangot hallatott. – Talán nem gyilkolt, de ami a többit illeti – mondta –, mindenki úgy vélte, hogy volt abban valami bizarr, ahogy az osztályába járó fiúkat arra bátorította, hogy folyton körülötte lebzseljenek, sőt a házában is felkeressék, az isten szerelmére…

– Én nem tartottam annak – tiltakoztam. – Szerette a társaságukat. És a fiúk a tanácsára voltak kíváncsiak. Nem volt ebben semmi szexuális.

– Ne légy naiv – torkolt le Eric. – Charlie Nutter azért tagadta, mert bele volt bolondulva. Harry meg azért, mert tudta, mi történne, ha bevallaná. És lássuk be, Straitley, nem ez lenne az első eset, hogy egy Mester kihasználná a helyzetet.

– De Harry nem – ráztam a fejem.

Nevetett. Nem volt kellemes nevetés, sőt kissé részegnek tűnt. – Harry nem! – ismételte meg. – Istenem, mi az ördög volt abban az emberben, ami ekkora lojalitást váltott ki másokból? Azt hiszed, mert a barátod volt, mert kedvelted, mert kocsmába jártál vele, már mindent tudtál róla? A valóságban milyen jól ismerjük a barátainkat? Honnan tudjuk, mit titkolnak? Dugta azt a fiút, Straits! Tizennégy éves volt, és lefeküdt vele! Te is tudod, hogy ez nem közös megegyezésen alapult. Ez behálózás. Nemi erőszak. És ez volt az igazi oka annak, hogy rács mögé dugták. Tudták, hogy veszélyes.

– Eric – figyelmeztettem. – Ez nem te vagy. A bánat beszél belőled.

Igyekeztem megőrizni a hidegvéremet, de tulajdonképpen mélyen felkavart, amit mondott. Nem pusztán azért, mert olyan szót használt, amiről nem is sejtettem, hogy ismeri, hanem az éles, durva hang miatt. Mindig is tudtam, hogy hirtelen természetű, de a lelke mélyén kedves, érzékeny embernek ismertem – vagy legalábbis azt hittem, ilyen –, de mint ő maga mondta, milyen jól ismerünk bárkit is?

Eric felsóhajtott. – Bocsáss meg, Straits. Csak éppen torkig vagyok vele, hogy folyton azt hallom, Harry nem tenne ilyet. Harry rendes ember volt. Minden rendes ember elkövet hibákat. Harry sem volt más.

Ránéztem. – Ő mondta neked? Mert, hacsak nem mondta…

– Micsoda? Azt hiszed, te vagy az egyetlen, akivel Harry beszélgetett? – fakadt ki. – Azt képzeled, csak neked küldött a síron túlról egy kis rád bízott csomagot? Te a törpét kaptad, a Káplán egy orchideaültetőt vagy mi a fenét, én meg… – Elharapta a mondatot, hirtelen elfordult, és töltött még egy italt. – Mindegy is, most már vége – tette hozzá. – Végre túl vagyunk rajta.

Szótlanul szívtam el a Gauloise-t. A szívem… nem vert hevesen, inkább furcsán rángatódzott, amitől hányingerem támadt. Az eszembe villant, hogy azt ígértem, találkozom tanítás után Winterrel. Azt mondta, valamit el akar mesélni. Charlie Nutterről.

– Mondd csak, Eric – törtem meg a csendet. – Mit hagyott rád Harry?

– Sosem bontottam ki a dobozt – válaszolta. – Gloria biztos az anyám dobozai közé rakta.

– Gloria?

– Az ápolónője. Naponta járt ide, gondoskodott a háromszori étkezésről, kitakarított. Évekkel ezelőtt a St. Oswaldban volt takarítónő. Anyának talán ezért nem volt különösebb kifogása ellene, nem úgy, mint a többiek ellen. Esetleg a múltból emlékezett rá.

Mondtam már, hogy sosem voltam fürge észjárású. Straitley mindig is lomha gondolkodású ember volt. De most éreztem, ahogy valaminek a fogaskerekei a helyükre kerülnek, és egy óriási, bonyolult gépezet mozgás és forgás közben nyög. A spanyol szemű Gloria. A St. Oswald takarítónője. És Gloria fia, aki annyira szeretne elkerülni Malbryból. És Harry Clarke, aki írt Ericnek, ahogy nekem is…

– De ha Gloria az édesanyád dobozai közé tette Harryét… – néztem az órámra. Elmúlt nyolc óra. A rángatódzásból egy nagy hajó bukdácsolása lett, vagy egy irdatlan kamioné, ami mindent letarol, ami az útjába kerül.

– Eric… Mondd, hogy nem tetted – kérleltem, de már tudtam a választ. – Nyugtass meg, hogy még itt van valahol a házban.

Eric vállat vont, és elfordult.

Most már túlságosan is jól láttam. Eric, aki a kellemetlen valóságtól mindig is menekült, ahelyett, hogy farkasszemet nézett volna vele, a (segítségemmel) Harry utolsó szavait – amik feltárhatták volna az igazságot – az önkormányzati máglyára ítélte.

– Miért tetted? – kérdeztem végül. – Eric, hisz lehetett benne valami, amit felhasználhattunk volna…

– Hogy tisztára mossuk Harry nevét? – kacagott fel megvetően Eric. – Viselkedj már felnőtt módjára, Straits. Mindig is egy nagy gyerek voltál. Dan Dare és A Fiú Saját Lapja. Miért? Azt hitted, fel tudod deríteni a bűntettet? Az utolsó felvonásban le tudod rántani a leplet a gazemberről, hogy aztán időben hazaérj a limonádéra? Neked mi hasznod volt Harry dobozából? Rád mi mást hagyott, egy tréfán kívül?

Nem volt mit mondani. Felálltam, és szó nélkül elmentem. A levegő édes és hűs volt odakint, és örömtüzek, égő fa és a petárdák kesernyés pattogásának illata érződött.

NYOLCADIK RÉSZ

Fides punica.

„Pun hűség.”

– CICERO

1

2005. november 4.

Régen úgy hívtuk: Rosszaságok éjszakája. A születésnapom előtti nap. A hagyományok ekkorra időzítették az iskolások csínytevéseit, az otromba tréfákat és a sérelmek visszafizetését. Erickel hányszor dobáltuk meg tojással egy-egy Mester ajtaját, vagy akasztottunk halat a szárítókötélre, vagy hagytunk kakit a lábtörlőn!

De a Rosszaságok éjszakája már a múlté. Manapság a fiatalok a mindenszentek előestéjének amerikanizált változatát szeretik: bandákba verődve házról házra járnak, fenyegetéssel zsarolják ki az édességet. Régen a mindenszentek előestéjén a halottak kiszabadultak. Az ajándékok célja az volt, hogy megbékítsék őket, és ne az élőket falják fel. Ahogy öregszem, úgy látom be egyre inkább, milyen könnyen felemészthetnek minket. A halottak novemberben fenn járnak, és nem mindig jóindulatúak.

Mindannyiunknak vannak kísértetei. Azok, akiket talán szerettünk (vagy nem), de akikért felelősnek érezzük magunkat. A szüleim. Harry Clarke. Colin Knight. Lee Bagshot. És most Charlie Nutter, aki eltitkolta a középső nevét – a Wenceslast – a társai és a tanárai elől, amíg a St. Oswaldba járt, és akinek a szelleme még mindig a sovány, ideges fiúként jelenik meg, aki fölött oly könnyen elsiklott a tekintetem…

És Eric. A drága, öreg Eric, iskolás éveim társa. Eric, aki mindig ott volt, vagy legalább valahol a közelben. Eric, aki ha nem is szerethető, de mindig olyan kiszámítható, az életem része, ahogy mindig a St. Oswald része is volt. Miért hitte el Eric olyan könnyen, hogy Harry bűnös volt? Mit tudott… és honnan tudta? Vajon maga Harry mesélte el neki?

Nem mentem egyenesen haza, hanem a Winter-ház felé kerültem. Egyre sürgetőbb lett az érzés, hogy minden a helyére kattan, a fogaskerekek egymásba illeszkednek. Eric szavai felkavartak. Önmagában az is feldúlt, hogy hitt Harry bűnösségében, de még jobban megrázott, hogy szándékosan eltüntette a bizonyítékot, ami talán tisztázhatta volna Harry emlékét. Az egyetlen reményem az volt, hogy Gloria talán látott valamit. Előfordulhatott-e, hogy a ház takarítása közben belenézett Harry dobozába? Esetleg megemlítette a fiának? És hogy mindez talán összefügg Charlie Nutter halálával?

A Winter-házban világos volt. Kinyitottam a kaput, és bekopogtam. Egy pillanattal később Gloria nyitott ajtót, az arca megjelent a keskeny résben. Dühösnek és kicsit gondterheltnek látszott, de persze tudtam, mennyire nem szereti az ifjú édességtarhálókat.

– Jó estét, Mrs. Winter…

– Mi az? – kiáltotta. – Nem veszek semmit, és maga úgyis átkozottul öreg az édességhez. – Aztán megnézett alaposabban is. – Mr. Straitley? A gimnáziumból?

Bólintottam. – Jó estét, Gloria.

– Ó! – Láthatóan habozott. – Jöjjön be. – Követtem az előtérbe, a számtalan porcelánkutya szentélyébe. – Mit akar, Mr. Straitley?

– Nem tudom, válthatnék-e pár szót a fiával, Mrs. Winter.

Most ő zavarodott össze. – Miért? – kérdezte. – Mit művelt már megint?

Elmagyaráztam, hogy a fia segített a számítógépes készségek elsajátításában. – Természetesen az egyéb kötelességein felül.

Gloria zavarodottsága nem oszlott el. – Milyen kötelességek? Az iskolában?

Hirtelen rádöbbentem, hogy Gloriának fogalma sincs, hol dolgozik a fia, vagy mivel foglalkozik. Winter sosem árulta el neki? Szégyellte a kétkezi munkát?

– A Tudósban futottunk össze. Véletlenül megemlítettem, hogy mint veterán Mesternek milyen komoly kihívást jelent a haladás minden elektronikus formájának a fejlődése. Felajánlotta a segítségét az információs technológia elsajátításában.

Gloria ettől láthatóan megnyugodott. Mindig is éles nyelve volt, de mostanra minden éles lett rajta: az orra, az álla, a hangja, és persze a sötét, még mindig kifejező szeme.

– Á, igen, a Tudós! – mondta. – Néha beugrik oda munka után. Lehetetlenül sokat dolgoztatják abban a kórházban.

Erre nem tettem megjegyzést, de elraktároztam későbbre az ismeretet. Tudtam, hogy összeesküvő társam szereti online másnak mutatni magát, de az alakváltás merőben más kategóriájába tartozott, hogy az anyjának is hazudik. Megint csak emlékeztettem magam, milyen keveset tudok róla, jobbára csak azt, amit nekem elmondott, ami lehetett az igazság vagy éppen az ellenkezője…

– Egyébként sincs itthon – mondta Gloria. – Miért keresi?

– Nem fontos – legyintettem. – Hacsak nem… – Elhallgattam egy pillanatra. – Úgy hallottam, a haláláig maga ápolta Margery Scoonest.

Éles pillantást vetett rám. – Ápoltam? Nos, így is lehet mondani. Jobbára tévét néztem, és hallgattam, amit összehordott. Takarítottam, ha engedte. De azokkal az istenverte dobozokkal, amikkel tele volt a ház…

– Az egyik doboz egy nekem igen kedves barátomtól származott – szóltam közbe. – A tartalmát Mr. Scoonesra hagyta. Azt hiszem, egy levél volt. Arra gondoltam, hátha véletlenül a kezébe került…

Sasszemmel figyeltem, hátha észreveszem a zavar jeleit. De állta a tekintetemet, és ha lehet, még agresszívabb lett.

– És ha igen? – bökte ki végül.

– Eric Scoonest nagyon feldúlta a dolog. Véletlenül elégette a dobozt, miközben Margery holmiját számolta fel. Reméltem, hogy talán a levél megmenekült. Egy régi barát búcsúszavai… szóval azt reméltem, talán félretette. Biztos helyre.

Gloria pillantása meg sem rebbent. – Nem. Nem raktam rendet sehol.

– Bárcsak tudná, hol van – folytattam. – Erickel hálásak lennénk. Mindenképpen jutalomban részesítenénk. Feltehetően jelentős jutalomban.

– Sajnálom – mondta. – Nem láttam.

