írta: Jennifer Saint

A mű eredeti címe: Élektra

A művet eredetileg kiadta: WILDFIRE,
an imprint of HEADLINE PUBLISHING GROUP

Copyright © 2022 Jennifer Saint

Cover: Headline

A mű valamennyi szereplője a képzelet szüleménye, így minden hasonlóság jelenleg élő vagy valaha élt személyekkel csupán a véletlen műve.

Fordította: Szarkáné Dr. Sándor Alexandra Valéria
A szöveget gondozta: Jordán Gergely

A sorozatterv, annak elemei és az olvasókhoz szóló üzenet

a borítóbelsőn Katona Ildikó munkája.
© Katona Ildikó, 2014

ISSN 2559-8295

ISBN 978 963 675 491 4

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2025-ben

Felelős kiadó: Katona Ildikó

Műszaki szerkesztők: Zsibrita László, Gerencsér Gábor
Korrektorok: Gera Madár Zsuzsanna, Mergl-Kovács Bernadett
Készült a Generál Nyomdában, Szegeden
Felelős vezető: Hunya Ágnes

Alexnek

„Ismerem saját szenvedélyemet, nem kerülheti el figyelmem... Ám keserves gyászom soha-soha nem csillapodik, ha rátekintek a ragyogó csillagok remegő sugaraira vagy erre a nappali fényre... Mert ha a szerencsétlen holtak porban és semmivé válva hevernek, miközben a gyilkosok nem fizetnek vérrel a vérért, akkor minden tisztelet az ember iránt eltűnik a földről, minden istenfélelemmel egyetemben.”

Szophoklész: Élektra

PROLÓGUS

Élektra

ükénében csend honol, mégsem tudok aludni ma este. Tudom, hogy az öcsém – akivel egy folyosóról nyílik a szobánk – lerúgja magáról a takarót álmában. Minden reggel, megyek felébreszteni, úgy találom, hogy teljesen belegabalyodott a lába, mintha versenyt futott volna álmában. Talán az apánk után rohan, akivel soha nem találkozott.

Amikor megszülettem, apámtól kaptam a nevem. A napról nevezett el: tüzesnek és izzónak. Kislánykoromban azt mondta, hogy én vagyok a fény a családunkban. „A nagynénéd híres a szépségéről, de te máris sokkal sugárzóbb vagy nála. Még több dicsőséget fogsz hozni Atreusz házának, leányom.” Aztán homlokon csókolt, mielőtt letett. Nem bántam, hogy csiklandozott a szakállával. Elhittem, amit mondott.

Most pedig nem érdekel, hogy nem tolakodnak miattam a kérők a tróntermünkben. Hallottam a Heléna nénikémről szóló történeteket, de soha nem éreztem irigységet. Nézd meg, hová jutott a szépségével! Egészen egy idegen városig, ami tíz éven át fogva tartotta a férfiainkat. Tíz évig éltem az apám nélkül, és kapaszkodtam bele minden győzelembe, aminek a hírét a Mükénén átutazó futárok hozták. Minden diadal híre büszkeséggel és boldogsággal töltött el, hogy az apám, Agamemnón olyan sokáig harcol, és állítja csatasorba az embereit, hogy addig küzdjenek, ameddig Trója égig érő falainak darabjai törmelékként nem omlanak a lábaik elé.

Látom minduntalan, a lelki szemeim előtt. Ahogyan megrohanja a város kapuit; ahogyan végül rettegve borulnak majd le a lábai elé. És mindezek után hazatér hozzám. Hozzám, a hűséges lányához, aki évről évre itt várja őt.

Tudom, hogy vannak, akik azt mondják majd, sosem szerette a gyermekeit, hogy nem is szerethette őket mindannak fényében, amit tett. De én emlékszem az ölelésére és az egyenletes szívverésére, ahogy a mellkasára hajtottam a fejem, és tudom, hogy soha nem lesz annál biztonságosabb hely számomra ezen a világon.

Mindig is azzá a nővé akartam felcseperedni, amilyenné ő gondolta, hogy majd válni fogok; azzá a nővé, aki lehettem volna, ha itt maradhatott volna. Méltó akartam lenni a névre, amit tőle kaptam.

Mindennél jobban akarom, hogy büszke legyen rám.

Nem kétséges, hogy anyám itt bolyong valahol, ebben a palotában, és a távolba mered a sötétben. Mindig nesztelen, lágy lépteit finom szandál tompítja, haját bíborszalag fogja össze, préselt szirmok és illatos olajok illata lengi körül, bársonyos bőre pedig fénylik a holdfényben. Nem hagyom el a szobámat, hogy ne kelljen összetalálkoznom vele. Inkább felkelek, és az ablak felé indulok, ami egy szűk nyílás a kőfalban. Semmire sem számítok, amikor a könyökömet az ablakpárkányra helyezem, és kihajolok: semmire, talán csak néhány csillagra elszórtan az égen. De miközben nézelődöm, látom, hogy egy jelzőtűz lobban lángra egy távoli hegycsúcson, és válaszként egy újabb fény, majd megint egy másik, egy tűzlánc, amely Mükéné felé szökell. A szívem ki akar ugrani a helyéről. Valaki odakint jelet küld nekünk. És csak egyetlen dolog van, aminek a hírére egy emberként várunk mindannyian.

Narancsszínű szikrák kavalkádja száll csigavonalban az ég felé, ahogy egy újabb jelzőtűz gyullad, immáron még közelebb. Könnyek szöknek a szemembe. Ahogy hitetlenkedve figyelem a jelzőtüzeket, érzem, ahogy bennem is lángra lobban egy szikra – a ragyogó felismerés, hogy ez mit jelent.

Trója elesett.

Apám hazatér.

1

Klütaimnésztra

Treusz házát átok sújtotta. Különösen borzalmas átok, még az isteni kínzás szokásos mércéjével mérve is. A család története tele volt brutális gyilkosságokkal, házasságtörésekkel, szörnyű ambíciókkal és jóval több kannibalizmussal, mint amit az ember várna. Mindenki ismerte ezt, de amikor az Atreidák – Agamemnón és Menelaosz – egy életre való idővel ezelőtt Spártában a húgom és előttem álltak, nos, a bolondos történetek a kisgyermekekről, akiket megfőztek és felkínáltak a szüleiknek, mintha a napfényben lebegő porszemekként foszlottak volna semmivé.

A két fivér élettől és erőtől duzzadt – nem éppen jóképűek, de mégis lenyűgözőek voltak. Menelaosz szakálla vöröses árnyalatban csillogott, míg Agamemnóné sötét volt, akárcsak a szorosan a feje köré göndörödő fürtjei. Sokkal vonzóbb kérők járultak a húgom elé – a nagy csarnok, ahol összegyűltek, nyüzsgött és morajlott a kimunkált arccsontok, tökéletes vállak, előreugró állkapcsok és villanó tekintetek tömegétől. Görögország legkiválóbb férfijai közül válogathatott, de Heléna csak az esetlen Menelaoszt vette észre, aki kényelmetlenül fészkelődött hatalmas termetével, és némán bámult vissza rá.

Zeusz lánya: ezt mondták a történetek Helénáról. Míg engem vörös arccal és visítva hozott világra a szülés szokásos megaláztatása, a húgom állítólag kecsesen lépett elő egy hófehér tojáshéjból, teljesen épen és gyönyörűen. A legenda csodás részletekkel volt tele. Köztudott volt, hogy Zeusz számos formát ölthet, és ezen a különös alkalmon tollasán, hófehéren jelent meg anyánknak, ahogy a folyón lefelé siklott feléje, egyértelmű céllal.

Így részesülni Zeusz áldásában maga volt a dicsőség. Mindenki ezt mondta. Ha Léda, az anyánk, elég gyönyörűnek bizonyult magának az istenek urának szemében, az nagy megtiszteltetés volt a családunknak. Nem volt szégyen apánknak, hogy egy ilyen frigy gyümölcsét sajátjaként nevelje fel.

És Heléna szépsége valóban legendás volt.

Tucatjával gyűltek össze az otthonunkban Heléna kérői. Ahogyan egymást lökdösték, előretörtek, és a fátyla alá leselkedtek, mind mohón vágytak egy pillantásra a nőről, akit a világ legszebbjeként emlegettek. Ahogy a hangulat megváltozott, nyugtalanná vált, észrevettem, hogy a kezeik egyre közelebb vándoroltak az oldalukra szíjazott kardokhoz. Heléna is észrevette, és egy pillanatra felém fordult, éppen elég ideig ahhoz, hogy a tekintetünk találkozzon, és röpke aggodalom suhanjon át közöttünk. A terem szélein a testőreink magukat kihúzva álltak, és egy kicsit szorosabban markolták a lándzsáikat. Mégis azon tűnődtem, vajon milyen gyorsan fordulhatna ellenünk a tömeg forrongó szíve, és mennyi időbe telne, mire a testőrök átverekednék magukat a tumultuson.

Apánk, Tündareósz, kétségbeesetten tördelte a kezeit. Pedig a nap olyan ígéretesen indult neki: a raktáraink roskadoztak a gazdag ajándékoktól, amelyeket az ifjak hoztak, hogy jó színben tüntessék fel magukat. Láttam, ahogy elégedetten szemléli a zsákmányt és a rangot, amit ez a dicsőséges nap hozott neki. Felhőtlenül bízott abban, hogy erős fivéreink képesek lesznek megvédeni minket, ahogy mindig is tették, de kétségeim voltak afelől, hogy még ők is elegendők lennének ennyi férfi ellen, akik ma azért jöttek, hogy elnyerjék a húgom kezét.

Pénelopéra néztem. A csendes, szürke szemű unokahúgunkban mindig meg lehetett bízni, hogy hideg fejjel gondolkodik. De Pénelopé nem viszonozta a kétségbeesett pillantásomat, mert teljesen Odüsszeuszra összpontosított. A két szempár úgy olvadt egymásba, mintha kettesben bolyongtak volna egy illatos réten, nem pedig egy olyan teremben lennének, ahol türelmetlen indulatok tömkelegé vibrált, és a szikra már majdnem kipattant, hogy mindezt lángra lobbantsa.

Forgattam a szemem. Odüsszeusz ugyanúgy Heléna kérői között volt, mint a többiek, de a férfi tettei közül természetesen semmi nem az volt, aminek látszott. Mennyivel hasznosabb lenne most az ő híresen éles esze ebben a helyzetben – gondoltam bosszúsan –, ahelyett, hogy egy romantikus ábrándban veszne el!

Ám amit tévesen unokahúgom és a szeretője álmodozó összenézésének véltem, valójában egy terv néma kidolgozása volt. Odüsszeusz hirtelen felpattant az emelvényre, ahol ültünk, és rendre szólított mindenkit. Bár alacsony és kissé görbe lábú volt, mégis parancsoló volt a jelenléte, és a terem azonnal elcsendesedett.

– Mielőtt Heléna kisasszony választana – mennydörgött a hangja –, mindannyian esküt fogunk tenni.

Hallgattak rá. Különleges tehetsége volt ahhoz, hogy mások akaratát a saját céljainak megfelelően befolyásolja. Még az okos unokahúgomat is lenyűgözte, pedig azt hittem, egyetlen férfi intellektusa sem kelhet versenyre az övével.

– Mindannyian ugyanazzal a céllal gyűltünk itt össze ma – folytatta. – Mindannyian a szépséges Heléna kezére pályázunk, mindannyian jó okkal hisszük, hogy méltó férjei lennénk egy ilyen nőnek. Ő elképzelhetetlenül nagy kincs, és annak a férfinak, aki magáénak mondhatja, nagy erőfeszítéseket kell majd tennie, hogy megvédje azoktól, akik el akarnák ragadni tőle.

Láttam, ahogy minden férfi a teremben elképzeli ezt. Mindannyian maguknak képzelték el őt, de Odüsszeusz most beárnyékolta az álmukat. Felnéztek rá, elragadtatva figyelték, és várták, hogy feltárja a rejtvény megoldását, amelyet eléjük tárt.

– Ezért azt javaslom, hogy esküdjünk meg mindannyian: bárkit is választ Heléna, mindannyian melléje állunk, hogy megvédjük őt. Tegyük le a legszentebb fogadalmat, hogy életünk árán is megóvjuk annak jogát, hogy Helénát magáénak mondhassa – és megtarthassa.

Apánk felugrott, ujjongva, hogy Odüsszeusz megmentette diadalmas napját a szinte biztos katasztrófától.

– Feláldozom a legjobb lovamat! – jelentette ki. – És mindannyian ígéretet tesztek az isteneknek az ő vérére.

Így is történt; apánk azon a napon csak egy lovát veszítette el. Nos, egy lovát és a lányát, mondhatnám, meg egy unokahúgát is, hogy igazán jó alkut kössön. Mindhármukat egyetlen lendülettel elragadták tőle, hiszen Helénának csak ki kellett ejtenie Menelaosz nevét, mire az máris felpattant, megragadta a kezét, és dadogva fejezte ki háláját és hűségét; Odüsszeusz pedig szinte a következő lélegzetvétellel Pénelopét kérte meg. De az én figyelmemet a sötét hajú fivér kötötte le, akinek komor tekintete rezzenéstelenül a kőpadlóra szegeződött. Agamemnón.

* * *

– Miért választottad Menelaoszt? – kérdeztem Helénát később. Egy csapat szolgálólány vette körül, akik a ruháját igazgatták, míves csigákba fonták a haját, és számtalan apró díszt aggattak rá, amelyek teljesen feleslegesek voltak.

Heléna elgondolkodott a kérdésemen, mielőtt válaszolt volna. Az emberek mindig csak a ragyogó szépségéről beszéltek, néha költeményekben vagy dalokban magasztalták azt. Senki sem említette soha, hogy mennyire figyelmes és kedves. Nem tagadhattam, hogy néha felütötte a fejét bennem egyfajta furcsa, hideg és mérgező irigység, amiért egy olyan ikertestvér mellett nőttem fel, akinek ragyogása mindig beárnyékolt. De Heléna soha nem volt kegyetlen velem, soha nem gyötört, soha nem dicsekedett a szépségével, nem gúnyolta az „alantasabb” testvérét. Nem tehetett róla, hogy mindenki megfordult utána, akármerre járt, mint ahogyan a tengerek áramlását sem tudta volna megállítani. Megbékéltem ezzel, és az igazat megvallva nem vágytam arra, hogy cipeljem az ő legendás szépségének terhét.

– Menelaosz... – mondta Heléna elmélázva, hosszan elidőzve a név szótagjain. Megvonta a vállát, miközben az ujjai köré csavart egy selymes haj tincset, látható bosszúságot okozva az egyik szolgálólánynak, akinek minden fáradozása sem eredményezett olyan ragyogást és ruganyosságot, mint amilyet Heléna könnyedén elért. – Talán akadnak nála gazdagabbak vagy jóképűbbek – folytatta. – Merészebbek biztosan. – Kissé elhúzta a száját, talán a teremben láthatatlanul lüktető erőszakos feszültségre gondolva, amelyet a kérők egymásra vetett pillantásai okoztak. – De Menelaosz... Ő másmilyennek tűnik.

Helénának nem volt szüksége kincsekre. Spárta maga is elég gazdag volt. Nem volt szüksége jóképűségre: ő maga elegendő szépséget nyújtott bármelyik kapcsolatban. Bármelyik férfi szívesen lett volna a férje, ahogyan azt láttuk is. Szóval mit keresett a húgom valójában? Vajon honnan tudta? Milyen varázs lobbant köztük? Mi az, ami meggyőz egy nőt arról, hogy egy bizonyos férfi az igazi? Kihúztam magam ültömben, és vártam a megvilágosodást.

– Azt hiszem... – sóhajtott fel Heléna, miközben egy szolgálólány elefántcsont nyelű tükröt nyújtott át neki, amelynek hátuljára aprólékos faragványként Aphrodité alakját vésték, amint kilépett hatalmas kagylóhéjából. Rápillantott a tükörképére, hátravetette a haját, és megigazította az arany fejdíszt, amely a fürtjei tetején pihent. Halk sóhajtás hangzott fel a körülötte álló lányok köréből, akik izgatottan várták ítéletét a talán szükségtelen fáradozásaik eredményéről. – Azt hiszem – folytatta, miközben mosolyt villantott rájuk –, hogy egyszerűen csak nagyon hálás volt.

A keresett szavak elillantak az ajkaimról, mielőtt megszólalhattam volna.

Heléna észrevette a hallgatásomat, és talán valami rosszallást olvasott ki belőle, mert kihúzta magát, és egyenesen a szemembe nézett.

– Tudod, hogy Zeusz anyánkat szemelte ki magának – emlékeztetett. – Egy halandó nőt, aki oly gyönyörű volt, hogy felkeltette a figyelmét az Olümposz csúcsáról. Ha apánk nem lenne csendes és türelmes természetű... ki tudja, hogyan érzett volna? Ha például jobban hasonlítana Agamemnónra, mint Menelaoszra.

Megdermedtem kissé. Mit jelentsen ez?

– Egy ilyen férfi nem olyasvalakinek tűnik, aki bármilyen sértést szó nélkül hagyna – tette hozzá Heléna. – Megtiszteltetésnek vélné, hogy kiválasztották a feleségét, vagy máshogy látná? Nem tudom, mi a sorsom, de azt tudom, hogy nem azért születtem, hogy tétlen legyek. Nem tudom, mit terveztek velem a Moirák, de... – keresgélte a megfelelő szót – bölcs dolognak tűnt, ha megfontoltan választok.

Menelaoszra gondoltam, s arra a csodálatra, ami a szeméből sugárzott, valahányszor Helénára nézett. Azon töprengtem, vajon igaza van-e Helénának, vajon ez a férfi képes lesz-e úgy látni a dolgokat, ahogyan apánk tette. Hogy az, hogy megnyerte a versenyt a csarnokunkban, valóban elég diadal lenne-e számára, bármi is történjen később.

– És persze, így Spártában maradhatok – jegyezte meg a húgom.

Ezért igazán hálás voltam.

– Szóval, akkor így lesz? Itt fogtok élni együtt? – kérdeztem.

– Menelaosz segíthet apának Spárta kormányzásában – érvelt Heléna. – És persze apa is segíthet neki cserébe.

– Hogyan?

– Mennyit tudsz róla és Agamemnónról? – érdeklődött Heléna. – És Mükénéről?

– Hallottam már történeteket a családról. Ugyanazokat, mint te. Az őseik átkáról, apákról, akik megölik fiaikat, testvérekről, akik egymás ellen fordulnak. De mindez már a múlté, nem? – ráztam meg a fejem.

– Nem teljesen. – Heléna elhessegette maga körül a lányokat, és bizalmasan közelebb hajolt hozzám. Kicsit izgatott lettem. – Tudtad, hogy Kalüdónból jöttek ide, ugye?

Bólintottam.

– De az nem az otthonuk; ott csak a királynál laktak, aki vendégül látta őket, de nem tudta megadni nekik azt, amire igazán szükségük volt. Amit apa viszont meg tudott adni.

– Micsodát?

Elmosolyodott, láthatóan örült, hogy valami izgalmas dolgot oszthat meg velem.

– Egy hadsereget.

– Tényleg? Mire?

– Hogy visszafoglalják Mükénét – vetette hátra a fejét Heléna. – Azt veszik vissza, ami az övék. A nagybátyjuk megölte az apjukat, és száműzte őket, amikor még gyerekek voltak. Most már felnőtt férfiak, és Spárta támogatja őket.

Ennyit én is tudtam a történetből. Menelaosz és Agamemnón Atreusz fiai voltak, akit a fivére, Thüesztész meggyilkolt a trónért, majd száműzte őket. Úgy tűnik, épp elég irgalom volt benne ahhoz, hogy ne akarja gyerekek vérével bepiszkítani a kezét. Ez volt az a bűn, amelyért a családjukat nemzedékekkel korábban az istenek elátkozták: Tantalosz bűne.

Talán nem is olyan meglepő, hogy Menelaosz felkeltette Heléna érdeklődését – gondoltam. A család régi legendáját már hallottuk korábban is – egy vérfagyasztó történet, amely borzongást keltett bennünk, de mégis olyan távolinak tűnt a valóságtól. Most egy lépéssel közelebb került hozzánk: két fivér igazságot keres, és egy végső tettel gyógyítja be egy megkínzott család sebeit.

– Menelaosz nem akar majd visszatérni Mükénébe? – kérdeztem.

– Nem, Agamemnón fogja elfoglalni Mükénét – felelte Heléna. – Menelaosz boldogan marad itt.

Tehát Menelaosz megkapja Helénát, míg a város Agamemnóné lesz. Kétségtelenül méltányos alkunak tűnt ez mindkettőjük számára.

– Ez csak azon múlik, mit kezdenek a fiúval.

– Melyik fiúval?

– Aigiszthosszal – válaszolta Heléna. – Thüesztész fiával. Még csak egy gyerek, akárcsak ők voltak, amikor Thüesztész megölte az apjukat.

– Nem fogják őt is száműzni?

– És hagyják, hogy úgy nőjön fel, mint ők? Hogy ugyanazokat az álmokat dédelgesse, mint ők? Agamemnón ezt nem fogja megkockáztatni – vonta fel a szemöldökét Heléna.

– De egy kisfiút mégsem akarna megölni, igaz? – borzongtam meg. Megértettem a brutális logikát, de képtelen voltam elképzelni azokat a fiatal férfiakat, akiket abban a teremben láttam, amint egy kardot döfnek egy síró gyermekbe.

– Talán nem – mondta Heléna, miközben felállt, és kisimította a ruháját. – De ne beszéljünk többet a háborúról. Ez végül is az esküvőm napja.

Később elillantam az ünneplésről. Biztos voltam benne, hogy egész éjjel folytatódik majd – órákon át tartó lakomázás és ivászat –, de én fáradt voltam, és furcsán üresnek éreztem magam. Nem volt kedvem kerülgetni Spárta egyre részegebbé váló nemességét; az általában szigorú és komoly katonai tábornokokat, akik kipirult arccal és ernyedt nyelvvel hadartak, miközben ügyetlen kezeik úgy tapogatóztak, akár egy polip karjai. Mindannyian dagadtak az önelégültségtől az új szövetség és a leghatalmasabb görög férfiak által letett eskü miatt, miszerint megvédik Menelaosz „kincsét”. Az ő hűségük Spártához kötődött.

A folyópart felé sétáltam. A széles és lustán hömpölygő Eurotasz keresztülszántotta városunkat a távoli déli kikötő felé, amely az egyetlen útvonal volt, ahol külföldi támadók elérhettek volna minket. A többi irányban a hatalmas Tajgetosz és Parnon hegységek emelkedtek nyugatra és keletre, míg az északi felvidék ugyanolyan áthatolhatatlan volt bármilyen hadsereg számára. Völgyünkben kényelmesen megbújtunk, védve és megerősítve bárki ellen, aki a hírnevünkért – gazdagságunkért vagy híresen szép asszonyainkért – akarná kifosztani városunkat. És most a legszebb közülük egy várakozó hadsereget tudhatott maga mögött, amely készen állt, hogy bármilyen potenciális ellenség ellen felkerekedjen a tiszteletére. Nem csoda, hogy a férfiak ma este lazítottak és nagyokat kortyoltak.

Jelzőtüzek égtek a völgyben, fényes lángok hirdették a jeles nap fontosságát a sötétben. Füst szállt fel minden szentélyből, a tiszta fehér áldozati bikák vérének illatával, akiknek a torkát átvágták, hogy a fekete égen keresztül az Olümposz lakóihoz emelkedjen az aroma.

Észrevettem, hogy egyedül Agamemnón tartotta magát távol az ünnepléstől. Kétségtelenül a Mükéné elleni közelgő invázió foglalkoztatta. És Heléna új férje is hamarosan távozik – napokon belül –, hogy a testvére oldalán harcoljon. Volt egy hadseregük, és tudtam, hogy a spártai katonák híresek a harci tudásukról és kegyetlenségükről. Nem sok aggodalomra volt ok. De valahol mélyen mégis ott motoszkált bennem egy alattomos, áruló féregként csúszó-mászó gondolat. Ha a csata nem a fivérek javára dőlne el, ha nem térnének vissza, akkor semminek nem kellene megváltoznia. Heléna és én folytathatnánk még egy darabig úgy, ahogy mindig is volt.

Megráztam a fejem, mintha így el tudnám hessegetni ezt a gondolatot. Minden meg fog változni, sőt. Száz férfi jött el, hogy feleségül kérje őt; a következő pillanatban valaki máris Menelaosz helyébe lépne.

És akkor megláttam őt, félig rejtve a félhomályban.

Abban a pillanatban felém fordította a fejét, és a tekintetünk találkozott. Láttam a meglepetést és a zavarodottságot az arcán, ami tükrözte az érzéseimet.

– Nem tudtam, hogy más is van idekint – szólalt meg, mintha visszakozni készült volna.

– Miért nem vagy bent? – érdeklődtem. Eddig egy szót sem váltottam Agamemnónnal, és biztosan nem kellett volna most, a sötétben, mindenki más látóterén kívül magánbeszélgetést kezdeményeznem vele. De valami a csendes éjszakában, a palotából átszűrődő nevetésfoszlányokban és az érzésben, hogy minden, amit eddig ismertünk, hamarosan véget ér – így vagy úgy –, vakmerővé tett.

Habozott.

– Nem akarsz a testvéreddel ünnepelni?

Összevonta sűrű szemöldökét. Óvatosnak tűnt, mintha vonakodott volna a választól.

Felsóhajtottam, hirtelen türelmetlenül.

– Vagy megvárjátok, amíg meghódítjátok Mükénét?

– Mit tudsz te erről?

Némi diadalt éreztem, amiért választ csikartam ki belőle. Szellő fodrozta a vizet, és hirtelen vágy fogott el valami után, amit meg sem tudtam nevezni. Annyi minden történt – esküvők és háborúk –, és egyik sem érintett engem.

– Tudom, mit tett Thüesztész – feleltem. – Az apáddal és veletek. Hogy elvette a királyságotokat.

Kurtán biccentett. Láttam, hogy már indulni készül, vissza a palotába.

– De mihez kezdtek a fiúval? – érdeklődtem.

Agamemnón hitetlenkedve nézett rám.

– A fiúval?

– Thüesztész fiával – emlékeztettem. – Elengeditek őt?

– Mi közöd van ehhez?

Azon tűnődtem, hogy talán túl messzire mentem, talán tényleg megdöbbentettem őt. Ez a beszélgetés egyáltalán nem volt helyénvaló. De most már belekezdtem.

– Egy spártai sereget viszel magaddal. Bármit is teszel, azt Spárta nevében teszed.

– Az apád seregét. Menelaosz seregét.

– Egyszerűen helytelennek tűnik.

– Neked. De veszélyes lehet hagyni, hogy egy fiú bosszúval a szívében nőjön fel. – Kinézett a folyóra. Egész testtartásából feszengés sugárzott, de egy pillanatra visszanézett rám. – Átok ül a családomon; véget kell vetni ennek.

– Így véget lehet ennek vetni? Mi lesz, ha ez csak még jobban feldühíti az isteneket?

Megrázta a fejét, elutasítva a szavaimat.

– Te könyörületes akarsz lenni – állapította meg. – Nő vagy. De a háború a férfiak dolga.

Ettől felbőszültem.

– Spártát már megszerezted – mondtam. – Meg fogod hódítani Mükénét. És az a sok férfi a teremben, a harcosok, uralkodók és hercegek, akik a húgomért jöttek, most mind hűséget esküdtek a testvérednek. Lehetőséged van arra, hogy királyságokat egyesíts magad mögött. A hatalom a tiéd lesz. Hogyan jelenthetne fenyegetést egyetlen fiú, bármennyire bosszúszomjasan is cseperedik fel? Mit tehetne veled? így, hogy ennyi ember áll rendelkezésedre, bizonyára te lehetnél minden idők legnagyobb görögje.

Ez felkeltette a figyelmét.

– Érdekes gondolat – elmélkedett. – Minden idők legnagyobb görögje. Köszönöm, Klütaimnésztra.

És akkor láttam meg, éppen mielőtt visszalépett volna az oszlopok közé, vissza a palotából szűrődő vidámság hangjaihoz. Halovány mosoly villant át az arcán, ahogy végre felfelé görbítette a szigorú száját.

2

Kasszandra

inden szavam nem kívánatos. A torkom fáj, kiserken a szavak hevében, amelyek kiszakadnak belőlem, amikor megérintek valakit, amikor a szemébe nézek, és meglátom a vakító, hófehér igazságot. A jóslataim belülről marcangolnak szét, mégis jönnek, hívatlanul, miközben remegek a következményeiktől. A hallgatóim átkoznak, elüldöznek, azt mondják, őrült vagyok, és kinevetnek.

De amikor gyerek voltam, még nem láttam a jövőt. Csak a jelen dolgai foglalkoztattak; a legkedvesebb babám, és az, hogyan ékesítsem fel a legjobban – hiszen még ő is a legdrágább anyagokba burkolózhatott, és apró ékszerekkel díszíthettem. A szüleim Priamosz és Hekabé voltak, Trója királya és királynője, és luxustárgyaink legendásak voltak.

Anyámnak azonban voltak látomásai. Vakító villanásai a tudásnak, amelyet kétségtelenül az istenek egyike adományozott neki, akik oly sokszor mosolyogtak ránk, és segítettek elkerülni a balsorsot. Talán maga Apollón, akiről azt mondták, hogy anyámat az egyik kiválasztottjaként szerette. Anyám sok gyermeket szült apámnak, akinek számos másik gyermeke született a háremétől. Amikor az anyám hasa újra gömbölyödött, felkészültünk a jól ismert örömre. Amikor eljött az idő, hogy az új gyermek megszülessen, anyám aludni tért, szokásához híven kellemes álmokat várva arról, milyen lesz a jövevény.

Ezúttal viszont nem. Hétéves gyerekként ébredtem fel az éjszakába hasító sikolyokra, amelyek a kis csontjaim velejéig hatoltak. Berohantam oda, ahol anyám összegörnyedve ült, miközben a bábák rémülten rohantak végig a folyosókon, attól tartva, hogy valami szörnyűség történt.

Bár a verejték rátapadt a homlokára, és úgy zihált, mint egy üldözött állat, nem a vajúdás fájdalmai gyötörték. Elhárítva azokat a segítő kezeket, amelyek megpróbálták enyhíteni a vajúdás kínjait – amely egyáltalán nem is érkezett el –, egy üres, kétségbeesett sikoly tört fel belőle, amilyet addigi elkényeztetett életem során soha nem hallottam.

Hátrahőköltem. A szoba tele volt, nők nyüzsögtek a káoszban, én pedig bizonytalanul álltam a vékony fáklyák vetette árnyékokban. A narancsszínű lángok remegtek és eltorzultak, a kőfalakon pedig szörnyűséges, sötét alakok táncoltak groteszkül a kígyózó ritmusukban.

– A kisded – zihálta anyám, és az a hév, amely eleinte erőszakosan ragadta el, úgy tűnt, lassan alábbhagy. Engedte, hogy a nők gondoskodjanak róla, de amikor óvatosan visszafektették, és gyengéden biztosították róla, hogy a baba még nem jön, és minden rendben van, megrázta a fejét, és könnyek csorogtak végig az arcán. A szemei alatti sötét árkok és a csapzott hajtincsek miatt már nem úgy nézett ki, mint az anyám.

– Láttam őt, láttam megszületni – suttogta rekedten, de amikor a nők halkan azt mondták, hogy ez csak egy álom volt, és semmi ok az aggodalomra, láttam, ahogy visszatér a királynéi méltósága. Egyetlen kézmozdulattal elhallgattatta őket. – Az én álmaim nem pusztán álmok. Ez köztudott.

Csend borult a szobára. Nem mozdultam. A hideg kőfal a hátamnál átfagyasztotta a bőrömet, de dermedten álltam tovább nekitámaszkodva. A tűzfénykör közepén, ebben a hátborzongató légkörben, anyám újra megszólalt.

– Kitoltam őt a világra, ahogyan a korábbi gyermekeimet is. Éreztem, ahogy ismét égeti a testemet, és ismertem ezt a fájdalmat, és tudtam, hogy újra kibírom, ahogyan korábban is. Csakhogy ezúttal más volt az égő érzés. Olyan volt... – Elhallgatott, és láttam, ahogy megfeszülnek az ujjai, miközben összekulcsolta őket. – A születésének lángja hosszabb ideig égett, és vadabbul, mint amit valaha elképzelhettem. Éreztem, ahogy a bőröm felhólyagosodik, és éreztem az égett húsom szagát.

Nagyot nyelt, s a hangja durván hasított a csendbe.

– Nem csecsemő volt; fáklya volt, mint amilyet a kezetekben tartotok. A feje lángoló tűz volt, és körülöttem minden tele volt füsttel, amely mindent felemésztett.

Éreztem a feszültséget, az egyre növekvő szorongás hullámát a szobában.

A nők tekintete anyám domborodó hasára tévedt.

– Talán csak egy álom volt – szólalt meg bátortalanul az egyikük. – Sok nő fél a szüléstől; az ilyen rossz álmok nem szokatlanok ebben az időszakban...

– Tucatnyi gyermeket szültem már – vágott közbe anyám élesen. Sötét szemei az ügyetlenül megszólaló nőre szegeződtek. – Nem félek egy újabb gyermek születésétől. De ez... nem tudhatom, hogy egyáltalán gyermek-e.

A szörnyülködés lassan átjárta a szobát. A nők tekintete ide-oda rebbent, válaszokat keresve egymás szemében.

– Aiszakosz – szólt egyikük határozottan. Élesen és váratlanul visszhangzott a kőfalak között. – A látó. Megkérjük a jóst, hogy értelmezze álmodat, Hekabé királyné. Talán most, ilyen időkben még előtted is rejtve marad az álmod valódi jelentése. Kérdezzük meg Aiszakoszt, ő majd elmondja, mit jelent.

Bólintások, egyetértő motyogások töltötték be a szobát. Úgy tűnt, hogy a nők bármire képesek, hogy eltüntessék az üresség sokkját a királynéjuk szeméből. A látó hátha változtathat azon, ami a látomásban volt.

A látót behívatták a trónterembe. A nők ruhát terítettek anyám gömbölyű testére, és kikísérték őt a lakosztályából. Senki sem figyelt rám, így követtem őket, és épp időben érkeztem, hogy lássam, ahogy helyet foglal apám mellett a trónon. Apámat álmából keltették fel, arcára árkokat vájt a fájdalmas aggodalom. Anyám kezét szorította, miközben Aiszakosz előlépett.

A látó arca sima és kifejezéstelen volt. Az idő vasfogának elvileg már mély ráncokat kellett volna vájnia az arcbőrébe, ami mégis papírvékonyan feszült a koponyájára. A szemei tejszerűen homályosak voltak, egy hártya fedte el az egykori színüket. Azon tűnődtem, hogyan láthat át ezen a ködön, de talán neki nem is számított, hogy a fizikai világ elmosódott, hiszen a túlvilágot kristálytiszta élességgel látta.

Anyám elmondta neki az álmát. Megőrizte az önuralmát, és alig volt érezhető megingás a hangjában, amely elárulhatta volna belső vívódását.

A látó figyelmesen hallgatta. Amikor anyám befejezte, ő nem szólt egy szót sem. Minden tekintet rászegeződött, ahogy áthaladt a nagytermen.

Egy kőpolcról levett egy bronz tűztálat, amely a hatalmas termet világította meg, és a földre helyezte. Gyantás fa égett benne, lobogó fényt vetve a mögötte lévő falra festett jelenetekre, leselkedő szörnyekké változtatva a freskón lévő farkasokat. Aiszakosz a botjával felpiszkálta a lángokat, a fát a tűz tágra nyílt szája fölé nyomva, amíg az sisteregve elhalt, és szürke füst szállt fel a kihunyó parázsból. Az arca árnyékba burkolózott. Miközben figyeltem, szellő libbent végig a kőoszlopok között, és felkavarta a tál alján lévő hamut.

A hamu elült. Anyám álmára gondoltam: a csecsemőre, akinek lángoló fejét tűz ölelte körül. A látó kifejezéstelen arccal oltotta el a lángokat.

– Ez a herceg elpusztítja a várost – szólalt meg Aiszakosz. A hangja lágy volt, mint egy barlang mélyéből felkúszó visszhang, ugyanakkor dermesztőén hideg. – Ha hagyják felnőni, látom, ahogy Tróját felemészti a tűz. Egy tűz, amelyet ő lobbant lángra. A gyermek nem élhet.

Senki sem kérdőjelezte meg a látót. Úgy tűnt, csak megerősítette, amit Hekabé már amúgy is tudott – az okot, amiért sikoltva riadt fel a rémálmából. És végül is ez a gyermek csak egy volna Priamosz számtalan fia közül, a sok leánygyermek mellett. Egyetlen gyermek elvesztése a város megmentéséért talán méltányos árnak tűnt.

De sem apám, sem anyám nem tudta rászánni magát, hogy megfizessék ezt az árat. Amikor a testvérem, Parisz megszületett, nem voltak képesek ledobni azt az apró csecsemőt Trója magas falairól, vagy egy finom szövésű ronggyal megfojtani, vagy akár az üres hegyoldalba fektetni, majd elsétálni. Inkább egy pásztorra bízták; azt mondták neki, hagyja a gyermeket a hideg éjszakában, az arra járó vadállatok éles fogainak és karmainak kitéve.

Azon tűnődöm, vajon elmondták-e a pásztornak, miért kell ezt tennie. Vajon tudta-e, hogy Trója jövője azon múlik, képes-e megkeményíteni a szívét a nyöszörgő, könyörgő sírással szemben. Vajon a pásztor megpróbálta-e? Vajon letette-e a gyermeket a kopár hegyoldalba, tett-e egy lépést, majd még egyet, mielőtt megfordult? Vajon ránézett-e Parisz apró orrára, kopasz fejére, puha, vigaszért nyúló karjaira, és elvetette-e a jós szavait mint babonát és badarságot? Hogyan pusztíthatna el egy csecsemő egy várost? – gondolhatta. Talán a pásztor felesége meddő volt, és az otthonukat soha nem áldották meg gyermekekkel az istenek. Talán azt gondolta, hogy ha Parisz a város falain kívül nő fel, és nem lesz több, mint egy kecskepásztor, Trója biztonságban marad. Trója masszív kőtornyai, hatalmas tölgyfa kapui vaszárral, a gazdagsága és a hatalma bizonyára sebezhetet– lennek tűntek.

Az öcsém titokban élt. Védtelen csecsemőből ifjú férfivá serdült, és egyikünk sem álmodott a létezéséről a Tróján kívüli hegyekben. Hekabé rémálmáról soha többé nem esett szó, és az egész éjszaka maga is olyan álomszerűvé vált volna, mintha soha meg sem történt volna, kivéve, hogy én emlékeztem a kő hideg súrlódására a hátamon, ahogy Aiszakosztól hátráltam. Nem tudtam elfelejteni a tej fehér hártyát, amely a szemeit elhomályosította, és a füst szagát. Az a sajnálat, amit az apró, puha csomag iránt éreztem, amelyet napokkal később egy zokogó szolga vitt ki Hekabé lakosztályából, összekeveredett azzal a megkönnyebbüléssel, hogy anyám nem álmodott rólam hasonlókat.

Egyszer megpróbáltam beszélni vele erről, jóval az eset után. A hangom félénk volt, és láttam, hogy az óvatoskodásom bosszantja. Kíváncsi voltam az álmára – hogy milyen lehetett, ami miatt ilyen készséggel hitt a jósnak, milyen varázsa lehetett, hogy tudta, az az igazság.

Visszatekintve úgy gondolom, érzéketlen voltam, de akkoriban még a fiatalság önzősége borított el, és tudni akartam.

– Nem voltál ott, Kasszandra – csattant fel. Az azonnali elutasítás sebet ejtett rajtam, és éreztem, ahogy elpirulok. Csak a saját fájdalmam visszhangját éreztem, mit sem törődve azzal, hogy minek a felelevenítését kérem tőle, miközben mohón tovább erőltettem, hogy megértsem.

– Ott voltam – tiltakoztam. – Emlékszem Aiszakoszra és a tűzre. Emlékszem, mit mondott.

– Micsoda? Beszélj hangosabban, lányom! – utasított. Gyűlölte, ha halkan beszéltem. Gyerekként ritkán tudtam úgy végigmondani egy mondatot, hogy ne szólított volna fel, hogy kezdjem újra, mondjam hangosabban, érthetőbben.

Most már soha nem kérnek arra, hogy ismételjem meg magam.

Próbáltam dadogva leírni a szobát és a látó szertartását, de anyám élesen megrázta a fejét.

– Ostobaság, Kasszandra, megint csak képzelegsz – mondta. Rosszulesett ez a hangnem. Azt hiszem, észrevette az arcomra kiülő fájdalmat, mert meglágyult. Karját a vállam köré fonta, és kissé megszorított. Ezután gyengédebben folytatta. – Egyáltalán nem így történt. Aiszakosz az orákulum elé járult az álmommal, és ott hallotta a próféciát. Az elméd megint elragadott. Meg kell tanulnod kordában tartani a túlságosan vadul szárnyaló képzeleted. Talán, ha kevesebb időt töltené! egyedül...

– Apollón csak akkor látogat meg, amikor egyedül vagy, ugye?

Anyám hátrahúzódott, és szigorúan rám nézett. Kissé feszengtem a tekintetének kereszttüzében, hiszen nem voltam hozzászokva ehhez a fajta fürkészéshez.

– Ezt akarod? – kérdezte.

Kizökkentett a kétkedés a hangjában. Miért ne akarná bárki is? Látni a jövőt, és tudni, hogy mi fog történi, hogy megvédhesd magad... Miért beszélt erről úgy, mintha abszurd lenne egy ilyen ajándékot kívánni?

– Csak... a lányod vagyok, és ha az istenek látomásokat küldenek neked, akkor azon tűnődtem, hogy talán... talán nekem is.

Elhallgattam, amikor megláttam az aggodalmat az arcán.

– Az istenek azért cselekszenek, mert olyan indítékok vezérlik őket, amelyeket mi nem érthetünk – mondta. – Apollón szereti Tróját, én pedig a királyné vagyok. Minden látomás, amit az isten küld, a város javát szolgálja. Ez nem ajándék számomra; nem olyasmi, amit kértem. Nem a mi dolgunk ilyet kérni.

Lassan eluralkodott rajtam a szégyen. Ő Trója királynéja volt; én soha nem leszek az. Idősebb bátyáim egyike fogja majd uralni a várost, és annak a felesége, aki végül király lesz, az veszi át anyám helyét. Talán ez az asszony kapja majd meg a királyné látomásait, azokat az álmokat, amelyeket Apollón küld Trója legfőbb érdekében. Olyan kicsinek és ostobának éreztem magam, hogy legszívesebben elsüllyedtem volna.

– Nem úgy gondoltam – kezdtem, de anyám már a fejét rázta. A beszélgetés véget ért anélkül, hogy sikerült volna kifejeznem, mit is akartam valójában mondani.

– Menj játszani, Kasszandra – mondta határozottan, én pedig engedelmeskedtem.

De igazából senki sem akart a közelében tudni. A többi lány olyan magabiztosnak tűnt. Úgy éreztem magam, mint egy szélben hajladozó nádszál, ami sosem meri hangosan kimondani a gondolatait, mert nem akarja, hogy kigúnyolják vagy kinevessék. De Hekabé álma és a látó – azokban biztos voltam. Talán ő jobban szeretett volna másképp emlékezni rá, de én sosem fogom elfelejteni azt az éjszakát. Az szinte a csontjaimba égett.

Már akkor sem tudtam magamat megértetni, és anyám elfoglalt asszony volt. Nem volt ideje arra, hogy megpróbáljon megérteni. Ha látta volna, mi lesz belőlem, ha rólam is lett volna látomása, nem csak Pariszról, akkor biztos vagyok benne, hogy csecsemőkoromban ő maga vetett volna le a sziklákról. De senki sem nézett bele a hamuba, hogy megjósolja a jövőmet. Senki sem avatkozott közbe, hogy megakadályozzon abban, hogy azzá váljak, aki lettem.

3

Klütaimnésztra

íg az Atreidák távol voltak, nyugtalanság emésztett.

A napok, amelyeket mindig olyan könnyű volt megtölteni, most vontatottá váltak, különösen a délutánok.

Pénelopé már elment Ithaka sziklái és kecskéi közé Odüsszeusz-szal. Heléna azonban maradt, és az elmúlt tizenhat évet kellemesen töltöttük el együtt. Nem értettem, mi változott meg. Talán az a rövid ideig tartó izgalom volt az oka: az Atreidák érkezése partjainkra, hogy a vendégszeretetünket élvezzék, majd Heléna kérőinek gyűlése és természetesen unokahúgom és ikertestvérem esküvője. Talán mindezek után elkerülhetetlen volt, hogy az élet kissé üresnek tűnjön.

Az, hogy feleséggé vált, semmit sem változtatott a húgomon. Úgy tűnt, rendkívül nyugodtan viseli a férje távollétét, és bosszantott, hogy én voltam az, aki a leginkább nyugtalankodott amiatt, hogy a testvérek úton vannak Mükéné felé, hogy megdöntsék trónbitorló nagybátyjukat.

– Spárta legkiválóbb emberei állnak mögöttük – mondta Heléna, könnyedén félresöpörve az aggodalmaimat, miközben a folyó partján hevert a napsütésben, kezével védve a szemét a vízről visszaverődő fény vakítóan fehér ragyogásától.

– De nem aggódsz Menelaoszért? – néztem rá a könyökömre támaszkodva. – Thüesztésznek vannak katonái; ő vette el a trónt Atreusztól. Megpróbálja majd megvédeni. Mi lesz, ha Menelaoszt megölik?

Látni akartam, ahogy húgom sima homlokán ráncok gyűlnek, és a vidám szemeiben aggodalom jelenik meg. Helénát mindennél jobban szerettem, és ha hozzám fordult volna azzal, hogy félti Menelaosz életét, bármire képes lettem volna, hogy megnyugtassam. De bosszantott a nyugalma, különösen az én zaklatott lelkiállapotomhoz képest, és kétségbeesetten látni akartam, ahogy megtörik.

– Visszatér – mosolygott csupán. – Szemernyi kétségem sincs.

Visszahanyatlottam a földre. A nap túlságosan fényesen sütött, és a hegyek, amelyek három oldalról körülöleltek minket, hirtelen nyomasztóan közelieknek tűntek. Lehunyva a szemem, arra vágytam, hogy legyen már este, hogy ez a végtelen délután végre véget érjen. De amikor leszáll az éj, tudtam, hogy a hajnal után fogok vágyakozni.

– És amikor a fivérek visszatérnek – folytatta Heléna játékos hangszínnel –, tudod, hogy apának tervei vannak veled és Agamemnón-nal?

Soha nem félt attól, hogy kendőzetlenül tegye fel a kérdéseit. Báját nyíltsága és vakmerősége adta, és semmi, amit mondott, nem tűnt soha túl szemtelennek vagy megdöbbentőnek. Talán a hangjában mindig ott bujkáló nevetés és a szemeiben csillogó fény tette mindezt könnyeddé és légiessé. Soha nem tartott attól, hogy elutasítják vagy élesen rászólnak. És biztosan, hogy soha nem esett nehezére engem piszkálni.

Felvettem egy kavicsot a folyópartról. Sima ívei pontosan illeszkedtek a tenyerembe, és újra meg újra megforgattam a kezemben.

– Remélem, ő és Menelaosz helyrehozzák az igazságtalanságot, amit velük szemben elkövettek.

Nem mondtam el neki azokat a furcsa, hirtelen váltott szavakat Agamemnónnal a folyóparton az esküvője éjszakáján. Soha nem volt olyan téma, amit ne beszélhettünk volna meg egymás között, de ő már férjes asszony volt, én pedig még mindig csak egy lány. Szokatlanul szégyellős lettem.

– Mondd csak – biztatott. – Mit gondolsz róla?

Pénelopé és Heléna gyors egymásutánban kötött házassága után tudtam, hogy csak idő kérdése, míg Tündareósz nekem is talál férjet. Jóindulatú apa volt, örömmel hagyta, hogy Heléna maga válasszon, és sosem féltem attól a naptól, amikor majd megemlíti az én házasságomat. A húgom és az unokahúgom elégedettnek tűntek a sorsukkal, és mindig arra számítottam, hogy én is ugyanígy fogok érezni. De most, amikor arra gondoltam, hogy egy herceg jön el a csarnokainkba értem, már nem éreztem azt a kellemes, pezsgő várakozást. Mi lesz, ha egy távoli földre visznek, valahová, ami idegen és távol áll mindentől, amit ismerek? Mi lesz, ha ez a férfi nem törődik azzal, amit gondolok vagy mondok, csak a származásommal, a véremmel és azzal a gazdagsággal, amit apám neki adhat?

Agamemnónnak és a testvérének megvolt a maguk különös vonzereje, ezt nem tagadhattam, hiszen igazságtalan száműzetésből érkeztek, és bátran útra keltek, hogy visszavegyék, ami jogosan az övék.

Heléna száz férfi közül választotta Menelaoszt. Ha ő boldog volt vele, talán bízhattam benne, hogy én is megtalálhatom ugyanezt az öccsével. Ez biztosan jobb, mint egy ismeretlen idegen jóságára bízni a sorsomat, nem igaz?

– Gondolj csak bele – folytatta –, milyen szép lenne, ha mi, testvérek ugyancsak testvérekhez mennénk férjhez!

Figyeltem a folyót, ahogy a tenger felé hömpölygött. Nem voltam olyan magabiztos, mint Heléna, hogy a jövő mindig olyan napfényes lesz, mint a múlt. De mi van, ha apa tervei nem valósulnak meg? Elképzeltem a jövőmet akkor. Vajon minden délután ilyen végtelenül elnyúlna, mint ez, a napok monoton folyamával, míg egy másik kérő partra nem szállna, hogy megkérjen?

Heléna gondolatai kérdések áradatát szabadították fel bennem. Mindennap végigpásztáztam a folyó kanyargó ívét a távoli déli kikötőig, várva, hogy meglássam a fivérek hajóját.

Teltek-múltak a hetek, míg végül egyik reggel kiáltások harsantak fel és visszhangoztak mindenfelé a folyó mentén, ahogy az őrszemek posztról posztra adták tovább a hírt. „Az Atreidák visszatértek!”

Helénával rémült pillantást váltottunk, az önbizalmáról híres húgom egy pillanatra kizökkent a nyugalmából. Sietve indultunk a palota kapuihoz, hogy ott várjuk őket, és ő megfogta a kezemet.

És aztán ott voltak, felénk haladtak a folyó mentén. Menelaosz vöröses árnyalatú haján megcsillant a napfény, és eszembe jutott az első alkalom, amikor találkoztunk. Csakhogy most Agamemnón nem a földet bámulta mogorván, hanem egyenesen felnézett ránk; arca barátságos és derűs volt.

Heléna és Menelaosz találkozása örömteli volt. Megölelték egymást, én pedig hátrébb léptem. Apánk szorosan a nyomunkban érkezett, kezet fogott Agamemnónnal, és csak úgy záporozott a szájából az üdvözlés és a gratuláció.

Agamemnón arca teljesen megváltozott. Semmi komolyság, semmi mogorvaság. Egészen más volt így látni őt, hogy lekerült a teher a válláról.

– Thüesztész halott – mondta, és szavaiból halk diadal hallatszott. – De a fia, Aigiszthosz él. – Ahogy beszélt, rám pillantott. – Az istenek elégedettek lehetnek, hogy ártatlan vér nem hullott.

Talán ennyi volt. A családját sújtó átoknak vége szakadhatott. Talán ez magyarázta a változást rajta.

Amíg távol volt, a képzeletem szabadon szárnyalhatott. Most itt állt előttem, a maga hús-vér valójában. Talán egy árnyalatnyival alacsonyabb volt, mint amilyennek emlékeztem, az arcvonásai pedig kissé erőteljesebbek. Mégis, az emelkedett hangulata csodát művelt vele. Nem volt olyan finom ívű orra és álla, amilyet egy szobrász szívesen faragna márványba, de eszembe jutott egy medvebőr, amit egyszer a bátyám hozott haza vadászatból. Diadalának bizonyítékaként vitte haza, fejjel együtt, ami vicsorogva merevedett meg, mielőtt szőrmét készítettek volna belőle, hogy Heléna és én a hideg téli éjszakákon beleburkolózhassunk. Agamemnón bozontos szemöldöke valamiért arra a medvére emlékeztetett. Heléna félt tőle, de engem lenyűgözött a gondolat, hogy nemrég még a hegyekben kóborolt, vad és szilaj volt, és én most kinyújthatom a kezem, hogy megsimogassam a bundáját.

Agamemnón egy pillanatra ismét a szemembe nézett, mielőtt apám közénk lépett volna. Karját barátságosan Agamemnón vállára vetette, és unszolta, hogy menjenek be, finom bort és ünneplést ígérve. Agamemnónnak mosolyra húzódott a szája.

A férfiak elől haladtak – Menelaosz vonakodva engedte el a felesége kezét, de apám lelkes örömében magával húzta –, Heléna és én pedig utánuk indultunk. Ahogy együtt sétáltunk, Heléna magához húzott, édes illatú és selymes hajával hozzásimult az arcomhoz, s egy pillanatra minden bizonytalanságom eloszlott, aminek a hazatérésük diadalmas öröme vette át a helyét.

Feltételezem, hogy a győzelem bátorsággal töltötte el, mert nem habozott megkeresni engem később az este folyamán, miközben folytatódott a lármás ünneplés. Ezúttal nem rejtőzött el a sötétben, hanem könnyed, szinte játékos mozdulattal fogta meg a karomat, és arra invitált, hogy sétáljunk ki az udvarra, távol a nagyterem forróságától.

Habozva álltam meg, nem tudva, hogyan is illene elutasítani. Egy dolog volt véletlenül összefutni kint, de szándékosan elmenni vele egy eldugottabb helyre már egészen más. Látta a tétovázásomat, és közelebb hajolt.

– Az apád engedélyével – mondta.

Vele tartottam. Azt hiszem, ez volt az a pillanat, és még mindig nem tudtam pontosan, mit is mondjak. Kint az udvaron a hold teljes fényében ragyogott a festett oszlopok között.

– Holnap visszatérek Mükénébe – jelentette ki.

Vártam, hogy folytassa. Figyeltem őt az este folyamán, ahogy ivott és mulatozott a többiekkel, és azon tűnődtem, vajon valóban megváltozott-e. Rájöttem, hogy hiányzott az a komolyság, az a teher, amit korábban hordozott. Talán nem is akartam egy győzedelmes hőst, aki a diadalát harsogja; inkább a száműzött gyötrődő fájdalmát kedveltem.

– Remélem... – Megköszörülte a torkát. – Remélem, ha majd hívatlak, eljössz.

– Mükénébe? – kérdeztem. – Mi végre?

Elvörösödött a fülcimpája a sötét, sűrű fürtjei alatt.

– Korábban mondtam, hogy nem kereshetek feleséget, amíg vissza nem szerzem a trónomat – felelte. – De most, hogy ez megtörtént, beszéltem az apáddal, és ő örömmel venné, ha összeházasodnánk.

Furcsamód nyugodtan álltam a hűvös éjszakában. Ránéztem az előttem lévő férfira: egy város királyára, egy izgalmas család sarjára, a húgom választottjának testvérére, arra, akit apám nekem szánt. Lehetne rosszabb is – gondoltam.

Apám lelkesen készült arra, hogy megszilárdítsa szövetségeit, és úgy éreztem, hogy egész Spártát elégedett, zümmögő izgalom tölti be, ahogy elkezdődtek az indulásom előkészületei Mükénébe. Világosan láttam, hogy Agamemnón és apám egyetértettek abban, hogy befolyásuk és hatalmuk csak erősödhet Mükéné és Spárta barátsága révén; hogy Görögország többi része biztosan meghajlik majd egyesített erejük előtt. Úgy tűnt, a Peloponnészosz határai hamarosan a miénk lesznek.

– Hamarosan újra találkozunk – ígérte Heléna, miközben szorosan öleltük egymást a hajó nyikorgó fafedélzetén.

Bár tudtam, hogy saját magát próbálja megnyugtatni, nem tudtam nem megállapítani a szavai valószerűtlenségét. A távolság nem volt nagy, de tudtam, hogy a látogatásaink ritkák lesznek. A hatalmas, kiterjedt árkádiai hegyek tornyosulnak majd közöttünk. Ráadásul még soha nem váltunk el egymástól egyetlen napra sem. Még ha csak hónapok telnének el, mielőtt újra találkoznánk, az is elképzelhetetlenül hosszú időnek tűnt.

A hűvös levegő simogatta a könnyes arcomat, miközben mögöttem a vitorlák csattogva és domborodva feszültek a szélnek. Gyors utazás lesz, biztosított róla Agamemnón, hiszen a szelek kedvezők és mellettünk állnak. Ujjaimat összefontam, érezve Heléna kezének hiányát, ami korábban összekulcsolódott az enyémmel, miközben felharsantak az evezősök kiáltásai, és a hajó lassan útnak indult a fehér tarajú hullámokon. Apám arcáról a diadal sugárzott, ahogy méltóságteljesen, királyian állt a kikötőben, figyelve, ahogy távozunk. Heléna Menelaosz vállába fúrta az arcát, de amikor az evezők már könnyedén hasították a habokat, felnézett rám, és megláttam az arcát, amely ragyogott, büszke és sugárzó volt. Olyannyira megszoktam már a szépségét, hogy már alig tűnt fel – egészen addig, amíg egy ilyen pillanatnál rögtön el nem állt tőle a lélegzetem. Az ő mosolya volt az utolsó, amit láttam, miközben a hajókorlátra hajoltam, eszeveszetten integetve, a méltóságomat félretéve, félig nevetve, félig sírva.

4

Kasszandra

eszengve álltam egyik lábamról a másikra, miközben várakoztam, és a forró vízből felszálló gőz miatt a ruhám szorosan rám tapadt. A húgom, Laodiké kényelmesen elnyúlt a fürdőjében, a haját fürtökben halmozták a feje tetejére, szemei álmodozók voltak, miközben a rabszolgák sietve jártak-keltek, hogy előkészítsenek mindent. Elnehezültek a szemhéjaim; fáradt voltam az előző esti hosszú lakomától, és arra vágytam, hogy lehunyjam őket. Hajnalban keltünk: apánk egy hófehér bárányt áldozott fel Hérának, az ő áldását kérve Laodiké házasságára. Még sok volt hátra a napból, de én már most a saját ágyam csendes kényelmére vágytam.

Valaki meghúzta a ruhámat, ami kizökkentett. A kisebbik húgom, Polüxéna állt ott, aki melegtől kipirult arccal, tágra nyílt szemekkel fürkészte a fürdőt. Elbűvölte a nap különlegessége.

– Milyen lesz az esküvő? – kérdezte újra, immár legalább tucatjára.

Felsóhajtottam, mert nem akartam ismét elmagyarázni mindent.

– Nem tudom.

Polüxéna összeszorította az ajkát, bosszúsan fogadta, hogy nem kényeztettem el.

– Miért házasodnak meg az emberek? – próbálkozott újra.

– Én biztosan nem tudom.

Anyám elsuhant mellettünk, és rosszalló hangot hallatott, miközben elment.

– Majd időben megtudod, Kasszandra – mondta. – Hamarosan a te időd is eljön.

Elpirultam. Trójának bőven voltak hercegei és hercegnői, így a szüleimnek nem volt szüksége arra, hogy tőlem várjanak több unokát, de mégis, egy férj ígérete beárnyékolta a jövőmet. A nővérem, Ilioné az előző évben ment férjhez. Most Laodiké volt soron, és attól tartottam, hogy a csalódott kérői hamarosan rám irányítják a figyelmüket. Laodiké vőlegénye, Helikaón ártalmatlannak tűnt, de ez volt a legjobb, amit elmondhattam róla. A gondolat, hogy akár egy pillanatot is egyedül töltsék vele vagy bármelyik másik férfival, nem töltött el mással, csak rettegéssel. Egyáltalán nem volt meg bennem a nővéreim könnyed beszédkészsége vagy bája. Általában furcsának tartottak – csendesnek és esetlennek és hajlamosnak arra, hogy bármilyen beszélgetést teljesen megöljek.

Nagy sürgés-forgás kezdődött, ahogy Laodikét kiemelték a fürdőjéből, megszárították, felöltöztették, és fátylat tettek rá. Hátrahúzódtam, remélve, hogy nem hívnak oda, hogy bármiről is véleményt mondjak.

Nem hívtak. Egész nap a partvonalon maradtam, figyelve, ahogy a vendégek szabadon társalogtak egymással. Laodiké ragyogott és gyönyörű volt, anyám és apám büszkén fogadták a gratulációkat. Rosszul lettem, amikor elképzeltem magam egy ilyen jelenet középpontjában. Annyi békesség jutott nekem egész nap, amennyit a templomban éreztem hajnalban, miközben árpát szórtam szét, mielőtt a pap felvette volna a kést. Még mindig vágytam anyám álmainak rejtélyes titkára, annak ellenére is, hogy viszolyogtam annak az egykori éjszakának az emlékétől. Ez volt az, amit akartam; nem esküvőt, nem férjet vagy gyerekeket. És akkor villámcsapásként ért a gondolat. Apollón a jövőbe látás ajándékával rendelkezett; talán még mindig dönthet úgy, hogy a legodaadóbb követőinek adományozza.

Apollón szolgálata nemes hivatás volt. Megfelelő út lett volna egy nem megfelelő lánygyermek számára.

Másnap tudattam Hekabéval és Priamosszal a döntésemet. Nem emeltek kifogást a választásom ellen. A hatalmas napisten dicsőséges, aranyló fénye ragyogtatta meg városunkat, hiszen Tróját éppúgy szerette Apollón, mint ahogy mi is őt. De, amikor füstölőt égettem a szobra lábánál vagy áldozati állatok torkát vágtam el az ő tiszteletére, nem a ragyogása, a gyógyító ereje vagy akár a lantjának dallamos muzsikája volt az, amire vágytam. Amikor esküt tettem, hogy a papnője leszek, nem féltem attól az isteni kiváltságtól, hogy láthatom, mi fog bekövetkezni. Papnőként nem lesznek saját gyermekeim, nem lesz olyan csecsemő, akit egy kopár hegyoldalra kellene száműznöm, így nem féltem attól, amit Apollón megmutathat nekem. Ha megajándékozna azzal, hogy lássam azokat a dolgokat, amelyeket anyám látott – talán még többet is, mint ő –, akkor talán többé nem kellene lehajtanom a fejem, és motyognom. Végre tiszta és bátor lehetne a hangom. Ha képes lennék az istenek akaratát hirdetni és a végzet szövetét látni, akkor figyelmet kaphatnék és tiszteletet parancsolhatnék. Teljes szívemmel erre vágytam. Hogy valami más legyek, mint aki vagyok; hogy valaki másnak a szavait mondhassam ki a sajátjaim helyett.

Hűséges voltam, odaadó. Tudtam, hogy Apollón lát engem, ahogy mindennap ott vagyok a templomában, és bíztam benne, hogy jutalmat kapok jámborságomért.

Az a nap, amikor megtörtént, úgy kezdődött, mint bármelyik másik. Semmi jelét nem éreztem annak, hogy mi vár rám. Napkelte előtt a parton sétáltam, majd elmentem a templomba, ahogy mindig is tettem. Énekeltem az oltáránál, és virágokat akasztottam a közepén álló szobor nyakába, miközben áthatotta az érzékeimet az illatos olajok füstjének és a neki felajánlott bor gazdag aromájának mámorító illata. A félhomályba burkolódzó belső tér csendes békéje menedék volt nekem, a pihenés helye. Az a hely, ahová jobban tartoztam, mint Trója bármelyik másik pontjára.

A finom füstön fény szivárgott át, mintha folyékony lett volna: aranyló sugárfolyamok járták át a félhomályt, és felragyogott minden, amire rávetültek. Nem láttam, honnan jön a fény. Megállt a kezem a szirmok fölött, amiket éppen hinteni készültem. Ahogy körbenéztem, éreztem, hogy valami megmozdul: szellő cirógatta meg a tarkómat az üres teremben.

Az aranyló fény egyre erősödött, mígnem izzó ragyogássá összpontosult a terem közepén, de olyan erősen, hogy már elvakított. Kezdett eluralkodni rajtam a pánik, és a kezemmel védtem a szemem, miközben hátrálni kezdtem, és tapogatózva kerestem az ajtót, aminek valahol mögöttem kellett lennie.

És akkor kilépett a fényből. A kezeim tehetetlenül hanyatlottak az oldalam mellé. Nem létezett más, csak az ő jelenléte – az igazi, valóságos jelenléte –, ami egyszerre volt fullasztó, elsöprő és szédítően intenzív. Lehetetlennek tűnt, hogy valóban ott legyen, mégis ott volt. Apollón, egy olümposzi isten, aki testet öltött. Egyszerre volt gyönyörű és félelmetes.

Az izzó fény kialudt, és már csak ő maradt, ahogy ott állt előttem. A levegő olyan friss volt, akár egy nyári rét, és olyan meleg, mint a napsütés. „Kasszandra” – szólított a nevemen, és a hangja olyan volt, mint egy lant húrjainak finom pengetése, költészettel átitatva; semmihez sem hasonlított, amit emberi hangnak nevezhetnénk.

Elképzeltem, hogy álmomban jön majd el hozzám, hogy üzenetet küld, amelyet megfejthetek – valami homályosat és rejtélyeset. Soha nem gondoltam, hogy így érkezik el. Nem találtam szavakat. De miért is lett volna rájuk szükségem? A lelkem legmélyére láthatott. Tudta, mire vágyom; százszor is imádkoztam hozzá a szobornál.

Közelebb lépett. Rám fókuszált, megdermesztett, miközben kígyószerű, hullámzó mozgással haladt felém. Hátrahőköltem, attól félve, hogy érintése megperzseli a bőrömet, hogy az ujjaival hamuvá változtatja a csontjaimat. Mosolygott. Aztán a két tenyere közé fogta az arcomat, és halhatatlan ajkait az enyémekhez nyomta.

Képek káosza és megkülönböztethetetlen hangok zúgása kavargón a fejemben, túl gyorsan, túl hangosan ahhoz, hogy értelmet nyerjenek. Nem tudtam állva maradni, csak az ő kezei tartottak meg, de aztán elengedett, és én tántorogva hátráltam, majd a falnak estem.

– Most már a tiéd. Az ajándékom.

A kő szilárdan tartott a hátam mögött; annak támaszkodtam, miközben hányingerrel töltött el az elmémben kavargó szédítő áradat. Eltorzult és felismerhetetlen arcok könyörögtek és torzultak el, válaszokért és tudásért esedeztek. Vakító villanások cikáztak fölöttük: egy csecsemő, aki hunyorog a napfényben; evezők csapnak a holdfényes vizekbe; lángok törnek az ég felé. Úgy éreztem, hogy a koponyám darabokra törik, hogy szilánkokban fog záporozni a földre. Ő lehelte ezt belém; egy ajándékot, amiről biztosan tudtam, hogy nem élem túl. A jövendölés képességét, az ajándékot, amire anyám figyelmeztetett, hogy soha ne kérjem.

És aztán az arca újra az enyémhez ért. Sikítani akartam, de nem jött ki hang a torkomon. Az ujjai a hajamat tartó szalagokhoz nyúltak, hogy kioldják azokat, majd a meztelen karjaim bőrén siklottak le, a vállamat fedő bronzcsat felé, amely a ruhámat, Apollón szűz papnőjének szent öltözékét tartotta. Az ajándéka nem volt ingyen. Megértettem, hogy milyen árat akar kérni érte.

Megdermedtem, összezavarodtam és rettegtem. Csak egyetlen tiszta gondolat járt a fejemben: hogy amikor papnőnek jöttem a templomába, tisztán és érintetlenül ajánlottam fel magam. Tudtam, mi történne velem, ha megszegném a szüzességi eskümet, még akkor is, ha magával Apollónnal hálnék. Kitagadnának a templomból, arról az egyetlen helyről a városomban, amit az otthonomnak éreztem.

Kétségbeesetten kapkodtam a fejemet ide-oda, kiutat keresve.

– Ne – nyögtem rekedten. – Kérlek, ne!

Hatalmas szemöldökei összehúzódtak, aranyló szemei elsötétültek.

A kezei úgy szorultak a karjaimra, mint vasbilincsek; az arca olyan közel volt az enyémhez, hogy éreztem bőrének képtelen puhaságát és a leheletének édességét a számban. Azt hittem, hogy földre fog kényszeríteni, de nem csókolt meg.

Hallottam a szisszenést, éreztem a cseppeket a torkomban, ahogy köpött egyet. Égette a nyála a számat; a cseppek nyomai végigfolytak a nyelvemen, mintha tekeregve kígyóztak volna, miközben befogta a számat. Rám szegezte tekintetének perzselő tüzét, az isteni akaratának hajlíthatatlan erejét.

Nyeltem egyet. Olyan volt, mintha folyékony tűz égett volna bennem. És aztán – éppoly hirtelen, ahogy megjelent – Apollón eltűnt.

A földre rogytam. Használhatatlanok voltak a lábaim, akár a tengeri hínár, amit aznap reggel láttam fodrozódni a habzó vízben, egy egész életnyivel ezelőtt. Tudtam, hogy valóban elment; a levegő üressé vált körülöttem. Nem értettem, miért hagyott érintetlenül.

Csak akkor jöttem rá, amikor a többi papnő megérkezett. Elmondtam nekik az igazat, és amikor nem hittek nekem, mindent elmeséltem, amit láttam – a látomások rohamszerűen törtek elő belőlem. Az életük, a reményeik, a sorsuk mind feltárult előttem, és én görcsösen kapaszkodtam a karjaikba, a ruháikba, amelyek az enyémhez hasonlóak voltak, és őrült szenvedéllyel mindent elmondtam nekik.

Apollón megáldott az ajándékával, és a világ igazsága az enyém lett. De a többi lány, akik ugyanolyan szenvedéllyel szerették őt, mint én, nem ismerték fel az általam kimondott szavak igazát. Tekintetük átsiklott rajtam, egymás kétkedő pillantásait keresték; szinte észrevétlenül megrázták a fejüket. Amikor megértettem, mit tett velem a napisten, üvöltöttem és üvöltöttem, addig marcangoltam a saját testemet, míg értem nem jöttek, hogy erősebb kezek fogjanak vissza. A szobámba vittek, bezártak, és rázárták az ajtót a sikolyaimra.

Valóban megkaptam a jövendőmondás ajándékát, amelyet maga Apollón lehelt a számba. De soha többé senki nem hitt el egyetlen szót sem, amit kimondtam.

5

Klütaimnésztra

pártától való búcsúm örökre bevésődött az emlékezetembe;

egy kép, amely felizzik a sötétben, valahányszor lehunyom a szemem. Újra és újra felelevenítettem magamban a Mükénében töltött első éjszakákon, felidézve azokat a részleteket, amelyeket akkor nem is tudtam, hogy észrevettem: a sós levegő csípős illatát és a sirályok rikoltását a fejem felett; ahogyan a nap megcsillant a víz felszínén, szivárványokat rajzolva á permetben; Menelaosz ujjainak fehérségét, ahogy Heléna karjába kapaszkodott, mintha attól tartana, hogy ha nem tartja elég szorosan, a hullámok elsodorják a feleségét.

Érkezésem Mükénébe ehhez képest a képek, a hangok és a zavarodottság kaotikus örvénye volt. Emlékeztem a hatalmas kőtömbökre, amelyek erős falat alkottak a palota körül. Olyan hatalmasak voltak, hogy halandó emberek aligha mozdíthatták volna meg őket. Küklopszok építették, árulta el Agamemnón: az a brutális, félig vad, egyszemű óriásfaj, amelynek egy óriási szikla felemelése nem jelentett nagyobb erőfeszítést, mint egy zsák árpa megmozgatása.

Büszkeségtől sugárzott, miközben erősen szorította a kezemet. A szigorú felszín mögött megláttam az örömét. Azt hittem, miattam van; az öröm, hogy az újonnan szerzett királyságát megmutathatja az újdonsült menyasszonyának.

Spártában egy völgyben éltünk, amelyet három oldalról hegyek öleltek körül, mintha barátságos őrzőkként vigyáztak volna ránk. Itt azonban a palota magaslatra épült, a környező dombok fölé tornyosulva, és úgy tűnt, mintha az egész világ a lábunk előtt heverne.