Az ifjú kis semmirekellők fülön csípésével töltött hosszú pályám alkalmassá tett, hogy vallomásokat tudjak kicsikarni. A valódi világban a törvény őreitől eltérően, akik a gyanúsítottat ártatlannak vélelmezik, amíg az ellenkezője ki nem derül róla, mi a St. Oswaldban a bűnösség kétségtelen feltételezéséből kiindulva kezdjük a kikérdezést, amivel abban a reményben szembesítjük a gyanúsítottat, hogy majd vallomást tesz. Mint egyes harcművészeteknél az egymásnak feszülő két akarat ebből adódó küzdelmét általában a harc kezdetétől számított pár másodpercen belül megnyertnek vagy elveszítettnek tekintem, bár rólam köztudott, hogy sokszor egyetlen átható tekintettel le tudom rombolni egy iskolás fiú védekezését.

Természetesen a blöffölés játékáról van szó, de ebben elég ügyes vagyok. És bár ez az utolsó ellenfelem kemény diónak bizonyult, két dologban is biztos voltam, amikor elhagytam a házat: az első az, hogy az Ericnek írt levélben olyasmi van, amit tudnom kell, a második pedig, hogy Gloria Winter minden bizonykodása ellenére hazudik.

2

2005. november 4.

Késett a bátyád. Kilenc óra öt perc volt. Már majdnem le is mondtam róla. Egyesek egyszerűen megbízhatatlanok, vagy talán csak semmibe vesznek másokat. Mindenesetre udvariatlanság volt, Egérke, és ha már nem határoztam volna úgy, hogy végzek vele, azt hiszem, ez megpecsételte volna a sorsát.

Goldie kocsija mellé parkolt. Kiszállt, és körülnézett. Éreztem, mennyire óvatos: mint egy veszélyt szimatoló patkány, aki azért éhes, és vágyik a patkányfogóba tett ételre. Kérdés, mennyire éhes, gondoltam. És meddig hajlandó Goldie elmenni?

A testvéreden kötött sapka volt, és a sötétkék dzsekije. Idősebb lehet nálam, futott át a fejemen, de fiatalabbnak és fittebbnek látszik. Mégsem gondoltam, hogy visszavág. A múltban sosem tette.

– Elhozta a pénzt? – kérdezte.

Bólintottam. Harrington csak gyűlölettel meredt rá. Tudtam persze, hogy dühös lesz. Hogy egy szolga, egy alárendelt megsarcoljon minket egy régen történt eset miatt! És különben is mivel tart sakkban minket?

De kit érdekelt, Egérke? Negyed tízre már mindketten halottak lesznek.

3

2005. november 4.

Mire a Dog Lane végére értem, már háromnegyed kilenc volt. A házam előtt égett a veranda lámpája, és az ajtóm előtt egy kék nagykabátos alakot láttam. A megkönnyebbülés óvatlanná tett. – Mr. Winter! – kiáltottam fel. – Úgy örü…

Megfordult, és a lámpa fényénél ismerős arcélt pillantottam meg. Nem Mr. Winter volt, mint hittem, hanem dr. Devine elegáns, éles vonásai, amikre most kiült a diadal.

– Tudtam! – mondta, amikor közelebb értem. – Tudtam, hogy nem mozdíthatta el azokat a táblákat bűntárs nélkül! Most miben sántikál, he? És hogy beszélte rá?

Felsóhajtottam, és elővettem az ajtókulcsot. – Ne most, kérem, Devine. Nagyon fárasztó napom volt. Ericnek segítettem kiválogatni szegény Margery holmiját.

Az orr megrándult. – Á, igen – mondta. – Gondolom, feldúlt a fickó.

Fagyosnak éreztem a hangját; az inkább a becsvággyal, mint az egyéniséggel összefüggő okoknál fogva dr. Devine és Eric Scoones sosem voltak jó barátok. A gyászoló kolléga iránt tanúsított együttérzés hiánya most arra emlékeztetett, miért utálom annyira.

Kinyitottam az ajtót, ő pedig engedélyt sem kérve utánam jött az előszobába. Ez már az udvariatlanság határát súrolta, és bármi hibája ellenére a modortalanság nem volt jellemző Devine-ra, ám egyelőre nem tettem rá megjegyzést. Nem volt jellemző rá, hogy csak úgy ellátogasson hozzám, és sejtettem, hogy valami oka van rá, amit – ha hagyok neki időt – el is fog árulni.

A központi fűtés még nem kapcsolt be, és a ház kissé nyirkosnak tűnt. Kibújtam a kabátomból, meggyújtottam a tüzet, elfordultam, aztán megláttam Devine-t, aki még mindig az ajtónál állt, és egy papírt tartott a kezében.

– A levélládájában volt – mondta. – Üzenetnek tűnik.

Elvettem tőle. Az üzenetet egy boríték hátára írták. – Persze hogy üzenet – jegyeztem meg bosszúsan. – És ne tegyen úgy, mintha már nem olvasta volna el. Nem tudom, miért érdekli hirtelen annyira a jövés-menésem. Vagy ez csak egy rettenetesen unalmas, németes édességkunyerálás?

– Olvassa el a levelet, Straitley – mordult rám.

Kinyitottam a borítékot. A levél pár soros volt, az írás apró betűs, egyenletes.

Kedves Mr. Straitley!

Sajnálom, hogy ma nem beszélhettem önnel. Ma este távoznom kell, és reméltem, hogy előtte találkozhatok önnel. Mindig udvariasan bánt velem, ami igazán nem mondható el a tanári kar többi tagjáról. Tulajdonképpen az önnel végzett munkám tette a St. Oswaldnál töltött időmet érdemlegessé.

Kilenckor a csatorna hídjánál leszek. Legyen ott, ha többet szeretne tudni. De ne feledje, amit Szophoklész mondott: „Ó, jaj, keserves átok tudni azt, amit / Nem-tudni jobb!”[40] Ha azonban hosszas mérlegelés után mégsem akarna többet tudni, azt is teljesen megértem.

Szívélyes üdvözlettel,

B. B. Winter

Devine-ra pillantottam. – Hány óra van?

Megnézte az óráját. – Tíz perc múlva kilenc. De ugye nem akar odamenni? És mégis milyen alapon? Egy boríték hátára, éjnek idején írt üzenetén?

– Aligha van éjszaka – tiltakoztam.

Dr. Devine csak nézett rám.

– Bonyolult – mondtam.

Devine megint csak nézett. Ráismertem a régi St. Oswald-os tanári módszerre, amit gyakran alkalmaztam az alsó tagozatban.

– És személyes – fűztem hozzá árnyalatnyi helytelenítéssel.

Devine kifejezően horkantott. – Ne legyen olyan teátrális – intett. – Miért gondolja, hogy nem tudom, mivel töltötte az elmúlt heteket? Nem lehet éppen körmönfontnak nevezni. Először ott volt az a nevetséges kerti törpe, aztán a Harry Clarke-ra tett sok célzás, a Dicsőségtáblákról és az Igazgató nyomában történő settenkedésről nem is beszélve. Mégis mit képzelt, mit művel? Akár egy táblával is mászkálhatott volna: Lázadás folyamatban.

– Ha nem tudná, Bob Strange kamerákat rejtett el iskolaszerte.

– Természetesen tudok róla – mondta dr. Devine. – Én vagyok az Egészségügyi és Biztonsági Tiszt.

Egy pillanatig képtelen voltam megszólalni. – Tudta?

Volt benne annyi tisztesség, hogy zavarba jött. – Láttam, amikor Jimmy ellenőrizte a kábeleket – vallotta be. – Persze megkérdeztem róla Bobot. – Ismét megrándult az orra, és éreztem, hogy a vezetőség iránti lojalitása és személyes jólneveltsége között habozik.

– Bob elmagyarázta – folytatta. – Azt mondta, a tavaly történtek miatt van. És ha lettek volna kamerák az Iskola területén, azzal elkerülhettünk volna egy tragédiát. És hozzátette, hogy ha erről értesítenék másokat, azzal szerződést szegnék. Gazember! Mintha…

Le voltam nyűgözve. Harmincnégy év alatt egyszer sem hallottam, hogy dr. Devine ilyen keresetlen szavakkal illetett volna egy vezető beosztású kollégát. Felidéztem magamban a szemeszter első napját, és a köztük kitört veszekedést, aminek fültanúja voltam. Roy Straitley tudja…

Mit tud Roy Straitley? Tudja, mivel tartozik a St. Oswaldnak? Tudja, hogy a vezetőség megszegte a tanári kart illető kötelességét? Tudja, hogy a Bob Strange-félék mindig is képesek lesznek a saját érdeküket szolgálni?

– Azt akarom ezzel mondani – folytatta Devine –, hogy megfigyelte az Igazgatót. És ha lázadás zajlik, annak résztvevője akarok lenni.

Megvallom, ez valóban nagy hatással volt rám. A St. Oswaldnál töltött éveim alatt egyszer sem láttam Devine-t ilyennek. Még az is felmerült bennem, hogy harmincnégy év alatt talán félreismertem, és egy pillanatig majdnem elmeséltem Winter kutatásának eredményét. Aztán eszembe jutott, hogy nem támogatta Harryt a per idején, és most szegény, gyászoló Ericet sem, és úgy döntöttem, jobb, ha egyedül csinálom. Különben sincs mit veszítenem, gondoltam. Dr. Devine előtt még karrier áll. És mi értelme pusztán egy intuíció alapján kockára tenni?

– Dr. Devine, oda kell mennem – nyúltam a kabátom után. Tízperces séta a csatorna mentén – jobban mondva tízperces futás –, és még időben odaérhetek.

A fogaskerekek most már sebesebben akaszkodtak egymásba. Harry Ericnek írt levele. Gloria, ahogy a komoly jutalom ígérete ellenére is tagadja, hogy valaha látta volna. Winter rejtélyes kettős élete. Harrington arckifejezése, amikor a Tudósban láttam. És Eric szavai: A valóságban milyen jól ismerjük a barátainkat? Honnan tudjuk, mit titkolnak?

– Nem mehet oda egyedül – mondta Devine. – Azok után, ami tavaly történt.

Vállat vontam. Gondolom, volt benne ráció, hiszen a tavalyi Örömtüzek éjszakája, ha lőport, árulást és összeesküvést nem is, de Colin Knight meggyilkolását, egy majdnem halálos késelést és természetesen a rosszul időzített szívrohamot hozta, amiről az orvosom önelégülten így nyilatkozott: „a szervezete utolsó figyelmeztetése, hogy ne egyen több pitét, süteményt, sajtot és ne szívjon Gauloise-t”.

– A villám nem csap kétszer ugyanoda, Devine – mondtam könnyedén.

– Statisztikailag helytelen – húzta fel az orrát. – Mi több, ez a villám valószínűleg mindannyiszor lecsap, valahányszor egy buta, vén bolond kidugja a fejét a mellvéd fölött.

Eleresztettem a szavait a fülem mellett, és kinyitottam az ajtót. Azt hiszem, igaza volt, de nem értem rá vitatkozni. Fogalmam sem volt, hogy Winter meddig vár a csatorna hídjánál. De bármit tudott is, azt feltétlenül hallani akartam, függetlenül a fejemben helyükre ugró fogaskerekektől.

A Malbry Park fölött úgy pukkantak szét a magasban a petárdák, mint a varázsló kalapjából kibomló virágok: egy zöld krizantém, aztán egy kék. Egy másodperccel később már a hangot is hallottam: halk, kattogó pukkanások. Mit akar Winter elmondani? Miért javasolta a hidat? És mit értett azon, amikor Szophoklészt idézte, amikor tudta, hogy elkeseredetten vágyom a válaszokra?

Devine-t az ajtóban hagytam, még annyi időre sem álltam meg, hogy bezárjam. Kiabálni kezdett utánam:

– Straitley! Ne legyen ilyen átkozott bolond! Straitley! Beszélnem kell magával!

De most már nem volt idő, hogy meghallgassam. Csakis Winter járt az eszemben, akinek az anyja Margery Scoonest ápolta, és Eric, aki elégettette Harry dobozát. Tudhatott-e valamit Eric már annak idején, ami befolyásolhatta volna a per kimenetelét? A becsvágya érdekében titkolhat-e valamit, ami gyanúba keverheti Johnny Harringtont?