A vastag kőfalakon túl egy monumentális kapun keresztül léptünk be, hogy megérkezzünk magába a palotába.

Nem leltem örömöt a mély színekben pompázó oszlopokban, a freskók élénk árnyalataiban, sem a mindenhol visszatükröződő arany–, elefántcsont és drágakövekkel ékesített díszek csillogásában. Nem tudtam élvezni a meleg napfényt, amely a tető feletti fénycsatornán át ömlött be, megvilágítva a hatalmas megaront, azt a tróntermet, ahonnan Agamemnón uralkodni fog. Azokban a korai napokban alig éreztem mást, mint kavargó ürességet a gyomromban, miközben a spártai egyszerűség ismerős világára vágytam.

Amikor még otthon voltam, a húgával nevetgélő lányként, legyintettem az Atreidák házát sújtó legendás átokra. Most, hogy gyökerestül kiszakítottak otthonomból, nem tudtam elhessegetni a gondolatot, ami ott motoszkált a fejemben, mint száraz levelek susogása, amelyet az ősz első hűvös fuvallata kavar fel. Átok ide vagy oda, ez egy olyan palota volt, ahol apa gyilkolt fiút, ahol testvérek emeltek kardot egymás ellen, ahol Agamemnón tőrrel vágta át a nagybátyja torkát, és hagyta, hogy a vér szétterüljön a mozaikpadló töredezett kövein. Tudtam, hogy a rabszolgák alaposan felsuvickolták, de alaposan megnézve még mindig ki lehetett venni a szétterjedt vérfolt körvonalait. Most, hogy tudtam, hol van, nem tudtam megakadályozni, hogy odavándoroljon a tekintetem, és nem tudtam megfékezni magam, nehogy újra és újra elképzeljem Agamemnónt az ő bosszúálló haragjának teljes fényében. Képtelen voltam teljesen összeegyeztetni ezt a képet azzal a férfival, akivel megosztottam az ágyamat.

Szinte úgy éreztem, mintha két férjem lenne: az egyik, akit ismertem, és egy másik, akit még soha nem láttam. Éreztem rajta a feszültséget, amikor Spárta nagytermében állt. De nem engedtem, hogy meglássa: valójában én voltam az, aki szégyenlős és zavarodott volt a körülményeinek hirtelen változása miatt. Emlékeztem, hogyan viselkedett Heléna: hűvös és parancsoló volt, miközben a szemeiben mindig ott bujkált a pajkosság, és a legerősebb férfiak is elolvadtak tőle.

Lehet, hogy az én ereimben nem folyt Zeusz aranyló vére, de tanultam a húgomtól. Nap mint nap úgy öltöttem magamra a felsőbbrendűségének palástját, mintha az enyém lenne. Megpróbáltam a hangomat ívesen és tudatosan formálni, mint ahogy ő tette, s azt színlelni, hogy ismerem a világ titkait, és semmi nem zökkenthet ki. Azt akartam, hogy Agamemnón kihívásnak és rejtélynek találjon, ne egy nyafogó, honvággyal küzdő gyereknek. Úgy tettem, mintha Heléna lennék, míg végül természetessé vált számomra a viselkedés; míg az a kontroll, amit színleltem, valóban az enyém nem lett.

Meglepődve rájöttem: nem vagyok itt olyan jelentéktelen, mint amilyennek hittem magam. A rabszolgák hozzáállása tiszteletteljes volt, ahogy vártam, bár kevésbé voltak félénkek, mint Spártában. Itt éreztem a tekintetüket magamon, és megdöbbentett közvetlen és gyakran barátságos pillantásuk. Még inkább meghökkentett, amikor a rabszolganő, aki az ékszerekkel díszített kötelet a nyakam köré fonta, egy pillanatra megtorpant, és olyan halkan, hogy alig hallottam, azt lehelte:

– Köszönjük.

– Micsodát? – fordítottam hátra a fejemet, hogy jobban lássam.

Lesütötte a szemét. Nem volt fiatal, és mélyen barázdált arcán egy rabszolgaságban töltött élet nyomait hordta.

– Tudjuk, hogy megmentette a fiút, Aigiszthoszt – suttogta. – Örültünk a kegyelemnek, amit Agamemnón tanúsított iránta. Tudjuk, hogy öntől eredt.

– Honnan tudjátok ezt?

Ekkor egyenesen rám nézett. A tenyere meleg és száraz volt a nyakamon.

– Azt mondta, hogy az ön nevében kímélte meg a gyermeket. Ezt mondta, amikor... amikor megölte Thüesztészt.

Többet akartam tudni, de túl illetlennek éreztem, hogy részletek után kutassak.

– Kedveltétek a fiút? – kérdeztem inkább.

– Mindannyian kedveltük – bólintott.

A ki nem mondott szavak szikráztak közöttünk a levegőben. Azon tűnődtem, mit gondolhatott Agamemnónról; mit érezhették a palota lakói, amikor meglátták egykori urukat meggyilkolva, és vajon ünnepelték vagy gyászolták-e a trón jogos urának visszatérését. Vajon emlékezett-e itt valaki a régebbi, Thüesztész trónbitorlása előtti időkre? Lehettek-e valahol idős rabszolgák, akik titokban örültek, amikor Agamemnón és Menelaosz megmenekült gyermekkorukban? Szédülni kezdtem, ahogy összerakosgattam a fejemben a darabkákat. Túl soknak bizonyult ez így egyszerre. De abban biztos voltam, hogy amit Agamemnónnak tanácsoltam, helyes volt.

Gyorsan és lelkesen el is meséltem neki, milyen helyes döntés volt, hogy életben hagyta Aigiszthoszt, ám meglepett, hogy egyre jobban ráncolta a homlokát.

– Miért örülnék a rabszolgák fecsegésének? – morogta.

Zavartan meginogtam a reakciójától.

– A nagylelkűségeddel elnyerted a hűségüket – kezdtem, de félbeszakított.

– Mit számít a hűségük? Az enyém a trón. Nem érdekel, mit gondolnak a rabszolgák.

Ez volt az első szóváltásunk a házasságkötésünk óta, s hirtelen teljesen elveszettnek éreztem magam.

– Bölcs döntés volt – mondtam óvatosan. – Senki nem kérdőjelezi meg a hatalmadat, de amikor az erősek kedvességet mutatnak, az emberek csodálattal beszélnek róluk, és...

Fölényesen legyintett, félresöpörve a szavaimat.

– Ha megöltem volna a fiút, egyáltalán nem mernének beszélni.

Annyira megdöbbentett ez a kijelentés, hogy legszívesebben sarkon fordultam volna, és otthagytam volna. De a kíváncsiság a helyemre szegezett.

– Valójában azt szeretnéd? – kérdeztem.

Pillanatokig töprengett, arcán sötét árnyékok gyülekeztek. Féltem, hogy mit fog mondani. Az arckifejezése viszont egy szempillantás alatt megváltozott, a felhők elvonultak, és újra úgy nézett ki, mint az a férfi, akihez hozzámentem.

– Nem számít, ki mit gondol – jelentette ki. – így történt, és kész.

Igaznak vettem, amit mondott, bár később volt okom emlékezni erre az első éles szóváltásunkra.

Még egy év sem telt el azóta, hogy Mükénébe érkeztem, és megszületett az első gyermekünk. Megkönnyebbülést éreztem, amikor ráébredtem, hogy áldott állapotban vagyok; ez a gyermek kioltja majd a bizonytalanságom utolsó szikráit ebben az új otthonban, hiszen Mükéné örökösének anyja leszek. Emellett mély hálát éreztem, hogy végre lesz mellettem valaki, aki az én véremből való. A húgom nélkül úgy éreztem magam, mintha magányosan sodródnék, de a gyermekemet a karjaimban tartva újra megtalálom a helyemet a világban.

Hajnalhasadáskor született, mintha maga Éósz hirdette volna ki a létezését a világnak. Azt hittem, egy újszülött olyan törékeny, sérülékeny lesz, de a puha, szilárd teste inkább horgonyként hatott rám, mintha ő tartott volna engem biztonságban a világban, nem pedig fordítva.

Agamemnón rám bízta a névadást, és én azonnal tudtam, mi legyen.

– Erősnek született – mondtam a férjemnek azokban a drága első órákban. Örült, mert azt gondolta, arra célzok, hogy a gyermek egészséges, pirospozsgás és életerős már a kezdetektől. De én arra az erőre gondoltam, amit tőle kaptam, amikor a nevet adtam neki.

– Mi lesz a neve? – kérdezte Agamemnón büszkén és jóindulattal.

Mély lélegzetet vettem, kimerült és fájdalmas, de mégis elégedettségtől átitatott állapotban – egyszerre olyan hétköznapi és varázslatos érzés –, és először mondtam ki hangosan a nevét:

– Iphigeneia.

Eleinte Agamemnón bőkezű és vidám uralkodó volt Mükénében. Hálás szívvel kezdte megvalósítani régen dédelgetett ambícióját, hogy egyesítse a görögöket. De lassan valamiféle nyugtalanság telepedett rá, és időről időre láttam, hogy aggodalmak emésztik. Az, ahogyan korábban fölényesen elutasította a rabszolgák véleményét, csak üres hencegés volt. Nem tudta megakadályozni, hogy ki ne szaladjon a száján: talán nem sikerült teljesen kiirtania a Thüesztész iránti lojalitás utolsó maradványait a királyságában. Távolabb a görögök szétszórtan éltek a szigeteiken, és mindegyiknek megvolt a maga királya és törvényei. Agamemnón attól tartott, hogy még Spárta és Mükéné egyesített erejének ellenére sem mindig ismeri el a többi, csekélyebb hatalmú görög király az ő felsőbbrendűségét.

– Odüsszeuszt tartják a legbölcsebbnek? – mondogatta. – Vagy Aiászt a legerősebbnek? Kit fognak követni, ha választani kell?

Azon töprengtem, mi lenne neki elég, mi nyugtatná meg azt a megtört fiút, akit egykor kiűztek az otthonából, miközben az apja vére szétterült saját palotája márványpadlóján.

Nekem is megvoltak a saját aggodalmaim. Amint megszületett a kislányom, a világ egy egészen más, félelmetesebb helynek tűnt, tele olyan veszélyekkel, amelyeket addig soha nem vettem észre. Rájöttem, hogy ez a szeretet, miközben néztem az aprócska arcát, és ezzel együtt egy kavargó felhőnyi új félelem is megjelent. Egy felborult forró vizes edény, egy riadt kígyó, ami felágaskodik a fűből, a betegség rekedt sóhajtása... hirtelen mintha annyi veszély leselkedett volna a pufók, tökéletes kis testére! És egyszer csak ráébredtem, hogy talán vakmerő és arrogáns volt egy védtelen csecsemőt egy olyan helyre hozni, amelyet gyász, erőszak és maguknak az isteneknek az átka kísért. Nem tudtam tovább figyelmen kívül hagyni a történet töredékeit, amelyeket eddig is ismertem.

Újra megkerestem a rabszolganőt. Ő ismerte Thüesztészt; mit mesélhetett még arról a családról, amelybe a kislányomat szültem?

– Atreuszról akar hallani? – kérdezte hitetlenkedve.

Azon tűnődtem, mit gondolhatott rólam. Miért nem próbáltam meg többet megtudni, mielőtt még férjhez mentem volna?

– Hallottam néhány történetet – kezdtem óvatosan. – De tudom, hogy vannak más történetek is. Régebbiek.

A rabszolganőnek elállt a lélegzete.

– Mükénében senki sem osztana meg olyan történeteket. Senki, akinek kedves az élete.

Megálltam egy pillanatra. A tűzhelyen égő láng volt az egyetlen fényforrás. Az ablakon keresztül egy csillagtalan égbolt sötét téglalapja látszott, unalmasan és üresen.

– Itt csak Mükéné királynéja hall téged. Nyugodtan beszélhetsz.

A tekintete Iphigeneiára villant, aki a karomban aludt.

– Mükéné királya talán nem értene egyet.

– Nem kell, hogy tudjon róla.

Mosolygott, de abban nem volt öröm.

– Kérlek, bízz bennem – mondtam. – Tudni akarok mindent, ami veszélyt jelenthet a lányomra. Mindent, amivel megvédhetem.

Ahogy kimondtam, bolondnak éreztem magam. Spártában csak nevetve legyintettem volna. De itt minden más volt.

Hosszú, fürkésző pillantást vetett rám. Azon tűnődtem, mit is kérek tőle, hogy vajon tényleg kockára teszi-e az életét azzal, ha megosztja velem Mükéné titkait. Már azt hittem, egyáltalán nem fog válaszolni, de körbepillantott, a zárt ajtóra nézett, és megnyugodva, hogy egyedül vagyunk, megszólalt.

– Tantalosszal kezdődött – vágott bele. – Ő volt az első. Tudja, mit tett?

– Megsértette az isteneket – borzongtam meg, ahogy felidéztem. – Megpróbálta becsapni őket: meghívta őket egy lakomára, és... – Nyeltem egyet. Az anyaság új és érzékeny élmény volt számomra. Már nem tudtam úgy kezelni ezt, mint korábban, mint egy sötétebb, vadabb múltnak betudható szenzációs történetet. Itt voltam, abban a palotában, ahol ez történt, ahol úgy éreztem, mintha a hátborzongató kísértetek átnyúlnának az éveken, mintha áttörnék a földet, hogy utánam nyúljanak. Hogy elérjék a lányomat.

A rabszolganő bólintott.

– Nagy hatalmú, gazdag ember volt, és az istenek megajándékozták a barátságukkal – beszélt immáron gyorsabban. Bár azt mondta, Mükénében senki sem beszélne erről, most, hogy engedélyt kapott, úgy áradt belőle a történet, akár egy jól begyakorolt mese. Azon tűnődtem, hányszor adhatták tovább ezeket a legendákat itt. – Annak ellenére, hogy nemes vér folyt az ereiben, a természetének nyomorúsága elárulta őt. Kegyetlensége és ambíciója úgy gyötörte, mintha egy csapdába esett szúnyog zümmögött volna a fejében, ami soha nem hagyta nyugodni. Dicsőségre áhítozott, olyanra, amit egyetlen halandó sem érhet el. Arra vágyott, hogy megalázza az isteneket, hogy ő legyen az, aki megszégyeníti őket. Elképzelte szégyenük szúrását, ami jobban melengette, mint a kandallójában égő tűz. Érezte az édes, gazdag ízét, mintha csak nektárt kóstolt volna.

Nem tudtam levenni róla a szememet.

– A tervet csak még édesebbé tette számára annak förtelmessége. Minél elvetemültebbek lettek az ötletei, annál nagyobb örömöt lelt bennük, míg végül semmiféle lelkiismeret vagy szánalom nem tudta megfékezni. A legszörnyűbb, legvisszataszítóbb fantáziáinak hatására saját csecsemő fiát ragadta meg, elvágta a torkát, feldarabolta és megfőzte, hogy a húsát felszolgálja az isteneknek, próbára téve mindentudásukat, amikor asztalához ültek.

Ösztönösen szorosabban öleltem magamhoz a gyermekemet, próbálva elhessegetni a képet a fejemből.

– Biztosan tudták – mondtam. – Az isteneket nem lehet becsapni.

– Egy szempillantás alatt rájöttek! Kivéve Démétért. Ő annyira elmerült a lánya, Perszephoné miatti gyászában, hogy evett egy falatot. De a többi isten azonnal felismerte, mit tett Tantalosz, és iszonyodva fordultak el. Új életet adtak a fiúnak, Héphaisztosz maga faragott neki egy vállat elefántcsontból, hogy pótolja azt, amibe Démétér beleharapott. Büntetésül Tantaloszt a Tartarosz legmélyebb barlangjába vetették, ahol az idők végezetéig áll, egy tó közepén, amelyből soha nem ihat, az állandó szomjúság kínjának közepette, amely egy pillanatra sem enyhül.

Tantalosz sorsa régen hallott mese volt számomra, fantáziadús és távoli. De most, ahogy hallgattam a történetet, úgy éreztem, mintha hálót szőne körém, akár egy görnyedt, gonosz pók, aki foglyul ejt a szavainak fonalával. A szoba fojtogató homályában olyan közelinek tűnt az ősi történet, hogy szinte hallottam Tantalosz kínzó üvöltését az alvilág mélységeiből.

– És a fiú? – suttogtam.

– A fiú felcseperedett – folytatta. – De az apja vére megfertőzte őt.

– Pelopsz – mondtam, ahogy az emlékek lassan visszatértek. Azon töprengtem, miért nem figyeltem jobban Spártában. – Ez volt a neve. Emlékszem, megölt egy szolgát egy vita során.

– Több volt az egy vitánál – rázta a fejét a nő. – Pelopsz menyasszonyt keresett magának, és szabotázst és gyilkosságot terveit ki, hogy megszerezze egy rivális kérőtől a kiszemeltjét. Megvesztegette a másik férfi szolgáját, egy Mürtilosz nevű embert, hogy legyen a cinkosa, és viasszal helyettesítse a szekér tengelyének csapjait. A szekér összetört, a kérő meghalt, de Pelopsz szívében még több árulás lakozott. Ahelyett, hogy megjutalmazta volna a szolgát, ahogy ígérte, lelökte Mürtiloszt a sziklaperemről, egyenesen a sziklák közé. Ahogy zuhant, az elárult szolga bosszúért kiáltott, és az istenekhez könyörgött, hogy büntessék meg Pelopszot és minden leszármazottját.

– De mindketten gyilkosok voltak! – bukott ki belőlem hangosabban, mint szerettem volna. Iphigeneia felriadt és nyöszörgött, mire felugrottam, ringatni és nyugtatni kezdtem őt, és közben magamat is. Lágyabban folytattam. – Miért büntetnék az istenek Pelopsz ártatlan gyermekeit?

– Pelopsz gyermekei távol álltak az ártatlanságtól – vonta fel a nő a szemöldökét.

Visszaültem, karomban a gyermekemmel, és eluralkodott rajtam a kudarc érzése.

– Pelopszot nem gyötörte a bűntudat, és elvette a lányt feleségül, aki három fiút szült neki: Krüszipposzt, Atreuszt és Thüesztészt. De a fiatalabb testvérek éppolyan brutálisak és hűtlenek voltak, mint az apjuk és az apjuk apja. Gyűlöletet tápláltak Krüszipposz iránt, így összeesküdtek, hogy megöljék őt, és megszerezzék a trónt. De ez sem volt elég nekik, és nem telt el sok idő, mire egymás ellen fordultak. Thüesztész elcsábította Atreusz feleségét, és megpróbálta elfoglalni Mükénét.

Atreusz Agamemnón apja volt. Az én gyermekem nagyapja. Szerettem volna megállítani a nőt, nem hallani többé, de megbabonázott a történeteinek könyörtelen ritmusa, és tudnom kellett az egészről.

– Mi volt Atreusz bosszúja?

A tűz fellángolt, árnyak ugráltak a szobában, sötétségbe borítva a nő arcát.

– Kikergette Thüesztészt Mükénéből, de ez nem volt elég. Évekig merengett azon, milyen büntetést érdemel a testvére. Visszahívta, úgy tett, mintha egy békülési lakomát rendezne. Thüesztész pedig elég balga volt ahhoz, hogy elfelejtse azt a lakomát, amelyet a nagyapja tartott egyszer, és nem sejtette, mi lakozik Atreusz szívében.

Szörnyű körforgás, iszonyatos ismétlődés.

– Atreusz maga mészárolta le a testvére fiait, és megsütötte őket. Thüesztész sosem gyanította, mit tett, egészen addig a rettenetes pillanatig, amikor lenyelte az utolsó falatot, és Atreusz lerántotta a lakoma utolsó táljának kupoláját, hogy feltárja előtte gyermekeinek fejeit, amelyek üres tekintettel bámultak fel rá az asztalról.

Ennek a férfinak a fiához mentem feleségül. A borzalom szinte szédítő volt.

– Thüesztész a gyásztól és a pusztítástól lesújtva elmenekült a városból. De száműzetésében bosszút forralt. Visszatért, és megölte a testvérét, bár némi szánalom ébredt a szívében, hogy megkímélje a fiatal Agamemnónt és Menelaoszt. Egy ideig béke honolt. Atreusz halott volt, és Thüesztész uralkodott. Újabb fia született, akit Aigiszthosznak nevezett el, és aki vigaszt nyújtott az apjának, aki még mindig siratta az elvesztett fiait.

De, gondoltam, messze innen Atreusz két száműzött fia időközben férfivá érett, és arról álmodott, hogy egyszer visszatérnek, és bosszút állnak a nagybátyjukon. Az Atreidák, akik spártai sereggel az oldalukon masíroztak vissza Mükénébe. Olyannyira biztos voltam benne, hogy Agamemnón bezárta ezt a szörnyű kört, hogy győzelme véget vetett a vérontásnak!

De nem tudtam elhessegetni azt az áruló gondolatot, amely kígyóként tekergőzött az elmémben. Mi van, ha csak újra megforgatta ugyanazt a kereket? Aigiszthosz vajon felnőtt már valahol, és lehet, hogy a saját bosszújának vízióját dédelgeti? A hatalomért való küzdelem egy dolog – talán elég gyakori –, de az a családi történet, aminek a részese lettem, már egy gubancos, torz csomó volt, ami egy ősi fa összekuszálódott gyökereire hasonlított. Valóban elhihettem-e, hogy Agamemnón elvágta ezt a csomót? Hogy Thüesztész halála végre jóllakatja az Atreidák házának falánkságát?

Néztem, ahogy a lányom a karomban alszik, ártatlanul és bűntelenül. Azokra a csecsemőkre gondoltam, akik korábban születtek Mükénében, gyűrött kis arcukra és a húsuk édes puhaságára.

– Ezek a történetek a múlthoz tartoznak – suttogtam. A rabszolganő szemébe néztem. – Köszönöm, hogy elmondtad. Senkinek sem szólok róla. – Éreztem, hogy a szeme még mindig rám szegeződik, amikor felálltam, ügyelve arra, hogy ne zavarjam meg Iphigeneiát. – Ne beszélj erről többet! – mondtam, miközben kinyitottam az ajtót. Hálás voltam, amiért magamba szívhattam a folyosó hűvös levegőjét, és kikerülhettem abból a szobából, a fojtogató sötétségből és a hátborzongató legendák közül.

Most már Mükéné királynéja voltam. Spártai vérem ugyanúgy ott csörgedezett a lányom ereiben, mint Atreusz átkozott vére. A véd– műveink erősek voltak, a hadseregünk hatalmas. Meg tudnám védeni őt mindentől, ami kívülről fenyegethetné.

De az apja, a férjem Atreusz fia volt. Gyilkosok leszármazottja, akik gonoszabbak voltak, mint amit valaha is el tudtam volna képzelni. Nem létezett szörnyűbb bűn, mint a saját véreid lemészárlása; nem lehetett ennél nagyobb gonoszságot elképzelni.

És bármilyen erős is a védelmünk a királyságunkon túli világ ellen, nem tudtam, hogyan tarthatnám őt biztonságban, ha az ellenség már a falainkon belül van.

6

Élektra

betegség az első emlékem. Láz rázta a testemet, verejtékben úsztam, miközben tetőtől talpig remegtem. A szemeim égtek a sötét szobában. Furcsa alakok csavarodtak és bomlottak ki előttem élénk színek robbantak szét, mintha valami lidérces táj emelkedett volna fel, majd összezsugorodott, hogy lihegve és zavartan magamra hagyjon. Szörnyűséges lények emelkedtek ki a padlóból, amik elől sikoltva hátráltam. Kígyószerű tekercsek kúsztak körülöttem, az arcomhoz értek. Kaparásztam utánuk, próbáltam letépni őket, és hallottam anyám hangját, ahogy arra kér, maradjak nyugodt, maradjak csendben, pihenjek, és minden elmúlik.

Amikor a láz alábbhagyott, az összes energiámat magával vitte, és az ágyban fekve mozdulni sem voltam képes. Az étel undorral töltött el, és még a fejem megemelése is túl nagy erőfeszítésnek tűnt, hogy inni tudjak. Hosszúakat aludtam az elnehezült ürességben, sosem tudva, nappal van-e, vagy éjszaka, amikor felébredtem. Gyógyítót hívtak. Foszlányokban emlékszem rá: egy sötét sziluett a halovány fényben, az elmormolt varázsigék, a gyógynövények éles bűze, egy csészében örvénylő keserű folyadék. Egyszer felébredtem, és hallottam, ahogy a szüleim halkan beszélgetnek az ajtóban.

– De meghalhat? – hallottam anyám hangját. A testem megmerevedett, a lélegzetem elakadt, a szemem tágra nyílt, és minden erőmmel próbáltam hegyezni a fülem a válaszra.

– Felajánlásokat tettünk az isteneknek. – A gyógyító hangjától összerezzentem. – Most már csak várni tudunk.

Apám hangja tisztán csendült, nem volt benne semmi bizonytalanság vagy gyengeség.

– Meg fogják kímélni. Nincs ok az aggodalomra.

Kilélegeztem, megnyugtatott önbizalmának sziklaszilárd hangja, a tekintélye. Anyám tovább beszélt, gyorsan és élesen, amitől még jobban megfájdult a fejem. Megmozdultam a takaróim alatt; a torkom annyira kiszáradt, mintha összetapadt volna belülről.

A gyenge moccanásomra azonnal ott termett mellettem. Keze a fejem alá csúszott, óvatosan megemelte, a másik kezében pedig csészét tartott, amit az ajkamhoz érintett. Víz, ezúttal csak víz – tiszta, édes és friss. Hálásan kortyoltam belőle. Apám már nem volt ott. Máris vissza akartam aludni, de amit az imént mondott, megrémített. Mi van, ha elalszom, és meghalok?

Anyám a két tenyere közé fogta az arcomat, hátrasimította a hajamat. Érintése lágy és megnyugtató volt, ahogy lefektetett a puha párnák közé. Kétségbeesetten kapaszkodtam apám szavaiba, miközben újra magával ragadott az álom.

Ragyogó reggel képe derengett fel előttem, egy hosszú tölgyfa asztal felszíne csillogott a napfényben. Anyám próbált rávenni, hogy egyek. Osszeszorítottam a szám, megráztam a fejem, és ellöktem a tálat, ami csörömpölve végiggurult az asztalon, majd a padlóra zuhant. Emlékszem a zajára, ahogy a kőlapokon szilánkokra tört, és arra, ahogyan anyám rámeredt a szétszóródott darabokra. Egy pillanatra úgy tűnt, mérges lesz, de aztán elnevette magát, és megcsókolta a homlokomat.

– Bizonyára visszanyerted az erődet, ha ilyen messzire el tudtad lökni a tálat – mondta csupán, mielőtt intett volna egy rabszolgának, hogy takarítsa fel.

A legboldogabb emlék: a palota udvarán voltunk, amikor apám felemelt a karjaiba. Megbabonázva néztem az aranykapcsot, ami összefogta bíborszínű köpenyének finom gyapjúszéleit a vállán, ahogy a napfényben megcsillant. A kapocs közepén egy apró drágakő díszelgett, amibe két apró, harcoló alakot véstek.

Volt két bronztőre, amiket imádtam nézegetni. A pengéket arany– és ezüstdíszítések borították. Az egyiken tengeri lények tekeregtek csillogó csápokkal. A másik – a kedvencem – oroszlánvadászatot ábrázolt. Szerettem végighúzni az ujjaimat az apró aranylándzsákon, az ezüstpajzsokon és a vicsorgó oroszlán arcán. Apám nevetett, megelégedésére szolgált az érdeklődésem.

Felrémlett előttem egy este, amikor nem tudtam elaludni. Valahonnan a palota mélyéről hallottam a szüleim veszekedését, anyám dühösen kivonult a szobából. Az egyetlen szó, amelyet tisztán hallottam, Heléna neve volt.

7

Kasszandra

rójában már megszoktam, hogy nem lépek egyszerre másokkal. De sosem tudtam, milyen az, amikor kitaszítanak. A többi papnő eleinte sajnált engem az őrültségem miatt, de hamar belefáradtak a vad állításaimba, miszerint maga az isten látogatott meg engem. Láttam, ahogy az arcuk megmerevedik, ahogy a szemükből lassan elpárolog a szánalom. A helyét gyanakvás, türelmetlenség, végül pedig rideg közöny vette át. Azt hiszem, azt gondolták, hogy csak magamra akarom vonni a figyelmet, és belefáradtak abba, hogy engem hallgassanak.

Ezután a palotába vittek úgy, hogy a hajam kócosán tapadt az arcom köré.

– Ki tette ezt? – hallottam Priamosz hangját. – Mi történt vele? – Készen állt, feszült figyelemmel, hogy parancsot adjon az őreinek, hogy levadásszák a tettest. A kép abszurd volt; magam elé képzeltem, ahogy a fegyveres katonái megindulnak az Olümposz csúcsai felé, és nevetés tört elő belőlem.

– Hisztérikus – tördelte a kezeit Hekabé. – Vigyétek pihenni, hívjatok gyógyítót hozzá!

Ellöktem magamtól a körém gyűlt asszonyokat, félresöpörtem segítő kezeiket, mielőtt elhurcolhattak volna.

– Apollón volt.

A lehető legmagasabbra húztam ki magam, próbáltam nem hagyni, hogy a lábaim megadják magukat. A nők között nyugtalanság moraja futott végig, kissé bosszús hang, hogy még mindig ragaszkodtam ehhez az értelmetlen történethez.

– Ő volt. Eljött hozzám, a templomban. Ott volt.

Tudtam, hogyan nézek ki – mint egy őrült –, és képtelen voltam olyan szavakat formálni, amikkel elhitethetném velük az igazságot. Minden abszurdnak és lehetetlennek hangzott; magam is hallottam, és minél inkább próbáltam meggyőzővé tenni a történetet, annál nevetségesebbnek tűnt.

– Megcsókolt – mondtam. – És aztán...

Anyámnak elállt a lélegzete, az arca pedig megdermedt, ahogy rám meredt.

– Erőt adott nekem – folytattam. – Láttam... olyan sok mindent, egyszerre.

– Mi mindent? – kérdezte Priamosz.

– Én... én nem tudom pontosan. Minden homályos volt, nem láttam tisztán.

Apám tekintete már el is siklott rólam.

– Talán a látó tolmácsolhatna? – kérdezte anyámtól bizonytalanul, de ő csak a fejét rázta.

– Az isten nem látogat meg minket – jelentette ki. – Nem így érkeznek az üzenetei. Mit tudna egy látó értelmezni abból, amit mond? Ha álom lett volna, talán... De ez, ez puszta képzelgés. Sértés Apollónnal szemben ilyet állítani. Már az isten haragját kockáztatjuk azzal is, hogy egyáltalán meghallgatjuk.

Pánik nyilallt a mellkasomba.

– Tudom, hogy hozzád álmodban szól, de ez nem jelenti azt, hogy hozzám ne jöhetett volna más módon! – kiáltottam.

– Ne!

Felugrott, mozdulata gyors és görcsös volt.

– Ne mondd ezt, ne ismételd meg!

Lehunyta a szemét, vett egy mély lélegzetet, és kisimította a ruháját, hogy összeszedje magát.

– Egyszer már megmondtam neked, Kasszandra, ez nem ajándék. Az isten szolgálója vagyok. Talán néha kiválasztott arra, hogy közvetítsem az akaratát, hogy a látóink értelmezhessék és megérthessék, mit akar tudatni velünk, de soha nem merészelném állítani, hogy maga jelenik meg előttem.

A válasz ott rekedt a torkomban. Hogyan magyarázhatnám el, hogy miért mutatta meg magát nekem, és neki miért nem? Körülnéztem a szobában, egyik hitetlenkedő arcról a másikra, végül vissza a szüléimre. Fájt látni a szeretet és a frusztráció keverékét a tekintetükben. A vágyat, hogy csak menjek el, és tartsam meg magamnak ezeket az őrült történeteket. Hagytam, hogy ápoljanak, hogy gyógyítókat hozzanak, próbáljanak megnyugtatni engem, kigyógyítani abból az őrületből, amiről meg voltak győződve, hogy elhatalmasodott rajtam. A sötét szobám csendjében fekve azon tűnődtem, vajon elhalványul-e az emlék, vajon meginog-e az igazság, vajon az összezúzott gyógynövények, amelyeket lenyelettek velem, tompítják-e a fejemben kavargó látomásokat.

Nem tompították. Olyan bizonyossággal tudtam, mint még soha semmit, hogy Apollón ott volt azon a napon. Éreztem halhatatlan kezeinek szorítását. Éreztem a mérgének perzselő ízét a számban. Az emléke a véremben lüktetett, az érintésének visszhangja ott vibrált a bőrömön, a látomások, amelyeket adott, kavargó káoszként csaptak össze a fejemben; egyik sem engedett a másiknak, egyik sem formálódott tiszta képpé. De az aggódó szüleim kedvéért megpróbáltam elnyomni a képeket és megzabolázni a szavaimat, elfojtani azokat a kéretlen jóslatokat, amelyeket senki sem akart hallani, és amelyek legjobb esetben is csak az őrületem bizonyítékának tűnhettek volna, legrosszabb esetben pedig istenkáromlásnak. De amikor egy látomás nagy erővel jött, vakító fény hasított az elmémbe, és nem volt mód arra, hogy tartsam magam. Amikor Apollón ajándéka lángra lobbantotta az érzékeimet, és minden mást eltörölt, amit addig ismertem, a földre vetettem magam, és sikoltottam a fájdalomtól. Jobb volt egyedül maradnom, amennyire csak lehetett.

De még a saját lakosztályomban sem leltem sem békére, sem biztonságra. Apollón támadásai elől nem volt menekvés, már a saját elmém sem volt az enyém többé. Nem volt menedék a városban; a gondolataim sem nyújtottak menedéket. És még a látomások közötti nyugalomban is rettegtem, mert sosem tudhattam, mikor fognak újra rám törni.

Egy csendes órában, amikor a holdfény lágy, ezüstös derengésbe vont mindent, ébren feküdtem. A szemeim fájtak, a testem kimerült volt, de végre minden nyugodt volt körülöttem. Egy tál étel érintetlenül hevert az asztalon, ott, ahol a rabszolgalány letette korábban, lesütött szemmel, hátrálva, mintha menekülni akart volna tőlem. A sós lében fénylő olajbogyók, az érett aroma keveredése a szétmorzsolódó sajt sós illatával a tengerpart sötét hínárszövevényére emlékeztetett, ahol valaha sétálgattam. A bor édes illata pedig a templom emlékét idézte fel, azokat a néma órákat, amelyeket ott töltöttem imádságban. Az egyetlen helyet a városban, amit valaha is igazán a sajátomnak éreztem.

Még mindig az ő papnője voltam. Megesküdtem. A fogadalmaimhoz kötve kellett szolgálnom őt életem végéig.

Rémülettel töltött el a visszatérés gondolata, viszont nem tudtam elhessegetni azt a lehetőséget, hogy talán ez az egyetlen reményem a szenvedésem megszüntetésére. Az éjszaka nyugalmában képes voltam észszerűen gondolkodni. Ha visszatérnék, ha megmutatnám neki a hűségemet és az engedelmességemet, talán megkönyörülne rajtam. Talán véget vetne a büntetésemnek az engedetlenségemért, és elhallgattatná a látomásokat. Reszkettem a gondolattól, hogy újra rálépjek a templom köveire, hogy térdre boruljak a szobra előtt. De ő bocsátotta rám ezt az átkot, és egyedül ő oldhatta fel.

Azon az éjjelen nem szakította szét a fejemet prófétai kín, és reggelre nem láttam más választást, mint visszatérni a templomba. A szüleim megkönnyebbültek, amikor újra magamra öltöttem a szent ruháimat, amikor visszavettem annak a lánynak a látszatát, aki egykor voltam. Ha a többiek nem is akartak visszafogadni, nem merték ezt elmondani a király lányának. Újra elláttam a kötelességeimet. Felajánlásokat helyeztem el Apollón szobrának lábánál, ahogy mindig is tettem. Ő változatlan maradt: mozdulatlan kő, néma és közönyös.

Ha nem voltam a templomban, a part felé menekültem, magam mögött hagyva a fallal körülvett várost. Jobb volt, ha senki sem volt a társaságomban, csak a hullámok, hogy az üres szélnek és a víznek suttoghassam az igazságot, ahol a hínárfürtök a habokban lebegve bólogattak, mintha egyetértenének velem.

Már hozzászoktam ahhoz, hogy félrehallanak és félreértenek. Gyermekkoromban félénk voltam, fiatal nőként pedig esetlen – mindig küzdöttem azért, hogy a hangom tiszta és határozott legyen. Nem volt idegen számomra a szavakkal való küzdelem, az érzés, amikor a mondatok elhalnak a torkomban, ha rám szegeződtek a tekintetek. Keserű tisztánlátással értettem meg, hogy mindenki úgy gondolta: az újonnan rám törő őrület csupán a furcsaságom egy újabb megnyilvánulása. Hogy mindig is egy álomvilágban éltem, és az mostanra egyszerűen elhatalmasodott rajtam. Míg a világ az Apollónnal való találkozásomat az elmebetegségem bizonyítékának látta, én tudtam, hogy az a nap, amikor az isten eljött hozzám a templomban, villámcsapás volt, amely széttörte életem középpontját, ahonnan repedések futottak szét minden irányba. Biztos voltam benne, hogy nem az őrület vezetett el ahhoz a pillanathoz, hanem éppen ellenkezőleg: az ő pusztításának visszhangjai egyszerre hasítottak végig a múltamon és a jövőmön. Ilyen volt Apollón hatalma: képes volt darabokra törni a létezésemet – kezdetétől a végéig.

Aznap éjszaka, mielőtt Parisz visszatért Trójába, még a szokásosnál is nyugtalanabbul aludtam. Másnap reggel éreztem a szemem körüli érzékenységet, a nyers fájdalmat, amely elárulta, hány órát töltöttem ébren az éjszaka sötét mélyén. Azon a napon minden illúziónak tűnt, mintha maga a város is fodrozódó szövetből lenne, mintha a hatalmas falak ősi alapjai bármelyik pillanatban futóhomokká olvadhatnának, és eltűnhetnének. Vágytam a friss, sóillatú levegőre a falakon kívül, a szél halk morajára, a tenger hullámainak puha, sötét foltokat hagyó csapásaira a homokon. De templomi kötelességeim a szokásosnál is tovább tartottak. Ujjaim ügyetlenül babráltak, amikor megpróbáltam meggyújtani a tömjént, megolvasztani az illatos viaszt, összezúzni a virágokat, hogy édes illatokat varázsoljak az isten kedvére – annak az istennek, aki kínzott engem. Ha kiengesztelném, talán megengedné, hogy arra használjam az ajándékát, hogy segítsek a trójaiaknak, hiszen olyannyira szeretett minket. De, amikor Apollón oltáránál álltam, éreztem, ahogy a fullasztó sötétség bezárul körülöttem; a szobor szemei néma megvetéssel szűkültek össze, és a kezeimből a virágok kihullottak a kőpadlóra.

A nap perzselő fényének ragyogása a köveken elárulta, hogy a delelőjén járt, és tudtam, hogy a palotában várnak rám. De nem tudtam rávenni magam az indulásra. Éreztem azt a hívást, erősebben, mint valaha – elnyomta minden kötelességtudatomat, magával rántott a városból, a part felé.

Vágytam a magányra, a békére, arra a csendes, homokos partra, ahol a víz távoli csillogása nyugalmat ígért, miközben a város mögöttem izzott, tele lármával, zsibongással, nyüzsgéssel. De amikor lenéztem a magas falakról, mozgást láttam. Egy alak – egy férfi – haladt a trójai kapuk felé.

Gyomrom megremegett, ismerős, émelyítő hullámzás futott végig rajtam. Azt akartam, hogy ez az ember megforduljon, hogy visszaforduljon, de ő csak jött tovább, határozott, magabiztos lendülettel. Torkomat marni kezdte a savas előérzet, a hányinger keserű íze, és lehunytam a szemem, de még így is láttam őt közeledni Trójához, mögötte a pusztulás árnyékával.

Hallottam a kapuk nehéz zörgését, ahogy hátrahúzódtak előtte, miközben én hangtalanul könyörögtem, hogy ne nyíljanak meg. Senki nem volt ott, aki meghallotta volna; és ha lett is volna, nem hallgatott volna rám. A kőfal érdes felszíne végigkarcolta az arcomat, ahogy lassan lehanyatlottam mellette, a tenyerembe temetett arccal. Kétségbeesetten próbáltam elűzni a látomást. Még nem láttam a pontos alakját, de tudtam: ez az ember magával hozta a világ összeomlását.

Vajon elmenekülhetnék? Trója előtt nem volt semmi: csak a hosszú síkság, amely a tengerpartba olvadt, és a végtelen vizek azon túl. Mögöttünk a hegyek emelkedtek, kopáran, tüskés bokrokkal. Elképzeltem magam, ahogy vadállatok marcangolnak szét, csontjaimat keselyűk szedik szét vagy ahogy súlyos hullámok záródnak körém, és elnyel a tenger fojtogató sötétsége, a halak pedig lassan felemésztik a testemet.

S ha elmenekülnék, ki figyelmeztetné a szüléimét arra, ami eljött értük – értünk mindannyiunkért? Ez volt az oka annak, hogy Apollón látással ajándékozott meg. Esélyt adott, hogy megmentsem a városomat. Egy esélyt, hogy kiérdemeljem népem háláját, és végre helyem legyen közöttük.

Semmi sem égett még körülöttem, de a levegőben éreztem a hamu ízét. Egyik lábamat a másik elé tettem, vonszoltam magam a palota felé. Késésben voltam. Az arcomon véres karcolások éktelenkedtek ott, ahol a kövek felhorzsolták; fehér ruhámat por szennyezte be. Nem csoda, hogy az emberek elfordultak tőlem; Trója hercegnője, aki egy lakomára érkezik, rongyosnak, meggyötörtnek és furcsának tűnve.

De éreztem a testemben lüktető erőt, ami végre összehangolódott az elmémmel. Prófécia volt ez – végre olyan, amilyennek mindig elképzeltem. Erő és kiváltság.

Parisz, az öcsém, anyám és apám között ült, visszatérve családja ölelő karjaiba. Sötét szeme csillogott, napbarnított bőre egészségesen és élettelin ragyogott, fürtjei fényesen göndörödtek a feje körül. Hekabé keze az övére simult az asztalon, borospoharát félretolta – nem a bort kortyolgatta, hanem fia jelenlétét itta magába. Priamosz nevetett, gondtalan és boldog volt, ahogy magához ölelte a fiát. A nagycsalád betöltötte a termet, Priamosz és Hekabé fiai és leányai az előkelő helyeken, a többiek pedig a hosszú fapadokon összezsúfolódva ültek.

A tömegen át utat törtem magamnak feléjük. Tudtam, hogy ez így nagyon nincs rendjén, hogy nem így kellene közelednem, hogy mindent helytelenül csinálok. De a lábaim vittek tovább. Parisz felnézett, és meglátott engem.

– Nővérem – mondta. – Te vagy Kasszandra? Biztosan te vagy.

Egyenesen rászegeztem a tekintetem.

– Hát igaz a szóbeszéd a szépségedről – tette hozzá. Felállt, és kitárta felém a karjait.

Ebből a Pariszból sugárzott az őszinteség. Egyetlen árnyalatnyi rémület sem suhant át az arcán, ahogy felmérte a duzzadt szemhéjaimat, a kócos hajamat. Nem zavarta meg ez a némaságba burkolózó nővér, ez a jelenés, amely ott magasodott előtte diadalmas hazatérésének kellős közepén. Fürkésztem az arcát, és valóban láttam rajta a tiszta őszinteséget.

És mégis… sikolyokat hallottam a nyomában visszhangozni, a kétségbeesett üvöltéseket, amelyek majd végigzengik Trója füstölgő romjait. Láttam a mögötte lobbanó tüzek villanását, azt a lángot, amely megállíthatatlanul végigsöpör majd a városon, amikor belenéztem ezekbe a meleg szemekbe.

Leeresztette a karjait, miután mozdulatlan maradtam.

– Természetesen meglepődtél – állapította meg. – Tudom, hogy mindenki halottnak hitt. Amikor ma beléptem ebbe a csarnokba, mindenki ugyanolyan megdöbbenéssel fogadott, mint te. Későn hallottad meg ezt a hírt, és sokkolt téged, de elmondom neked, Kasszandra, ki vagyok, és honnan…

– Te vagy Parisz – szakítottam félbe. – Az én kisöcsém, akit kitettek meghalni. Vajon a pásztor megkönyörült rajtad, és megmentett a sorsodtól?

Erre már egy pillanatra megingott, meglepettség csillant a tekintetében.

– Vág az eszed – mondta, s láttam rajta, hogy eddig egyszerű bolondnak hitt.

Priamosz karon fogott, és intett, hogy üljek le. Nem mozdultam.

– Parisz valóban visszatért hozzánk – közölte apám. – És a mi örömünk teljes: fiunk, akit holtnak hittünk, hazatért.

– De meg kellett volna halnia – tiltakoztam. Szavaim keményebben csengtek, mint szerettem volna. – A prófécia szerint meg kell halnia.

– A prófécia azt mondta, hagyjuk őt a hegyekben – ráncolta a homlokát Hekabé. – Követtük a próféciát, és az istenek megmentették a fiunkat a jámborságunk jutalmaként, az áldozatunkért.

Hazudott magának; láttam rajta. Meggyőző érvelést épített fel, de tévedett. Már nyitottam a számat, hogy ezt megmondjam neki, de ekkor ismét Parisz arcára pillantottam. Láttam az arccsontjának finom vonalát, a vonásainak különös, megdöbbentő szépségét, ami olyannyira elütött attól a borzalomtól, amit bennem keltett. De a kétségbeesés és a félelem zűrzavara kezdett különálló hangokká tisztulni, és elvonta figyelmemet a szavaimtól. Annyi minden volt még hátra, de egy fájdalmas dolog különösen közelinek érződött. Egy nőt láttam a lelki szemeim előtt, amint egy csecsemőt ringatott karjaiban, miközben zokogott. Virágok fonódtak a hajába, egy forrás csordogált mellette, mintha osztozna fájdalmában, és egy csavarodott ágú olajfa terjesztette fölé árnyékát, mintha védeni akarná. Nem halandó nő volt: maga a hegyek szelleme lüktetett az ereiben. A szó, amely őt meghatározta, egyszerűen a gondolataimba égett: Oreád. Hegyi nimfa. A könnyei a férjéért hullottak: Pariszért. Tudtam. Tudtam azt is, hogy e férfi miatt még ezrek tépik majd a ruhájukat és sikoltanak keserű gyászban, de ez a nimfa most sírt érte. A csecsemő a kövér karját ügyetlenül az anyja arca felé nyújtotta, és akkor láttam, ahogy kinyílnak a szemei – nagyok és sötétek, éppen olyanok, mint az apjáé.

Parisz rám szegezte a tekintetét – nem a gyermekére. A látomás szétfoszlott, egyetlen dolgot hagyva maga után: a nimfa nevét. Oinóné. Ki tudtam volna mondani. Kimondani, és figyelni, vajon az elhagyott felesége neve és az újszülött fiú gondolata kelt-e bármiféle bűntudatot azon a nyugodt, szép arcon. Éreztem, ahogy a szó méregként készült végigcsorogni a nyelvemen. De megakadt. Nem tudtam áterőltetni az ajkaimon.

– Igyál egy kis bort, Kasszandra – mondta Parisz.

A törődés a hangjában valódi volt. Hogyan lehetett egyszerre ilyen kedves és ilyen rettenetes?

Szüleim látható megkönnyebbülésére leültem melléjük egy párnázott székre, és elfogadtam a serleget, amelyet Parisz felém tolt. A bronz csillogott, a talpába foglalt ékkövek szikráztak, és a méz édes illata keveredett a bor gazdag aromájával. Hagytam, hogy megnyugtasson. Körülöttem folytatódott a társalgás, miközben arra kényszerítettem magam, hogy semmi másra ne figyeljek, csak a sötét italra.

– Mondd hát, miért vonz téged annyira Spárta? – kérdezte apám. Parisz hátradőlt a székében.

– Ha elmesélem, figyelmeztetnem kell titeket, hogy nagyon különös történet lesz – felelte könnyed hangon. Nem félt attól, hogy nem hisznek neki. Biztatták, hogy beszéljen – a szüleim, a testvéreim mind izgatottan várták a szavait.

Én azt kívántam, bárcsak eltűnt volna, bárcsak elnyelték volna azok a hegyek, amelyeknek sírjává kellett volna válniuk évekkel ezelőtt. De ő ragyogott – tele mosollyal, örömmel, egy ragyogó jelzőfény volt, és még engem is magához vonzott. Még akkor is, ha belül megborzongtam a jelenlététől.

– Egyszerű életet éltem az Ida-hegy lejtőin – kezdte Parisz. – Gondoskodtam a kecskékről, és soha nem álmodtam arról, hogy belépjek ebbe a hatalmas fallal körülvett városba. Azt hittem, hogy egy pásztor fia vagyok, semmi több. Egészen addig a napig, amikor a hegyoldalon megjelent előttem három nő. De nem halandó asszonyok voltak: istennők. Ragyogtak, és szépségük túlhaladta mindazt, amit emberi szem valaha láthatott.

Amikor én meséltem el a találkozásomat Apollónnal, először kinevettek, később haraggal utasítottak el. Parisz történetét viszont mindenki mosolyogva hallgatta. Nem voltam biztos benne, hogy hisznek-e neki, de boldogan figyeltek rá.

– Héra, Athéné és Aphrodité voltak azok – folytatta. – Azt mondták, azért jöttek hozzám, mert híre ment az őszinteségemnek és a jó ítélőképességemnek. Azt akarták, hogy döntsem el, melyikük a legszebb, mert mindhárman áhítoztak egy aranyalmára, amely a választott istennőnek járt volna jutalmul. – Felsóhajtott, arcán pedig álmodozó mosoly terült szét. – Levetették a ruháikat, hogy felfedjék a meztelenségüket, és megfontoltabban dönthessék.

Az asztal körül halk mocorgás támadt. Láttam, ahogy Hektór fivérem igyekszik elfojtani a nevetését, de Parisz így is megragadta mindannyiuk figyelmét. Mindenki előrehajolt, hogy még jobban hallja a részleteket.

Már tisztult az elmém. Nem volt fényfoszlány a látómezőm szélén, nem hasított belém a tudás éles pengéje. Parisz tovább szőtte a történetét, és én mérlegeltem a szavait. Könnyűnek találtam őket, súlytalanok voltak. Úgy tűnt, őszintén beszél, de láttam benne a romantika és az idealizmus emberét. Az ilyen ember verset mond a tények helyett, és azt hiszi, hogy magasabb rendű igazságot ejt ki a száján, amikor valójában csupán álmot fon. Nem hittem, hogy hazudik, de emlékeztem Apollón fenyegető jelenlétére, az ő hatalmára, és képtelen voltam elképzelni három halhatatlant, amint egy ember előtt civakodnak, úgy, ahogyan Parisz leírta.

– Mindhárman próbáltak meggyőzni engem – közölte Parisz. – Héra egy hatalmas városállam trónját ajánlotta, Athéné pedig dicsőséget a csatamezőn. De a kormányzás nem az én utam, és nem keresem a hírnevet a háborúban.

Hátravetette a haját, és a koromfekete tincsein megcsillant a körűlőttünk halmokban álló bronztálak tüzének fénye.

Aphrodité felé fordultam, aki valóban a legszebb volt mind közül, és őt hirdettem ki győztesnek.

– És mit ajánlott neked a szerelem istennője? – kérdezte Hektón Hektór, Trója védelmezője, aki hamar a világ legkiválóbb harcosává vált – vagy legalábbis minden trójai ezt hitte. Vajon mit gondolt arról, hogy az öccse megveti a háborút?

– Megmutatta, hogyan hozhatok harmóniát Trójába – mondta Parisz, most már megfontoltabban beszélve. – Egységet azokkal, akik az ellenségeink lehetnének.

Bár eddig nem hittem neki, azt gondoltam, legalább részben maga is elhiszi, amit mond. Most azonban, amikor a hangja magasabbra emelkedett, biztos voltam benne, hogy teljes hazugságba fordult.

– Akkor hát Aphrodité volt az, aki azt tanácsolta neked, hogy menj el Spártába? – kérdezte Priamosz kétkedve.

– Ő volt! Ő tárta fel előttem a születésem titkát, létezésem igazságát. Ő mondta el nekem, hogy Trója csábító drágakő a görögök szemében – különösen Agamemnónnak, Spárta urának, Menelaosz bátyjának a szemében, aki összegyűjti maga köré a szétszóródott görögök hűségét. Aphrodité, aki a szerelem és a harmónia istennője, azt mondta, menjek el Spártába trójai küldöttséggel, ajánljuk fel a barátságunkat, hogy elkerüljük a jövőbeli háborúkat. Ha nem harcolunk, hanem együttműködünk, mindannyian gyarapodhatunk.

Ha azt mondja, hogy Athéné tanácsolta ezt neki, talán hihető lett volna. De mindenki tudta, hogy Aphroditét nem érdekelte sem a béke, sem a harmónia, és nem a népek közötti szeretet izgatta. Elgondolkodtam, hogy az öcsém miért próbálja eltitkolni az igazságot. Általában menekültem Apollón látomásainak fájdalmától, de most vágytam rájuk – hogy tudjam, mit tervez Parisz, milyen szándékokat érlelt az Ida-hegy árnyékában.

Priamosz intett egy szolgának, hogy töltsön még bort.

– Az istennő bölcsességével nem lehet vitába szállni – mondta nagyvonalúan.

Tudtam, hogy ő sem hisz jobban Parisz történetében, mint én. De ő ott ült közöttünk, olyan jóképű és karizmatikus volt, olyan szívesen fogadta mindenki az éveken át tartó száműzetése után, hogy senkit sem érdekelt, vajon igazat mond-e.

Éreztem a hasamban az igazságtalanság fájó lüktetését.

– Mit gondolsz, Hektór? – érdeklődött Priamosz.

Hektór lassan, elgondolkodva kortyolta a borát.

– Barátságosan menni Spártába bölcs dolog. Azt hallottam, Menelaosz becsületes ember. Nem látok semmi kivetnivalót egy ilyen látogatásban.

Láttam Parisz diadalittas mosolyát.

– Nem szabad odamennetek – szólaltam meg.

Senki sem figyelt rám, ezért megismételtem. Anyám megcsóválta a fejét, finom intés volt ez, hogy hallgassak. A szavaim nem tudták áttörni a fia visszatérése miatti örömét. Folytatták a beszélgetést Spártáról, találgatták, mit tudnak a városról, a gazdagságáról, a legendás szépségű királynéjáról.

Földízűnek éreztem a bort a számban. Üvölthettem volna figyelmeztetés gyanánt, véresre karmolhattam volna a testem, akár a serlegemet is Parisz arcába vághattam volna – mégis tovább diskuráltak volna úgy, mintha nem is léteznék. Nem kerített hatalmába a prófétai őrület, nem hasította szét látomás a tudatomat. Csak a vészterhes bizonyosság maradt bennem, a baljós előérzet, amelyet azóta cipeltem, hogy azon a napon Apollón templomában álltam. Végtelenül fáradt voltam, nagyon vágytam aludni.

Amikor a küldöttség elhajózott a partjainkról, akkor már üvöltöttem és ordítottam a távozó hajó után. Akkor már nem tudtam visszatartani magam. A földre vetettem magam, vergődtem a homokban, és a saját körmeimmel szaggattam a bőrömet, míg a vér beszivárgott a földbe. Senki sem próbált megfékezni. Egyszerűen visszasétáltak Trója kapui felé, és ott hagytak a parton, hogy egyedül őrjöngjek, amíg az őrület el nem oszlott, és újra olyannak láthattam a világot, amilyen volt – nem olyannak, amilyenné válni fog. Kimerültén feküdtem ott, testem alatt nedves és szemcsés volt a homok, ahogy a zihálás szakadozva hagyta el a mellkasomat. És imádkoztam. Imádkoztam, hogy a hajó elsüllyedjen, mielőtt elérné Spártát, hogy Parisz teste elmerüljön az óceán mélyén, és ott rothadjon el.

De senki sem hallott; ez volt az átok rajtam. Nem hallott a családom, az istenek pedig végképp nem.

* * *

Nem volt szükségem Apollónra, hogy látomás borítsa előttem fehérbe a világot, és újra meg újra lejátszódjon előttem a jelenet. Pontosan tudtam, hogyan történt. Heléna tizenöt éve volt Menelaosz felesége. Már oly sok idő eltelt azóta, hogy száz férfi özönlött Spártába, a kezéért könyörögve. Azóta nem volt olyan izgalom az életében. Mindenki, akivel találkozott, már látta őt korábban. Lesz-e valaha még olyan pillanat, amikor valakinek eláll a lélegzete, úgy elámul a szépsége láttán? Átéli-e újra azt az érzést, milyen elbűvölni, megbabonázni valakit, látni, ahogy felnőtt férfiaknak elakad a szavuk zavarukban, és pironkodva fordítják el a fejüket jelenlétében?

És aztán egyszer csak ott volt Parisz. A trójai herceg, tökéletes arccal és romantikus szívvel. Parisz, aki méltónak hitte magát, hogy ítéletet mondjon az olümposzi istennők szépségéről. Parisz, aki elhitte, hogy megérdemel egy olyan szerelmet, amiről nemzedékeken át fognak énekelni, leszállt a hajójáról. Lopott pillantások, pihekönnyű érintések, titkos suttogások a rejtett sarkokban. És amikor a balga Menelaosz, bízva a vendégbarátság szent törvényében, vadászni ment, hátrahagyva gyönyörű feleségét és a trójai herceget a palotában... Hogyan történhetett volna másképp?

Amikor visszatértek Trójába, a házasságtörő pár fennkölt szavakkal beszélt Aphrodité hatalmáról, az őket uraló erőkről, az isteni beavatkozásról, amely elhomályosította az elméjüket, és lehetetlenné tette, hogy más utat válasszanak. Diadalmenetben vonultak be a városkapun, mintha királyi esküvőt ünnepelnének, nem pedig szégyent és gyalázatot hoztak volna mindkét családra. Nem vették észre a döbbent arcokat, amik figyelték őket a harci szekérről integetve. Nem hallották a feszültség zsongását a tömegben, ami már találgatta, mit jelent mindez Trójára nézve. Mit jelent ránk nézve. Heléna fátylat viselt. Ahogy végigvonultak Trója utcáin, közeledve hozzánk, ahol a szüleimmel és testvéreimmel álltam, bizsergett bennem a vágy, hogy lássam az arcát. Nem azért, hogy megbizonyosodjak róla, valóban olyan gyönyörű-e, mint mondják. Látnom kellett őt, mert tudnom kellett, hogy kiolvashatom-e a vonásaiból ugyanazt a katasztrófát, amit Parisz arcán láttam azon a napon, amikor visszatért.

A fátyla aranyszálakkal volt átszőve, finoman megmunkált aranyindák tartották a helyén, amelyek lágyan ölelték körbe ragyogó fürtjeit. Olyan gyönyörű volt! Az én kezeim pedig még nyirkosak voltak a parti sziklák mocskától, ahonnan a hajójukat meglátva, szívszorító gyomorgörccsel és kimerültén vonszoltam vissza magam a városba, hogy fogadjam őket. A körmeim csorbák voltak, rágottak, körülöttük szakadozott hússal. Micsoda szentségtörésnek tűnt, hogy ezek az ujjak hozzáérjenek egy ilyen finom kelméhez! Mégis kinyújtottam a kezem, és letéptem a fátylat az arcáról. Tudom, hogy felhördültek a döbbenettől. De látnom kellett az arcát.

Talán egy másik nő hátrahőkölt volna, esetleg még sírva is fakad. Heléna viszont nem. Nemcsak a szépsége volt emberfeletti, de az önuralma is. Rám nézett, rezzenéstelen tekintettel, és én visszanéztem rá.

Üveges volt a tekintete. Vártam, hogy előtörjön a kétségbeesett ordítás, de nem láttam benne semmi mást, csak a mogyoróbarna csillogását, amelyet sűrű pillák kereteztek. Mögöttem anyám szinte eszét vesztette, de Heléna nyugodt maradt, és az ő békéje vett körül, mintha maga a tenger csendesedett volna el egy pillanatra. A fátyol kicsúszott az ujjaim közül, és a poros földre hullott.

A pillanat megtört, amikor Parisz félretolt az útból, és Helénát apám és anyám elé vezette, akiknek arcát aggodalom szántotta. Vajon mit fognak tenni? Még ha vissza is küldik Menelaosznak, a sértés már megtörtént. Tudtam, hogy gyötrődnek, és még Parisz könnyed sármja sem tudta eloszlatni a félelmeiket, aki avatott ügyességgel formálta az érveit egy bizonyára alaposan begyakorolt beszédben.

Nem érdekelt, mit mond Parisz, és mihez kezdenek a többiek. Nem ragadott magával a katasztrófa látomása, amikor Heléna arcába néztem. Viharos képsorokat vártam, amik megrázzák a testemet, és élénk, véráztatta részletekben mutatják meg, mi fog mindannyiunkra rázúdulni önző, arrogáns fivérem miatt. De nem jött semmi. Egy pillanatra eszelős öröm száguldott át rajtam – talán tévedtem. Talán nem lesz tragédia. Talán nem csap le a végzet.

Aztán rájöttem. Azért nem láttam semmit Heléna szemében, mert nem volt semmi új, amit látni lehetett volna. Már évek óta tudtuk, anyám álma óta. Tudtunk a tűzről, ami eljön, hogy elnyelje a várost. Trója el fog bukni. És bár akkor sem hitte volna el senki nekem, ha hangosan kimondom, valahol mélyen a zsigereikben tudták. Mindannyian tudták.

8

Élektra

palotában káosz uralkodott. Apám hetekre eltűnt, Görögországot járta keresztül-kasul. Amikor hazatért, megállás nélkül látogatókat fogadott, így nagy volt a sürgés-forgás. Annyi embert gyűjtött össze, amennyit csak tudott. Amikor megkérdeztem, miért özönlenek idegenek a trónterembe, miért látom apámat a tömeg közepén, izzó tekintettel, kézzel-lábbal magyarázva, anyám csak a fejét rázta.

A nővéreim voltak azok, akik elmondták az igazságot.

– Heléna miatt – suttogta Krüszothemisz, félrehúzva engem a szobából. – Elvitték Trójába, és most vissza akarják hozni. Lehet, hogy háború lesz.

A háború félelmetes szó. Apám magabiztosnak tűnt, nevetett, és férfiak vállát szorongatta, mintha valami nagyszerű kalandról beszélnének. De én még mindig gyenge voltam a betegség után. Alig mertem kilépni a betegszobámból, és a világ máris a feje tetejére állt. Könnyek szöktek a szemembe.

– Ne sírj, Élektra – mondta Iphigeneia. – Apánknak nem kellene látnia, hogy szomorú vagy.

Erőt merítettem apám derűjéből, abból a határozott céltudatosságból, amely minden mozdulatában ott vibrált. Kora reggel az udvarról figyeltem, ahogy egy csapat vendéggel együtt kivonul a síkságra, majd a fák közé, kutyák csapata száguldott előttük, mindannyian mámorosán az előttük álló vadászat örömétől. Mire a nap lebukott, visszatértek, és én kiszaladtam, hogy fogadjam őket. Apám jött legelöl, arca ragyogott az elégedettségtől. Amikor meglátott, végigsimított a hajamon, a mellette loholó kutya pedig izgatottan felugrott rám, súlyos mancsait a vállamra nyomta, forró lehelete az arcomat érte. Éreztem, hogy apám figyel. Leste a reakciómat, vajon megijedek-e. Nevettem.

– Ez az én lányom.

A hangjából sugárzó büszkeség átmelengette a szívemet. A kutya leereszkedett a földre, én pedig felbátorodva kinyújtottam a kezem, hogy megsimogassam. Majdnem olyan magas volt, mint én, de lehajtotta a fejét, és én végighúztam az ujjaimat a sűrű, sötét bundáján. Büszke voltam a bátorságomra.

– Gyere, Methepon – mondta apám a kutyának, ami azonnal engedelmesen követte őt.

Ahogy elhaladtak mellettem, és bevonultak a palotába, hogy lakomázzanak és bort igyanak, az egyik férfi elismerően gratulált neki a sikeres vadászathoz. Hallottam, ahogy apám nevetve válaszol:

– Még maga Artemisz sem vadászhatott volna nálam jobban ma.

Ott álltam a palota lépcsőin, miközben az alkony lassan betakarta az eget, és a jázmin illata terjengett a lágy esti szellőben. Dagadt a büszkeségtől a keblem, és csodálattal telt meg a szívem, hogy milyen lenyűgöző ember az én apám.

* * *

De közben folyt a készülődés a távozására. Megpróbáltam mosolyogni rá, próbáltam bátor lenni. Imádkoztam az istenekhez, hogy hozzanak neki gyors győzelmet. Anyám akkor talált rám, amikor a kertben szedett vadvirágokat szorongattam a karomban. Megkérdezte, mit akarok velük kezdeni.

– Athéné szentélyéhez viszem őket – feleltem. – A háború istennőjéhez.

Letérdelt mellém, és két tenyere közé fogta az arcomat.

– Ne aggódj apád miatt – mondta. – Épségben hazatér.

Rám mosolygott, a szeme meleg és ragyogó volt, a haja csillogott a napfényben. Mindenki azt mondta, hogy a húga, Heléna a legszebb nő a világon, de én nem tudtam elképzelni, hogy bárki szebb lehetne az anyámnál.

– Gyere, elkísérlek – ajánlotta fel, mire a kezébe csúsztattam az ujjaimat.

Amint eljött a nap, amikor búcsút kellett intenünk apámnak, aki Auliszba indult, a nővéreim sírtak, de én elhatároztam, hogy nem fogok. Megcsókolta őket, majd hozzám hajolt, és a homlokomra nyomta az ajkát.

– Tessék – suttogta. Köpenye redői alatt, úgy, hogy senki se lássa, mit csinál, átnyújtotta nekem az oroszlános tőrt. – Megtarthatod, de jól rejtsd el.

A derekamhoz szorítottam, szinte belesajdult az ujjam, olyan erősen markoltam. Féltem, hogy anyám meglátja, és elveszi. Tudtam, hogy veszélyesnek tartaná, és soha nem hagyná, hogy nálam maradjon. De anyám nem rám figyelt: apámra szegezte a tekintetét – hideg és merev arccal –, aki a menet élén haladt.

Methepon nyüszített, ahogy apám távolodott, de megsimogattam a sűrű bundáját, mire a karomhoz nyomta az orrát. Mintha tudta volna, hogy nekem is szükségem van a vigaszra.

Emlékeztem arra, amit apám mondott a nevemről, hogy én vagyok a fény a családunkban. Ezért próbáltam a lehető legfényesebben ragyogni érte. Reméltem, hogy az én arcom lesz az az emlék, amelyet magával visz a háborúba, és hogy ez a fény hívja majd haza a lehető leggyorsabban.

9

Klütaimnésztra

The image depicts a white uppercase letter 'A' with a black lowercase letter 'a' and a black plus sign '+' below it. Előfordulhat, hogy az AI által létrehozott tartalom helytelen.nya?

A hangja bizonytalan volt, tétova. Felnéztem, hunyorogva a napsütésben, és egy pillanatra azt hittem, Élektra szólt hozzám. De Iphigeneia állt ott, két oszlop között keretezve, árnyék és fény találkozásánál. Gyermekien csengett a hangja, mintha inkább a húgáé lett volna, nem az övé. Egyik kezével a vékony aranyláncát csavargatta, a másikkal a sima kőoszlopba kapaszkodott, mintha szüksége lenne valami biztos pontra, ami megtartja.

– Gyere ide – mondtam, és megpaskoltam magam mellett a dívány párnáját kint az udvarban.

A távoli tengert néztem az imént a horizonton, ami nem olyan megnyugtató elfoglaltság mostanában. Minden felfordult körülöttünk. Nem akartam azzal a képpel foglalkozni, ahogyan Agamemnón elhajózott, sem a szavakkal, amelyeket utoljára váltottunk.

Iphigeneia nem mozdult. Egy pillanatra újra elragadott az az érzés, amelytől mindig elakadt a lélegzetem: a csodálat, az anyai büszkeség és boldogság fájdalmasan édes árama. Három lányom volt már, és egy újabb élet mocorgott a méhemben, de az anyaság még mindig képes volt elönteni a szívemet ebben az egyszerű pillanatban. A lányom, tizennégy évesen, a napsütésben állt előttem. Néha már a nőt láttam benne, akivé válni készült. A puha kisgyermeki arcon, amelyet annyiszor csókoltam, hogy érezzem az elmondhatatlan bársonyosságát, immáron határozottabb vonások rajzolódtak ki. Szemében egy újfajta komolyság vette át az örök kíváncsiság helyét, amely fiatalabb korában ezer kérdést szült. De máskor, amikor a húgaival együtt önfeledten nevetett, minden eleganciát levetkőzve, egy pillanatra ismét láttam benne azt a kisgyermeket, akit egykor a karomban tartottam. A csecsemőt, akinek érkezésekor először éreztem azt a szívet szorító, vad és édes anyai szeretetet.

Akkor, abban a pillanatban mintha két állapot között rekedt volna. Izgatottság fénylett az arcán, halvány pír égett a bőrén, de a szemében kétségbeesést is láttam. Félelem és zavarodottság csillant benne, és valami más is: ki nem mondott könyörgés, hogy segítsek neki.

– Mi az? – kérdeztem, és kihúztam magam ültömben.

– Egy hírnök érkezik – válaszolta.

A hangja távoli volt, figyelmetlen, és ujjai egyre szorosabb csomókba csavarták az aranyláncát.

– A trónterembe kell menned, hogy fogadd őt.

– Hírt hoz apádról?

Felálltam, és a nyugtalanság hideg kígyóként kúszott fel a gerincemen. Talán ez az az üzenet, amely megerősíti, hogy végre elhajózott. A serege már készen állt, egész Görögország harcosai összegyűltek Auliszban, indulásra készen. Hetekig tartott, míg mindannyiukat összeszedték – különösen Odüsszeusszal volt némi gond, ahogy hallottam. De az utolsó hírnök azt üzente, már csak a kedvező szelet várják, azt, amely hajóikat Trójába viszi. Nem tudtam elképzelni ezt a látványt, azt a hajóflottát, amelyről meséltek. Több mint ezer hajó, így mondták: ezer karcsú orrú hajó, mindegyik zsúfolásig tele fiatal harcosokkal, páncélokkal, fegyverekkel.

Mennyi hajó, hogy visszahozzák a húgomat! Helénát, valahol a tengeren túlról, a falak mögött, amiket sosem láttunk. Megpróbáltam kivetni ezt a gondolatot a fejemből; képtelen voltam őt ott elképzelni. Egész életében Spártában élt. Tudtam, mit evett, kivel beszélt, mit viselt, hol járt. Most pedig fogalmam sem volt, mi veszi körül. Hogy mit érezhet.

– Én is azt hiszem – mondta Iphigeneia. – Hogy azt üzenik, elhajóztak. Ezért vállaltam, hogy én jövök érted. Gondoltam, szeretnéd, ha veled lennék.

Mindig kedves volt az én lányom. Tudta, mennyire rettegtem ettől a pillanattól. Láttam Menelaoszt, amikor megérkezett Mükénébe. A kétségbeesést, ahogy görnyedt háttal belépett a palotába. A könnyeket, amik hangtalanul folytak végig az arcán. A történet szakadozva áradt ki belőle, miközben rázkódott a mellkasa, és a szavait elnyelte a görcsös zokogása. A trójai herceg eltűnt, és Heléna nem volt sehol.

A fájdalma szégyenkezéssel töltött el. Gyűlöltem így látni egy férfit. Kerestem a szavakat, amelyekkel vigasztalhatnám, de nem jött egy sem. Az én testvérem tette ezt vele. És a húgom arca újra felderengett előttem: az elégedett mosolya a saját tükörképére, amikor arról ábrándozott, milyen nagyszerű sorsot szánhatnak neki az istenek. Vajon úgy vélte, hogy ezt találta meg Pariszban?