A Dog Lane-hez érve Devine tiltakozó kiáltásai ellenére futásnak eredtem. Újabb kalapnyi virág bomlott ki az égen, és nagy keservesen megszaporáztam a lépteimet. Ez az év kedvenc időszaka, a tűz és a hulló levelek ideje, és amilyen gyenge a szívem, még abban sem lehetek biztos, hogy megérem a következőt.

De ma este nem volt időm a tűzijátékra. Ma este nincs idő a kétségekre vagy a barátságra vagy a nosztalgiára. Ma este válaszokat akartam. Ma este sötét gondolatok, sötét tettek és elveszett fiúk emléke uralkodott, Scoonesé és Straitsé, Colin Knighté, Charlie Nutteré, aki közénk tartozott, és Lee Bagshoté, aki nem, de mind áldozatok voltak, akiket a sötét, magányos víz szellemének áldoztak fel.

4

2005. november 4., 21.03

A Dog Lane-től futottam a csatornáig. Vagyis inkább igyekeztem futni. Valójában inkább a régi filmek egyik zombijára emlékeztettem, ahogy sípolva, fújtatva botorkáltam a sötétben a csatorna partján.

Ha léteznek kísértetek, gondoltam, akkor most itt van a helyük. Talán Lee Bagshot szellemének, aki vízbe fulladt, és akinek sérüléseit a halottkém szerint egy fejre mért ütés vagy egyszerűen csak az esés okozta. És Charlie Nutteré, aki szintén vízbe fulladt, bár a víz még egyméteres sem volt. És valami most tiltakozni kezdett bennem Lady Bracknell[41] hangján: Egy fiú elvesztése, aki vízbe fulladt, még balesetnek tűnhet. De kettőé már kezd…

Gyilkosságnak látszani?

Most már láttam a csatorna hídját, a helyet, ahol Charlie Nutter meghalt. A túloldalon van egy utcai lámpa, a megmaradt kevesek egyike. A fehér fénycsóva a hídra esett, és üveges fénybe vonta a sötét vizet. Az ösvény, amin álltam, árnyas volt, a csatorna ezen az oldalán senki sem láthatott. Egy pillanatra torpantam meg, mert két férfit láttam a hídon álldogálni, de egyik sem Winter volt. Az egyikben felismertem Johnny Harringtont, a másikban David Spikelyt.

21.06.

Amikor utoljára találkoztam Spikelyval, huszonegy éves volt, és negyvennek nézett ki. Most negyven felé jár, és sokkal fiatalabbnak látszik, mint akkor. Visszanőtt a haja, és sokat fogyott. De még így is azonnal ráismertem. Talán a járása árulta el. Vagy egyszerűen csak azért, mert egy St. Oswald-os Mester sok mindent elfelejthet – a szemüvegét, visszavinni a könyvtári könyveket –, de sosem felejt el egy fiút, aki egykor a gondjára volt bízva.

Háttal nekidőltem a lovaglóutat szegélyező sövénynek. Még jobban elrejtett szem elől egy már lombját vesztett szomorúfűz, amelynek halvány ágai a földet súrolták. Ha nem mozdulok, láthatatlan maradhatok. Az Örömtüzek éjszakájának füstjén át megcsapott az alvó csatorna szaga, az elhagyott és rothadásnak induló dolgok nyirkos, valahogy melankolikus bűze. Halk hangok hallatszottak a sövényből a hátam mögül, talán egy egér kaparászása vagy egy kismadár motozása.

Hegyeztem a fülemet; Spikely és Harrington láthatóan vártak valakire. Egymás mellett álltak a hídon. Harringtonon türelmetlenség látszott, Spikely a gabardinkabátjában úgy festett, mint egy negyvenes évekbeli film noir-ból egy úri kém. Nem beszélgettek, és észrevettem, hogy Spikelynál sporttáska van, hasonló ahhoz, amiben a St. Oswald-os fiúk az iskolai könyveiket-füzeteiket hordták.

Winter azt akarta talán, hogy ezt lássam? Valami cseréről lehetett szó? Vagy valaki másra vártak, akivel üzletet akartak lebonyolítani? Autó közeledett az úton. Aztán fényszóró söpört végig a lovaglóösvényen, és úgy dermedtem meg, mint a fénycsóvába kerülő pillangó. A két férfi háttal állt nekem, máskülönben megláttak volna. De a két volt tanítványomat túlságosan lekötötte az érkező autó, és nem néztek maguk mögé az útra, és amikor visszafordultak, a sofőr már leparkolt, a fényszórót kikapcsolta, és ismét sötétség borult rám.

De ráismertem az autóra. Csak a minap láttam a White City-beli ház előtt. Legutóbb – emlékezetesen – ezzel az autóval hajtotta végre két tolvaj a százötven Dicsőségtábla eltulajdonítását…

Winter kék Peugeot-ja volt.

21.08.

Winter kiszállt a kis kocsiból, és felment a csatorna feletti hídra. Egy pillanatra azt hittem, felém néz, és felmerült bennem a kérdés, vajon észrevett-e. Maradjak rejtve, vagy fedjem fel magam? Előrébb léptem, de Winter megrázta a fejét. Talán csak véletlen volt, ahogy az arcélén játszott a fény, mégis meggondoltam magam, és az árnyékban maradtam.

Winternek nyilván volt egy terve, aminek a rejtőzködésem is a része volt; vajon azért-e, hogy hallgatózzak, vagy azért, hogy közbeavatkozzak? Mi jelentett a sporttáska, és miért írta Winter, hogy távozik? Bevallom, hogy kissé bizonytalan voltam vele kapcsolatban. Eltitkolta előlem Nutter halálát – az a titkolódzó, köntörfalazó természete! –, nem szólva a levélről és arról, hogy az anyjáról azt állította, halott – nos, elég régóta voltam már tanár, és túl sok fiút láttam, akik mind meg akartak úszni valamit, hogy ne lássam fiatal barátomban a csavaros észjárás lehetőségét. Mégis hittem benne, hogy segíteni próbált, és talán az ösztönös megérzései ellenére is veszélynek teszi ki magát.

Hallottam, hogy mond valamit; a hangja halk volt, de mintha pénzt emlegetett volna. A víz csobogása meg a tűzijáték kissé elnyomta a hang terjedését, így nehezen tudtam kivenni, mit mond. Harrington, aki olyan mereven állt, mint egy próbababa, éles, kopogó hangon mondott valamit, de a víztől nem értettem, mit. Aztán Winter halkan válaszolt, de a szavait nem tudtam kivenni.

Kicsit közelebb óvakodtam a hídon álló férfiakhoz, de a galagonyasövény takarásában maradtam, és vigyáztam, nehogy rám essen a fény. Sötét kabátban voltam, és hálát adtam az égnek, hogy kalapot vettem fel. A karima elrejtette arcom világos foltját, és úgy okoskodtam, hogy ha lassan mozgok, talán elég közel merészkedhetek, és közben nem terelem magamra a figyelmüket.

Tizennyolc méter. Tizenöt méter. Most már tizenkét méterre voltam, és tisztán hallottam őket…

21.09.

– Maga kis szarzsák – fröcsögte Johnny. – Azt hiszi, megúszhatja ezt? Nagy mázlista, hogy nem szóltunk a rendőrségnek.

A testvéred elmosolyodott. – Adják csak ide a pénzt. És szerencsés csillagzat alatt születtek, hogy velem akadtak össze és nem az anyámmal. (Jaj, Egérke, nevetnem kellett! Piggy még mindig tartott az anyjától.) – Az anyámtól nem idegen a zsarolás. És ő sosem eresztené el magukat.

Vállat vontam. Piggy anyja lényegtelen volt. Ha kell, majd később foglalkozom vele. – Mit hozott nekem? – kérdeztem.

Megrázta a fejét. – Kérem a táskát. – Johnny átadta. Aztán a testvéred benyúlt a kabátjába, és elővett egy kézzel írt borítékot. Még a rossz megvilágításnál is ráismertem az írásra.

Mindig is szép volt a kézírásom. Kis, gömbölyű betűkkel, gyermekien írtam, mindig Waterman tollal, aminek a hegye valódi aranyból készült. És aznap külön erőfeszítést is tettem, és kétszer nekifutottam a levélnek, annyira remegett a kezem.

Elvettem a levelet, majd így kiáltottam fel. – Jaj, várjon csak! Mintha láttam volna ott valakit!

A bátyád ösztönösen megfordult. Johnnyra pillantottam. Eljött az idő. A kabátja alól elővett egy tárgyat; én kértem rá, hogy hozza el. Egy régi St. Oswald-os métaütő volt, nem túl nagy, de éppen alkalmas a feladatra.

– Nézze! Van valami a fák alatt!

Tudtam, hogy most kell megtennünk. A bátyád az ösvény felé pillantott. De Johnny megdermedt. Az arca holtsápadt lett. Persze tudhattam volna, hogy amikor cselekvésre kerül a sor, és nem csak beszélni kell, akkor bedobja a törülközőt. Így is történt. Magától értetődő. Jellemző Goldie-ra. Puszta szavak, semmi mersz.

A bátyád még mindig a fák felé nézett.

Nem megy, formálta némán a szavakat Johnny, és átnyújtotta az ütőt.

Így aztán felemeltem, és nagy erővel lesújtottam…

21.10.

Másodpercekkel később fogtam csak fel, mi történik, de már késő volt közbelépni. Winter átnézett a híd felett. Úgy látszott, mintha egyenesen rám nézne. Spikely és Harrington mögötte álltak. Aztán minden olyan gyorsan történt, hogy még ha az első mozdulatnál a térdem nem is rándult volna gyötrelmes görcsbe, az egész már lezajlott volna, mire a gyaloghídhoz érek…

Nem láttam jól a tárgyat, amit Spikely tartott. Bunkósbotnak néztem: rövid, kerek végű, könnyen használható eszköz. És Winter közvetlenül az útjában volt…

Nem volt idő figyelmeztetni. Az agyamnak alig volt ideje felfogni, amit a szemem látott. Később lelki szemeim előtt felfogható sebességre lassítva lepergettem újra az eseményeket, de addigra már vége volt mindennek, kivéve a kiabálást.

Spikely felemelte az ütőt. Harrington állt, és nézte. Winter a mellvédhez hajolt, és nem készült fel az ütésre. Amikor a bot a levegőbe emelkedett, Winter félig megfordult, látta a hirtelen mozdulatot, és elrántotta a fejét, de ha Spikely akkor találja el, bizonyosan meghalt volna, vagy súlyos sérülést szenved, és nem akadályozza meg, hogy Spikely befejezze a művét…

A lelki szemeim előtt mindez lezajlott, mielőtt a torkomból kiszabadulhatott volna a kiáltás. Hallottam a gyomorforgató ütést, láttam, hogy Winter térdre esik…

De nem ő volt Spikely egyetlen célpontja. Amikor Winter elfordult, Spikely is ezt tette, és a fényezett ütővel lecsapott Harrington halántékára…

21.11.

Ekkor ocsúdtam fel a bénultságomból. Felkiáltottam, méghozzá hatalmasat, a legharsányabb harangtornyos hangomon, és a híd felé futottam. A lábam megcsúszott a sárban, a térdem ismét fájdalmasan görcsbe rándult. Nagy kínnal oldalra billentem, a láthatatlan ujj tuba- vagy talán szaxofonszólót kezdett játszani a kabátgombjaimon.

Közben Harrington arcra esett a hídon. Winter is térdre zuhant, és arra gondoltam, Spikely valahogy talán mégis megütötte. De amikor a hídhoz értem, láttam, hogy Winter levegő után kapkod, mintha asztmás rohama volna…

Sok évvel ezelőtt járt egy asztmás fiú az osztályomba, aki annyira érzékeny volt, hogy a legkisebb erőszak láttán pánikrohamot kapott. Rögbimeccsek, játszótéri verekedések alkalmával, és egyszer a Coriolanus különösen véres előadása úgy felizgatta, hogy ki kellett mennie az előadásról. A Régi Igazgató megvesszőzte volna érte, mert nem volt türelme az általa csak Érzékeny Brigádnak nevezett jelenséghez, de én együttérzőbb voltam, és valahogy sikerült egyenesbe hoznom a dolgokat. Az a fiú Joseph Apple volt, és rossz véget ért. De ettől még az én fiam volt, ahogy Johnny Harrington is, és bármin különböztünk is össze – a Dicsőségtáblák, a tanterv vagy akár Harry búcsúztatója –, örömmel jelenthetem ki, hogy az ösztöneim megmaradtak: közbe kellett lépnem a fiaim védelmében.

Mivel Winter tehetetlenül térdelt a földön, Spikelynak nem esett volna nehezére befejezni, amit elkezdett, de nem számított arra, hogy a karomat lengetve dübörgök fel a hídra (a vadállatok jelenlétében ez a javasolt eljárás), és torkom szakadtából ordítottam:

– Spikely! Most rögtön hagyja abba!

5

2005. november 4., 21.12.

A Mester hangjában van valami, ami sosem veszíti el a tekintélyét. Ez a hang úgy repített vissza a St. Oswaldba, a padlófény és krétapor szagába, a Déli lépcsőre besütő napfénybe, a Harry szobájának ablakpárkányán, az üveg alatt a muskátlik illatába, mintha sosem hagytam volna el.

Az öreg Mr. Straitley tényleg megöregedett, Egérke. Sosem látszott fiatalnak, de most kövér, ápolatlan és lelassult, nem annyira oroszlán, mint inkább elefánt, apró szemű, dühös, támadásra kész. Ha egy pillanattal később bukkan fel, végeztem volna a bátyáddal, Egérke. Ott volt a lábam előtt. Éreztem a győzelem ízét. De Straitley jelenléte mindent megváltoztatott. Nem számítottam tanúra. És mégis volt valami költői abban, hogy felbukkant: mintha mindvégig számítottam volna erre. A napló utolsó oldalára.

– Mr. Straitley. Nem néz ki valami jól. Többet kellene törődnie magával.

Igaz volt: rettenetesen festett. Sáros volt a nadrágja, az arca kivörösödött, lihegett, mint egy kövér kutya. Ha közelebb kerülhetnék hozzá, gondoltam, akkor meglendíthetném az ütőt. Igaz viszont, hogy talán jobb, ha kivárom a megfelelő pillanatot, aztán rajtaütök, és átlököm a mellvéden. Meg aztán kíváncsi is voltam. Mit tudhatott? Mit mesélt neki a bátyád?

Rám nézett az elefántszemével. – Egy halál talán még balesetnek tűnhet – mondta –, de három már gyilkosságnak kezd látszani. Azt hiszi, ezúttal hisznek majd magának? Vagy megint mást vádol, ahogy Harry esetében tette?

Felnevettem. Természetesen fogalma sem volt semmiről. Honnan tudhatta volna, amikor senkinek sem mondtam el, még neked sem? De Straitley összeráncolt homlokkal, érzelmektől elfúló hangon folytatta: – Miért tette, Spikely? – kérdezte. – Harry jó ember volt. Harry mindig kiállt maga mellett.

Ránéztem. Most már kifulladt, a szeme véreres lett haragjában. Egy pillanatra még meg is sajnáltam, a gyásza és a felháborodása miatt. Valahogy ettől emberibbnek tűnt. Majdnem kedvelni kezdtem.

– De Harry nem állt ki mellettem – vetettem ellen. – Egyáltalán nem segített. Egy titokkal fordultam hozzá, amit soha senkinek nem árultam el. Ami olyan szörnyű volt, hogy belülről felemésztett. Bíztam benne. Azt hittem, segít rajtam. És tudja, mit tett?

A Káplánhoz küldött. Aki rögtön Mr. Scooneshoz utalt. Mert problémám van, mondta. Ugyanaz, mint Netherton Greenben. Túl közel kerültem a tanáraimhoz. Álmodoztam. Kitaláltam dolgokat.

– Harry olyan elfoglalt volt – mondtam. – Azt mondta, beszéljek a Káplánnal. Harry nem látott túl önmagán és Charlie-n. A különleges diákján. Így aztán a Káplánhoz fordultam, és találja ki, mi történt? A Káplán nem hitt nekem.

A keze a lábamon. A lélegzete a nyakamon. A keze lenyomja a vállamat. A padlón kis napfény négyszög, tele táncoló porszemcsékkel. A lélegzetvétele hangja, amit elnyom a feltett lemez. Valami Edith Piaf-szám. Mr. Scoones imádta Edith Piafot. És Gauloise- meg arcvízillata volt, és valami keserű, szappanszagú és fanyar, és amikor végzett, azt mondta: „Jó fiú. Jó fiú.”

– Harry rendes ember volt. Nem érdemelte meg, ami vele történt. Amit maga hagyott, hogy megtörténjen.

Szegény Straitley! Még egy rendes ember is elrejtheti a benne rejlő sötétség világát. Azt hiszem, nem hitt nekem. Miért is akartam, hogy higgyen?

– Gyerek voltam – vágtam vissza. – Én sem érdemeltem meg, ami velem történt.

A hátam mögött mocorogni kezdett a bátyád. A pánikroham – ha ez az volt – múlóban volt.

Straitley-re pillantottam. Rádöbbentem, hogy hagytam, hogy elterelje a figyelmemet. A testvéred megpróbált felállni, és ha ezt megteszi, oda az előnyöm. Újból felemeltem az ütőt, és nekikészültem a gyilkos ütésnek.

– Tegye le azt az ütőt, Spikely.

Straitley öregnek és rémültnek hangzott. Furcsa belegondolni, hogy éppen tőle féltem! Ma már több eszem van. Én uralom a helyzetet. Most, hogy a bátyádat eltávolítottam, úgy gondoltam, el tudok bánni Straitley-vel. Még akár meg is ölhetem, gondoltam. Az én szavam az övével szemben, és egy olyan ember szava állna az enyémmel szemben, akiről mindenki tudta, hogy gyűlölte Johnny Harringtont…

– Maga követte idáig – mondtam neki. – Hetek óta titkon a nyomában volt. Még mindig úgy érezte, hazudott a bíróságon a Harry Clarke-ügyben. Az iskolában magához vette az ütőt. Azzal hitegette magát, hogy csak minden eshetőségre hozza el. De Harrington nem hallgatott magára. Ettől elpattant magában valami, és amikor Winter is megjelent, vele is elbánt.

– Ne legyen nevetséges – mondta Straitley. – Tegye le a fegyvert, aztán beszélhetünk.

Milyen különös, hogy az ember mindig iskolás fiú marad. Öreg tanárom haragja hallatán nagy kísértést éreztem, hogy engedelmeskedjek.

– Az ösvényről láttam mindent – folytattam. – Teljesen elvesztette az önuralmát. A Túlélőknél végzett munkám részeként sok esetben láttam, amikor emberek disszociatív rendellenességben szenvednek. Nem tudta, mit tesz, uram. Ezt akár eskü alatt is szívesen vallom.

Keze a lábamon. Tekintetem a falon. Edith Piaf a „Hymne à l’Amour”-t énekli. Fű és krétapor szaga. Az, ahogy a keze felfelé siklik a combomon. Lehelete a hajamon. A zene. És közben végig az a gondolat, hogy ha Harry tenné, nem volna mitől félnem, ha Harry lenne, akkor még én is akarnám…

– Spikely! Tegye le a fegyvert. – Annyira elmerültem az emlékeimben, hogy egy pillanatig alig fogtam fel, hogy a hang ezúttal mögöttem hallatszik. Egy másik hang a St. Oswald múltjából, egy metsző és tekintélyt parancsoló hang. – Tegye le a fegyvert, Spikely – utasított. – Aztán forduljon lassan felém. Mr. Straitley talán felkészületlenül jelent meg, de nálam fegyver van, és veszélyes vagyok.

Megfordultam, és egy alakot láttam a híd túloldalán. Sötétkék nagykabátban, és egy St. Oswald-sálba csavart, tompa végű tárgyat tartott. Egy másodpercig nem ismertem meg. Nem tanított gyerekkoromban. Aztán megláttam az orrát…

Dr. Savanyúszőlő Devine volt.

6

2005. november 4., 21.15.

A főúton jöhetett. Mindenesetre nem vettem észre. És őszintén megvallom, hogy amikor megláttam, hogy ott áll, mint Horatio a hídon, kis híján kételkedni kezdtem az épelméjűségemben. Harmincnégy éve tanítottam, és azt hittem, már semmi sem okozhat meglepetést. Most úgy tűnt, ez azért lehetett, mert még nem láttam Devine-t ebben az új, hetvenkedő szerepében, ahogy egy mordállyal vagy akármivel is hadonászik, amit a St. Oswald-os nyaksálja alá rejtett…

– Devinus, ex machina? – kérdeztem.

Dr. Devine jellegzetes pillantását vetette rám. – Ez nem a humoros megjegyzések ideje, Straitley – mondta egy olyan ember tekintetével, aki erejét meghaladó önuralomról tesz tanúbizonyságot. – És most, Mr. Spikely, tegye azt le, és beszéljük meg a dolgot józanul.

Winter Devine közbelépése alatt feltápászkodott. Most figyelmesen állt, miközben Spikely letette az ütőt. Harrington megmoccant, és nem várt megkönnyebbülés öntött el. Ez is meglepett: nem hittem, hogy ennyire aggódom az egészségéért.

– Harringtonnak segítségre van szüksége – jelentettem ki. – Kórházba kell vinnünk.

Spikely szárazon felkacagott. – Azt hittem, gyűlöli.

– A fiaim közé tartozott – magyaráztam. – Ahogy maga is, Mr. Spikely. És most adja ide Harry levelét, és mindenki mehet, amerre lát.

21.16.

A fiaim közé tartozott. Nevetnem kellett. – Maga nem in loco parentis. A tekintélyének fölöttem 1982-ben vége szakadt.

Mr. Straitley a fejét rázta. – Semmi sem ért véget. Még most is cipeli magával. Bármi is az, nem küzdhet ellene. A lelke mélyéből kúszik elő, ami azt jelenti, bárhova is megy, ez magával marad. Horatius fejezte ki a legjobban…

– Caelum non animum mutant, qui trans mare currant. Nem lelket, csak eget vált az, ki a tengeren elfut.

Straitley felvonta a szemöldökét. – Currunt, Spikely, nem currant. Az a mazsola, amit a karácsonyi sütiben talál majd.

Kénytelen voltam elmosolyodni. Semmit sem változott. Furcsa, de bugyuta tréfája nem bosszantott fel úgy, mint iskolás koromban.

A híd túlsó végén dr. Devine állta el az utamat. Az érkezése megriasztott, de most láttam, hogy amit lőfegyvernek hittem, valójában egy tompa végű tárgy volt, amit sálba csavart a szokott módszer szerint, amit a fiúk alkalmaznak világszerte, amikor gengszteresdit játszanak.

– Sosem kedveltem magát, uram – mondtam.

– Tudom – válaszolta Mr. Straitley. – És most kérem Harry levelét.

Egy vállrándítással átnyújtottam. Straitley a borítékra nézett. Egy pillanatra láttam az arckifejezését: a zavart megdöbbenést, mintha valaki más írására számított volna.

Ideje indulnom, gondoltam. Johnny természetesen talán nem hal meg, de ha mégis, akkor sem vagyok többé Malbryban biztonságban. Egy tanúval még el tudnék bánni, de hárommal, köztük Winterrel…

A kocsim a házam előtt állt. Tíz perc, míg becsomagolok, kocsival egy óra a repülőtér. Meg tudom tenni? Valószínűleg. Straitley-nek igaza volt. A más ég nem minden. De azért valami. Nem?

Felkaptam a sporttáskát, és az út felé indultam, ahol dr. Devine még engem őrzött. Most, hogy már közel voltam hozzá, láttam, hogy a sál alatt megbúvó tárgy egy élénk színekre festett kerti törpe, amit az alsó karjára fektetett.

Tudhattam volna, hogy blöff. De hát nem ez a tanárok lényege? Egy bizarr mágia, amivel elhitetik a gyerekekkel, hogy nem teljesen tehetetlenek. Amikor odaértem, felemelte a törpét, de szó nélkül elmentem mellette, aztán visszafordultam feléjük. Máris végtelenül távolinak tűntek. Elvesztek az emlékezet ködében.

És most végre tisztán láttam őket: Mr. Straitley-t és dr. Devine-t. Összébb húzódtak, mintha bátorítást remélnének egymástól. Dr. Devine a törpét tartotta, Straitley a levelet. És ekkor csapott belém, hogy az óriások, akiktől gyerekkoromban féltem, olyanok, mint a Szél lengeti a fűzfákat című mesében Vízipatkány és Békavári uraság, két öregember egy őszi éjszakán, ahogy a folyónál bolondoznak.

7

2005. november 4.