A férjemre hagytam, hogy megvigasztalja a sebzett öccsét. És mire aznap éjjel visszatértek, a bor bűzét árasztva, Menelaosz teljesen megváltozott. Nem tudom, mit mondott neki Agamemnón, de valami rettenetes düh ébredt benne. A szája rángatózott, a szakállába nyálpermet hullott, és a tekintetében pusztító harag lobogott. Nem kívánhattam mást, mint hogy a férjem győzedelmeskedjen a háborúban. De rettegtem attól, milyen büntetés vár a húgomra ennek az embernek a kezei között. Aki hirtelen idegenné vált. Eltűnt a gyengéd, áhítatos férj, aki annyira örült, hogy elnyerte a testvérem kezét. Helyette egy megkeseredett, megalázott király állt előttünk, aki Görögország valamennyi seregét a szolgálatába tudta állítani.

Összeszedtem magam.

– Köszönöm – mondtam, és el akartam indulni vele, de ő még mindig nem mozdult.

– Csak... hallottam, amint a nők beszéltek, amikor kijöttem a teremből – mondta. – Nem tudták, hogy ott vagyok.

Elhallgatott egy pillanatra, az arca pedig elárulta, hogy valami fontos következik.

– Azt mondták... azt mondták, hogy a sereg nem indulhat el, amíg sor nem kerül egy esküvőre. Hogy apa megígérte...

Az a különös kifejezés az arcán – a várakozás és a félelem keveréke! Egy lépést sem tudott tenni, annyira bizonytalan és boldog volt egyszerre. Szinte sugárzott.

– Hogy apa Akhilleusznak ígérte a lányát – mondta végül. – Hogy engem hívnak Auliszba, hogy... hogy a felesége legyek.

Egy nevetésszerű, bizonytalan hang tört fel a torkából, és megrázta a fejét, mintha még maga sem hinné el.

Akhilleusz. Annyi alku köttetett, annyi meggyőzés kellett Görög– ország-szerte, hogy egyesítsék ezt a hatalmas sereget! De a harcosok között, akiknek nevét a csaták dicsősége övezte, egyik sem volt olyan, mint Akhilleusz. Aki úgy tűnt, hogy egy időre teljesen eltűnt a föld színéről. A Mükénébe eljutó pletykák szétszórt töredékei mesébe illők voltak, nevetségesek. Hogy tengeri nimfa anyja, Thetisz lányruhákba öltöztette, és táncosnők közé rejtette. Hogy valahogy mégis leleplezték – bizonyosan Odüsszeusz ügyeskedése révén. Sokat tűnődtem rajta, vajon mi változtatta meg a szándékát. Mi késztette arra, hogy mégis csatlakozzon a hadjárathoz? Talán ez volt az ára. Talán a férjem felajánlotta neki az elsőszülött lányunkat a hűségéért cserébe.

Annyi érzés kavargóit bennem, hogy nem tudtam eldönteni, melyik kerekedik felül. Nekem még mindig olyan fiatalnak tűnt! Bár elérte a kort, amikor egy lány férjhez mehet, reméltem, hogy marad még egy kis időnk, mielőtt egy férj elragadná tőlünk. És Akhilleusz? Egy harcos venné el az én szelíd, kedves lányomat? Tudtam, hogy Agamemnón büszkélkedne egy ilyen vővel. De milyen lenne Iphigeneiának Akhilleusz feleségeként élni? Megpróbáltam elképzelni őt: izmos, harcra termett alak, egyik kezével dárdát markolva. Azt beszélték, hogy jóképű is. És ha az anyja lányok közé bújtatta, és nem keltett feltűnést, akkor aligha lehetett az a hatalmas szörnyeteg, akitől a képzeletemben féltem. Ráadásul azonnal háborúba indult. És nem tudtam elnyomni a szégyenletes gondolatot: a háború bizonytalan dolog. Nem tudhattuk, visszatér-e egyáltalán. Legalábbis időbe telhet, és addig a lányom még mindig az enyém marad egy kicsit.

– Anya? – kérdezte ismét bizonytalanul.

Láttam, hogy könnybe lábad a szeme, de még nem sírt. Nem tudtam, mit érzek igazán a hír hallatán, de azt tudtam, hogy a gyermekem fél és bizonytalan. És hogy az én hatalmamban áll megnyugtatni őt. Hányszor tettem már meg ezt? Hány órát töltöttem azzal, hogy az éjszaka sötétjében elhessegettem a rémálmait? Hogy a forró homlokát vizes ruhával hűtöttem, altatódalokat énekeltem neki, elűztem az aggodalmait? A férjem hamarosan hajóra száll, hogy ellenségeket mészároljon le a hatalom és a dicsőség nevében. De én évek óta szörnyeket öltem – láthatatlanokat, csendben, a gyermekeim útját egyengetve, hogy magabiztosan lépdelhessenek a jövőjük felé. És ha valaha is szükség volt erre, akkor most különösen.

Átöleltem, magamhoz húztam.

– Nagy megtiszteltetés – mondtam, és éreztem, ahogy a teste megremeg. A vállai olyan törékenyek voltak, és a szíve olyan hevesen vert, mintha egy kismadár lett volna a tenyeremben. – Már közeledett a házasságkötésed ideje – vallottam be. – Nem gondoltam, hogy ilyen hamar eljön, de Akhilleusz remek ember. A férjed legendák hőse lesz, ebben biztos vagyok. Áldás lesz a feleségének lenned. És... – Hátrébb húzódtam, hogy a szemébe nézhessek. – Az anyja nagyon szereti őt. Akhilleusz majdnem lemondott erről a háborúról miatta. Csak jószívű lehet, ha ennyire törődik az anyjával, hogy feláldozná érte a dicsőség lehetőségét.

Iphigeneia bólintott. Hátralépett egyet, kihúzta magát, és szaporán pislogott. Az imént még kitörni készülő könnyek eltűntek, ajkán pedig halovány mosoly derengett.

– Ha te helyesled, akkor biztosan minden rendben lesz – mondta, mire ismét összeszorult a szívem. Elég idős volt már ahhoz, hogy férjhez menjen, de még mindig elég fiatal ahhoz, hogy azt higgye, bármilyen problémát meg tudok oldani.

Hálás voltam a pletykálkodó nőknek, amiért hagyták kiszivárogni a titkot. Amikor a hírnök hivatalosan is bejelentette: Agamemnón üzeni, hogy hívatja legidősebb lányát, hogy férjhez adja a harcos Akhilleuszhoz, mielőtt hajóra szállnak Trója felé, akkor Iphigeneia és én nyugodt mosollyal álltunk a palota népe előtt. Már másnap útnak indultunk, így a készülődés izgalma magával sodort minket. Krüszothemisz, aki még csak tízéves volt, elragadtatottan várta a menyegzőt, és mélységesen csalódott volt, hogy nem tarthat velünk. Agamemnón üzenete viszont egyértelmű volt – és különben is, az út hosszúnak és fárasztónak ígérkezett, forró porban és tikkasztó hőségben.

– Maradnod kell, hogy vigyázz Elektrára – mondtam neki. Erre felsóhajtva forgatta a szemét.

– Elektrára mindig vigyázni kell.

Túl elfoglalt voltam ahhoz, hogy rendreutasítsam Krüszothemiszt. Igazat mondott. A legkisebb lányom különösen hajlamos volt a betegségekre; úgy tűnt, a gyermekkor minden nyavalyája célba vette. Sokszor féltem, hogy valamelyik elragadja tőlünk. Imádkoztam az életéért, gyógyítókat hívtam, és olyan elszántsággal ápoltam, amiről korábban nem is tudtam, hogy megvan bennem. Többször is úgy éreztem, közel járunk a szakadék széléhez. De valahogy mindig visszarántottuk onnan, és tovább élt. Sápadt, törékeny gyermek volt, nem volt meg benne nővérei ereje és vidámsága, de itt volt velünk. Úgy bántunk vele, mint egy finom porcelánvázával; különösen Agamemnón.

Hálás voltam, hogy lányaink közül ő volt az, aki a leginkább elrabolta az apja szívét. Élektra rajongásig szerette, és Agamemnón sem tudott ellenállni ennek az imádatnak. Még én sem tudtam elnyomni azt az édes érzést, amikor láttam, hogyan ragyog fel Élektra komor kis arca, mikor az apja az ölébe kapja. Vagy amikor hallottam vékonyka nevetését Agamemnón mély, zengő hangjára. Ilyenkor könnyű volt elhessegetnem a rabszolganő történeteit a családjáról. Eltemettem őket az elmém mélyére, és soha nem engedtem, hogy a felszínre törjenek. Évek óta senki sem adta tovább ezeket. Elfelejtjük őket, határoztam el magamban, és nem lesz többé hatalmuk felettünk.

Élektra még túl fiatal volt ahhoz, hogy igazán megértse, miért utazunk el Iphigeneiával. De amikor a hajnal első sugarai mellett búcsút intettünk, ő egészen nyugodtan állt ott, egyik kezével Krüszothemiszbe kapaszkodva, a másikkal Agamemnón kutyájának bundáját simogatva. Még rám pillantott, de mielőtt eltűntünk volna a palota kapuján túl, már oda is fordult a nővéréhez, hogy ásítva megkérdezze, lesz-e ma friss füge reggelire.

A felkelő nap arany fénnyel festette meg az égboltot a hegycsúcsok fölött, miközben felkapaszkodtunk a harci szekérre. Hosszú út állt előttünk, és tudtam, hogy a puha párnák halmaza sem lesz képes teljesen tompítani a zötykölődés fáradalmait. Úgy éreztem, hogy az előttünk álló órákat hasznos anyai tanácsokkal kellene kitöltenem, hogy előkészítsem Iphigeneiát arra, ami vár rá. De mit is mondhatnék neki a házasságról?

Helénával annak idején Spártában naivan beszélgettünk erről, próbáltuk megragadni a nőiesség és az érettség képzetét anélkül, hogy valóban megértettük volna, mit is jelent mindez. Tizenhat évesen egyikünk sem említette igazán a szerelmet. A bárdok daloltak róla, de úgy tűnt, inkább a mítoszok és legendák világába tartozik, semmint a valóságba. A fiatal szívem egykor mégis elolvadt, amikor Orpheusz történetét hallgattam. Hogy annyira szerette Eurüdikét, hogy amikor az egy mérges kígyóba lépett az esküvőjük napján, a holtak birodalmába is utánament. Hogy Hádész előtt olyan gyönyörűen játszott a lanton, hogy az alvilág ura engedett kérésének, és visszaadta neki a feleségét. És hogy végül hogyan veszítette el mégis. Hogyan vezette Eurüdikét felfelé, vissza a fénybe, s hogyan nem állhatta meg, hogy vissza ne pillantson rá – csak egyszer, egyetlenegyszer! Hádész feltétele viszont az volt, hogy Orpheusz nem nézhet hátra, amíg Eurüdiké teljesen vissza nem tér az élők közé. S amikor Orpheusz megszegte a szabályt, akkor Eurüdiké teste, ami éppen kezdte visszanyerni hús-vér alakját, ismét füstté és árnyékká vált. Örökre elveszítette.

Ezek a leánykor romantikus történetei voltak. Nem a házasság valósága. Így hát nem nagyon beszélhettem a szerelemről a lányomnak. Csak remélhettem, hogy amikor Akhilleusz szemébe néz, talál benne valamiféle rokonságot, egy közös húrt, ami elég lehet egy békés, megelégedett élethez. Elmondhattam volna neki, hogy az igazi szerelem öröme akkor érkezik majd el, amikor először tartja a karjában a saját gyermekét – talán még előtte is, amikor már érzi magában mozogni, amikor énekel a növekvő életnek, amikor a kezét a meleg, feszes bőrre simítja, és elámul azon a felfoghatatlan csodán, ami az övé lesz. De emlékeztem a saját pánikomra is, amikor először szembenéztem ezzel a gondolattal: az örömöt mindig árnyékként követő félelemre. Amikor a vékony, karcsú lánykámra néztem, önkéntelenül aggodalom ébredt bennem. Anyaként az életünket is odaadnánk a gyermekeinkért, és minden egyes szülésnél ott állunk annak a hatalmas folyónak a partján, ami elválasztja az élőket a holtaktól. Egy hadseregnyi asszony, fegyvertelenül, páncél nélkül, egyedül a saját erejében bízva reméli, hogy átjut.

De nem ez volt a megfelelő téma a lányom esküvője felé vezető úton. Szerencsére ő szólalt meg először.

– Örülök, hogy még egyszer láthatjuk apát, mielőtt elindul a háborúba – mondta.

– Én is örülök – feleltem. – Nem a legrózsásabb hangulatban búcsúztunk el; jó, hogy kibékülhetünk, mielőtt elmegy.

– Miért? – kérdezte kíváncsian Iphigeneia. A szekérút magánya valahogy megkönnyítette a beszédet, a gondolatok kimondását, amiket addig csak dédelgettem magamban.

– Heléna a testvérem – mondtam. – És ahogyan a férfiak beszélnek róla...

A szekér hirtelen zökkent egyet alattunk, a nap pedig egyre magasabbra emelkedett, szinte perzselve a vékony ponyvát, ami védett minket. A kerekek felverték a port, és eltűnődtem, milyen állapotban lesznek a szép ruháink, mire megérkezünk. Iphigeneia fészkelődön egy kicsit a párnákon.

– Hallottam ezt-azt – mondta óvatosan.

Nem is csodáltam. Alig beszéltek másról az emberek, amióta kiderült.

– Menelaosz dühös – jegyeztem meg. – És nem hibáztatom érte. De az apádnak elég szeretettel kellene lennie irántam ahhoz, hogy arra gondoljon, meg kell védenie a húgomat is. Nem tette meg, és ezért haragudtam rá, amikor elment. Nem túl kedves búcsút vettem tőle.

– Azt mondja, néhány nap alatt megnyerik a háborút. Ha most nem is találkoznánk vele, hamarosan úgyis lenne lehetőségetek kibékülni.

Az én jószívű lányom, aki mindig a legjobbat látta mindenkiben! Bárcsak én is ilyen biztos lehetnék benne. Az utolsó beszélgetésünkben éles volt a nyelvem Agamemnónnal, és most már megbántam néhány szót, bár még mindig éreztem az övéinek igazságtalanságát.

– Menelaosznak bölcsebben kellett volna feleséget választania – dohogott akkor a férjem. A lakosztályunkban voltunk; én már előre vártam a csendet, miután elhajózik. Nyugtalannak és zaklatottnak éreztem magam, cikáztak a gondolataim a szertelen húgommal kapcsolatban. Bárcsak beszélhetnék vele! Bárcsak ott lettem volna Spártában! Bárcsak a saját szememmel láthattam volna ezt a Pariszt, és nem csupán vad találgatások és a képzeletem kínzó árnyai kavarognának a fejemben!

– Görögország összes férfija Helénát akarta – emlékeztettem. – Ezt igazán nem felejthetted el.

Agamemnón bosszús pillantást vetett rám.

– Ha ennyire akarták, miért vonakodtak annyira attól, hogy hazavigyék magukhoz?

Megint ez az ismerős morgás! Folyton ezt hajtogatta, miközben Menelaosszal együtt próbálták összegyűjteni a seregeket.

– A háborút nem könnyű vállalni – feleltem. – Feleségeik vannak, gyermekeik, akikről gondoskodniuk kell...

– Trója csak arra vár, hogy elvegyük – nevetett fel gúnyosan a férjem. – Olyan kincsekkel térnek majd haza, amilyenekről álmodni sem mertek, és azokat rászórhatják a feleségeikre és gyerekeikre. – Az ablakhoz lépett, és mereven bámult kifelé. – És mégis, amikor felszólítottam őket, amikor én, mindannyiuk királya, fegyverbe hívtam őket, volt képük meghátrálni. Odüsszeusz bolondot játszott. Akhilleusz nőnek öltözött. Csatába kellett volna indulniuk azonnal, amikor hívtam őket.

– De most már melletted vannak. Odüsszeusz is, Akhilleusz is.

Pénelopé jutott eszembe, és összeszorult a szívem. Biztos voltam benne, hogy együtt tervelték ki: Odüsszeusz őrültnek tettette magát, sóval szántotta a földet, eszementként hadováit. De az Agamemnón által küldött Palamédész átlátott rajta: kivette újszülött fiukat, Télemakhoszt Pénelopé karjaiból, és letette az eke elé. Amikor Odüsszeusz félrerántotta az ekét, hogy megmentse a gyermeket, a színjáték lelepleződött. Amikor először hallottam ezt a történetet, éreztem, ahogy a torkom összeszorul, és ösztönösen a saját kerekedő hasam köré fontam a karjaimat. Az a gondolat, hogy Pénelopé csecsemője ott feküdt a földön, védtelenül, alig egy hajszálnyira a fém fogaktól... beleborzongtam abba a félelembe, amit ő érezhetett. De ott bujkált bennem valami más is, a keserű féltékenység. Féltette a férjét, méghozzá annyira, hogy még a becsületét is kockára tette volna, csak hogy otthon tartsa. Nem igazán tudtam felébreszteni magamban ugyanazt az érzést Agamemnón közelgő távolléte miatt. Az ő panaszkodása kis híján az őrületbe kergetett, mire összeállt a hadsereg.

– Akhilleusznak legalább nem volt kötelessége védeni azt, ami Menelaoszé – tűnődött. – A többieknek azonban, azoknak, akik Spártában esküt tettek... nekik meg kellett volna tartaniuk a fogadalmukat, és mindenekelőtt egyszerűen hálásnak lenniük, hogy nem ők nyerték el Heléna kezét.

Ettől megvonaglottam.

– Talán, ha közülük nyerte volna el valaki Heléna kezét, akkor a húgom megtartja a saját esküjét, és nem szökik meg.

Agamemnón arca elsötétült.

– Már ha egyáltalán megszökött – tettem hozzá kelletlenül. Már százféleképpen hallottam ezt a történetet. Úgy, hogy Heléna szégyentelenül Parisz karjaiba vetette magát: hogyan is állhatott volna ellen a szépségének? Vagy talán Aphrodité csapta be, bűbájjal ejtette rabul, és a testvérem csak akkor tért magához, amikor már félúton volt Trója felé. Esetleg Parisz egyszerűen megragadta, föléje kerekedett, és felvonszolta a hajójára, Heléna pedig jámboran sikoltozott a távollévő férjéért. Feltűnt, hogy a férfiak közül sokan különösen szeretnek elidőzni ennél az utóbbi változatnál, talán elképzelve, hogyan szakadhatott el Heléna ruhája a durva kezek alatt, hogyan könyöröghetett. Behunytam a szemem egy pillanatra, hogy elhessegessem ezt a képet.

Mindenesetre többnyire úgy beszéltek róla, mintha az első változat bizonyított tény lenne. Kit érdekelt, ha nem így volt? A húgomon már csorba esett, megfakult trófea lett, amit Menelaosznak vissza kellett szereznie – Menelaosznak, aki valaha Görögország legszerencsésebb férfijának gondolta magát, és most mindenki gúnyolódásának tárgya lett. Mindenki tudta, hogy Heléna nem több egy közönséges szajhánál, egy árulónál, Görögország szégyenévé vált. És ezt imádták mindannyian, ahogy vedelték a borukat, és azzal dicsekedtek, hogyan fognak leomlani Trója falai a görög bronzfegyverek erejétől. Hallgattam. Rájöttem, hogy amikor annak idején láttam a kérőket, amint beözönlöttek a nagyterembe Heléna kezéért, azt hittem, hogy azért jöttek, mert szerették őt. De tévedtem. Gyűlölték. Gyűlölték, mert olyan gyönyörű volt, és mert annyira akarták őt. Semmi sem hozta őket nagyobb lázba, mint egy szép asszony bukása. Úgy megtépázták a hírnevét, mint a dögkeselyűk, mohón marcangolva minden egyes megmaradt darabot.

Borzongva gondoltam bele, mi lesz, ha Trója olyan könnyen elbukik, ahogyan mindannyian várták. Agamemnón indulni készült, de még mielőtt elmehetett volna, megragadtam a ruháját.

– Mi lesz vele? – kérdeztem.

Rákényszerítettem, hogy rám nézzen, kutattam a tekintetében a könyörület után, amiben reménykedtem.

– Ha Trója elbukik, mi lesz a húgommal?

Kifürkészhetetlen maradt az arca.

– Menelaosz dolga eldönteni.

– Menelaosz az öcséd. Meg tudod győzni.

Alig észrevehetően megrázta a fejét.

– Heléna Menelaosz felesége. Azért megyünk, az eskünk kötelmében, hogy visszavigyük hozzá. Jogában áll azt tenni, amit helyesnek lát.

– Tehát nem fogsz közbeavatkozni?

Felsóhajtott.

– Miért tenném?

Értem, természetesen. A feleségéért. Nem értem, hogyan nem látta ezt. De mióta csak szó esett Trója ostromáról, úgy éreztem, semmi mást nem látott, csak a diadalt.

– Nem törődsz Helénával, pedig a húgom, és szeretem őt.

A hangom halk volt, kemény és dühös.

– Még az esküvel sem törődsz, amit letettél. Örülsz, hogy ez megtörtént! Tudom, hogy így van. Neked nem kell semmi más, csak a háborúd, hogy bebizonyítsd, te vagy a görögök vezére?

A tekintete kiismerhetetlen maradt.

– Minden idők legnagyobbika – mondta halkan.

– Tévedtem, amikor ezt mondtam – sziszegtem. – Sosem leszel a görögök legnagyobbika. Ha a húgom meghal a testvéred keze által, és te meg sem próbálod megállítani, akkor te leszel a leggyávább és a legalávalóbb mind közül.

így ment el a háborúba. Ez sem tűnt jobb beszédtémának, amit a lányommal megoszthattam volna, mint azok, amik korábban eszembe jutottak. De talán – gondoltam, miközben a királyi szekér rázkódva és zötykölődve haladt Aulisz felé –, talán elgondolkodott a szavaimon. Ez a házasság, a lányunké – kétségtelenül arra szolgált, hogy megszilárdítsa a szövetségeit, hogy még biztosabban magához láncolja Akhilleusz meglehetősen kétséges hűségét. De talán – egészen kismértékben – mégis arra szolgált, hogy lehetőséget teremtsen közöttünk a békülésre. Hogy Iphigeneiát kiváló férjjel tisztelje meg, még ha egy kicsit hamarabb is, mint ahogy szerettem volna. És alkalmat biztosított arra is, hogy a férjem ismét láthasson bennünket. Hátradőltem, és megpróbáltam a lehető legkényelmesebben elhelyezkedni. A perzselő hőség és az út pora, amely kavargott körülöttünk, mit sem változtatott azon, hogy Iphigeneiafrissnek és gyönyörűnek tűnt, mint egy szirmait bontogató virág.

– Igazad van – mondtam neki. – Nagy ünnepséggel küldjük háborúba a férfiakat, mert nincs boldogabb és reménytelibb dolog a világon, mint egy esküvő.

Megnyugodtam, mert elmosolyodott.

Aulisz felett ragyogott a felhőtlen kék égbolt. Az utazás annyira kifárasztott és felhevített minket, hogy már szinte örömmel vártam a partvidék elérését, de még a lágy fuvallat sem hozott enyhülést. Elgémberedett lábakkal léptem a homokos talajra, és a hasamat feszítő fájdalom olyan volt, mintha egy láthatatlan kötél egyre könyörtelenebbül szorítaná össze.

Senki sem jött elénk. Meglepett ez a fogadtatás. Végtelen sátortábor terült el előttünk mindenfelé; ameddig a szem ellátott, elfoglalta a síkságot. Mögöttünk a lovak nyugtalanul prüszköltek és kapálták a port, vizet keresve. A hírnök, aki eddig kísért minket, aki maga hozta el nekünk Agamemnón parancsát, sietve elsurrant mellettem, és mielőtt még megszólalhattam volna, már el is tűnt a sátrak útvesztőjében.

Az egész görög hadsereg itt volt valahol, mégis kísérteties csend honolt. Nem hallatszott kiáltás vagy beszélgetés, semmiféle zaj, amely elárulta volna több ezer katona jelenlétét. Talán a hőség – az a szörnyű, bénító hőség – és a levegő nyomasztó mozdulatlansága nehezedett rájuk.

A lányom és én várakoztunk. Hosszú idő után végre mozgást láttam a sátrak között, és egyre határozottabban kirajzolódott valakinek az alakja. Alacsony, zömök férfi volt. Pillanatok alatt felismertem.

– Odüsszeusz – köszöntöttem. Igyekeztem a lehető legjobban figyelni a testtartásomra, bár az utazás után gyűröttnek és porosnak éreztem magam. Lopva megböktem Iphigeneiát, hogy ne görnyedjen. Akármennyire is szomjasak és kimerültek voltunk, királyi fenségek voltunk, és a méltóságunk mindennél fontosabb. Odüsszeusz röviden fejet hajtott előttünk. Amikor utoljára láttam, folyamatosan csillogott a szeme a vidámságtól, attól az elégedett örömtől, hogy mindig néhány lépéssel ellenfelei előtt jár. Most azonban árnyék telepedett az arcára; szürkének és komornak tűnt. Vajon azért, mert hiányzott neki a felesége és az újszülött fia? Hónapok telhetnek el, mire újra láthatja őket.

– Klütaimnésztra – viszonozta a köszöntést. – Remélem, kényelmesen utaztak. – Aztán Iphigeneiához fordult. – És önnek, úrnőm, mindannyian izgatottan vártuk az érkezését.

– Hol van a férjem? – kérdeztem. Megértettem komor hangulatát a háború előestéjén, de ez a lányom esküvőjének előestéje is volt, és szerettem volna valamilyen örömöt, valami ünnepi hangulatot érezni, amely felvidíthat minket.

– Agamemnón király tanácskozást tart a hadvezéreivel – vágta rá Odüsszeusz. – Haditervet vitatnak meg, és így tovább. Jöjjenek, megmutatom a szállásukat, hogy pihenhessenek a holnapi nap előtt. A ceremónia napkeltekor lesz – tette hozzá –, és reményeink szerint utána rövidesen ki is hajózunk.

Egy csomó kérdés kavargott a fejemben. Miért nem vesz részt Odüsszeusz, Görögország legravaszabb embere, egy stratégiai megbeszélésen? Miért ilyen korán reggel lesz az esküvő? Ha valóban ilyen korán indulnak, észszerűbb lett volna az esküvőt még az este megtartani, hogy legyen időnk megünnepelni. Milyen furcsa, hogy a ceremóniát rögtön a háborúba indulás kövesse! Iphigeneiára pillantottam. Olyan fiatalnak tűnt ebben az idegen környezetben. Talán hálásnak kellene lennem Agamemnónnak, hogy így rendezte el a dolgokat; így a férje elhajózik Trójába, és érintetlenül hagyja őt – legalábbis addig, amíg távol van.

– Remélem, holnap kedvező szél fuj majd – jegyeztem meg. – Egy olyan napon, mint amilyen a mai, nem jutnának messzire.

– Sok napja szélcsend van – helyeselt Odüsszeusz. Már megfordult, hogy elkezdjen kalauzolni bennünket a sátrak között. Akkor vettem észre az árnyékban pihenő katonákat. Ahogy sétáltunk, éreztem a tekintetüket, a súlyos, szinte perzselő pillantásaikat. – De a holnap reggeli szertartás után az istenek ránk mosolyognak majd. Bízom benne, hogy a ceremónia meghozza a szükséges szelet, és gyorsan útnak indulhatunk Trója felé.

Hát erről volt szó? Abban reménykedtek, hogy az istenek áldásukat adják a házasságra, és így biztosítják a szelet az induláshoz? Nem tetszett a gondolat, hogy Agamemnón alku tárgyává teszi a lányunkat az istenek kedvéért. Reméltem, hogy nincs erről szó.

– A sátruk – mutatta Odüsszeusz. Félreesett a többitől, és reméltem, hogy odabent legalább egy kis enyhülést találunk a hőségtől. De mivel egyetlen fuvallat sem enyhítette a forróságot, bent még fullasztóbb volt, mint kint.

Iphigeneiára pillantottam. Az arca kipirult, a szeme nehéz volt a fáradtságtól.

– Van víz? – érdeklődtem, miközben hirtelen szédülés fogott el. A sátorban egy széles fekhely volt puha kelmékkel megvetve – gondoltam, hogy azon kell majd aludnunk –, és sietve leültem a szélére. A ládáinkat már behozták, és a sarokba tették őket, ahol kidudorodtak a sátor ferde teteje alatt.

– A férfiak ma hoztak friss vizet a forrásból – mondta Odüsszeusz. Láttam is a kihelyezett korsókat az alacsony asztalon, az egyik tele tiszta vízzel, a másik borral. – Mindenük megvan az éjszakára, nincs más dolguk, mint pihenni.

Udvariassága kifogástalan volt, mégis furcsának, merevnek tűnt. Éreztem benne a sürgető vágyat, hogy mielőbb távozhasson, és nem értettem, miért. Úgy tűnt, nem szívesen vállalta, hogy minket üdvözöljön, és hogy a rövid spártai találkozásunk alatt kialakult barátság utolsó nyomai is eltűntek. Nem panaszkodhattam, hiszen tisztelettel bánt velünk, de nem számítottam ilyen hűvös fogadtatásra.

– És a férjem? – kérdeztem. A hőség, a zűrzavar és az egész helyzet idegensége elhomályosította a gondolataimat. – Itt lesz, amint befejezi a dolgát a tanácsadóival?

Odüsszeusz fürgén válaszolt, arca pedig gondosan érzelemmentes maradt.

– Lehet, hogy késő éjszakáig beszélgetnek, ne várjon rá. Most mennem kell, a király oldalán van rám szükség. De ne féljen: a sátra körül mindenhol őrök állnak. Biztonságban lesznek ma éjjel.

Eltűnt, mielőtt újabb kérdést tehettem volna fel. Iphigeneiával összenéztünk, mindkettőnk arcán ott volt a tanácstalanság.

– Biztos vagyok benne, hogy apád jön, amint tud – nyugtattam meg, bár saját magamat sem győztem meg.

Iphigeneia a korsóhoz lépett, és vizet töltött az egyik kupába, majd átnyújtotta nekem. Hálásan vettem el, remélve, hogy egy kicsit kitisztul tőle a zúgó fejem.

Hol volt Akhilleusz? Itt kellett volna lennie, hogy üdvözöljön minket, hogy megpillantsa a menyasszonyát. Tudtam, hogy háború vár rá, de nem vethette volna le ezt a terhet egyetlen estére, hogy legalább a legcsekélyebb udvariasságot megadja nekünk?

Iphigeneia átlépett a sátor egyik sarkába, hogy kioldja a vastag bőrszíjakat a fából készült ládán, amelyet Mükénéből hoztunk magunkkal. Megrántotta a pántokat, és felnyitotta a fedelet. Ahogy felemelte, az összezúzott szirmok illata áradt ki belőle, betöltve a sátrat gazdag, bódító aromájával. Kiemelte a gondosan összehajtogatott sáfránysárga köntöst, és kirázta belőle a gyűrődéseket. A finoman szőtt lenvászon olyan élénken ragyogott, mint egy tojássárgája, ahogy a lányom ujjai között hullámzott. Tiszteletteljes mozdulattal a sátor két széke közül az egyik magas háttámlájára terítette, majd elé állt, és büszkén szemlélte. Holnap reggel gyönyörű lesz – gondoltam. Amikor kilép a katonák elé, az elfoglalt apja és a rejtélyesen hiányzó vőlegénye előtt, mindannyian visszatartják majd a lélegzetüket, és megbánják, hogy ma este ilyen közömbösen bántak velünk.

Ahogy a nap alábukott, és a sátor bejáratán keresztül látható ég lassan sötétedett, érezni lehetett a táborban fellobbanó tüzek illatát, majd nem sokkal később a sülő hús fűszeres aromáját is. Az esti levegő sem hozott enyhülést az elviselhetetlen hőségben, de a víz, a bor és a pihenés lehetősége kissé felüdített. Felálltam, és kitekintettem a sátorból.

Körülöttünk ott voltak az Odüsszeusz által ígért őrök. Őrségben álltak, féltucatnyian pedig a sátor körül járőröztek. Mindnyájan hosszú lándzsát tartottak a kezükben, éles hegyük csillogott a holdfényben.

Milyen veszélytől akart minket megóvni Agamemnón itt? Bizonyára nem arról volt szó, hogy ilyen kevéssé bízik a saját katonáiban, hogy azt gondolja, hogy ők jelenthetnek fenyegetést a feleségére és a lányára, itt, a saját táborában. De akkor mi másért állíttatott fegyveres őrséget a sátrunk elé?

– Mikor kapunk vacsorát? – kérdeztem, mindegyikükhöz intézve a szavaimat, hiszen egyikük sem volt hajlandó a szemembe nézni.

A legelöl álló kissé lehajtotta a fejét.

– Hamarosan meghozzák az ételt.

– És a királyotok velünk fog vacsorázni? – faggattam, hangomban növekvő ingerültséggel.

Nem kaptam választ. Egy pillanatig feszülten hallgattam, egyszerre érezve magam ostobának és tehetetlennek. Otthon hozzászoktam, hogy parancsokat adok, és azokat azonnal teljesítik. Itt, ebben az idegen környezetben, egyetlen ismerős arc és bármiféle barátságos fogadtatás nélkül, megingott az önbizalmam. Hagytam, hogy a sátorlap visszahulljon, újra elzárva minket a külvilágtól, és visszaültem a helyemre. Ahogyan ígérték, hamarosan megjelent az étel is: egy tálon hús, kenyér és gyümölcs, amelyet egy újabb névtelen, szótlan alak tett le elénk. Agamemnónnak azonban nyoma sem volt. Visszanyeltem a türelmetlenségemet, nem akartam Iphigeneiát még jobban megzavarni.

– Sosem eszünk kettesben – jegyezte meg. Rám mosolygott, és ezzel sikerült enyhítenie a bosszúságomat és azt az alig észlelhető nyugtalanságot, amely a háttérben lüktetett bennem. – Nincs itt Krüszothemisz, nincs Élektra, nincsenek szolgálók…

– Ritka alkalom – helyeseltem.

– Vajon kik lesznek majd az asztaltársaim Püthiában? – tűnődött.

– Előbb még meg kell vívni egy háborút – feleltem bizonytalanul. Nem szerettem arra gondolni, hogy ilyen távolra kerül majd tőlem, ám amikor Akhilleusz visszatér, elkerülhetetlenül magával viszi a feleségét.

– Mit tudsz róla? – kérdezte halkan.

– Csak annyit, hogy remek harcos. Értékes szövetséges lesz apád számára ebben a háborúban. – Gondolkodtam, mit mondhatnék még. – Tudom, hogy bizonyára félsz.

– Nem félek – rázta a fejét. A tekintete lágy és nyílt volt a pislákoló fényben. – Egy kaland áll előttem: új föld, új emberek.

Eszembe jutott, milyen volt elhagyni Spártát, Mükénébe érkezni Agamemnón feleségeként. Milyen ijesztő volt, hogy minden megváltozott, de ugyanakkor ott volt az izgalom is: a bizonytalanság, a sors kockáinak elvetése és a kíváncsiság, hogy vajon hogyan fognak leesni.

– Az anyja tengeri nimfa – folytatta Iphigeneia. – Vajon találkozom majd vele? Milyen lehet? – A hangja egyre élénkebb lett, az izgatottság rezgése futott végig rajta. – Úgy hallottam, hogy amikor csecsemő volt, az anyja ambróziával kente be, majd tűzre tette, hogy kiégesse belőle a halandóságot, és csak az isteni maradjon meg. Csak az apja, Péleusz lépett közbe, mert attól félt, hogy az egész testét elhamvasztja.

– Vagy hogy a Sztüx folyóba merítette, csak a sarkánál fogva, hogy sebezhetetlenné tegye – jegyeztem meg szárazon. – Sok legenda kering róla.

– Vajon mi lehet az igazság? – tűnődött ábrándosán Iphigeneia.

Elfojtottam egy sóhajt. A történetek úgy festették le Akhilleuszt, mintha valami mítoszi alak lenne; reméltem, hogy a valóság nem lesz kiábrándító.

– Hamarosan megtudod – mondtam neki. – Úgy tűnik, apád ma este már nem jön, úgyhogy aludjunk. Holnap igazán nagy napunk lesz.

* * *

Mély álmomból arra ébredtem, hogy nyüzsgést hallottam a sátor elől. Mellettem az ágy üres és gyűrött volt. Felültem, és a szürkületben keresni kezdtem Iphigeneiát. Alig tudtam kivenni az alakját, ahogy éppen a ruháját húzta magára.

– Te is hallod őket? – kérdezte halkan.