Megállíthattuk volna. Állampolgárokként feltartóztatjuk, vagy elgáncsolhattuk volna, mint a rögbiben. De sosem rögbiztem, és bár Devine meglepő találékonyságot mutatott a kerti törpe esetében, aligha volt a tettek embere.

– Miért a törpe? – kérdeztem most. – Bármilyen tompa végű tárgy megtette volna.

– Ezt volt az első, amit megláttam – válaszolta Devine kicsit mérgesen. – Maga isten tudja, hova rohant. Az ajtó tárva-nyitva állt. Bementem, hogy keressek egy sétabotot…

– És nyitva hagyta az ajtót?

– Természetesen nem! – A hideggel elegy heves érzelmektől korallpiros lett az orra. – De nem hagyhattam, hogy támogatás nélkül vágjon neki az éjszakának.

Meghatódtam. – Nahát, Devine… nem is tudtam, hogy ilyen fontos vagyok magának.

– Ne beszéljen zöldségeket, Straitley.

– Jól van, Mr. Straitley? – kérdezte Winter aggodalmasan. Mind a ketten viseltesnek tűnhettünk. Devine úgy festett, mint aki most adott vért, én meg kapkodtam a levegőt. A láthatatlan ujj felhagyott a tánccal a bordáimon, viszont valahol a csatorna partján elhagytam a kalapomat, és hajam – amit már régen le kellett volna vágatnom – a szemembe lógott, és izzadt homlokomra tapadt.

– Soha jobban – válaszoltam.

Devine gúnyosan horkanott.

Harrington ismét mocorogni kezdett mellettem. Majdnem megfeledkeztem arról, hogy ott van. Most már a lélegzését is hallottam, ami olyan nehéz volt, mint az enyém. Lehajoltam, hogy megvizsgáljam. Még félig eszméletlen volt, és sok vért láttam.

– Harringtonnak orvosra van szüksége – jelentettem ki.

– És mi lesz Spikelyval? – érdeklődött Devine.

– A kórházból értesítjük a rendőrséget. Gyerünk, segítsen Mr. Winter kocsijához támogatni Harringtont.

A következő pár óra összemosódik. Fontossági sorrend a sérülteknél, ápolónők, papírmunka, Harrington a hírek hallatán elképedt felesége. Winter azt mondta, sokkot kaptam, beszámolt a szívem állapotáról, és ragaszkodott hozzá, hogy valaki megvizsgáljon, míg Harringtont ellátják. Szenvedélyes tiltakozásom ellenére dr. Devine ott maradt (a hóna alá dugott kerti törpével), mint egy kelletlen őrszem.

Végül már nem volt más hátra, mint megvárni a rendőröket. Kaptunk egy kis helyiséget, ahol magunkhoz térhettünk, és összeszedhettük a gondolatainkat. Winter láthatóan tűkön ült, többször is az órájára nézett, Devine pedig a langyos kórházi kávét iszogatta.

Addig a pillanatig nem volt alkalmunk megnézni a levelet. Vagy talán nem is akartam: azok a fogaskerekek már így is feltartóztathatatlanul a helyükre ugrottak. És fáradt voltam, az idők végezetéig szerettem volna aludni.

„Ó, jaj, keserves átok tudni azt, amit / Nem-tudni jobb!” Winter bizonyára elejétől fogva tudta, ki az a vad, akit üldözünk. És próbált figyelmeztetni, hogy ne kergessem túl vehemensen, mert mint Manitu, egyszer csak megfordul, és széttép.

Látta, hogy a kezemben tartom a borítékot. Olcsó kék papírból volt, mint amilyet Harry használt, az eltelt idő alatt elhalványult a tinta, mégis tökéletesen olvasható maradt. De az írás nem Harryé volt. Annyira az ő kézírására számítottam, hogy szinte rá sem ismertem a gyermekes, szépen formált betűkre, pedig nagyon jól ismertem. Olyan sokszor javítottam a füzeteit, hogy lehetetlen volt nem megjegyeznem. De mi köze Johnny Harringtonnak egy ilyen levélhez? És miért írt volna a kis David Spikely Eric Scoonesnak?

– Anyám talált rá – magyarázta Winter. – Persze kezdettől fogva tudta, mi ez. Mondtam, hogy nem újdonság számára a zsarolás. Próbálta kipuhatolni, mennyit tudna róla legombolni, és mennyi, amivel megúszná. Spikely a Harry Clarke-ügy óta tejel. Anya úgy gondolta, minek takarítana öregeknél, amikor könnyebb módja is van a pénzkeresetnek. Rávett, hogy nyomozzak kicsit. És ez összekapcsolódott azzal, amit magának végeztem. Végül rájöttem, hogy ezzel elszabadulhatnék tőle.

Fájdalmasan beszívtam a levegőt. – Értem.

Á, igen, tényleg értettem. A fogaskerekek elcsendesültek. Eric vonakodása, hogy tanúskodjon a Harry Clarke-ügyben, hétévnyi távolléte közvetlenül a per után a St. Oswaldtól, az, hogy eltüntette Harry dobozát, és úgy döntött, nyugdíjba megy, még az aznap esti szavai is, amiket nekem mondott: A valóságban milyen jól ismerjük a barátainkat? Honnan tudjuk, mit titkolnak?

– Hozok egy teát – ajánlotta Winter. Láttam rajta, hogy aggódik. Magamra hagyott dr. Devine-nal, aki még most is karót nyelve ült a székén, és Harry törpéjét szorongatta a hóna alatt.

– Ne olvassa el, Straitley – intett. – Ennyi idő elteltével mi haszna lenne?

Magyarázni kezdtem. A törpe csúfondárosan meredt rám. – Ha be tudnánk bizonyítani, hogy Harrington hazudott, és valaki tényleg zaklatta Spikelyt, akkor végre talán tisztázhatnánk Harry nevét. És megtarthatnánk a búcsúztatóját.

– És aztán mi lesz? Letartóztatják Ericet?

– Ez nem azt jelenti… – ráztam a fejemet.

– Hallgasson ide, Straitley – szakított félbe. – Gondolja csak végig, mivel járna. Újabb botrány a St. Oswaldban. Az Igazgatót összeesküvéssel vádolnák meg. Vádat emelnének a tantestület másik tagja ellen. Előrángatnák a régi történetet, mintha csak tegnap történt volna. És Eric nyugdíjba megy. Ő maga mondta. Mellesleg… – Az orra bosszúsan megrándult. – Soha többé nem fordult elő. Harry Clarke gondoskodott róla.

– Harry?

Bólintott. – Ó, igen. Harry tudta. Az ifjú Spikely bizalmasan elmondta neki. A fiúnak persze nem mondhatta el, de a maga módján elintézte. – Devine látta, hogy rámeredek, és kissé felhúzta az orrát. – Jaj, ne nézzen már így rám! Biztosan sejtette. Maguk ketten olyan jó barátok voltak…

– Soha – vallottam be meghökkenve.

A fejem hirtelen megfájdult, és könnyezni kezdett a szemem. A zsebembe nyúltam a zsebkendőmért, és helyette a vadgesztenye akadt a markomba, amit hetekkel ezelőtt szedtem. Akkor ragyogott, és fényes barna volt, mostanra gubóvá aszott. Ötven éve nem játszottam vadgesztenyéset. És mégis gyűjtöm, ahogy gyerekkorunkban tettük, a régi St. Oswald-os időkben.

– Játszott valaha vadgesztenyéset, Devine? Úgy értem, iskolás korában?

Dölyfösen szegte fel a fejét. – Junior bajnok voltam! Alsó és felső tagozatban is.

Bevallom, nehéz elképzelnem, ahogy Devine vadgesztenyéset játszik. De mindez oly régen volt. Sok víz lefolyt azóta. David Spikelyt tényleg zaklatták. A szakemberek mind ezt állították. Lehet, hogy Eric Scoones volt? És ennyi éven át el tudta titkolni?

Ismét a borítékra pillantottam. Sajgott a fejem. Az olcsó kék papír elszakadt, amikor ügyetlen kézzel feltéptem. És a nagy dráma közepette észre sem vettük, hogy Winter eltűnt, és amikor belenéztem a borítékba, üres volt.

8

2005. november 4.

Kedves Egérke!

Természetesen eltüntettem a levelet. Nem hagyhattam, hogy elolvassák. Nem azért, mert gyanúba kever. A szánalmukat nem bírtam volna elviselni. Szeretném, ha nem csak úgy emlékeznének rám, mint egy szomorú kisfiúra, aki állatokat ölt, mert félt élni. Azt akarom, hogy szétfeszítse őket a gyűlölet és a hitetlenkedés, és ne csak úgy őrizzenek meg az emlékezetükben, mint egy túlélőt.

Elolvastam a levelet. Nem volt hosszú, de még így is emlékszem rá. Minden szóra, mert mindegyiket olyan gonddal választották ki, mint egy latin fordításban. Reggelinél olvassa majd el, gondoltam, miközben papírra vetettem. Elolvassa, és megkeres. Megkeres, és megint megteszi. És ez visszahozta a félelmemet tőle, azt a rettenetes, bénító félelmet, amit egyvalami űzhetett el.

1989. október 5.

Kedves Mr. Scoones!

Jó ideje nem találkoztunk. Talán nem is emlékszik már rám. Kiskoromban sem voltam semmi különös. Meglehet, hogy ezért tette velem azokat a dolgokat, mert nem voltam semmi különös. Természetesen a múltam miatt is, hiszen senki sem hitt volna nekem. De ez most megváltozott. Már meghallgatnak. Figyelnek rám.

Látta, mi történt Mr. Clarke-kal. Ez magával is megeshet. Még mindig emlékszem mindenfélére. És ha csak nem akarja, hogy a bíróságon pontosan emlékezzek arra, amit velem tett, tegye, amit mondok.

Először is utaljon át tízezer fontot a Túlélők bankszámlájára. Az adományok levonhatók az adóból. És nem árt, ha spórolni kezd, mert bőkezű adományozó lesz. Megfizet azért, amit művelt. Most már maga felelős értem.

Viszlát, Mr. Scoones. Nem lát többé. Talán csak a rémálmaiban.

Szívélyes üdvözlettel,

David Spikely

Csakhogy nekem voltak lidérces álmaim. Hosszú éveken át minden éjszaka. De ennek már vége, Egérke. Én győztem. Bárcsak látna most az apám! Tudod, sosem hitt nekem igazán. Az Állapotom miatt. És mert aznap nedves volt a pólóm; tudod, azon a napon, amikor Nyuszi meghalt. De sosem szólt. Csak láttam a tekintetét. Tudta, de sosem tette szóvá.

Félbe, aztán négybe, aztán ezernyi fecnire téptem a levelet. Úgy repültek szét, mint a pilleszárnyak, belibegtek a sövény alá, a csatornába. Így ni, Egérke. Most már nincs visszaút. Azokat a szavakat nem lehet visszaszerezni. Sosem lehet egyesíteni, ahogy egy emberéletet sem lehet összerakni, ami egyszer darabokra tört.

Nem lelket, csak eget vált az, ki a tengeren elfut. Mindenesetre jót tenne egy kis „ég”-változás. Ezúttal talán valami kéket keresek. Amerikát vagy Ausztráliát. Senki sem fog utánam jönni, hogy megkeressen. Senki sem törődik vele, ha elmegyek. Van pénzem. Tehetségem. És legalább harminc év áll előttem, mielőtt a halálra kell gondolnom.

És mégis… a csatorna olyan hívogató ma éjjel. Olyan a szaga, mint az agyaggödröknek és a gyerekkoromnak. Egy ilyen éjszakán valószínűleg találnék vízbe fojtható macskát vagy kutyát. Még akár egy kartondobozban alvó hajléktalant is. Nem kerülne nagy fáradságba. Sosem bonyolult. Egy-két percig víz alá nyomni a fejét. Néhány tűzijáték White City felett. Piros. Zöld. Kinyújtom a nyelvemet, hogy megízleljem, ahogy régen a hópelyhekkel tettük. Látom a csatorna felszínén ragyogó visszfényüket. Teszek egy lépést. Az ember már-már elhiszi, hogy tud vízen járni.

9

2005. november 7., hétfő

Szombaton volt a születésnapom. Hatvanhat éves lettem, és még ma is a gályapadhoz vagyok láncolva. Ha bárki azt mondta volna annak a tizennégy éves fiúnak, aki egykor voltam, hogy egy nap önként akar majd még több időt tölteni a St. Oswaldban, akkor bizonyára megcsavarom a karján az összecsippentett bőrt, mielőtt ellopom az ebédjét, és visszavonulok a pályákhoz Eric Scoonesszal, hogy a becstelenséggel szerzett zsákmányt megosszam vele.

Persze akkoriban még mindketten hittük, hogy a barátság örök életre szól. A legfrissebb események fényénél azonban kétlem, hogy a barátságunk fennmaradna. Szombaton este felhívott, de olyan zaklatott voltam, hogy nem vettem fel a telefont. Persze valamennyiünknek vannak bűnös titkai. Elkövettünk olyasmit, amit megbántunk. De ha Eric egy gondjaira bízott kisfiút molesztált, aztán inkább hagyta, hogy Harry Clarke börtönbe kerüljön, mintsem hogy megnevezze a zsarolóját, akkor ez nagyobb gyalázat, mint az osztálytermemben néhanap elszívott, tiltott Gauloise, vagy az egérfertőzés bejelentésének elmulasztása, vagy lopni dr. Devine papír-írószeres szekrényéből.

Az Eric elleni bizonyítékok természetesen közvetettek, de ha igaz a dolog – és a Mesterként leélt évek alatt kifejlesztett ösztöneim görög kórusként üvöltötték, hogy az, és Eric Scoones bűnös az ellene felhozott vádban –, akkor ez mit mond el Straitley-ről? Mi a barátságunk ára?

Ma korán értem be az osztályomba. Eric már várt. Egy üveg vörösbor állt az asztalon a két legrusnyább zöldikém között.

– Kicsit korai lenne, nem gondolod?

Eric vállat vont. – Boldog születésnapot! – mondta. – Gondoltam, esetleg ünnepelhetnénk.

Természetesen hallotta már, mi történt péntek este. A hírcsatorna már biztos mindenkihez eljuttatta, és kissé zavart arckifejezéséből és abból, hogy kerülte a tekintetemet, tudtam, azon töri a fejét, mit tudok Spikelyról.

– Köszönöm – bólintottam. – Kedves lenne.

– Van hír Spikelyról?

– Még nincs.

– Mindig is egy kis varangy volt. Hazugságokat terjesztett a tantestületről. Próbált belőle hasznot kovácsolni.

– Más szelek fújnak – jegyeztem meg. – Mintha azt mondtad volna, hogy Harry megérdemelte, amit kapott.

Eric szégyenlős képet vágott. – Feldúlt voltam. Sok mindent összehordtam, amit nem gondoltam komolyan. Remélem, nem hitted, hogy én…

– Nem, Eric. Nem gondoltam.

Eric hosszan felsóhajtott, és leült az egyik padra. Hirtelen nagyon öregnek láttam, de azt hiszem, mindkettőnk felett eljárt az idő. Próbáltam felidézni, mit mondott még, de csak az a péntek délelőtti pillanat jutott az eszembe, amikor elmondta, hogy meghalt az anyja. Minden más, ami azóta történt – a levélkeresés, Harrington, a csatornán átívelő hídnál történtek –, olybá tűnt, mint valami látomás, egy mese A Fiú Saját Lapjából.

– Ilyen, amikor az ember megöregszik – jegyezte meg Eric. – Az ember mindent elbasz.

Kinyitottam az ablakot, és rágyújtottam egy Gauloise-ra. Kis szerencsével eloszlik a füst, mire megérkeznek az első diákok. A trágárság Eric Scoones szájából, aki sosem káromkodik, megint csak kínosan érintett. Eszembe jutott anyám, aki a demencia utolsó stádiumában megszegte az életen át tiszteletben tartott tabut, és úgy kezdett káromkodni, mint egy kocsis.

– Említetted, hogy itt hagyod a St. Oswaldot – mondtam.

Eric bólintott. – Elfáradtam, Straits. Talán egy kedves kis lakás Párizsban, a Tuileriák és a Folies-Bergère. Egy életen át erre vártam. Nem akarom, hogy túl késő legyen.

Túl késő? Talán máris az, gondoltam. Késő megadni Harrynek, ami kijárt neki. Túl késő neki és nekem is. Túl késő megmenteni a St. Oswaldot.

– Meg is látogathatnál – nógatott. – A vakációban.

– Jól hangzik – mondtam, de tudtam, hogy sosem fogom megtenni. A demencia öröklődő betegség. Talán ezért is maradtam az iskolában ilyen sokáig. A tornáztatott agy elűzi a ködöt, és örömmel kijelenthetem, hogy kiváló emlékezetem – néhány esettől eltekintve, amikor szórakozott voltam – semmit sem romlott. De most, hogy jobban megnézem, változást látok Ericen. A hangulatváltozásai, a dührohamai. A váratlan trágárságok. Vajon érzi a közeledtét?, kérdeztem magamtól. Ezért akar nyugdíjba menni?

Rám mosolygott, talán túl élénken. – Neked sem ártana megfontolnod a nyugdíjaztatást. Bejárhatnád a világot, mielőtt túl késő lenne.

Vállat vontam, és elnyomtam a cigarettámat. – Minek törjem magam? Minden itt van.

Egy darabig csendben üldögéltünk, ő a hajnalt nézte az ablakból. Láttam rajta, hogy szeretné megkérdezni, mit mondott Spikely péntek este. Egy másodpercig még gondoltam is rá, hogy elmondom. Aztán másként döntöttem. Voltaképpen mit tudok? Az az ügy évekkel ezelőtt lezárult. És Winternek talán végül is igaza volt: vannak dolgok, amiket nem kell tudnunk, még akkor sem, ha érezzük őket. Egy ember sok tekintetben jó lehet, mégis magában hordozhatja a sötétséget. Eric sem kivétel. Harry sem. Én sem.

Így aztán lementünk a Közös terembe, hogy elolvassuk a reggeli lapokat, és kényelmesen megigyunk egy teát. A teremben már zsongott a beszélgetés: hírek, álhírek és spekulációk terjengtek. Kérdések özönére készültem, amikre csak homályos válaszaim voltak.

– Van hír az Igazgatóról? Úgy tudom, már túl van a műtéten.

– Igaz, hogy látta a támadást?

– Van fogalma, mikor fog megint dolgozni?

Egy fejsérülésnél semmit sem lehet megjósolni. Egy ideig határozatlan kimenetelű. Bob Strange el van ragadtatva: ő lesz a Második Mester, míg Ms. Buckfast az Igazgatót helyettesíti.

Spikely nem került elő. Még nem. Harrington nem emlékszik, mi történt a hídon, és indíték híján a rendőrség sem hajlandó nyomozást folytatni. Természetesen megértem az okoskodásukat. Ennyi idő elteltével hogyan lehetnék biztos benne, hogy egyáltalán Spikely volt az? Devine, aki felismerte, nem igazán látta a támadást, így a szerepe tanúként kevésbé elengedhetetlen, s ez bosszantja Devine-t, aki tisztán, germán hatékonysággal működő emlékezőgépnek tekinti magát.

A Malbry Examiner azonban nehezen eresztette el az ügyet. A Gimnáziummal szembeni ellenszenvük még abba az időbe nyúlik vissza, amikor a szerkesztő tizenegy évesen megbukott a St. Oswald felvételi vizsgáján, és most sosem mulasztja el, hogy emlékeztessen a tévedésünkre. Az, hogy a St. Oswald Igazgatóját késő éjszaka megtámadták egy osztozkodásnak tűnő tranzakció közepette, csak olaj volt az Examiner tüzére, de amikor kiderült, hogy egy tanú azonosította David Spikelyt – aki, mint kiderült, eltűnt malbryi otthonából –, a spekuláció felerősödött. Ha ehhez még hozzáadjuk Charlie Nutter halálát, aki ugyanaz alatt a híd alatt vesztette életét, amin Harringtont megtámadták, máris megkapjuk egy ígéretes sztori magját.

Mrs. Harrington váltig állítja, hogy a szóbeszédnek semmi alapja. Spikely a család barátja volt, és nem vesztek össze vele. Egyszerűen elváltak útjaik, amikor az életük más irányban haladt tovább. Amikor majd Harrington visszanyeri a teljes emlékezetét a pénteki eseményekkel kapcsolatban, bizonyára megerősíti ezt. Természetesen nem tudjuk, milyen sokára épül fel, és ha így lesz is, talán már sosem tér vissza a St. Oswaldba.

A Káplán más véleményen van. És nem csak ő. – Dr. Blakelyre fogadok – jelentette ki. – Hacsak Bob Strange-nek nincs esélye.

– Maga szerint Ms. Buckfast nem kaphatná meg az állást?

– Egy Igazgatónő? – háborodott fel.

Meg kell hagyni, hogy van némi igaza. A St. Oswald talán még nem áll készen egy női vezetőre, és talán sosem fog készen állni. Dr. Blakely mégis túl gyenge, és képesítései ellenére is csak egy Öltöny és belül semmi. Becky Price valami új: nem egy Sárkány, nem is Öltöny, és határozottan nem egy Zsírszegény Joghurt.

Ma reggel benéztem hozzá, mialatt dr. Blakely Gyűlést tartott, és így derült ki, hogy átköltözött szembe, az igazgatói irodába, ami az új munkakörét tekintve észszerű. Danielle az előtérben ült, és kicsit lehangoltnak látszott. Az a vágya, hogy behálózza az Igazgatót, súlyos csapást szenvedhetett. A Mulberry-házból Szólítson-Csak-Jónak biztos tördeli elegáns kezét. De Ms. Buckfast kényelmesen berendezkedett az igazgatói irodában. Máris megváltoztatta a bútorok elrendezését, és behozott néhány orchideát, hogy felderítse a szobát, aminek már nem fenyő-, hanem valami sokkal áthatóbb illata van.

– A Káplán ajándéka? – pillantottam az orchideákra.

La Buckfast elmosolyodott, és megrázta a fejét. – Mr. Wintertől, a barátjától kaptam. Kiderült, hogy gyűjti őket.

Felvontam a szemöldökömet. – Winter orchideát ajándékozott magának?

Mona Lisá-s mosolyát villantotta rám. – Szívélyesebb viszonyban váltunk el, mint vártam – válaszolta. – Ha valaha is visszatér, talán adódik majd itt neki egy állás.

– Valóban? Az ő múltjával, azt gondoltam…

Most először mosolygott a szeme is, és ettől váratlanul gyönyörű lett.

– A múlt nem más, mint a legjobb beszámolót készítő oldal elbeszélése – mondta La Buckfast. – A győztesek írják a történelemkönyveket. A győztesek rejtik el az igazságot. Európa korai történelmét szinte kizárólag a rómaiak szemszögéből ismerjük. De képzelje csak el, ha Boudicának egy Titus Livius vagy egy Plutarkhosz lett volna a történetírója.

Zavart arckifejezésemet látva elnevette magát. – Jaj, Mr. Straitley! Ha már itt marad, legalább foglaljon helyet, és igyon egy kis teát. – Töltött egy bögrébe, úgy ám, egy bögrébe. A könyvszekrény legfelső polcán észrevettem az Igazgató porcelánkészletét, ahol egykor dr. Shakeshaft az autogramos rögbifotóit tartotta.

– Van valami új hír az Igazgatóról? – érdeklődtem, miközben a teát kortyolgattam. Meglepően finom volt: elég erős és édes, hogy megtöltse az ember gyomrát.

– Eddig nem sok – válaszolta La Buckfast. – Összeállítok egy stratégiát. Ebben a szemeszterben már olyan szép haladást értünk el. Kár lenne veszíteni a lendületből. Bob Strange rendkívül segítőkész. Azt hiszem, hosszú távú állás vár rá a válságstábban.

– Nagyon nyugodtan veszi a dolgot – jegyeztem meg. – Azt hittem, közel állnak egymáshoz Harringtonnal.

Derűs nyugalommal nézett rám. – Johnny az ellenségeit tartja a közelében – mondta. – Egyébként jól végzem a munkámat, ami természetesen nem más, mint jó színben feltüntetni Johnnyt.

– És most?

– Folytatom, ahogy eddig csináltam – válaszolta. – Johnny rokkantnyugdíjat kap, és valószínűleg végkielégítést is, aztán ki tudja? Esetleg egy londoni tanácsadói állást. Ami nem különösebben stresszes.

– Akkor hát úgy véli, nem jön vissza?

Vállat vont. – Elboldogulunk nélküle. Így több időt tölthet Lizzel. Tudja, hogy nem lehetett gyerekük? Liz eleinte odavolt. Mindenfélével próbálkozott, de semmi sem vezetett eredményre. Ezért lett családterapeuta; gyermektelen pároknak segít megbékélni a helyzetükkel.