Léptek zaja odakint, rengeteg emberé, és férfihangok halk mormogása. Megráztam a fejem, hogy elűzzem álmom foszlányait. Még mindig éjszakának tűnt, de Iphigeneia visszakötötte a sátor drapériáit, és a sötétség lassan fakulni kezdett az égen. A férfiak hangja távolodott; biztosan az esküvői előkészületekhez indultak.

Nehézkesen, mereven küzdöttem magam talpra, lassúvá és ügyetlenné tett a várandósság súlya.

– Gyere, hadd segítsek – mondtam neki.

A sárga szövet ráomlott, majd lágy redőkben hullott alá a válláról az egész testére. Végighúztam az ujjaimat a hajában, hogy a fürtjei a nyakába hulljanak.

– Gyönyörű vagy – mondtam gyengéden.

A sátor bejáratán átszűrődő szürke fényt egy pillanatra eltakarta valami. Egy sötét alak állt odakint.

– Eljött az idő – szólt egy férfihang.

– Hol van Agamemnón? – követeltem. Végre meg kellene jelennie.

– A lányát várja az oltárnál.

Reméltem, hogy előbb megérkezik, hogy láthatom őt a szertartás előtt, de úgy tűnt, nem így lesz. Sietve felöltöztem, miközben azt kívántam, bárcsak több időnk lenne a felkészülésre. Ez a furcsa, elhamarkodott eljárás nem illett egy esküvőhöz. Mégis tartottam a számat. Iphigeneia szinte túlcsordult az érzelmektől, és féltem, hogy túlzottan elragadja, mekkora dolog vár rá.

– Gyere, veled leszek – suttogtam, és megfogtam a kezét, hogy kivezessem a sátorból.

A kora reggeli levegő ködös és nyirkos volt, kellemes enyhülést hozva az előző nap perzselő forrósága után. A szitáló eső fátylán keresztül láttam, hogy a szemei lángolnak a heves érzelmektől, ezért közelebb húztam magamhoz, és megcsókoltam a homlokát. Nem volt szükség szavakra.

A sátrunkat körülvevő őrök most mindkét oldalunkon felsorakoztak. Ismeretlen terepen haladtunk, elhagyva az utolsó sátorsort. Feszülten próbáltam kivenni, mi vár ránk a továbbra is rezzenéstelen csendben.

Ahogy a tábor széléhez értünk, már nem fű terült el a talpunk alatt, hanem homok. Mögöttünk sátrak sötét tömege magasodott, előttünk pedig éppen felbukkant a nap a tükörsima tenger fölött. A parton egy ideiglenesen felállított oltárt láttam a homokba épített emelvényen. Az ott álló alakok csak sötét sziluettek voltak, de tudtam, hogy egyikük bizonyára Agamemnón.

Iphigeneia megszorította a kezemet. Ránéztem; rám mosolygott, bár könnybe lábadt a szeme, s mindketten furcsán, izgatottan felnevettünk.

Éppen szóra nyitottam a számat, amikor egy kar fonódott a nyakam köré. Vergődtem az acélos szorításban, kétségbeesetten próbáltam hátrafordítani a fejemet, hogy lássam, ki ragadott meg. Mellettem két katona kapott Iphigeneia karja után, és apró kezét kitépték az enyémből, ahogy elvonszolták tőlem az oltár felé. Elöntött a pánik: mi végre történik ez? Erővel próbáltam kiszabadulni, tehetetlenül kapva a nyakamra szoruló kar után.

A nap egyre magasabbra emelkedett, narancsszínű fénye végigsuhant az égen, megvilágítva az oltárnál álló alakokat. Láttam a férjemet ott állni. Nem mozdult. A méhemben hordott gyermekem megmozdult, mintha megérezte volna a kétségbeesésemet; forgolódott és rúgott, miközben én kétségbeesetten küszködtem a mozdíthatatlan testtel, ami fogva tartott.

És Iphigeneiát továbbvitték, egyre távolabb tőlem. Agamemnón nézte, ahogy közeledik. A köd már oszladozott a nap aranysárga sugaraitól. Az arca kifejezéstelen volt.

Vadul kapkodtam a fejem jobbra-balra. Minden irányból figyelt az egész sereg. Hosszú, komor sorokban álltak a parton a hajnali fényben, rezzenéstelenül és némán, akár a levegő.

Ott volt Odüsszeusz is, a férjem mellett; Menelaosz a másik oldalán. Egyetlen másik arcot sem ismertem fel. Szaggatottan, zihálva vettem a levegőt. Kétségbeesetten kerestem Akhilleuszt, bár akkor sem ismertem volna fel, ha látom. Minden bizonyíték ellenére reménykedtem, hogy ez mégiscsak egy esküvő, hogy valahogy meg lehet magyarázni az egészet.

Az oltárnál Agamemnón előhúzott egy kést. A penge megcsillant mögötte a napfelkelte ragyogásában. Láttam, ahogy lányom arcán lassan kibontakozik a felismerés, ahogy megérti, mit akar tenni vele az apja. Fellobbant a szemében a félelem. Belőlem sikoly tört elő, áthasított a rezzenéstelen levegőn.

Agamemnón egy pillanat alatt megragadta Iphigeneiát, és maga elé tartotta, hogy az egész hadsereg láthassa. Erősen fogta őt az oltár mögött. Biztosan érezte a hajának illatát, a puhaságát a mellkasán. A lányom rám nézett az apja szorításában. Abban a dermedt pillanatban, amikor semmi sem mozdult, még mindig azt hittem, hogy ez nem lehet igaz, nem történhet meg.

A férjemnek villámgyorsan lendült a karja. Egyetlen suhintás a levegőben, egy éles vágás a gyermekünk nyakán... a puha, finom nyakán. Mielőtt ráhanyatlott volna a rovátkolt faoltárra, láttam, ahogy végigcsorog a vér azon a gyönyörű, sárga ruhán, és egy pillanatra csak arra gondoltam, hogy most már tönkrement, hogy soha többé nem lehet kimosni a foltot, bármennyire is dörzsölik majd a kövek között a folyónál. A folyónál, ott, Mükénében, ahová Iphigeneia már soha nem tér vissza.

Nem tudom, milyen hangot adhattam ki, csak azt, hogy a nyakamat szorító kar hirtelen elernyedt. Bár a lábam megroggyant alattam, a homokon át odavonszoltam magam a gyermekem megtört teste felé. Csak a karjaimban akartam tartani őt, csak látni akartam, ahogy az élet még pislákol a szemében, pedig már patakzott a vére az oltárról, végig a fa lécein, ahonnan sötét cseppekben hullott a homokra. A fa érdes volt az ujjaim alatt, szálkák fúródtak a bőrömbe, ahogy görcsösen megkapaszkodtam, és feltornáztam magam.

A hirtelen feltámadt szél az arcomba fújta a hajamat^ ami hozzátapadt a könnyáztatta bőrömhöz. Hallottam a szél susogását a víz fölött, ahogy a hullámok egyszerre csapódtak a parthoz. Moraj futott végig a tömegen. Felismerés. Elismerés.

Iphigeneia teste lecsúszott a fából ácsolt oltárról, ahonnan tompán huppant az emelvényre. Félresöpörtem a hajamat az arcomból. A vér... a vér mindenhol ott volt, beborította az elsápadt bőrét, beleragadt a hajába, amit még reggel simogattam az ujjaimmal.

Agamemnón pedig már el is fordult, és elindult. Fodrozódott mögötte a köpenye a hirtelen feltámadt szélben. Egyetlen szót sem szólt.

A sereg szinte azonnal kihajózott. Minden készen állt; bizonyára már jóval azelőtt előkészítettek mindent, hogy megérkeztünk volna Auliszba. Amíg mi azon a forró, poros úton zötykölődtünk, ők a hajókat pakolták, abban a biztos hitben, hogy az istennő áldása hamar megérkezik, és a szelek messzire sodorják őket a véráztatta homoktól.

Jóval később hallottam, ahogy a bárdok megénekelték a lányom halálát, Trója összes többi történetével együtt. Gyakran úgy hangzott el, hogy abban a pillanatban, amikor Agamemnón felemelte a kést, Artemisz megkönyörült Iphigeneián, és egy szarvasra cserélte. Ebben a változatban a lányom egy szigeten él tovább, az istennő papnőjeként és kegyeltjeként. A legfontosabb pedig, hogy ebben az elbeszélésben Agamemnón nem tett mást, csupán levágott egy egyszerű állatot. Költői, szép, és olyannyira tiszta!

De én láttam megvonaglani a lányom testét az apja karjai közt, amikor a penge végigszántotta a torkát. A karjaimban tartottam őt, melegen és véresen, holtan a parton, miközben a nap egyre magasabbra emelkedett az égen, és a szelek felkorbácsolódtak körülöttünk. Emlékszem, hogyan libbent körülötte a vércsíkos, sáfrányszínű ruha, és hogy milyen sokáig néztem az arcát. Nem tudtam elhinni, hogy soha többé nem nyitja ki a szemét, nem néz rám, nem szólít anyának, és nem csókol meg.

Nem tudom, meddig ülhettem ott, a gyermekemet az ölemben tartva. Hány órán át ültem így, amikor még csecsemő volt, és az ölembe simult? Azokon az éjszakákon, amikor végre lehunyta a szemét, és nem mertem letenni, nehogy felébredjen, inkább ott maradtam, a széken, figyelve, ahogy a hold végigvonul az égen, az ő lélegzetét hallgatva. Éreztem, ahogy a saját mellkasom is emelkedik és süllyed itt, a vérrel áztatott parton, és csodálkoztam, hogy hogyan lehetséges ez, hogyan doboghat még a szívem, miután ez megtörtént.

Kábultan figyeltem, ahogy jönnek. A nők. Amióta Auliszba érkeztünk, csak férfiakat láttunk, de most nők sétáltak felém a parton. Talán a közeli falu asszonyai vagy azok, akik a katonákról gondoskodtak, míg itt táboroztak. Nem tudtam, és nem is kérdeztem. Valahogy a nők mindig megjelentek egy-egy haláleset után. Korábban én is köztük voltam, segítettem összetört anyáknak, gyengéden lefejtettem az ujjaikat a magukhoz szorított holttestről. Dögvész, himlő, baleset – nem ment ritkaságszámba egy gyermek elvesztése. Most én éreztem a megnyugtató kezek érintését, hallottam a halk suttogást, a szavakat, amelyeket talán én is mondtam már egy másik életben egy másik anyának.

Amikor megpróbáltak talpra állítani, először ellenálltam, de mivel azt mondogatták, hogy a baba., a baba, és végül rájöttem, hogy nem Iphigeneiáról beszélnek. Az árnyékba akartak vinni, vizet adni, a méhemben hordott gyermekem érdekében. Iphigeneia feje az ölemben nyugodott, és amikor lefektettem a durva deszkára, olyan gyengéden tettem, mintha a bölcsőjébe helyeztem volna, mintha attól féltem volna, hogy felébresztem. Aztán hagytam, hogy felsegítsenek. Elképesztőnek tűnt, hogy a hullámok továbbra is nyaldosták a homokot, hogy a lábaim még képesek voltak egy lépést megtenni, majd még egyet. Miközben ketten segítettek elvonszolni engem, mások Iphigeneia teste köré térdeltek. Olyan apró, olyan könnyű volt, hogy könnyedén felemelték, de még a zaklatott elmémet is megnyugtatta a gondolat, hogy olyan óvatosan érintették, mintha üvegből lenne.

A tábor romokban hevert. Fekete foltok a földön, ahol a tüzek égtek, elhagyott facölöpök, amelyek egykor a sátrakat tartották, és minden egyéb, amit szemétnek tekintettek, egyszerűen ott hevert a kopár földön. Kíméletlen sietséggel bontottak tábort, olyan türelmetlenséggel, mintha menekülniük kellett volna innen. A sátor, ahol Iphigeneia és én aludtunk, érintetlen maradt. Talán senki sem akart a közelébe menni. Most odavezettek a nők. Előhúztak egy széket, és leültettek, vizet locsoltak a vérrel borított bőrömre, és egy kupát tartottak a számhoz, hogy ihassak. A fekhelyet – ahol együtt töltöttük az éjszakát, ahol hallottam az egyenletes lélegzetvételét magam mellett – kihúzták, lehúzták róla a szövetet, és ráfektették a holttestét. De, amikor vizet és ruhákat hoztak, elhárítottam a segítségüket. Ezt magam akartam elvégezni.

Egyedül mosdattam meg a testét. A kendők puhák voltak, a víz meleg. Levettem róla a tönkrement ruhát, az esküvői ruháját. Megcsókoltam a tiszta bőrét. Amikor kicsi volt, visítva nevetett, ha az arcomat a karjai gödröcskés hajlataiba temettem, ha a kis kerek térdeit puszilgattam. Most már nyúlánk tagjai voltak, most hidegen és mozdulatlanul feküdt, így olyan volt, mintha magát a néma földet csókoltam volna. Illatos olajokat hoztak, hogy a bőrébe dörzsöljem. Segítettek tiszta, fehér lepelbe tekerni a testét. Hoztak egy koszorút; virágokból font, gondosan szőtt koronát, hogy a fejére tehessem. Egy érmét, hogy a szájára tegyem. Az utolsó dolgok, amiket megtehettem érte. Amiket megtehettem, hogy a gyermekem békében nyugodhasson – miközben úgy éreztem, szétszakad a testem, mert ennyi fájdalmat senki sem tarthat magában anélkül, hogy darabokra ne hullana.

Amikor hátraléptem, hogy szemügyre vegyem, ott feküdt előttem: mereven és gyönyörűen, körülötte virágokkal, a testén puha szövettel, haja pedig lágyan meg-meglibbent az alattomos, szüntelen szélben. Nem értettem, hogyan süthet továbbra is a nap, ugyanaz a nap, ami a halálára kelt fel.

Be akartam ásni magam a nedves földbe, s hagyni, hogy elnyeljen, hogy a sötétség örökre lezárja az arcom. De még nem engedtük el őt; még nem volt vége. Mükénében hatalmas sírkamrákat vájtak a sziklákba, hogy menedéket nyújtsanak a királyi család földi maradványainak. Iphigeneia nem feküdhetett ott mellettük. Csontjai nem porladhattak azok mellett a gyilkosok mellett, akiknek vére olyan elkerülhetetlenül vezetett le Agamemnónig. Trójában a görögök fenséges máglyákon égették el a harcban elesetteket. A lányom, az ő háborújuk első áldozata, előttük fog hamuvá válni.

Később kényszerítettem magam, hogy ennek a napnak minden részletére emlékezzek. Kíméletlen elszántsággal akartam tudni mindent. De az auliszi embereket, akik segítettek nekem, soha nem ismertem meg igazán, még ha be is mutatkoztak nekem. A lányom testét idegenek énekére égették el; az ő könnyeik hullottak a homokra, az ő imáik kísérték hamvait a kígyózó széllel, ami elsodorta az óceán felé.

Emlékszem, ahogy bort öntöttem a földre, mézet, tejet és vizet is, miközben sötétedett az ég. Egy tincset tartottam a kezemben, a saját hajamból, és a kezei alá helyeztem, amelyek mellkasán összekulcsolva nyugodtak. Tudom, hogy a naplemente fenséges volt, lángoló tűzként süllyedt a tengerbe, rózsaszínűre és aranyra festve a felhőket. Emlékszem a máglya pattogására, ahogy meggyulladt, és arra, hogy körmeimet a tenyerembe vájtam, amíg a bőröm fel nem repedt, hogy visszatartsam magam attól, hogy a lángok közé vessem magam, hogy kiragadjam onnan a lányomat. Nem tudom, hogyan hagyhattam, hogy feleméssze a tűz – az arcát, amit csókoltam, a haját, amit fésültem –, mindent, ami fekete hamuvá porladt.

A gyermekeim az én testemből születtek; húsuk az enyémből fakadt. Az én karjaim felé nyúltak először, engem hívtak az éjszakában, és én zártam őket a karjaimba, belélegezve kopasz fejecskéjük édes illatát. Ahogy nőttek, mindig láttam bennük az egykori csecsemőt. A testem nem érthette meg azt, amit az elmém tudott; sajgott a hiányától.

Féltem elküldeni őt asszonynak, hogy egy nap anyává váljon. Már az a fajta elválás is elég nehéz lett volna. Néztem, ahogy a tűz szikrái az éjszakai ég felé szállnak, és azon tűnődtem, vajon hol lehet most. Egyedül halad lefelé azon a nyirkos, kanyargós ösvényen az alvilág felé? Mindig előtte jártam, mindig én tapostam ki az utat, mielőtt elengedtem volna valahová. Hogyan engedhetném el most egy ismeretlen helyre, egyedül?

De ha követem őt, hogyan állhatnék bosszút érte? A gondolat jéghidegen és tisztán fúródott elmémbe a gyász és a fájdalom őrült örvényében, miközben egész éjjel virrasztottam. Belülről marcangolt szét a fájdalom: megtépázta a testemet, és lecsupaszított mindentől, ami addig voltam. És mégis maradt valami. Egy kemény, megkérdőjelezhetetlen bizonyosság, egy fémes, vérízű hideg érzés legbelül, amely ezt suttogta Agamemnónról: Ő is érezni foga ezt. Sőt még rosszabbat.

Nem a testemben hordozott gyermek volt az, aki miatt végül felkeltem a homokból – jóval azután, hogy a tűz felemésztette a lányomat, és semmi mást nem hagyott hátra, csak keserű hamut. A felkelő nap fényében azért imádkoztam, hogy a férjem túlélje ezt a háborút, és térjen haza hozzám. Nem akartam, hogy egy trójai katona vegye el tőlem azt, ami az enyém; nem akartam, hogy egy dicsőségre szomjazó harcos szerezze meg a hírnevét azzal, hogy kardját Agamemnón szívébe döfi.

Jöjjön csak vissza – sziszegtem az üres égre. Jöjjön csak vissza, hogy láthassam a szemét, miközben kihuny belőle a fény. Jöjjön vissza, hogy a legádázabb ellensége kezei között haljon meg. Jöjjön vissza, hogy végignézhessem a szenvedését. Es hadd tegyem azt lassúvá.

10

Élektra

mikor Klütaimnésztra Iphigeneia nélkül tért vissza auliszból, arca duzzadt és csíkos volt a könnyeitől, a haja pedig csapzottan, kusza tincsekben lógott. Krüszothemisz kivitt, hogy köszöntsük a hazatérő szekeret, de amikor megláttuk ezt a nőt, aki alig emlékeztetett az anyánkra, elfordultam, és a nővérem szoknyájába temettem az arcomat. Még a hangja is más volt – rekedt, reszelés és mély, és úgy köpte ki a szavait, mintha méreg csöpögött volna belőle, hogy beterítsen minket.

Egyszer Krüszothemisz elvitt a kikötőbe, és láttam, ahogy a halászok hatalmas hordónyi tengeri csigát vonszolnak, tüskés házaik egymáshoz koccantak. Amikor megkérdeztem, mire valók, elmondta, hogy összezúzzák őket, és a testük pépes maradványaiból kinyomják a lila festéket.

– Így készülnek az olyan szép ruhák – mondta huncutul, és megpöccintette a ruhám szegélyét díszítő mélylila anyagot. Hirtelen az a szín, amely addig büszkeséggel töltött el, undorítónak tűnt. A vöröseslila árnyalat, ami a gazdagságot és pompát jelentette, egyszerre inkább vérfoltnak hatott, és nem tudtam elűzni a képet a nyálkás testekről, amiket addig préseltek, míg kicsordult belőlük a sötét, sűrű váladék. Amitől eddig szépnek és bájosnak éreztem magam, most szennyezettnek és megbecstelenítettnek érződött. Pontosan ilyen érzést keltettek bennem anyám szavai. Mint a méreg, a savanyú epe, amit felöklendezett, és ránk zúdított.

Iphigeneia halott.

Próbáltam felfogni, mit is jelent ez valójában. Nem tért vissza; nem is fog visszajönni. Nem hallom többé könnyed lépteinek neszét, nem fog mellettem ülni, és babázni velem. Soha többé nem állhatok fel egy zsámolyra, hogy virágkoronát fonjak a fejére a kertben szedett növényekből.

És anya azt mondta, hogy apa tette ezt. Ennek semmi értelme nem volt.

Felpillantottam Krüszothemiszre. Tudta, miért történt? Az arca sápadt volt, miközben tágra nyílt szemekkel figyelt. Erősebben szorítottam a kezét, próbáltam rávenni, hogy nézzen rám. Senki sem volt önmaga, én pedig rettegtem.

– Ez egy csel volt – jelentette ki anya. – Szó sem volt esküvőről. Elvágta a torkát a jó szélért.

Az arca összerándult, mintha sírni készülne. Kinyújtottam a karjaimat felé; nem értettem, mire gondol, de megrémített így látni őt: megtörtén, furcsán. De csak meredt rám egy hosszú pillanatig, mintha nem is ismerne fel. Aztán egyszerűen elsétált, ott hagyott minket.

Krüszothemisz volt az, aki átölelt. Bár csak néhány évvel volt idősebb nálam, ő vigasztalt, ő próbálta meg elmagyarázni a történteket a lehető legjobban.

– Artemisz követelte – mesélte később, rekedt hangon, tele elfojtott zokogással. – Apának fel kellett áldoznia valamit, amit szeretett, hogy bizonyítsa, milyen bátor.

Lassan bólintottam. Ha az istenek megparancsoltak valamit, nem volt választás. Ezt tudtam. Ezt megértettem.

– Neki kellett megtennie, nem egy másik katonának – folytatta a nővérem. – Ő a sereg vezére, így neki kellett meghoznia az áldozatot.

– Nem az ő hibája – suttogtam. Ahogy kimondtam a szavakat, könnyebbnek éreztem magam: a nyomasztó teher, amelyet anyánk ránk rakott, hirtelen eltűnt a felismeréssel, az igazsággal. Artemisz megnyilvánult, és ezért halt meg Iphigeneia.

De anyám nem halt meg, így nem értettem, miért viselkedik úgy, mintha mégis meghalt volna. Bezárkózott, és amikor kijött, olyan volt, mint egy kísértet, aki köztünk bolyong. Féltem rápillantani az üres arcára, a tompa tekintetére. A lábaim fájtak, a fejem lüktetett, de senki sem vette észre. Hol volt az anyánk? Miért nem jött oda hozzám, hogy hűsítse a homlokomat, és az ágyam mellett üljön, mint régen?

Kint az udvaron háttal álltam a palotának, a hullámzó hegyek felé nézve, túl a kupolás épületen, ami távolabb állt a síkságon. Az volt a sír, ami a családunk tagjainak testét fogadta magába. Iphigeneiát viszont nem hozták vissza, és nyugtalanított ez a gondolat: hogy elérhetetlenül messzire került tőlünk, még búcsút sem vehettünk tőle. Felnéztem a hegycsúcsokat fátyolként ölelő felhőkre, és az ég felé fordítottam a tenyeremet.

– Artemisz – suttogtam.

Megpróbáltam felidézni a papnőket, ahogy elernyedt az arcuk és kiüresedett a tekintetük, mintha kívül kerültek volna önmagukon, amikor imádkoztak.

Honnan tudhattam volna, hogy az istennő hall engem? A felhőket bámultam, míg a látásom el nem homályosuk. Nem tudtam, hogyan szólítsam meg, hogyan kérjem azt, amit akartam. Csak annyit tudtam Artemiszről, hogy vadászik, hogy erdőkön száguld keresztül, hogy vad és kegyetlen. Nem értettem, miért vette el a nővéremet, vagy mit akarhatott a családomtól. Mindössze arra tudtam gondolni: legyen ennyi elég.

– Hozd vissza apámat! – mondtam ki hangosan, kétségbeesetten remélve, hogy meghallja, hogy eljut hozzá egy gyermek könyörgése. – Kérlek, ne vedd el őt is!

Hogy meghatottam-e az istennőt, azt nem tudhattam, de apám eltűnt, túl a tengeren, egy olyan helyen, amit elképzelni sem tudtam. Iphigeneia az alvilágban volt, ahová nem követhettem. Anyám pedig egy zárt ajtó mögött, és valahogy még távolabb tőlem, mint bármelyikük. Nem értettem, miért nem jön ki, miért nem mosolyog ránk úgy, mint régen, és miért nem mesél nekünk újra történeteket. De akárhányszor is kopogtattam a keményfa ajtón, akárhányszor szóltam hozzá, soha nem válaszolt, és semmi jelét nem adta annak, hogy egyáltalán hall engem.

Ha apám visszatérne, biztos voltam benne, hogy rábírná. A palotában mindenki azt tette, amit ő mondott. Bárcsak itt lenne, akkor szólhatna neki! Minden este elővettem a tőrt, amit tőle kaptam: gondosan becsavartam egy ruhadarabba, és az ágyam alatt rejtettem el. Óvatosan tartottam a kezemben, végighúztam az ujjaimat az oroszlán körvonalain. Reméltem, hogy apám is épp így fog vicsorogni a trójai harcosok arcába. Nem fél majd sem a lándzsáiktól, sem a csatakiáltásaiktól; összeroskad, aki az útjába kerül, ő pedig győztesen tér haza, ebben biztos voltam. Mindennap a távoli tengert kémleltem, figyeltem az üres hullámokat, és vártam, hogy hosszú hajói feltűnjenek a láthatáron. De egymás után teltek a napok, mind ugyanolyan volt, és ő még mindig nem tért vissza.

11

Klütaimnésztra

gy féltem A közelgő szüléstől, mint még soha egyiktől sem. Nem a fájdalomtól rettegtem. Nem féltettem a saját életemet, sőt még a gyermekemét sem. Mindenekfelett attól iszonyodtam, hogy az újszülöttem arcára nézve Iphigeneiát látom majd. Talán vigaszt is nyújthatott volna ez, de mindössze a bénító rettegés töltött el: attól féltem, hogy a gyász kiaknázatlan mélységei törnek fel bennem, és az anyaság viharai újabb, még élesebb sziklákhoz csapnak. Összerezzentem a gondolattól, gyenge és gyáva voltam.

Megpróbáltam ellenállni a testemet elárasztó hullámzásnak, amikor eljött az idő. Járkáltam, ameddig csak bírtam, ökölbe szorított kezeimmel a falnak támaszkodva, lenyelve a fájdalom sikolyait. Verejték áztatta homlokomat, és elfojtott nyöszörgés tört fel belőlem. De sem ezt, sem azt nem állíthattam meg, hogy újra és újra visszatérjen az a kép, amit minden alkalommal láttam, amikor lehunytam a szemem: a tengerpart, ahol a halál elragadta a lányomat.

Fiam született. Egy kisfiú, akinek érkezésétől azt vártam, hogy összezúzza azt a hideg, élettelen burkot, amely körém épült, és hogy lemeztelenítve, kiszolgáltatottan hagy a napfény kegyetlen ragyogásában. De az igazság talán ennél is rosszabb volt, mert miközben felkészültem arra, hogy a szeretet és a gyász újból rám zuhanó fájdalma eláraszt, a karjaimban tartottam a gyermekemet... és nem éreztem semmit.

Azt hiszem, mégis visszazökkentette az életünket valami normálishoz hasonló kerékvágásba. Nem heverhettem tovább fájdalomtól kábán egész nap. Ő még csak egy csecsemő volt, akit szántam azért az életért, ami rá várt. Soha nem gondoltam volna, hogy olyan világra hozom a gyermekeimet, ahol a hajnal fényében kiontják a vérüket, mielőtt egyáltalán élhetnének. Szánalom ébredt bennem e vétlen kisded iránt, aki olyan szülőktől származott, mint Agamemnón és én: az apja leírhatatlanul borzalmas szörnyeteg, az anyja pedig képtelen volt felébreszteni magában azt az odaadást, amiben a lányait fürdette egykor.

Gépiessé vált az anyaságom Oresztésszel. Magamhoz öleltem, megetettem, apró arcára csókokat leheltem, de nem álmodoztam a jövőjéről. A dajkák kezébe adtam, valahányszor tehettem. Nem járultam a város füstölgő oltáraihoz, hogy az életéért fohászkodjak. Tudtam, hogy ezek az imák nem találnak meghallgatásra. Mükénében minden anya így alkudozott: nemcsak azért, hogy gyermekeik megmeneküljenek a dögvésztől és a láztól, hanem azért is, hogy férjeik épségben hazatérjenek Trójából. Ehhez a fohászhoz csatlakoztam én is. De ez volt az egyetlen kérés, amit még az istenekhez intéztem. Jobb lett volna Iphigeneiának, ha legyőzi valamilyen betegség, mielőtt egyáltalán megtanult volna beszélni, mielőtt jövőt álmodhatott volna magának.

Így hát gondját viseltem a csecsemőnek, ha kellett, és elhagytam a lakosztályomat, hogy más anyai kötelességeimet is ellássam, bár Krüszothemisz és Élektra átláttak fáradt próbálkozásaimon, a szívemet körülvevő érzéketlen fátyolon. Mi célt szolgált, hogy szövésre, táncra vagy énekre tanítottam őket? Honnan tudhattam volna, hogy nem egy újabb áldozatnak nevelem őket? Ha a trójai partokon megfordul a harcok szele, ha Agamemnón serege visszavonulásra kényszerül, nem fog-e a feldühödött tömeg ismét ártatlan vért követelni, hogy a mohó isteneknek áldozzanak vele? Az újbóli fájdalom gondolata olyan volt, mintha tüzes vassal égetnék a bőrömet. Jobb volt elrejtőzni, felölteni az egyetlen páncélt, amit megalkothattam. Átnéztem a gyermekeim feje fölött; a hátuk mögé meredtem, és meg se hallottam, ha beszéltek. Nem akartam több olyan kedves emléket, ami darabokra szaggatná a szívemet, amikor majd őket is elragadják tőlem.

Ráadásul Agamemnón hatalmas űrt hagyott maga után. Nemcsak a király hiányzott Mükénéből, hanem minden harcképes korú férfi is. Magával vitte őket, eltökélten, hogy az akhájok legjobb és leghatalmasabb seregével vonuljon harcba. Mükénében csak az idősek maradtak, akik már túl törékenyek voltak a háborúhoz, és a fiúk, akik még túl fiatalok és tapasztalatlanok voltak ahhoz, hogy velük tartsanak. Hallottam az öregeket, ahogy panaszkodva és aggódva sugdolóztak, amikor elhaladtam mellettük. Hogyan irányítsák a királyságot? Hogyan döntsenek minden vitás kérdésben? Hogyan gazdálkodjanak a készletekkel és a raktárakkal, hogy elég legyen a télre, ha a férfiak még mindig Trójában lesznek? Hogyan védjék meg magukat a fosztogatóktól, amikor mindenki láthatja, milyen védtelenül hagyta őket a király a dicsőség utáni vágyától fűtve, hogy idegen partokon háborúzzon? Megálltam a trónterem oszlopai mögött, és hallgattam az aggódó, nyugtalan férfihangokat. A folyosón végighullámzott a lányaim nevetése. Mielőtt még észbe kaphattam vagy felkészülhettem volna, már Iphigeneia hangja után füleltem. Megvonaglottam, mintha hirtelen tőrt döftek volna belém, majd sarkon fordultam, és mielőtt még eltöprenghettem volna rajta, beléptem a trónterem hatalmas, szellős csarnokába.

A férfiak rám emelték tekintetüket – némelyek reménykedve, mások gyanakvóan. A távolban elhalkult a gyerekek lépteinek zaja; a lányok továbbszaladtak, és áldott csend maradt utánuk. Ha Agamemnón, minden törékeny önérzetével és féktelen hiúságával képes volt irányítani Mükénét, akkor bizonyára az én képességeimet sem haladhatta meg a dolog.

A hangom keményen csengett a boltíves térben, az éles visszhang még ellentmondást nem tűrőbbé tette, mint vártam.

– Mükéné küszködik a férfiak hiányától.

Minden mozdulatomat tudatosan, kimérten tettem, ahogy elfoglaltam helyemet a trónon, Agamemnón üres széke mellett. Megigazítottam a ruhámat, és végignéztem a várakozó, bizonytalan arcokon.

– Szüksége van egy vezetőre.

Hagytam, hogy a szavaim mélyre hatoljanak.

– Úgyhogy járuljatok elém a legsürgetőbb problémákkal, és én megmondom, mit kell tennetek.

Talán felháborodhattak vagy tiltakozhattak volna. De az arcukon megkönnyebbülést láttam helyette. Senki sem akart az a személy lenni, aki majd Agamemnón visszatérésekor kivívja a haragját, amikor el kell magyaráznia, miért fosztották ki a kincseskamráját, és hogyan herdálták el a hatalmát, míg ő távol volt. Örültek, hogy akad valaki, aki hajlandó vállalni a felelősséget. Én is örültem. Olyan szenvedélyes hálát éreztem, amiért végre olyan problémák álltak előttem, amelyeknek volt megoldása. Hogy végre volt valami, amire összpontosíthattam, aminek volt célja és megoldása – bármi, ami nem hagyja, hogy a gondolataim sötét, tekervényes járatokba tévedjenek, olyan helyekre, ahová nem érhettem el, és olyan dolgok után, amelyeket soha nem kaphattam vissza.

A homály, amely Aulisz óta körbevett, végre oszladozni kezdett. De az az elhatározás, amely ott, a parton, a lányom ravatalánál gyökerezett meg bennem, nem enyhült. Olthatatlan lángként égett belül. Megtartottam Agamemnón királyságát – nem azért, hogy majd egy napon visszaadjam neki, hanem hogy a sajátommá tegyem.

12

Kasszandra

arisz eleinte elzárva tartotta Helénát. Nem tudtam, hogy végre ébredt-e benne valamiféle szégyenérzet, valamilyen kellemetlen érzés, amikor apánk barázdált arcára nézett. Azokat barázdákat újabb aggodalommal mélyítette az, amit ez a tékozló trójai fiú tett. Vagy talán a bátyám egyszerűen attól félt, hogy valaki más is ellophatja tőle az asszonyt, ahogyan ő tette Spártában. Mégsem tudott sokáig ellenállni a kísértésnek, hogy meg ne mutassa őt. Mi értelme volt a világ legszebb asszonyának oldalán tetszelegni, ha senki sem láthatta őt?

Heléna pedig elbűvölő volt. Figyeltem őt a palota termeiben, ahogyan könnyedén beszélgetett mindenkivel. Priamoszt és Hekabét tiszteletteljes alázattal kezelte, és bár anyám tekintetében továbbra is gyanakvás lapult, láttam, hogy apám egyre inkább megnyugszik a jelenlétében. Figyeltem, ahogyan Hektórral társalog, akinek őszinte mosoly volt az arcán. Vajon hányszor fordult meg a fejében, hogy egy arannyal teli hajóra ülteti, és visszaküldi a férjéhez a legőszintébb bocsánatkéréseink kíséretében? Biztosan eszébe jutott. De Priamosz elfogadta Helénát, és ő volt a királyunk.

Múltak a napok, és a görög bosszúnak még mindig semmi jele nem tűnt fel a láthatáron.

Én távol tartottam magam Helénától. Zavarban voltam, amiért letéptem a fátylát, amikor először érkezett, szégyelltem magam, mert bármit is hallott Parisz őrült nővéréről, azt kétségtelenül igazolta a velem való első találkozása. Ha megéreztem a tekintetének melegét, és azt gyanítottam, hogy meg akar szólítani, elmenekültem. Egészen addig nem beszéltem vele, míg el nem jött Apollón templomába.

Összetéveszthetetlen volt, ahogy az ösvényen haladt a bejárat felé. Az árnyékban álltam, félig egy oszlop mögé rejtőzve, miközben figyeltem, ahogy közeledik. A szellő meglebbentette a ruháját, ami hullámzott körülötte. Olyan könnyedén lépdelt, mintha felhőként suhanna át a városon, emberi alakot öltve, de mégiscsak csupán levegőként. Valami, amit soha nem érhetünk el igazán, valami, ami bármelyik pillanatban elillanhat előlünk, kartávolságon túl. Nem tudtam levenni róla a szemem. Tekintetét szemérmesen lesütötte, karjaiban virágokat cipelt, amiket feltehetően az istennek hozott áldozatul. Bölcs dolog volt részéről keresni városunk védelmezőjének kegyét, hogy így még szorosabban kötődjön Trójához és annak isteni oltalmazójához. Aphrodité szeszélyei önmagukban nem elegendők ahhoz, hogy őt és Pariszt biztonságban tartsák.