Ismét elmosolyodott, és belekortyolt a teájába. Feltűnt, hogy a bögréje olyan, amire rá lehet nyomatni valamit. Az övén egy mosolygó kisbaba volt, és az aláírás: A VILÁG LEGJOBB NAGYMAMÁJÁNAK.

Látta, mit nézek. – Az unokám. Amos. Júliusban lett hároméves.

– Nem is tudtam, hogy vannak gyermekei – jegyeztem meg. – Nagyon fiatalon szülhette őket.

– A lányomat tizenhat évesen szültem. Az apja még nálam is fiatalabb volt.

Higgadtan és gyönyörűen itta tovább a teáját. Mindig is mondtam, hogy sokat elárul az emberek bögréje. Ez esetben egy egész életet.

– Tartották a kapcsolatot?

Elmosolyodott. – Amikor elmondtam, hogy gyermeket várok, könyörgött, hogy vetessem el. Azt mondta, senkinek nem kell megtudnia, sőt felajánlotta, hogy kifizeti. De nem mentem bele. Minden, az egyházam, a szüleim, a botrány ellenére is megtartottam a babámat. Nem mondtam el. A családja elköltözött, de azért kapcsolatban maradtunk. Nem mintha vele akartam volna lenni, hiszen akkorra már kimutatta a foga fehérjét, de úgy hittem, egy nap majd még hálás lesz érte. – Az íróasztalán álló orchideára pillantott. Zölddel erezett fehér virágai voltak. – Ó, igen, a közelében tartott. Talán azt hitte, elmondom majd a feleségének. Esetleg úgy érezte, hogy ha tudná, hogy gyermekünk van, akkor az asszony soha nem tudná… – Elhallgatott, és ivott egy kortyot. – Johnnynak jobban kellett volna ismernie.

– Ön annál kifinomultabb.

– Milyen kedves, hogy ezt mondja, Roy.

Mellesleg az Igazgatónak – akárcsak Caesar feleségének – minden gyanú felett kell állnia. Akár kitudódik az igazság, akár nem, ez a Spikely-ügy máris kárt okozott. Besározta Harringtont, és már sosem fog olyan fényesen ragyogni a csillaga. La Buckfast ezzel szemben tiszta maradt, és olyan eredményesen végzi a távol lévő Harrington munkáját, hogy ha Harrington úgy döntene, mégis visszatér, a St. Oswald vezetését jobbnak találja, mint ahogy itt hagyta.

Persze itt van dr. Blakely, a túlképzett idióta. Ha odáig jutna a dolog, hogy a kis Johnny Harrington helyére keresni kell valakit, korábban úgy gondoltam volna, hogy Blakely az első jelölt a vezetői állásra. Ugyanakkor félreérthetetlen az a könnyedség, amellyel La Buckfast kisajátította az Igazgatói irodát, a régi bőrfotelekre élénk színű párnákat rakott, felhajtás nélkül eltüntette a ronda nyomatokat, és vörös báránybőrrel helyettesítette a padlót borító barna szőnyeget. Hiszen Arculatváltó Guruként került hozzánk, és e tekintetben a legjobb munkát önmaga arculatváltásán végezte.

– Tetszik, ahogy átalakította az irodát – mondtam.

– Valóban? Úgy hittem, nem szereti a változásokat.

– Az a változástól függ – válaszoltam.

Felsóhajtott. – Jaj, Roy. Remélem, nem hiszi, hogy ez a kis személyzeti változás hatással lehet a küszöbönálló nyugdíjaztatására. Persze hálás vagyok a segítségéért, de kizárólag anyagi szemszögből nézve a klasszika-filológia csak kimeríti az erőforrásokat. A mai technológiai világban a latin elavult. Már csak egy maroknyi iskola kínálja, és különben is, hova vezet? Hol lehetne elhelyezkedni vele? Hol vannak a létfontosságú jártasságok?

Bob Strange és a hozzá hasonlók szájából hallottam már hasonló érveket. Olyan világban élünk, ahol a szakmai képzés többet ér, mint a bölcsességre törekvés vagy a letűnt civilizációk tanulmányozása. És mégis: hova lenne a világunk Horatius, Plinius vagy Ptolemaiosz nélkül? Ők istenekként vetették meg a lábukat a világban. A szavuk korokat átívelve jut el hozzánk. Tartozunk az új nemzedékeknek annyival, hogy életben tartjuk a mondanivalójukat. Ők tanítottak meg arra, hogy a csillagokba nézzünk, másként hogy nyúlhatnánk értük?

Már éppen válaszolni szerettem volna, amikor határozott kopogás hallatszott. Az ajtóban idegesen toporgott a Benedicta nevű lány. Volt valami a kezében, amit először kis rádiónak néztem. Ismerősnek tetszett. Recsegés hallatszott belőle.

Pár másodperccel később Danielle jelent meg. – Mondtam, hogy megbeszélése van, kisasszony – szabadkozott La Buckfast előtt. – Akkor osonhatott be, amikor teát főztem.

Ms. Buckfast elmosolyodott. – Minden rendben, Danielle – majd a lányhoz fordult. – Jöjjön be, Benedicta. Mr. Straitley már távozóban van.

Benedicta megrázta a fejét. – Addig nem, míg ezt nem hallotta.

Feltartotta a kezében szorongatott tárgyat. Lenyomott egy gombot, mire megütötték a fülünket a felerősödő hangok. Pár pillanatba telt, mire rájöttem, hogy dr. Blakelyt és Allen-Jonest hallom. Aztán ráismertem a tárgyra is, ami nem egészen rádió volt, hanem egy adóvevő, ami révén – Allen-Jones kissé túlbonyolított terve szerint – Rupert Gundersont majd sikerül a fiúk terrorizálójaként leleplezni.

A hangszóróból most már tisztán és érthetően szólt Allen-Jones. – …hiszem, hogy a zaklatással kapcsolatos hozzáállása elősegíti az áldozattá válást – hallottuk. – Azért üldöznek, mert meleg vagyok, és szeretném tudni, hogy a megosztó kérdésekkel szemben mások megvédésére kidolgozott irányvonala mennyiben vonatkozik arra, hogy engem védjen meg a terrorizálástól és a szenteskedéstől.

Véleményem szerint a Brodie-fiaimnak mindig is volt egy bizonyos határozott fellépése. Dr. Blakely halkabban válaszolt, de a hangja még így is jól hallható volt. Nem fejezi ki olyan jól magát, mint Allen-Jones, akinek időnként még arról is sikerült meggyőznie, hogy elnézzek neki bizonyos házi feladatokban adódó kihágásokat, amiket normális körülmények között elzárással büntettem volna. Kis ideig Egy Dolog csak artikulálatlan fújtatásra volt képes, mint amikor valaki luftballont fúj fel, majd végül megszólalt:

– Szenteskedés?! – hördült fel. A St. Oswald keresztény iskola, fiatalember. Nem kötelességünk megvédeni vagy támogatni a maga által emlegetett megosztó kérdéseket.

– Szerintem meg kötelessége – vágott vissza Allen-Jones. – A homoszexualitás-ellenes irányvonala közvetlenül felelős azért, hogy egyáltalán áldozattá válok. Alapvetően ön gyűlöletet szít, uram, ami az 1994-es Bűnügyi Igazságszolgáltatási és Közrendet Szolgáló Törvény szerint bűncselekménynek számít.

Dr. Blakely felháborodottan fújtatott. – Mit szítok?!

– Gyűlöletet, uram. Itt, ebben a röpiratban, uram.

Egy pillanatig nem tudtam eldönteni, melyik röpiratra gondol. Aztán eszembe jutott a Johnny Harrington által írt rózsaszín brosúra, amit Mr. Winter mutatott, és amit az Ómega Rózsa Egyháza, majd az utóbbi időben a Túlélők terjesztettek.

– HOMOSZEXUÁLIS, POKOLFAJZAT – olvasta fel hangosan a címet Allen-Jones. – Azt akarja nekem mondani, hogy nem a szervezete adta ezt ki? Mert itt a Túlélők logója, pontosan ezen a helyen, és…

– Elég! – A teljesen felfújt dr. Blakely csaknem felrobbant a haragos indulattól. Elképzeltem, ahogy ott áll, és lenéz Allen-Jonesra, akinek kicsúszott az inge a nadrágjából, kissé borzas, és a lepattogzott Szexi Cseresznyepiros körömlakk maradéka ragyog lerágott körmein. – Mégis kinek képzeli magát, mi, hogy megmondja, hogyan irányítsam az iskolámat? Maga senki, csak egy kis buzi, aki azt hiszi, felhívhatja magára a figyelmet azzal, ha bajt kever, és fenyegetődzik. Másutt talán el is menne, de a St. Oswaldnak erkölcsi kódexe van. Nem tűrjük a perverziót. Megértette?

Allen-Jones nem válaszolt.

– És most tűnjön el az irodámból – zárta be a vitát rekedten dr. Blakely.

– Igenis, uram. Köszönöm, uram.

Egy pillanatnyi csend volt, aztán meghallottuk Allen-Jones hangját. – Mindent hallottál, Ben?

– Tökéletesen – válaszolta a Ben nevű lány. Ms. Buckfasthoz fordult, aki szokott nyugalmával követte az eseményeket, és nyersen ennyit mondott. – Gondoltam, tudnia kell róla, hogy az egészet felvettük. Szerintem a Malbry Examiner örömmel lecsap rá elsőként, utána pedig megfordult a fejemben a News of the World vagy esetleg a Daily Mail.

Ms. Buckfast halványan elmosolyodott. – Kétlem, hogy erre szükség lenne. És te?

– Ó, hát nem is tudom – mondta Ben. – Attól függ, hogy milyen támogatást kapunk öntől Allen-Jonesszal. – Rám sandított a szeme sarkából. – Mr. Straitley teljes mellszélességgel kiállt mellettünk. Úgy is mondhatjuk, hogy nélkülözhetetlen volt. – Dacosan farkasszemet nézett Ms. Buckfasttal. – Úgy hallom, nyomást gyakoroltak rá, hogy távozzon. Ugye, nem igaz, kisasszony? Az igazán botrányos lenne, nem?

La Buckfast madonnás pillantása meg sem rezdült. – Benedicta…

– Ben – javította ki a lány.

– Természetesen Ben – ismételte meg La Buckfast. – Teljes mértékben Mr. Stratley-n múlik, hogy nyugdíjba vonul-e, vagy sem. Én semmiképpen sem gyakorolnék rá nyomást, hogy elmenjen. Mint a klasszika-filológiát még a diákoknak kínáló kevés független iskola egyike, szerintem rövidlátásra vallana, ha elvesztenénk az egyik kivételes előnyünket. Ami pedig Allen-Jonest illeti, Mr. Straitley bizonyosan eloszlatja az esetleges félreértéseket, természetesen az én teljes körű támogatásommal.

A harmadik mellénygombom tájékán különös érzés motoszkált. Ez alkalommal nem a láthatatlan ujj, hanem valami meglágyult, mint amikor elolvad a fagylalt, mintha negyvenévnyi tanítás után, aminek módszerei a Brodie-fiaim szerint a jóindulatú elhanyagolástól a kőszívű és kegyetlen közömbösségig terjedtek, hirtelen szert tettem volna a legveszedelmesebb szervre: a szívre.

Szigorú arcot öltöttem. – Ön és az ifjú Allen-Jones úrfi egyformán drámai érzékkel vannak megáldva, Miss Wild – jelentettem ki. – Ha hozzám fordultak volna, ahelyett, hogy mindenféle suskusban törik a fejüket, Ms. Buckfasttal a kellemetlenségek mellőzésével jártunk volna a dolog végére.

Ben alázatos képet vágott. – Igenis, uram. Elnézést, uram.

– És most maga és Allen-Jones adják csak ide nekem azt a felvételt – folytattam. – És többet ne halljunk újságoknak tervezett megszellőztetésről meg hasonlókról. Ami a St. Oswaldban történik, annak itt járunk a végére. Nálunk ez a módi. Régóta így intézünk mindent.

Rámosolyogtam La Buckfastra. Feltűnt, hogy ő is mosolyog. Természetesen ez az új fejlemény nem is jön olyan rosszul neki. Allen-Jones kis trükkje egyetlen csapással, számára előnyösen törölte az igazgatói székért küzdő jelöltek listájáról dr. Blakelyt. Egy pillanatra még az is átfutott a fejemen, nem számított-e erre, vagy akár nem támogatta-e is ezt a tervet? De ezzel a következtetéssel talán túlságosan előreszaladtam. La Buckfast talán machiavellista, de hogy e tényből rögtön az a gyanú támadjon bennem, hogy ő áll az egész mögött…

Nem. Az nevetséges lenne. Ugye? Hát persze hogy az lenne.

A Benedicta nevű lánnyal együtt távoztam.

– Nem megyek el, Ben – jegyeztem meg neki.

– Ez hivatalos bejelentés, uram? Az érdekelt felek szeretnék tudni.

– Ígéret – helyesbítettem. – Így megfelel?

Elégedettnek tűnt a válaszommal. Elmosolyodott. – Ki kellett keresnem, amit mondott, uram. Obesa cantavit. A kövér hölgy énekelt.

– Ilyet mondtam volna? – köntörfalaztam.

– Igen, uram.

Vállat vontam. – Mondok én mindenfélét. Nem várom el, hogy a diákok oda is figyeljenek.

Amikor a termembe értem, kiderült, hogy Sutcliff lebonyolította a névsorolvasást, McNair kitöltötte a hiányzási nyomtatványokat, Niu meg éppen a zöldikéimet öntözte. Rá kellett döbbennem, hogy a fiaim sokszor a távollétemben a legeredményesebbek. A jóindulatú elhanyagolás politikája lehetővé teszi, hogy a saját fejükkel gondolkodjanak, és ne csak rám támaszkodjanak. Röviden szólva (ritka) hiányosságaim is mind csak a fiúk érdekét szolgálják.

Kihúztam az asztalfiókomat, hogy megkeressem az édesgyökér-cukorkát, de az üveg vörösbor mellett Harry törpéje feküdt, az arcán romlott mosollyal. Devine hozhatta vissza, gondoltam. Az az ember tele van meglepetésekkel.

Elővettem, és az íróasztalomra állítottam.

– Új helyettesítő tanár? – kérdezte Allen-Jones.

– Nem, csak egy emlékeztető – válaszoltam. – Ahol a törpe, ott az otthon.

EPILÓGUS

St. Oswald Gimnázium

Őszi trimeszter, 2005. november 12.

A St. Oswald kápolnájának építése a XVI. századra nyúlik vissza. A Gazdasági Igazgató nagy bánatára műemléki védettség alá eső épület; ő ugyanis protestáns, és a mostanában életbe lépő megszorítások idején felesleges pazarlásnak tekinti a fenntartását és javítását. Én azonban szeretem a kis színes üvegablakait, sárgásfehér kőfalát, az ódon fapadokat, amelyeket tudóspalánták nemzedékei martak ki és karistoltak össze, amikor titokban, a félhomályban beléjük vésték a nevüket.

Jut eszembe, vissza kell vinnem a Dicsőségtáblákat. Esetleg nem annyira szem előtt kell felakasztani őket, mint a Középső folyosó, ám mindenképpen a St. Oswaldban a helyük. Ahogy nekem is. Esetleg itt, a Kápolnában tehetnénk fel őket, a háborús emléktábla mellé, amin aranybetűkkel állnak a halott fiaink nevei. Lehet, hogy meg is említem a Káplánnak, ha már minden elült.

Ma este azonban a Káplánra még egy utolsó kötelesség vár. Nem olyan nyilvánosan, mint reméltem, de tudom, hogy Harry megértené. Jimmy Watt volt a bűntársam, mert ő fér hozzá a létrákhoz, valamint az Iskola teljes kulcskészletéhez, és Jimmy mindig segít azoknak, akik kedvesen viselkednek vele. Szombat este sötétedés után könnyű kinyitni a Kápolnát, és holnap majd köszönetképpen meghívom Jimmyt egy italra meg valami harapnivalóra a Tudósba. Ma estére még Bob Strange kameráit is kikapcsoltuk; mondtam, hogy a kisegítő személyzet titokban átvette az irányítást.

Gyertyafény mellett tartottuk meg Harry búcsúztatóját a Kápolnában. Nem gyűlt össze sok ember: Eric Scoones, a Káplán, jómagam és dr. Devine, akinek az orra rángatódzott a heves érzelmektől. Beszéltem pár szót. Elénekeltünk egy zsoltárt, aztán feltettük a lemezt, aminek lejátszására Harry megkérte a Káplánt, és Devine hallhatóan felsóhajtott, amikor ráismert „A nevető törpé”-re, de különös arcot vágott, ami talán halvány mosoly lehetett.

Az udvar melletti rózsaágyásban szórtuk szét Harry hamvait, ahonnan jól látni a St. Oswaldot, és ami télen sok napot kap. Aztán megittuk együtt a vörösbort, amit Erictől kaptam a születésnapomra, és a Káplán készletét használva pohárköszöntőt mondtunk távol lévő barátainkra is, akik száma mostanában egyre gyarapszik.

– Kellemes volt – jegyezte meg dr. Devine kissé gúnyosan. – De komolyan mondom, Roy, hogy tovább kéne lépni. Nem élhetünk a múltban.

– Nem is tudom. A múlt olyan kényelmes, akárcsak egy kedvenc karosszék, ami az ember alakjához idomult. Öreg és kövér vagyok már az ergonómiai bútorokhoz.

– Úgy hallom, mégsem megy nyugdíjba.

Bólintottam.

– Talán így bölcsebb. És Eric? – kérdezte halkan, amikor Eric elment felakasztani a kabátját.

Megráztam a fejemet. Tudtam, mire céloz. De még nem kerítettem rá sort, hogy beszéljek Erickel a péntek estéről. Talán nem is fogok soha, hiszen karácsonyig marad már csak. És mi értelme lenne most szembesíteni bármivel is?

Szótlanul, a pislákoló fénynél és visszhangok mellett ittuk meg a bort. Megnyugtató csend volt, mintha régi házastársak üldögéltek volna egymás mellett. A szüleimre gondoltam, ahogy ott ültek a parton a kockás plédjükbe burkolódzva. Amikor elfogyott a bor, a Káplán elfújta a gyertyákat (az Egészségügyi és Biztonsági előírások értelmében), és csak egy kis piros lámpa maradt égve a szentélyben.

– Ideje indulni, Straits – szólalt meg Eric.

Devine biccentett. – Útba esik nekem is.

Így aztán hármasban indultunk haza. A Kápolna sötét volt, csak a piros lámpa fénye szűrődött át tompán az osztott ablakokon. A fejünk felett a szarufás tetőn, félig az árnyékba bújva, olyan magasan, hogy lehetetlen lett volna elérni (létra nélkül semmiképpen sem), vagy akár csak tisztán kivenni, Harry törpéje nézett utánunk a kis kőfülkéjéből, és hangtalanul nevetett az egész abszurditásán, a tragédián és a bohózaton, a barátságon és az áruláson, a titkokon és a botrányokon, amiken a St. Oswald-beli kis világunk (talán pár Dicsőségtábla kivételével, de) tisztességünket (jobbára) megőrizve fennmarad, miközben iskolás fiúkként a dolgok menetét szándékosan lassítva kocogtunk a csillagokhoz vezető rögös úton.

JEGYZETEK

1 Utalás Muriel Spark: Jean Brodie kisasszony fénykora c. regényére. (A ford.)

2 Amíg be nem fejeződik, tökéletlen marad. (latin)

3 Beard – szakáll. (angol)

4 Szar. (latin)

5 Az Oxford University rövidítése.

6 Mary Whitehouse – konzervatív nézeteket valló társadalmi aktivista, a liberalizmus ellenzője, aki a BBC ellen is folytatott kampányt. (A ford.)

7 Segglyuk. (latin)

8 Az szégyellje, aki rosszra gondol. (A Térdszalagrenden olvasható felirat.)

9 Nutter – félcédulás, dilinyós. (angol)

10 Private Eye – szatirikus brit magazin; Beano – brit gyermekújság/képregény. (A ford.)

11 Az árnyék szertefoszlik. (latin)

12 Szülő helyett. (latin)

13 Mizu, doki? (latin)

14 Brit erotikus magazin. (A ford.)

15 Múlt század eleji angol írónő, gyermek- és ifjúsági könyvek szerzője. (A ford.)

16 Ilyen pofákat eszem reggelire, mint te. (latin)

17 A győzedelmes tiszteleg. (latin)

18 Tanulj, vagy távozz! (latin)

19 „Más vívja hadát…”Ovidius: Hősnők levelei XIII. (Muraközy Gyula fordítása)

20 Élettér – a náci ideológiában használt kifejezés. (német)

21 Ahol jól megy sorom, ott a hazám. (latin)

22 Altesti. (latin)

23 Máté 8,28

24 Márk 5,5

25 Rómaiaknak 6,23

26 Hasonmás. (német)

27 Megesik az ilyen szarság. (latin)

28 Gyűjtsük be a szokásos gyanúsítottakat. (latin)

29 Gané. (latin)

30 Shakespeare: Julius Caesar. (Vörösmarty Mihály fordítása)

31 Máté, 18,6

32 Ó, jaj! (latin)

33 Szophoklész: Antigoné. (Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása)

34 Repül az idő, de az emlékezet nem. (latin)

35 „A pokol – az a Többiek.” Jean-Paul Sartre: Zárt tárgyalás. (Hegedüs Zoltán fordítása)

36 Micsoda idők, micsoda erkölcsök! (Cicero)

37 Guy Fawkes-napi kéregetés. (A ford.)

38 A kövér hölgy énekelt. (latin)

39 F. E. Smith angol politikus 1923-ban a Glasgow-i Egyetemen mondott beszédéből. (A ford.)

40 Szophoklész: Oedipus király. (Babits Mihály fordítása)

41 Utalás Oscar Wilde: Bunbury c. darabjára, ahol Lady Bracknell azt mondja: „Egy szülő elvesztése szerencsétlenségnek fogható fel, de mind a kettőé bizonyos mértékben hanyagságra vall.” (Mikes Lajos fordítása fordítása)

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Egy egész tanszék kell egy könyv felépítéséhez, de néha még a legnagyobb hősök sem kerülnek fel a Dicsőségtáblára.

Éppen ezért szívből jövő köszönetem fáradhatatlan ügynökömnek, Peter Robinsonnak és a személyes asszisztensének, Federicának, a szerkesztőmnek, Marianne Velmansnek és a korrektor szerkesztőmnek, Kate Samanónak, a nyomdai előkészítőnek, Deborah Adamsnek és a két korrektornak, Dan Baladónak és Clare Hubbardnak. Köszönet Sarah Whittakernek a bámulatos borítótervért, és a Transworldnél mindenkinek a Straitley-be, a St. Oswaldba és belém vetett töretlen hitéért.

Hálával tartozom még a Kyle Photographynak a szerzőről készített fényképért, tüneményes személyes asszisztensemnek, Anne Riley-nak és, mint mindig, Kevinnek és Anouchkának, hogy a próbaközönségem voltak, és a valóságos világhoz horgonyoztak. Köszönetem és hálám volt tanáraimnak, volt kollégáimnak és volt tanítványaimnak, hogy tudatosan vagy sem, de segítettek megteremteni a St. Oswaldot. Továbbá hála a meg nem énekelt hősöknek: a könyvügynököknek, könyvárusoknak, bloggereknek és fesztiválszervezőknek. És természetesen – mint mindig – az olvasóknak, akiknek történetek iránti szomja forgatja a lapokat.

TARTALOM

Prológus

Első rész

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Második rész

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

Harmadik rész

1

2

3

4

5

6

7

Negyedik rész

1

2

3

4

5

6

7

8

9

Ötödik rész

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

Hatodik rész

1

2

3

4

5

6

7

Hetedik rész

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

Nyolcadik rész

1

2

3

4

5

6

7

8

9

Epilógus

Jegyzetek

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:

eKönyv Magyarország Kft.

Felhasznált betűtípus

Noto Serif – SIL Open Font Licence

Table of Contents

Első rész

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Második rész

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

Harmadik rész

1

2

3

4

5

6

7

Negyedik rész

1

2

3

4

5

6

7

8

9

Ötödik rész

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

Hatodik rész

1

2

3

4

5

6

7

Hetedik rész

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

Nyolcadik rész

1

2

3

4

5

6

7

8

9

Epilógus

Jegyzetek

Köszönetnyilvánítás

Tartalom