Csak akkor nézett fel, amikor a lépcsőhöz ért. Úgy mosolygott, mintha meglepődött volna, hogy ott vagyok, de biztos voltam benne, hogy végig tudta: figyeltem őt, amint az ösvényen haladt.

– Kasszandra – köszöntött. Őszinte melegség áradt a hangjából.

Próbáltam a szemébe nézni, mégis elkaptam róla a tekintetem. Egy apró gyík suhant át a meleg kövön, a templom oszlopai között beszűrődő fény és árnyék csíkjai között. Megállt, tökéletes mozdulatlanságban, mintha az én válaszomra várt volna. Nem tudtam, mit mondjak.

– Sajnálom, ha megzavartalak a szolgálatodban – szabadkozott.

Megráztam a fejem.

– Gyere be – feleltem, még mindig elfordítva az arcomat.

Ahogy elhaladt mellettem, egy pillanatra láttam a tincsei libbenését, a mosolyát, éreztem a virágok édes illatát. Szaporán pislogva léptem be a templomba, próbáltam elűzni a napsütéstől szemembe égett alakokat, ahogy lassan hozzászoktam a belső tér félhomályához.

– Gyönyörű – mondta. Nem voltam biztos benne, hogy az egész templomra vagy magára Apollón szobrára gondolt, amire éppen felnézett. Egy pillanatra elképzeltem, ahogy az isten szemei felénk fordulnak, elefántcsontból faragott lábai megmozdulnak, felemelkednek a talapzatról, a köpenye pedig meglibben a szélben. Vajon Heléna ugyanazzal a rendíthetetlen magabiztossággal állna-e ott akkor is, ha valóban életre kelne?

– Vannak ehhez hasonló templomok Spártában? – kérdeztem hirtelen, magamat is meglepve a szavaimmal.

Egy pillanatra elgondolkodott.

– Bizonyos dolgok hasonlók – válaszolta. – De Trója teljesen más – sóhajtott fel. – Gyermekkorom óta nem hagytam el Spártát. Ez itt egy másik világ.

Szerettem volna megkérdezni, hol járt még, de haboztam. Volt valami szomorkás árnyalat a hangjában, amikor ezt mondta, és nem tudtam eldönteni, hogy érdemes-e feszegetnem ezt a témát.

– Parisz sokat mesélt neked róla? – érdeklődtem, ám rögtön meg is bántam, ahogy elképzeltem kettejüket a hajón, amint elhajóznak az otthonától. Vajon szívesen emlékezett vissza erre vagy fájdalmas emlék volt neki? Nem tudtam eldönteni. Nem tűnt olyannak, mint amilyennek elképzeltem – elégedettnek és nyugodtnak a rombolás közepette, amelyet magukkal hoztak. Csendes és töprengő volt, egészen más, mint Parisz. Így, hogy itt állt előttem, nem volt olyan könnyű gyűlölni őt.

– Hogyan lehet leírni valamit olyasvalakinek, aki még soha nem képzelte el? – mosolyodott el keserűen. – Egyébként Parisz maga is alig ismeri Tróját. Majdnem olyan idegen itt, mint én.

Mégsem viselkedett idegenként. Olyan könnyedén mozgott a palotában, mintha ott nőtt volna fel, mintha egész életében azokon a díszesen faragott székeken heverészett volna, drágakövekkel kirakott serlegekből kortyolgatva, finom lenvászonba burkolózva, mindig mosolyogva, mindig magabiztosan.

– Spártában mindenki ismert engem – folytatta Heléna. – Engem és a nővéremet, Klütaimnésztrát. – A templom oszlopai között hűvös légáramlat kúszott végig, amitől libabőrös lett a karom. – És én is ismertem az embereket. Itt mindenki tudja a nevemet, de én nem ismerem az övékét, és semmit sem tudok róluk. – A válla fölött visszanézett rám, és most végre igazán találkozott a tekintetünk. – Bár rólad tudok egy keveset... hogy látsz dolgokat.

– Ha ezt hallottad, akkor azt is tudod, hogy senki sem hiszi el. Hogy azt gondolják, őrült vagyok.

– Ahogy mondtam, nehéz leírni valamit olyasvalakinek, aki nem tudja elképzelni – vont vállat. – Azoknak, akiket még soha nem látogatott meg egy isten, könnyű kételkedni. Az anyámról is azt gondolták eleinte, hogy hazudik, amikor azt mondta, hogy Zeusz jött el hozzá.

– Miért változtatták meg a véleményüket?

– Mert megszülettem.

Heléna emberfeletti szépsége volt a bizonyíték; mindenki meggyőződött isteni származásáról, amint meglátták. Lesütöttem a szemem. Hol volt az én bizonyítékom? Még, amikor a figyelmeztetéseim valóra váltak, akkor is elfelejtették, mit mondtam. A szavaim súlytalanok voltak, elszálltak a levegőben, amint kimondtam őket.

– Amikor Parisz meglátta az istennőket, Aphrodité megígérte neki, hogy én leszek a felesége. És íme, itt vagyok. – Elmosolyodott, és eszembe jutott, mennyire bosszantott, amikor Parisz mesélte nekünk ezt a történetet... vagy legalábbis egy részét. Kihagyta belőle, hogy Heléna maga a jutalom. – De ha Apollón olyan ajándékot adott neked, amit az emberek nem láthatnak, talán könnyebb őrültségnek tartaniuk.

– Ajándékot – ismételtem. A szobor aranyozott arca rezzenéstelen maradt. Az ajkamba harapva visszafogtam magam, hogy ne mondjak többet. A szépség és a szerelem talán ajándékok – még ha tudtam is, hogy Heléna szépsége borzalmas dolog, háború és káosz szítója. De ha elmondanám neki, bármilyen kedves szavakat is ejtett ki az imént, úgy hárítaná el, mint bárki más. Mozdulatlan maradtam, karjaimat szorosan összefontam a mellkasomon. Úgy tűnhetett, hogy megért engem, de tudtam, hogy ha elmondanám neki, ha csak egy töredékét is engedném megpillantani annak a látomásnak, amely szétfeszítette az elmémet, akkor megtalálná a módját, hogy átsuhanjon rajta, hogy figyelmen kívül hagyja a valódi jelentését, hogy mást halljon helyette.

– Felajánlást hoztál – állapítottam meg. – Nagyon bölcs dolog tőled, hogy meglátogatod Apollóm, hiszen új vagy még a városunkban. Ha Trója hercegnője leszel, jól teszed, ha tiszteleted teszed előtte.

– Természetesen.

Kissé megrázta a fejét, arca továbbra is barátságos és nyugodt maradt, de valami lezárult köztünk. Újra papnő voltam, a szertartásaimmal foglalatoskodtam, azokkal, amiket megtanultam, amiket nap mint nap ismételhettem, és beléjük kapaszkodhattam, amikor minden más körülöttem mintha csak hánykolódott, kavargóit és változott volna. Ez volt az ajándék: a stabilitás. A szilárd kőpadló, amire a homlokomat hajthattam, a falak, amik körülvettek, amik menedéket nyújtottak nekem – legalábbis egyelőre, amíg a vihar, amiről tudtam, hogy közeleg, el nem söpör mindent.

Amikor Heléna távozott, nem néztem utána. Tudtam, hogy vissza fog térni, és akaratlanul is éreztem némi kíváncsiságot, valami húzott felé: elvégre ő volt a másik kívülálló ebben a városban.

Bár tudtam, hogy eljön ez a pillanat, mégsem tudtam felkészülni arra, amikor megjelent a horizonton a görög flotta: hosszú, ívelt orrú hajók végeláthatatlan sora nyúlt egészen a világ pereméig. Soha senki nem látott még ennyi hajót egy helyen.

Még Helénát is meglepte a látvány – Helénát, aki ismét eljött hozzám a templomba, miután először beszélgettünk, mintha én is éppúgy része lennék a családjának, a sógornője, akárcsak Andromakhé, aki Hektórhoz ment feleségül.

– Minden harcképes korú férfit összegyűjthettek minden egyes szigetről – mondta Heléna, miközben ujjai közé csavarta az arcát keretező kósza haj tincset.

Az alkonyati levegő mozdulatlan volt, a csillagok lassan életre keltek az égbolton felettünk. A város falain túl, messze a távoli parton a görögök serényen állították fel a táborukat. Hihetetlenül sokan voltak. Trójában a pánik különös izgalommal keveredett, szikrázott a levegő, ahogy készültünk a harcra. A húr végre elpattant, a megtorlás elkerülhetetlenné vált. Priamosz még az invázió előtt fogadott egy küldöttséget; egész Trója lélegzet-visszafojtva várta, vajon kiadja-e Helénát, de nem tette. Így az ellenség megérkezett. Látva az óriási sereget, vajon meginog-e? Ettől tartott Heléna? Hogy Priamosz végül mégis átadja őt a férjének? Még ha így is lenne, vajon megelégednének-e ennyivel? Annak a több ezer férfinak, aki otthonát elhagyva hónapok óta hajón élt, bizonyára többet ígértek egyetlen asszonynál. Nem kellett látnoki képesség, hogy tudjam: ez nem lesz elég.

– Miért jöttek el ennyien? – kérdeztem.

Heléna megrázta a fejét, halvány ránc jelent meg a homlokán.

– Nem tudom.

Vajon félt? Vajon mi vár rá, ha a sereg ledönti a falainkat? Az én sorsom, ahogy minden trójai asszony sorsa, sokkal egyértelműbbnek tűnt. És hirtelen rettegés fogott el. Itt, Trójában megvetettek, gúnyolódtak rajtam az átkom miatt, de az semmi sem volt ahhoz képest, ami rám vár, ha a város elbukik – vagy inkább, amikor elbukik, ahogy azon a napon láttam, amikor Parisz visszatért közénk.

Csak a bronzfegyverek csörömpölése visszhangzott a síkságon, hallani sem lehetett mást. Azelőtt kimehettem a forró, zsúfolt városból, és érezhettem a tenger hűsítő szellőjét az arcomon, hallhattam a sirályok vijjogását, ahogy köröztek felettem. Most azonban mindannyian Trója falai közé voltunk zárva – mindannyian, kivéve a férfiakat, akik hajnalban magukra öltötték páncéljukat, és mint egy hangyabolyból kirajzó sereg, özönlöttek a partra. Alkonyaikor tértek vissza, zúzottan, véresen, összetörve. A halottak szerteszét hevertek a rónán, felnyársalva, üveges szemmel bámulva a semmibe, amíg meg nem alvadt a vér a sebeikben, és a legyek el nem lepték őket sűrű, zümmögő felhőkben. Időnként fegyverszünetet tartottak, a görögök és a trójaiak egyaránt összegyűjtötték a holttesteket. A máglyák füstje fojtogatóan szállt az égbe, gomolygott a görög táborokból a parton, és gomolygott a mi ostromlott városunkból is. Most már csak a halottak hagyhatták el Tróját.

13

Klütaimnésztra

ándornak mondta magát a férfi, amikor megérkezett. Alig vettem róla tudomást.

– Adjatok neki ételt, fürdőt, fekhelyet – intettem a rabszolgalányoknak, akiknek arcai már teljesen egyformává váltak nekem. Eleinte Iphigeneia karjának lágy ívét vagy hajának csillogását véltem felfedezni minden fiatal nőben, akivel találkoztam, bármennyire is különböztek tőle. Akár szolgálók voltak, akár a mükénéi előkelő házak nemes lányai, fájt látni, hogy ők élnek, míg ő halott. Talán az ifjúság reménytelisége volt az, amit felismertem bennük, az élet édessége abban a pillanatban, amikor éppen kibontakozni készül. Nemcsak a fiatal lányokban, de minden egyes nőalakban láttam azt, akivé Iphigeneia válhatott volna: egy izgatott menyasszonyban, egy átformálódott anyában, egy reszkető öregasszonyban. Mindenben, amivé ő soha nem válhatott. Megpróbáltam egyáltalán nem nézni rájuk.

Semmit sem jelentett nekem egy arra járó vándor, aki vendégszeretetre számít. Csak azok a látogatók érdekeltek, akik hírnökökként Trójából hoztak híreket. Akkor hegyeztem a fülem, minden szóra figyeltem. Eleinte nem volt semmilyen rendszerem; azoknak a hírnököknek a gyorsaságára hagyatkoztam, akik egy hajóflottánál is sebesebben tudtak utazni, hogy figyelmeztessenek, ha a férjem győztesen készül haza. Most már fáklyaláncot és őrhelyeket állíttattam fel, amelyek a köztünk és Trója között elterülő szigeteket szelték át, készen arra, hogy a jelző tüzek láncolatával azonnal elhozzák a hírt, amint a város elbukik. Egyelőre azonban nem volt mit hírül adni. A görög katonák a trójai partokon táboroztak, de a falak még mindig szilárdan álltak a város körül.

Éjszakánként szokásommá vált a palota udvarában sétálni, miután a nappalokat a királyság ügyeibe merülve töltöttem. Oresztész, a fiam – ellentétben a nővéreivel – nyugodtan aludt a bölcsőjében, mégsem bírtam elviselni, hogy az ébren töltött óráimat a szuszogásának hallgatásával töltsem. Mindennél jobban kívántam a magányt. Majdnem mindennél, azt a különleges vágyat leszámítva, amitől felgyorsult a szívverésem, valahányszor hírt kaptam a háborúról és az ezernyi lehetőségről, ahogy a férjem meghalhatott, akár ott helyben, vagy, ami számomra még értékesebb volt: utána. De többnyire csak azt akartam, hogy békén hagyjanak. Más emberek fecsegése, legyenek azok akár a saját gyermekeim, akár bárki más, elviselhetetlen kínt okozott. Vágytam arra, hogy belefeledkezhessek a saját gondolataimba, a saját terveimbe és az egyetlen megmaradt álmomba. Az éjszaka csendes óráiért éltem, amikor nem hallottam mást, csak a távoli hullámok halk, ritmusos zaját, amikor nem érintett más, csak a sötét szellő hideg simogatása.

Senki sem zavart meg soha, amikor az udvarban voltam. Kétlem, hogy bárki is tudta volna, hogy minden este ott járok. Mindig is bensőséges hely volt: amikor Agamemnónnal friss házasokként a csillagok alatt ültünk; amikor nyugtalan csecsemőket ringatva járkáltam fel-alá; amikor végre elaltattam három élénk lányomat, és egy lopott pillanatnyi békében sétálgattam a nyüzsgő anyaság fáradalmai után. Most magányos órákat töltöttem ott a csendes sötétben, és ezek voltak az egyetlen pillanatok, amikor feldúlt lelkem megnyugvásra talált.

Így hát, amikor lépteket hallottam, olyan váratlanul ért, hogy eleinte talán észre sem vettem. Nem voltam készenlétben, nem voltam éber a veszélyre. Egykor túlságosan is elbizakodott voltam. Most pedig már nem érdekelt, mi történik.

– Klütaimnésztra. – Hangja halk volt, lágyan suhant át az árnyékokon.

Hirtelen megfordultam. Egy pillanatig azt hittem, hogy Agamemnón az, és valahogy hazatért anélkül, hogy értesültem volna a háború végéről. Nem voltam felkészülve; egyetlen láncolatnyi lobogó jelzőtűz sem világította meg az éjszakát, hogy figyelmeztessen. Ökölbe szorult kezekkel hátráltam, levegőért kapkodva. Egy alacsony fal mellett álltunk: a palota meredek sziklás mélységbe tekintett, és a lent elterülő kövek elégnek bizonyultak volna. A félelem és az izgalom keveredett bennem; fémes, savanyú véríz csapott fel a torkomban.

– Kérlek, ne félj tőlem! Nem akarok ártani neked.

Furcsának tűnt, hogy ő aggódik miattam, és nem fordítva – gondoltam zavartan. De aztán előrébb lépett, és láttam, hogy egyáltalán nem a férjem az. Egy fiatalabb férfi állt előttem, akit csak halványan világított meg a palota oszlopai között átszűrődő holdfény. Sovány volt, magasabb Agamemnónnál, de esetlen tartású, mintha túl gyorsan nyúlt volna meg az alkata, és még nem tudná, mit kezdjen a saját testével. Abszurdnak tűnt félnem valakitől, aki ennyire esetlen, így amikor hirtelen felnevettem, és ő összerezzent, még nevetségesebbnek hatott a helyzet.

– Ha sikoltok, egy egész seregnyi őr fog iderohanni – szólaltam meg. Első intézkedéseim egyike volt a palota védelmének megerősítése. A környező tartományokból toboroztunk férfiakat erre a célra – olyanokat, akik nem tartoztak hűséggel Agamemnónnak. Olyanokat, akik csak engem ismertek uralkodóként. – Egyiküknek sem lennél méltó ellenfél.

Nekem sem – tettem hozzá gondolatban.

– Tudom – felelte, és bár láttam rajta a nyugtalanságot, mégis egyenesen a szemembe nézett. – A férjed katonái már többször is elüldöztek ebből a palotából.

– Akkor bolond vagy, hogy visszatértél.

Nem voltam olyan hangulatban, hogy meghallgassam, bármit is akart kérni. Az őröket hívni azonban nevetségesnek tűnt. Bosszantott, de nem jelentett fenyegetést. Szerettem volna, ha eltűnik, de nem volt bennem elég erő ahhoz, hogy jelenetet rendezzek.

– Látsz bennem valami ismerősét? – kérdezte.

El sem tudtam képzelni, miért gondolta, hogy eléggé érdekelne ahhoz, hogy alaposan szemügyre vegyem.

– Mit kellene látnom? – hallottam a saját hangomat.

Tett egy lépést előre, mire éreztem, hogy még jobban megfeszülök. Csak az tartott vissza attól, hogy kiáltsak az őröknek, hogy úgy tűnt: ő nem a vadász, hanem inkább a vad. Nem hiszem, hogy megsajnáltam volna. Talán egy pillanatnyi kíváncsiságot éreztem, akaratom ellenére is.

– Azt hittem, a vérem lerí majd rólam – mondta halkan. – Hogy Atreusz átka úgy fog izzani az arcomon, mint egy sebhely, amit mindenki láthat. De besétáltam a palota kapuján, és senki sem vett észre; a szolgáid kérdés nélkül adtak menedéket, amikor kértem.

– Micsoda?

Az oszlopokat körbefonó virágok nehéz szirmai álmosan bólogattak a sötét levegőben, illatuk árhullámként söpört végig rajtunk. Halványan felderengett egy régi beszélgetés Agamemnónnal, egy mézes illatú spártai estén, oly sok évvel ezelőtt. A folyóparton a gyermekélet értékéről beszélgettünk. Egy pillanat alatt minden darab a helyére került.

– Aigiszthosz? – suttogtam. Nem láttam rajta. Nem volt ott Agamemnón nehéz vonásainak pecsétje. Az arca keskeny és szorongó volt. A haja élettelenül lógott, nem pedig sűrű csigákban állt, a szeme karikás volt, a tekintete elgyötört.

– Én vagyok – felelte. – A férjed – az unokatestvérem – itt, ebben a palotában ölte meg az apámat. Elűzött ebből a városból, amikor még csak gyermek voltam, és egyedül hagyott a világban.

Kiszáradt a szám. Az Auliszból való visszatérésem óta azt hittem, már nem képes meglepni a világ. Ahhoz, hogy valami meglepetést okozzon, hinni kellett volna abban, hogy a világ továbbra is ugyanazokat a ritmusokat és mintákat követi, mint mindig. De én már elégettem a lányom testét egy idegen parton, és rájöttem, hogy a férfinak, akihez feleségül mentem, rothadt a lelke. Azt hittem, közömbösen fogadok minden meglepetést. De ez a felismerés váratlanul ért.

– Az valóban a férjem volt – mondtam. A szavaim ércesen szóltak, és bosszantott, hogy gyengébbnek hallatszottam, mint amilyen voltam. Mély levegőt vettem, kihúztam magam. – De ő most Trójában van, és a háborúját vívja. Ha bosszút akarsz állni rajta, csalódni fogsz. – Figyelmesen végigmértem, fegyvert kerestem nála. – Ha pedig azt tervezed, hogy az ő távollétében a feleségén és a gyermekein állsz bosszút – folytattam keményebb hangon –, annak nem sok értelmét látom. Nem férj és nem apa ő; nem lehet megsebezni egy olyan embert azzal, ha azt bántod, amit ő maga sem becsül. Agamemnón nem tart bennünket sokra.

Aigiszthosz erre kissé ellazult.

– Reméltem, hogy pontosan ezt fogod mondani – jelentette ki. Közelebb lépett, így egyre csekélyebb lett közöttünk a távolság. Láttam a homlokán a verejték csillogását, ahogy halványan megcsillant a holdfényben. Különös érzés szorította össze a mellkasomat, valami megmagyarázhatatlan, védelmező ösztön.

– Nem volt senki ezen a világon, akinek több oka lett volna gyűlölni azt az embert, mint nekem – folytatta. – Egészen addig, amíg el nem követett egy még förtelmesebb gyilkosságot, mint amire valaha is képesnek hittem volna. Egy hitvány sakál, de ezt még tőle sem vártam volna.

Izgatottság futott végig rajtam. Alig akadt, aki beszélni mert Agamemnón tettéről. Azok az asszonyok, akiket egész életemben ismertem Mükénében, inkább félrenéztek, eltűntek a tömegben vagy sarkon fordultak, csak hogy ne kelljen a szemembe nézniük, és látniuk a fájdalmamat. De tudtam, hogy miként beszélnek róla, ha nem vagyok jelen. Áldozatnak nevezték. Elképzelhetetlen kínnak, egy gyötrelmes dilemmának: a királynak választania kellett a szeretett lánya és a hazája között. Egyetlen lány élete, szemben egész Görögország törekvésével. A hátam mögött azt mondták, nemes tett volt, hogy Artemisz szabta ki ezt a rettenetes árat, és hogy Agamemnón volt az egyetlen férfi a seregben, aki elég bátorságot talált magában ahhoz, hogy azt megfizesse.

– Amikor hallottam, hogy meggyilkolta Iphigeneiát... – kezdte Aigiszthosz.

Senki sem mondta ki többé a nevét. Nem mondták ki a palota rabszolgalányai, akik szerették őt; még a saját nővérei sem ejtették ki hangosan. Egy idegen szájából hallani olyan volt, mintha jeges vízzel öntöttek volna nyakon.

– Folytasd – suttogtam.

– Az az ember, aki viharosan rontott be ebbe a palotába, aki a szemem láttára gyilkolta meg az apámat, miközben sikoltva könyörögtem az életéért... – a hangja megremegett –, még róla sem hittem volna, hogy képes lemészárolni a saját lányát egy kedvező széljárásért.

Kicsordult a könnyem, mielőtt még befejezhette volna a mondatot. Senki sem mondott ki ilyesmit. Mintha ez a fiatal férfi a semmiből bukkant volna elő, és hirtelen szavakba öntötte volna a bennem tomboló dühöt és fájdalmat.

– Nem akarok még több fájdalmat okozni. – Aigiszthosz szavai akadozva hagyták el az ajkát. Megráztam a fejem, képtelen voltam beszélni, de a kezemmel intettem, remélve, hogy ezzel érthetővé teszem: folytasd, kérlek, folytasd.

– Bocsáss meg, hogy így beszélek róla. De amikor megtudtam, milyen romlott ez az álkirály valójában... – Az arca egy pillanat alatt alakult át együttérzőből dühtől izzóvá. Nagyot nyelt, a mellkasa erőteljesen emelkedett és süllyedt, ahogy próbálta visszanyerni az önuralmát. – Arra gondoltam, vajon létezik-e valaki ezen a világon, akinek még több oka van gyűlölni őt, mint nekem.

Furcsának tűnt, hogy egy ilyen esetlen, kínzóan ideges fiatal férfi lehetne az, aki szembeszáll Agamemnónnal. De megértettem. A gyűlölet ereje felülírta a félelmét, és idehozta őt, nem tudom, milyen messzeségből, milyen óceánon vagy biztonságos menedéken át, abba a palotába, ahol az apja a szeme láttára halt meg. Egy helyre, ami akár az ő életét is követelhette volna. De tudtam, milyen könnyű lehetett meghoznia ezt a döntést. Tudtam, hogy a gyűlölet hogyan kristályosítja ki a világot, hogyan tesz mindent tisztává és egyszerűvé.

– Nincs szükségem a segítségedre – mondtam neki.

– De nekem szükségem van a tiédre – válaszolta. A fájdalom, amely a hangjában megbújt, mintha bármelyik pillanatban kettérepeszthette volna. Én pedig... kővé dermedve éltem, amióta néztem, ahogy Iphigeneia teste füstté oszlik az ég felé. A még élő lányaim a karjaimban sírtak, és a torkom összeszorult, nem tudtam kimondani a vigasztaló szavakat, amelyeket mondanom kellett volna. Megszületett a fiam, és csak közönyt éreztem. De ennek az idegennek a fájdalma... megmozdított bennem valamit. Talán azért, mert átláttam rajta, a legmélyéig, a dobogó szívéig, ami pontosan olyan volt, mint az enyém. A lelkűnkben sikoltó kín, amit csak egyetlen dolog csillapíthatott. A bosszú.

Megakadt a tekintetem a finom ívű torka remegésén. Meg akartam érinteni a bőrét. Nem viseltem el, ha más közeledett hozzám. Ha a lányaim a nyakam köré fonták a karjukat, a bőrük hidegnek és élettelennek tűnt az ujjaim alatt, a szemüket üresnek és kifejezéstelennek láttam, és csak arra tudtam gondolni, hogyan porladna el a testük a halotti máglyán. Aigiszthosz azonban már maga is halott embernek tűnt. Tudtam ezt, mert én is az voltam. Mi más lehettem volna, amikor a lelkem már lefelé sodródott a sötét, kanyargós úton az alvilág felé, képtelenül elszakadni attól, ami köztem és a gyönyörű lányom között egykor volt, mintha a köldökzsinór sosem szakadt volna el igazán? Csak a testem maradt itt, az is egyetlen céllal. Aigiszthosz és én talán már csak két kísértet voltunk ott a palota udvarán – és ha így volt, ki ítélkezhetett volna felettünk?

Éreztem a megdöbbenés hullámzását a testében, amikor a kezem közé fogtam az arcát, és közelebb húztam magamhoz. Amikor megcsókoltam, édes íze volt. Nem a félelem savanyú íze töltötte be a számat, nem a kiszáradt, repedezett ajkak érintése. Valami egészen más tette ezt az ízt olyan élvezetessé. A férjem unokatestvére. Egy rivális fia. Egy ellenség, aki több gyűlöletet hordozott a szívében, mint a Trója falai között gyülekező hadsereg bármelyik tagja, és aki biztosabban szomjazott Agamemnón vérére, mint bárki más. Bárki más, kivéve engem.

14

Élektra

gy másik életben – egy olyan életben, ahol az apámnak nem kellett háborúba mennie, és így a családom figyelt volna arra, hogy mit csinálok – talán szóba sem álltam volna egy gazda fiával. De egy álnok trójai herceg Spártába hajózott, és magával vitte anyám hűtlen húgát, így nem olyan mederben folyt az életem, amilyenben kellett volna. Így hát beszélgettem vele. Végtére is, másnak nem volt rám szüksége. Mindenki azt hitte, hogy egész nap a palotában maradok, hogy soha nem merném elhagyni a biztonságos falakat. Titkos kóborlásaim közel álltak a szívemhez – végre valami, ami csak az enyém volt.

Azon az első napon éppen a férfiakat figyeltem, ahogy a perzselő nap alatt dolgoztak: hipnotikus volt a mozdulataik szüntelen, ismétlődő ritmusa. Valaki megbökte a karomat, amitől összerezzentem, sötét hajú, vékony karú fiú állt mellettem. Nem mosolygott, én sem. Nyilvánvalóan az egyik földműves fia volt, rongyos és piszkos, nem hasonlított senkire, akivel valaha beszéltem. Georgiosznak hívták, gyorsan összebarátkoztam vele. Ha nem lopóztam ki hozzá, egyedül töltöttem a napokat, mozdulatlan csöndben. Krüszothemisz mindig túl elfoglalt volt, túlságosan elmerült a gondjaiban, hogy szóba álljon velem. A csecsemő körül sürgölődött, és aggódva figyelte anyánkat, utasítgatva a szolgákat, hogy hozzanak neki húslevest, bort, gyümölcsökkel megrakott tálakat, hátha ezzel kiszakíthatja őt a bénító ürességből. Éreztem Iphigeneia nevének súlyát, kimondatlanul is közöttünk lebegett. Tudtam, hogy Krüszothemisz gyászolta a nővérünket, a köztük lévő szoros köteléket. Talán én gyenge pótlék voltam számára. Így teltek az órák, egymásba nyúlva, egyre jobban rám nehezedve, míg végül szinte eltemettek a magány és az unalom súlya alatt. Egyedül Methepon, a hűséges kutyám volt a társam. Napról napra éreztem, ahogy egyre inkább befelé fordulok, a gondolataim kusza labirintust alkotnak a fejemben. Elindultam hát a földek felé, ahova a családom figyelmét elkerülve kijuthattam, és vártam, hogy Georgiosz is elszökjön a munkából. A hatalmas erődítményfal kövei felmelegedtek a napsütésben, és amikor nekik dőltem, ujjaimmal a repedéseket követve, biztonságban éreztem magam.

– A küklopszok építették ezeket a falakat – mondtam Georgiosznak. A szemei elkerekedtek, és ő is kinyújtotta a kezét, hogy megérintse a köveket. Figyeltem a kezét, a fekete földet a körmei alatt és a szürke porréteget, ami beleült az ujjpercei vonalaiba.

– Az apád találkozott velük? – kérdezte.

– Nem – nevettem. – Azt hiszem, ez nagyon régen történt.

– Akkor talán az ő apja.

– Talán. – Nehéz volt elképzelnem azokat az időket, amikor apám még nem volt király itt. Elképzeltem a küklopszokat: a hatalmas, vad óriásokat, amint felcipelik ezeket a kőtömböket a domboldalon, hogy bevehetetlenné tegyék a palotát a betolakodók ellen. Hányinger fogott el, amikor az arcukra gondoltam, a durva, magas homlokukra, amin egyetlen, bámuló szem ült. De biztos voltam benne, hogy az apám nem félt volna tőlük, ha látja őket. Valakinek parancsolnia kellett nekik, egy régi mükénéi királynak, aki itt élt akkoriban, akinek a vére még mindig az ereinkben csörgedezett.

Megborzongtam a gondolattól, ahogy ott álltam a napfényben, és ezen töprengtem.

– Megsimogathatom a kutyát? – érdeklődött Georgiosz.

– Ha hagyja – vontam vállat. A családból senki sem érdeklődött Methepon iránt; amióta Agamemnón elment, csak az én kutyám lett. Georgiosz óvatosan megpaskolta az eb széles fejét, először tartva az erős állkapcsától és a vad kinézetétől, de ahogy a kutya lehunyta a szemét az elégedettségtől, egyre bátrabb lett. Felnevettem. – Azt hiszem, kedvel téged.

Egy másik napon Georgiosz megkérdezte, hogy tudom-e, mennyi ideig lesz távol az apám. Megráztam a fejem.

– Meddig tartanak a háborúk?

Egyikünk sem tudta.

– A te apád miért nem ment el? – kérdeztem tőle.

– Ő földműves, nem katona – felelte Georgiosz. Ez logikus volt számomra. Az apja mindig fáradtnak és görnyedtnek tűnt; nem volt valami lenyűgöző jelenség az én apám medveszerű, magabiztos tartásához képest. Semmiben sem hasonlítottak egymásra. Megsajnáltam a fiút.

– Azt mondja, nem fog sokáig tartani – folytatta Georgiosz, és a szívem megkönnyebbült. – Azt mondja, ez a legnagyobb hadsereg, amit bárki is látott valaha, úgyhogy könnyen győzni fognak.

Mosolyogtam, az ujjongás hulláma futott végig rajtam. Annyira hálás voltam Georgiosznak, amiért ezt mondta! Senki sem ejtette ki Agamemnón nevét anyám előtt. Én sem mertem megkérdezni tőle, meddig lesz távol, pedig alig gondoltam másra.

– Az apám nem érti, miért mentek el Helénáért – folytatta Georgiosz, kíváncsian rám nézve. Talán tudta, hogy ő az anyám húga. – Azt mondja róla, hogy csak egy szajha.

Szajha. Értetlenül ráncoltam a homlokomat.

– Az mit jelent?

– Azt hittem, te tudod – vont vállat.

Nem tudtam. De volt valami a hanghordozásában, az apjától ellesett gúnyos hangsúlyban, ami tetszett. Volt benne valami él. Olyan szó volt, amit dühösen oda lehetett vetni, ami feszültséget és elfojtott indulatot hordozott. Nem ismertem az anyám húgát, de utáltam hallani a nevét. Ha Artemisz őt követelte volna a nővérem helyett, az apámnak soha nem kellett volna elmenni. Örültem, hogy legalább gondolatban volt egy szó, amivel illethettem őt.

Aztán egy nap újra megjelent Klütaimnésztra. Nem árnyként, ahogy addig, lehajtott fejjel suhanva végig a folyosókon, mintha ő halt volna meg Auliszban. Hanem Klütaimnésztraként, olyan formában, ahogyan anyámra emlékeztem: haja csillogott a napfényben, fénylő nyaklánccal, a ruhájában ragyogó aranyszálakkal. A látványa megdöbbentett, kirántott az álmodozásom hálójából. Kinyitottam a számat, hogy szóljak, de egyetlen szó sem jött ki rajta. Oldalra pillantottam Krüszothemiszre, aki éppoly értetlennek tűnt, mint én. Furcsa érzés tört felszínre bennem: öröm és felismerés váratlan elegye, egy hirtelen reménysugár. De mielőtt még megszólalhattam volna, megláttam, hogy nincs egyedül. Egy férfi volt vele – alacsony és csontsovány, alattomos tekintetű –, aki úgy követte őt, mintha joga lenne hozzá. Mellettem Methepon hirtelen felült, és felborzolta a szőrét.

Anyánk elmondta nekünk a vendég nevét. Aigiszthosz. Rászegeztem a tekintetem, miközben nyugtalanság kezdett mocorogni bennem. Nem szóltam semmit.

Később felkerestem Krüszothemiszt. A belső udvarban térdelt, és Oresztész kezét fogta, hogy a kicsi meg tudjon állni a lábán. Az apró ujjacskák szorosan kapaszkodtak az övébe, a kisfiú arcán elszánt koncentráció ült, ahogy remegő térdekkel próbálta megtartani magát.

– Ismered azt az embert, aki anyával van? Azt a látogatót? – tudakoltam.

Bólintott. Igencsak tűzött a nap, így hunyorgott a fényben, és nem tudtam leolvasni az arcáról, mit gondol.

– Meddig marad?

– Nem tudom.

Kinyújtottam a kezem Oresztész felé, és ő elengedte Krüszothemiszt, hogy inkább az én ujjaimat ragadja meg. Az öcsém tenyere puha és meleg volt, és bármennyire is nyugtalanná tett a helyzet, nevetnem kellett a pufók kis arcán, a fogatlan mosolyán.

– Apának ezt látnia kellene – jegyeztem meg. – A fia járni próbál.

Oresztész hirtelen felkiáltott, és akkor vettem észre, hogy túl erősen szorítottam a kezét.

– Bocsánat! – szabadkoztam. – Aigiszthosz a háborúról hozott híreket? – kérdeztem aztán. – Apa hazatér?

– Nem hiszem – rázta a fejét Krüszothemisz. – Talán azért van itt, hogy segítsen, amíg apa távol van. Biztos, hogy ennek a kutyának itt kell lennie, Oresztész közelében? – nézett kételkedve az ebre.

– Apa kutyája – feleltem. – Sosem bántaná Oresztészt.

Jó erősen ráharaptam az ajkamra. Valami nem stimmelt Aigiszthosszal. Talán az volt furcsa, ahogyan állt, egy kicsit túl közel anyánkhoz. Vagy az a feszült idegesség, amely belőle áradt, és mintha az egész levegőt betöltötte volna. Egyáltalán nem hasonlított apára. Agamemnón hatalmas, széles vállú férfi volt. Amikor belépett egy ajtón, kitöltötte a teret. Amikor megszólalt, a hangja mélyen és erőteljesen zengett. Ezekre emlékeztem, ezekbe tudtam belekapaszkodni. De Oresztész már az ő távollétében született, és már az első lépéseit tette meg – és az én emlékeimben apám arca máris fakulni kezdett.

Habozva álltam ott, azon tűnődve, hogy megemlítsem-e Georgioszt, aki talán tudott valamit vagy az apjától megtudhatott volna ezt-azt. De nem voltam biztos benne, hogy meg akarom osztani a nővéremmel a barátságunkat. Sejtettem, hogy talán nem helyeselné, ráadásul bosszantott, hogy benne nem merültek fel kérdések, mintha elfogadta volna ezt az idegent, és teljesen megbízott volna anyánkban.

Oresztész megbotlott, mire eltorzult az arca, és elvörösödve sírni készült. Gyorsan kibontakoztam a karjaiból, lehámoztam az ujjait az enyéimről, és a nővérem felé toltam.

– Gyerünk, Methepon! – mondtam.

Krüszothemisz megkönnyebbülten nézte, ahogy távozunk.

Jól gondoltam, hogy Georgiosz többet tudhat Aigiszthoszról.

– Itt élt régen, amikor kisfiú volt – mondta. – Az apám emlékszik rá.

– Itt? A mi palotánkban?

Georgiosz bólintott.

– Mielőtt az apád visszatért, Aigiszthosz itt élt az apjával. – Egy pillanatra mindketten megálltunk, próbálva kibogozni a történetben szereplő apákat. – Az apád visszatért, hogy ő legyen a király. – Ekkor Georgiosz halkabbra fogta a hangját, és komolyan a szemembe nézett. – Az apád megölte az apját.

– Miért?

– Aigiszthosz apja tulajdonképpen ellopta a trónt. Agamemnónnak kellett volna királynak lennie, ezért visszajött, és megölte őt.

Hideg borzongás futott végig a gerincemen a félelemtől.

– Akkor Aigiszthosz azért jött, hogy megöljön minket? – Körülnéztem, egyre inkább pánikba esve. – Anyám tud erről?

– Erre nem is gondoltam – nézett rám aggódva Georgiosz.

Visszanéztem az impozánsan elterülő palotára. Ott hagytam Krüszothemiszt és Oresztészt az udvaron; mi van, ha Aigiszthosz őket veszi célba? Ott kellett volna maradnom Metheponnal, hogy megvédjem mindannyiunkat. Remegett a lábam, és nem tudtam, hogy képes lennék-e futni, ha szükség lenne rá. Kétségbeesetten azt kívántam, hogy bárcsak itt lenne az apám. Vettem egy mély, reszkető lélegzetet, sírásra készülve – amikor meghallottam.

A hangot, amit azóta nem hallottam, hogy anyám elindult Aulisz– ba. A hangot, ami úgy csengett, mintha egy letűnt korból szállna felém. Klütaimnésztra nevetését.

A falhoz simultam, közel Georgioszhoz. Éreztem a lélegzetét a homlokomon, és visszatartottam a sajátomat, próbáltam hangtalan maradni. Ahogy közelebb ért, már hallottam anyám hangját is – nem azt a kényszeredett tónust, amit velünk szemben erőltetett magára, hanem egy gyors, élénk, szinte csilingelő beszédet. Összeszedtem minden bátorságomat, és kikukucskáltam a sarok mögül. Ott voltak. Klütaimnésztra és Aigiszthosz együtt sétáltak a palota kertjében. Aigiszthosz a völgy felé mutogatott, majd a távoli hegyek felé, széles karmozdulattal mutatva mindenre, amit innen látni lehetett. Mindketten mosolyogtak. A meleg napsütés ellenére fáztam. Anyám olyan régóta nem nevetett velem! Már el is felejtettem, milyen a hangja.

A kezdeti rettegést egy másfajta érzés váltotta fel: egy mély, nyomasztó balsejtelem. Ez az ember nem rohant anyám felé karddal a kezében. Nem fenyegette őt, nem akarta bántani. Épp ellenkezőleg: úgy sétáltak egymás mellett, mintha a legjobb barátok lennének, mintha semmi gondjuk nem lenne a világon. Apám pedig a tenger túloldalán volt, mit sem sejtve erről. Nem tudtam, miért, de ez valahogy rosszabbnak tűnt.

15

Klütaimnésztra

ajon hogyan csinálta volna Heléna? Ezen tűnődtem először, amikor Aigiszthosz mellett ébredtem. A húgom, aki az éj leple alatt szállt fel Parisz hajójára, és aki most Trója hercegnőjeként foglalta el a helyét. Néha úgy képzeltem el, hogy vonszolták, máskor pedig úgy, hogy higgadtan és méltósággal lépett a recsegő fedélzetre, fejét magasra emelve, tekintetét az új horizont felé szegezve. A szeretet nevében, ami közöttünk volt Spártában, reméltem, hogy az utóbbi volt igaz, ám amikor belegondoltam, milyen árat fizettem érte – a lányom életével fizettem, a homokba ömlő vérével, míg Heléna lánya épségben élhetett tovább, hozzánk hasonlóan hátrahagyva –, már nehezebb volt elviselni. Jobb lett volna, ha ellenáll? Ha legyűrik? Ha Menelaosz hibája volt, mert védtelenül hagyta, mert túl vak volt ahhoz, hogy észrevegye a trójai herceg mohó pillantását? Jobb lett volna, ha sikoltozott volna a forró tenyér szorítása alatt, ha foggal próbálja tépni a férfi kezét, kétségbeesetten, hogy visszajusson Hermionéhoz, hogy karjaiba zárhassa a lányát, hogy vele maradhasson, és soha ne viselje ennek a katasztrofális háborúnak a terhét?

Bármi is volt az igazság, egy dologban biztos voltam. Akár rúgkapált és küzdött, akár nem, amikor elhurcolták Spártából, a nő, aki Parisz hajójáról egy távoli és idegen kikötő földjére lépett, az ismét a hűvös és királyi Heléna volt. Nem tudtam, fortyogott-e benne valami a felszín alatt, de a zsigereimben éreztem, hogy soha nem tárná a világ elé. Inkább úgy jár Trója utcáin, mintha mindig is az övéi lettek volna, mintha ő lenne a jogos hercegnő, és ha a szépsége nem kényszerítene mindenkit a lábai elé, akkor sem érezné a forrongó ellenszenv égető súlyát – vagy ha mégis, nem törődne vele.

Nem tudtam, hogy szeretem-e vagy gyűlölöm, vagy keserű elegyként egyszerre mindkettőt, de szükségem volt az ő tartására. Szükségem volt a magabiztosságára; arra, hogy úgy mozogjak a világban, mint ő, annak a nyugodt bizonyosságával, hogy minden, amit teszek, helyes.

Ha Heléna becsempészte volna a szeretőjét a palotába, amíg a férje háborúban harcolt, nem feküdt volna dermedten a szorongástól, fogalma sem lévén, hogyan tovább. A férfival az oldalán sétált volna be a trónterembe, és megvető szemöldökvonással nézett volna azokra, akik kérdőre merik vonni.

Aigiszthosz álmosan mocorogva felém fordította a fejét. Egy pillanatra visszatartottam a lélegzetem: nem akartam, hogy felébredjen. Az arca árnyékba borult, a szeme körüli bőr sötét és beesett volt. Kéretlenül is felvillant előttem a koponyájának képe – Agamemnón baltája által összezúzva, cafatokban lógó bőrrel, hemzsegő rovarok borította csupasz csontokkal.

A függöny résein átszűrődő fény lassan melegebb árnyalatot öltött, a szürkeség aranyló ragyogássá változott. Megrebbent a szeme. Nem Agamemnón szemei. Ugyanazt a vérvonalat hordozták, de nem voltak egyformák.

Felém nyújtotta a kezét. Nem Agamemnón, nem Iphigeneia. Éreztem, hogy még mindig azon a kopár parton rekedtem, ahol a lányom máglyája égett mellettem, míg a hajók eltűntek az óceán kiüresedő horizontján. Hiába róttam Mükéné folyosóit, hiába próbáltak a lányaim szólni hozzám, hiába sírt a kisfiam, még mindig ott voltam – tehetetlenül, tomboló haraggal, nem tudván, hogyan lépjek tovább. Most már volt egy ötletem.

– Mit fogunk tenni? – kérdezte halkan. Hangja gyengéd volt, nem volt benne semmi királyi fennköltség.

– Agamemnón magával vitte az embereit. Mindegyiket.

– Mindegyiket? – fúródott Aigiszthosz figyelmes tekintete az enyémbe.

– Nem akarta, hogy Akhilleuszé vagy Odüsszeuszé vagy bármelyiküké legyen a dicsőség. Azt akarta, hogy az övé legyen. Magával vitte az összes harcképes férfit. Csak az öregeket és a gyermekeket hagyta hátra. Senki sincs itt, aki szembeszállhatna velünk.

– Nem lehetnek mind olyan gyengék – ráncolta a homlokát. – Biztosan van köztük elég, aki bajt csinálhat, ha akar. Agamemnón a királyuk. Mi lesz, ha ez a háború gyorsan lezárul? Nem akarják majd, hogy visszatérve hűtlennek találja őket.

– Agamemnón valóban a királyuk? – kérdeztem. – Mindenkinek? Az itt maradt férfiak elég idősek ahhoz, hogy emlékezzenek Thüesztészre, hogy emlékezzenek rád. Egykor már átruházták a hűségüket egyik uralkodóról a másikra; ez megtörténhet újra. Tudom, hogy vannak itt olyanok, akik szerették az apádat. Akik sajnálták a sorsodat, akik szívesen látnák a visszatérésed. Csak ki kell derítenünk, kik ők.

– És a többiek?

– Agamemnónt nem szeretik annyira – mondtam. – Még kevésbé most, hogy elvitte a férfiakat. Férjeket, fiúkat, apákat... mindet elragadta magával. És ki tudja, meddig tart ez a háború? Hányán térnek vissza? A trójaiaknak is megvannak a maguk hősei, ahogy nekünk is. Nekik is vannak isteneik, akik védelmezik őket.

Megtorpantam egy pillanatra, de aztán kimondtam a következő szavakat:

– És mindez egy nőért! Ezt fogják mondani. Egy hűtlen nőért, aki megszökött egy idegen herceggel. Megér-e ezer hajót? Megér-e több tízezernyi életet?

Hinni akart nekem. Magam is meggyőzőnek hallottam a saját hangomat. Olyan volt, mintha Heléna szólt volna, lágyan, de határozottan. Különös, szédítő izgalom kavargóit bennem; olyasmi, amit Menelaosz érkezése óta nem éreztem, amikor szürke arccal, megtörtén közölte, hogy Heléna elment. Elképzeltem a többiek arcát, amikor végül ráébrednek az igazságra. Az a látvány mindent megér majd.

Mindent megér, igén, mégis ki kellett várnunk a megfelelő pillanatot. Aigiszthosz ismeretlenül érkezett Mükénébe, és az elrejtése elsődleges fontosságú volt. Erőt kellett gyűjtenünk magunk mögé; ő vakmerőén jött, a bosszúvágy fűtötte, és meg akarta osztani velem, én viszont óvatosan akartam haladni. Már voltak saját embereim, de még többért küldtünk – fiatal, erős férfiakért, messziről, akiket nem vittek a háborúba.

Amikor bizalmamba avattam azt a rabszolganőt, aki már a házasságom elején mesélt nekem az átokról, az arca felragyogott.

– Aigiszthosz él? – kérdezte. És amikor azt feleltem, hogy igen, igaz, és itt van, a szeme csillogott az örömtől. Szerette azt a fiút, akit elüldöztek a palotából; sajnálta a gyászáért, és dühös volt a száműzetése miatt. Nem voltunk egyedül Mükénében, Aigiszthosz és én. A nő segített üzeneteket küldeni, diszkréten és védelmezőén, és amikor elég embert gyűjtöttünk magunk köré, eljött a cselekvés ideje.

Elégedetten figyeltem a megdöbbenést az udvar idős tagjai között, az aggastyánok között, akiket Agamemnón hagyott hátra, hogy kormányozzák a várost, amikor bevezettem Aigiszthoszt a hatalmas trónterembe. Oda, ahol egykor végignézte az apja halálát. Olyan volt a pillanat, mint pengeélen táncolni: a várttal ellentétben nem szorongtam, hanem izgatott voltam. Mögöttünk az őreink kihúzták magukat.

– Sokan közületek látták, ahogy Thüesztész meghalt; sokan szolgáltátok királyként, mielőtt Agamemnón elvágta a torkát itt, ezen a helyen – mondtam. Megálltam egy pillanatra, hogy emlékezzenek a jelenetre: a férfira, akit ismertek, és akit lemészároltak a szemük láttára, miközben a fia tehetetlenül figyelte. – Láttátok, ahogy a lányom itt felnőtt; búcsút intettetek neki, amikor elindult, hogy férjhez menjen, és tudjátok, mi történt valójában. Tudtok a kegyetlen csapdáról, amit Agamemnón állított, hogy elvigye a férfiainkat, a fiaitokat és unokaöcséiteket, hogy háborúba küldje őket. Elmondhatom nektek, hogy egyeden pillanatra sem ingott meg, nem habozott, amikor meggyilkolta Iphigeneiát. A drága Iphigeneiát, akit mindannyian szerettetek. Hátat fordított Mükénének, megölte annak leg– bájosabb hercegnőjét, majd elhajózott.

Hagytam, hogy a szavaim ott lebegjenek a levegőben, és egyenként végignéztem mindegyikük arcán. Néhányan visszanéztek rám, karjukat összefonva beesett mellkasuk előtt; mások lesütötték a szemüket vagy úgy néztek a távolba, mintha sűrű ködön próbálnának átlátni. Mindenhol ott voltak az őreink, némán és áthatolhatatlanul. Mellettem éreztem Aigiszthosz feszült tartását, de a szavak olyan simán gördültek le a nyelvemről, akár a csurgatott méz. Nem kell Helénának lennem – gondoltam.

– Emlékszem – mondta egyikük. Vizenyős szemeit Aigiszthoszra emelte. – Emlékszem rád.

Mozgolódás támadt a teremben, szandálok súrlódtak a kőpadlón, torkok köszörülődtek, köpenyek suhogtak, ahogy néhányan halkan helyeseltek. Mások mozdulatlanok és némák maradtak. Őket is észrevettem. Nem számítottak. Akik ellenségesek voltak velünk, azok sem mertek ellenállni nekünk abban a pillanatban, és később ez csak még nehezebb lesz nekik.

De ha ez a csata könnyű győzelemnek tűnt, maradt még egy, amit meg kellett vívni.

Krüszothemisz zavart és gyanakvó pillantással mérte végig Aigiszthoszt, amikor eléjük vezettem, de Élektra, kicsi létére, nyílt ellenségességgel merevedett meg. Megfeszülve állt, amikor kimondtam a nevét, és amikor a kezem Aigiszthosz karjához ért, láttam, ahogy a nővére szoknyáját markolva ökölbe szorítja a kezét. Krüszothemisz szóra nyitotta a száját, tétovázott, végül nem mondott semmit. Mielőtt észbe kaphattam volna, letérdeltem eléjük, és megfogtam Krüszothemisz kezét. Elűztem a képet, amely felvillant előttem: Iphigeneia keze, olyan sápadtan és hidegen, amikor utoljára tartottam.

– Hallottátok már ezt a nevet – emlékeztettem, mire visszanézett rám, még mindig zavartan, de bólintott.

Élektra szeme összeszűkült. Az arckifejezése Agamemnón dühös tekintetére emlékeztetett, arra a pillanatra, amikor először láttam őt a kérők csarnokában. Nagyot nyeltem.

– Ő az apátok unokatestvére, de apátok kegyetlen volt Aigiszthosszal, amikor fiatal volt, nem sokkal idősebb, mint most te, Krüszothemisz. Kegyetlen volt Aigiszthosszal, ahogyan kegyetlen volt a nővéretekkel is. Megölte volna őt is, ha nem kértem volna, hogy ne tegye.

Élektra mondott valamit, ám túl halkan ahhoz, hogy halljam.

– Mit mondtál? – kérdeztem Elektrától, de csak megrázta a fejét, a földet bámulva, nem volt hajlandó megismételni. Felsóhajtottam. – Agamemnón kegyetlen – tettem hozzá. – Aigiszthosz viszont kedves.

Mi mást kellett volna még magyaráznom? Nem voltam biztos benne, hogy van-e még olyasmi, amit megérthetnének. Egyáltalán kellett-e bármi mást mondanom? Hiszen ennyi is elég volt, nem igaz?

– Miért nem mentek ki játszani? – kérdeztem, miközben újra felálltam, és kisimítottam a gyűrődéseket a ruhámon.

– Túl erősen süt a nap, Elektrának megfájdul tőle a feje – panaszolta Krüszothemisz.

Mielőtt megint felsóhajthattam volna, visszafogtam magam. Mindig bent voltak, a gyermekkoruk olyannyira különbözött attól, amit Helénával megéltünk Spártában. Eszembe jutottak azok az órák, amiket a folyóparton töltöttünk együtt. A szabadság, amit megéltünk, ahogy egymásnak meséltünk a titkainkról anélkül, hogy attól kellett volna tartanunk, hogy bárki kihallgatna vagy megállítana minket. Az én lányaim egészen más életet éltek itt, de az zavart a legjobban, hogy nem is tűnt úgy, mintha hiányozna nekik az a szabadság, amitől megfosztották őket. Mintha megelégedtek volna a palota falaival, mintha örömüket lelték volna a szövésben és az éneklésben. Mintha nem is érdekelte volna őket, mi van odakint.

Arra jutottam, hogy Krüszothemisz meg fogja érteni. Élektra pedig még olyan fiatal, hogy el fogja felejteni, milyen volt korábban. Soha többé nem fogják látni Agamemnónt; erről gondoskodom. Ez lesz az életük, és jobb lesz, mint amilyen eddig volt. Hamar hozzászoknak majd.

Aznap éjjel kiosontam az ágyamból az udvar félhomályába – mint oly gyakran –, hogy ott töltsem el azokat az órákat, amikor mindenki más aludt. Csak egyszer zavartak meg ott, amikor Aigiszthosz megérkezett. Most, hogy már köztudott volt a jelenléte a palotában, úgy tűnt, elég bátorságot érzett ahhoz, hogy ismét idejöjjön. Megdöbbentem, amikor éreztem a vállamon a kezét, miközben a sötétségbe meredtem. Riadtan fordultam meg.

– Mit keresel itt? – kérdeztem.

– Miért jössz ki ide mindig az éjszaka közepén?

– Nem tudok aludni – léptem távolabb az érintésétől.

– Őrködni jössz?

– Őrködöm – fontam össze a karjaimat magam előtt. – Tudnom kell, mikor gyúlnak ki a jelzőtüzek, mikor ér véget a háború.

– A rabszolgák is őrködhetnek helyetted – javasolta. – Felébreszthetnek, amikor eljön az idő.

– Ezt a feladatot nem bíznám másra – ráztam meg a fejem.

Nem válaszolt. Azt akartam, hogy menjen el. Ez az én időm volt: nem akartam senkivel megosztani, még vele sem.

– Miért nem mész vissza aludni? – kérdeztem, amikor már túlságosan elnyúlt közöttünk a csend. Túl sötét volt ahhoz, hogy tisztán lássam az arcát, de éreztem, hogy megbántottam.

– Iphigeneiára gondolsz?

– Mindig rá gondolok – válaszoltam éles levegővétellel.

– Én is sokat gondolok az apámra – mondta, és örültem, hogy nem láthatta az arcomat. Féltem, hogy a megvetésem túl nyilvánvaló lenne.

Mit ér egy szülő elvesztése egy gyermek halálához képest? Nem akartam, hogy itt legyen, hogy a fájdalmát az enyémhez mérje.

– Újra és újra látom megtörténni – tette hozzá.

Ahogy Iphigeneia haja oldalra libbent, amikor magához rántotta az apja, akinek szorosan köré fonódott a karja, és ahogy a lányom szemében pánik lobbant... Ahogy lesújtott a kés, újra és újra... Soha véget nem érő látomás volt az elmémben.

– De amikor erre gondolok, amikor arra gondolok, hogy Agamemnón megöli őt, kényszerítem magam, hogy valami mást lássak – folytatta Aigiszthosz. – Látom magam felállni, látom a fejszét a kezemben. Ahelyett, hogy a földön sírnék, felemelem, és a fejére célzok.

Enyhült a bosszúságom.

– Folytasd – kértem.

– Látom, ahogy kegyelemért könyörög, térdre esik előttem. – Aigiszthosz lélegzete szaggatott volt, szavai gyorsan peregtek. – De nem kegyelmezek neki, csak nevetek rajta. Hagyom, hogy elhúzódjon a pillanat.

Lehunytam a szemem. Éreztem a fa markolatát a kezemben, a penge súlyát, ahogy hátrarántom a levegőben, a lendületet és az erőt, amivel lesújtok. Amikor Aigiszthosz ismét közelebb lépett hozzám, nem léptem hátra. A kezei a karomra fonódtak.

– Ne arra gondolj, amit tett – suttogta. – Arra gondolj, hogyan büntetjük meg érte.

Felnyúltam, és közelebb húztam az arcát az enyémhez.

– Én akarom megtenni. Megesküdtem Aulisznál azután, hogy... megtörtént. Ez volt az oka, hogy nem vetettem magam Iphigeneiával együtt a máglyára.

Nem vitatkozott. Forró lehelete az arcomat érte.

Hirtelen leeresztettem a kezeimet magam mellé.

– Menj vissza aludni. Én még maradok egy kicsit.

– Ne maradj túl sokáig – tétovázott egy pillanatig.

– Persze – feleltem. – Menj csak. Megyek utánad.

Nem mentem. A sötétség hozzám tartozott, a legmeghittebb hely volt, amit találhattam. Így lehettem a legközelebb Iphigeneiához. De megbocsátottam Aigiszthosz tolakodását. Hálás voltam a jelenetért, amit elém festett, az ő gyűlöletének ízéért a számban. Többé nem voltam annyira egyedül a gyászomban; nem voltam annyira egyedül a haragomban.

16

Élektra

lütaimnésztra már nem töltötte az egész napot a szobájában, miután Aigiszthosz megérkezett. Mindig látható volt a trónteremben, a hosszú lakomaasztaloknál, a tágas és napfényes udvarokban. Aigiszthosz folyton ott sertepertélt körülötte, csak egy hajszálnyira, mintha egy láthatatlan kapocs kötötte volna össze őket. Eleinte túl fiatal voltam ahhoz, hogy megértsem a botrányt, hogy felfogjam a sanda pillantások és az elsuttogott megjegyzések jelentését, amik kísérték őket. De ahogy telt az idő, egyre inkább megrémített az anyám merészsége. Meztelenre vetkőztethették volna és végigvonszolhatták volna az utcán, hogy a nép kövekkel dobálja meg – vajon ez elég lett volna ahhoz, hogy kizökkentse megingathatatlan nyugalmából? Csakhogy ki tette volna ezt meg? Talán ez volt a lényeg. Apám elment, és magával vitte a harcosokat. Klütaimnésztrának engedték, hogy uralkodjon, amíg vagy a férje vissza nem tér, vagy Oresztész elég idős nem lesz ahhoz, hogy átvegye a hatalmat. Agamemnónra várt a feladat, hogy majd hazatérve ítélkezzen lázadó felesége felett.

Ha Aigiszthosz erős lett volna, talán jobban megértem. Ha megrohamozta volna a palotát, erőszakkal vette volna birtokba a trónt, és minket is a hatalma alá hajtott volna, akkor megbocsáthattam volna az anyámnak. De ez a gyáva, tétova, patkányképű árnyalak, akiben semmi szilárdság nem volt, ez az ember merte elfoglalni a trónt mellette, ott, ahol egykor a hatalmas Agamemnón uralkodott?

Az első árulás akkora sokként ért, mintha jeges vízzel öntöttek volna nyakon, és nem sokkal Aigiszthosz érkezése után történt. Krüszothemisz az udvaron állt, egy élénk színű szövetdarabot simított ki, hogy megmutassa anyánknak. Könnyű volt lenyűgözni őt a szövésünkkel; sosem szánt különösebben időt arra, hogy maga is igazán elsajátítsa ezt a mesterséget, így a dicsérő szavak, amelyeket átszűrődve hallottam, valószínűleg őszinték voltak. De nem csak az anyám őszinte érdeklődése zavart; ahogy a pillér mögül kikukucskáltam, megláttam őt is. Aigiszthoszt, amint az alacsony falnál állt, és együtt bólogatott az anyám elismerő szavaival. Osszeszorult a mellkasom. Krüszothemisz egy pillanatra bizonytalannak tűnt, majd félénk mosolyt küldött felé – egyenesen neki.

Lenyeltem a dühömet. Egy lépést sem mertem tenni feléjük. Földbe gyökerezett a lábam. Féltem, hogy egyikük rám pillant, hogy észrevesz, ahogy mereven bámulom őket. Amikor végre elég erősnek éreztem magam, hogy megmoccanjak, olyan halkan osontam el, amennyire csak tudtam. Később tökélyre fejlesztettem ezt a képességet: észrevétlenül suhantam végig a palotán, és meghúzódtam a félreeső helyeken, mintha nem is léteznék.

Tehetetlen voltam. Ez az ember mindenütt ott volt, így hiába láttam egyre többet anyámat, szinte sosem volt egyedül. Eleinte minden reggel riadtan ébredtem, hevesen dobogó szívvel, elfeledett rémálmoktól üldözve, amikben alaktalan árnyak nyúltak felém a sötétből. De eseménytelenül teltek a napok, egymásba folytak az évszakok, Methepon lábai egyre gyengébbek lettek, Oresztész egyre magasabbra nőtt, már magabiztos léptekkel járt, és Trójában még mindig tombolt a háború – Aigiszthosz pedig továbbra is ott maradt Mükénében, bármennyire is hihetetlennek tűnt.

Természetesen Georgioszhoz fordultam. Georgiosz kikérdezhette az apját, és lassan összeállt a kép. A palota megosztottabb volt, mint hittem. Voltak, akik csendben hűségesek maradtak a meggyilkolt Thüesztészhez és száműzött fiához, míg mások szenvedélyesen kitartottak apám mellett. Georgiosz apja az utóbbiak közé tartozott. Így tudtam meg, amit a fia tőle hallott: hogyan lopta el Thüesztész Mükénét, és száműzte Agamemnónt és Menelaoszt, a testvérpár pedig hogyan tért vissza spártai seregekkel és más csapatokkal, amiket kitaszított éveik alatt gyűjtöttek, hogy visszavegyék, ami az övék volt. Megtudtam, hogy anyám szánalma mentette meg a gyermeket, Aigisztboszt attól, hogy Thüesztésszel együtt meghaljon.

És ami a legérdekesebb volt: Georgiosz mesélt nekem az átokról.

Elbűvölten hallgattam, és amikor befejezte a történeteket, úgy néztem körül az otthonomban, mintha csak először látnám igazán. Nemcsak, hogy küklopszok rakták le ezeknek a falaknak az alapjait, hanem az Olümposz isteneit is vendégül látták az őseink, akiket megtisztelt a jelenlétük. Valóban nagyság volt a vérünkben, abban a vérben, ami Agamemnónon keresztül az én ereimben is csörgedezett. De – mint oly sok nagy család esetében – nálunk is volt egy elkorcsosult ág, ami mélyen gyökerezett, és összefonódott a nemességgel. Apám az istenek kegyeltje volt – ebben biztos voltam. Olyan hadsereget vezetett háborúba, amilyet a világ még soha nem látott; az istenek bizonyára kedvtelve mosolyogtak rá. De viselte családunk tisztátalan örökségét is, azokét, akik olyasmit kívántak maguknak, ami túlmutatott rajtuk. Tantalosz gőgje nem tántorította el sem Pelopszot, sem később Thüesztészt. Agamemnón feladata volt, hogy kiirtsa ezt a beteg ágat, hogy lemetssze az egészséges részről, és megtisztítsa a családunkat, hogy csupán az őseink nagysága maradjon meg, minden tisztátalanság nélkül. De hibát követett el. Hagyta, hogy Aigiszthosz felcseperedjen, satnyán és torzan, sértésként a vérünk ellen. A palotánkban élt. A királynő ágyában aludt.

– Anyám miért nem mondta el nekem soha mindezt?

– Mükénében senkinek sem szabad erről beszélnie – nézett rám komoran Georgiosz.

Elállt a lélegzetem.

– Szóval titokban tartotta, abban a reményben, hogy az emberek elfelejtik. – Megráztam a fejem. – Az istenek egykor a családunk barátai voltak, és újra azok lehetnének. Hogyan rejthette el ezt előlem?

– Csak azt tudom, hogy tilos róla beszélni.

Mintha szégyenforrás lenne. A hálám Georgiosz iránt, amiért megosztotta velem ezt a tudást, nem tudta elnyomni azt a szúró keserűséget, amit anyám iránt éreztem amiatt, hogy eltitkolta előlem. Éles, maró bosszúság perzselte a mellkasomat. Nem akarta, hogy tudjam, ki volt az apám, hogy megértsem, min ment keresztül a családunk. Vajon milyen más titkokat rejtegetett még, mit nem tudhattam meg azért, mert senki sem mert szólni?

– Köszönöm – mondtam Georgiosznak, remélve, hogy meghallja a hangomban az őszinte hálát, hogy tudja, milyen sokat jelent nekem mindez.

Megértettem, hogy anyám Auliszból visszatérve a gyász súlya alatt roskadozott. Akkor nem láthatta úgy, ahogyan én most: hogy az isteneknek tervük volt az Atreidák házával. Artemisz szörnyű áldozatot követelt apámtól, és természetesen Klütaimnésztra kétségbeesett volt. Ezt megbocsáthatom neki. Ha visszatekintek, látom, hogy ami gyerekként rideg elhagyásnak tűnt, valójában a fájdalom volt, ami a hatalmába kerítette őt, szenvedés, amitől nem tudott szabadulni. Még Aigiszthosz érkezése is... talán ha megerőltetem magam, esetleg el tudom hinni, hogy a veszteség kergette őrületbe, és hogy akkor fogadta be a férfit, amikor még mindig a gyász kegyetlen markában volt.

De ahogy teltek az évek, miért nem tért még észhez? És ha eddig nem tette meg, vajon megteszi-e valaha? Imádkoztam apám hazatéréséért, a háború végéért, a győztesek visszatértéért, hogy helyrehozhassa mindazt, ami történt. A bizonytalanság azonban elemésztett. Mit fog tenni apám, amikor visszatér, és megtudja mindezt? Anyám bűne minden nappal egyre súlyosabbá vált.

Állandóan fortyogott bennem a düh, könyörtelenül és elkerülhetetlenül. Nem tehettem semmit. Valahányszor megláttam Aigiszthoszt, elfordultam tőle; egy szót sem szóltam hozzá. Eleinte attól féltem, hogy anyám meg fog dorgálni a modortalanságomért, de miután erre soha nem került sor, egyre inkább vágytam rá, hogy megtörténjen. Miért mosolygott továbbra is olyan nyugodtan, miért viselkedett úgy, mintha semmi sem történt volna? Aigiszthosz hamar felhagyott az udvariaskodással; gyanakodva figyelt engem, én pedig megvetéssel fordítottam el a tekintetem, miközben anyám mindkettőnket figyelmen kívül hagyott.

A férfi egyre merészebb lett, úgy járkált a palotában, mintha az a saját otthona lenne. Apám gyűrűi aranylottak az ujjain, a válláról leomló fényűző gyapjúköpenyekre apám vagyonából telt. Most, hogy Methepon már túl fáradt volt ahhoz, hogy vicsorogjon és rámorogjon, nem is próbált távolságot tartani tőlünk. Egy délután, miközben a kutyám egy napsütötte folton aludt, láttam, ahogy Aigiszthosz hirtelen előrelendíti a lábát, és belerúg az oldalán a megszürkült bundájába.

– Hogy merészeled? – tört ki belőlem gondolkodás nélkül.

Anyám egy pillanat alatt ott termett.

– Mi folyik itt, Élektra?

– Belerúgott Metheponba! – válaszoltam hevesen hullámzó mellkassal.

– A kutyának nem ott kellene aludnia, mindenkinek útban van – jelentette ki anyám, miközben karon fogta Aigiszthoszt, és finoman elvezette onnan.

Feldühödtem a méltánytalanságon. Apám kutyáját bántották apám házában – egy újabb sértés az összes többinek a tetejébe. Tudtam, hogy Methepon hozzám hasonlóan Agamemnón visszatérésére várt, de az évek alatt megöregedett, és hűséges szíve már nem bírta sokáig. Hosszasan és keservesen zokogtam, amikor végül elszállt belőle az élet, és addig áztattam a bundáját a könnyeimmel, amíg el nem vitték tőlem.

Minden eddiginél magányosabb lettem, és igyekeztem kerülni őket, amennyire csak lehetett. Amikor megláttam anyámat és nővéremet a belső udvarban beszélgetni kettesben, félrehúzódtam, hogy ne vegyenek észre. Annyira hasonlítottak, ahogy a napsugár megcsillant sötét hajukon, arcvonásaik élesek és tiszták voltak oldalról, de míg Klütaimnésztra kihúzta magát, addig Krüszothemisz tiszteletteljesen fejet hajtott. Anyánk élénk arckifejezéssel gesztikulált: egyik kezével egy kósza hajtincset igazított a füle mögé, míg a másikkal a levegőt szántva hangsúlyozta, amit éppen mondott. Krüszothemisz mozdulatlanul állt, elgondolkodva, és sosem nézett fel anyánk szemébe.

– Mit akart? – kértem számon a testvéremet később.

– Beszélni akart velem... a jövőmről.

– A jövődről?

– A házasságról – pirult el a nővérem.

Hogyan léphetnénk tovább, amikor apánk még mindig háborúban van, amikor minden az ő visszatérésére várva mozdulatlanul áll? Már a gondolattól is hányingerem támadt.

– Kivel? – kérdeztem.

– Nem tudom, még nem. Csak azt mondta... azt mondta, hogy itt az ideje. – Krüszothemisz tehetetlenül megvonta a vállát.

– Hogy lehet itt az ideje? – Nem tudtam egy helyben maradni, a belső udvarban járkáltam, majd az alacsony falhoz lépve a hegyek felé néztem. Eluralkodott rajtam a zaklatottság és a düh, úgy összekapaszkodva, hogy alig tudtam megszólalni. – Hogyan tervezhet ilyesmit? Hogyan dönthet erről? Ez az apánk joga!

– Nem utasíthatom vissza őket – sóhajtott fel a nővérem.

– Őket?

– Anyánkat és Aigiszthoszt.

– Mi köze van annak a férfinak ehhez?

Nővérem ekkor elnevette magát, de a hangjában fáradt türelmetlenség bujkált.

– Ő uralkodik Mükénében anyánkkal. Nem mehetek szembe az akaratukkal.

– Tehát egy Aigiszthosz által választott férfihoz mész feleségül?

Hisztérikusan csengett a hangom, és láttam, ahogy a nővérem a karjait szorosan maga köré fonva elzárkózik előlem.

– Nem tudom, hogy hogyan lehetne másképp.

– Inkább meghalnék – szorítottam össze a fogaimat.

– Én nem – nézte a földet.

Elfordultam tőle. Így fogom elveszíteni Krüszothemiszt. Hozzámegy majd Aigiszthosz egyik szövetségeséhez, mert túl engedelmes ahhoz, hogy tiltakozzon. Már csak abban reménykedhettem, amiben azóta, hogy apánk elment: hogy Agamemnón hamar hazatér. De talán Krüszothemisz már nem hitt benne úgy, ahogy én.

Aznap valami eltört köztem és a nővérem között. Többé nem remélhettem, hogy hárman – Krüszothemisz, Oresztész és én – szövetségesei lehetünk egymásnak. Oresztész apánk fia volt, egy ifjú Agamemnón a házunkban. De nem emlékezett az apánkra; soha nem is látta őt. Ha Krüszothemisz feladhatta azt a férfit, akire nálam is jobban emlékezett, hogyan tarthattam volna életben Agamemnón emlékét Oresztész számára? Apánk nélkül nőtt fel, és anyánk is kevesebb időt töltött vele, mint én és a nővérem. Rajtam állt, hogy tudja, honnan jövünk, mi történt velünk, és mire várunk. Hogy biztosítsam, amikor Agamemnón hazatér, legalább két gyermekére büszke lehessen.

Elkezdtem történeteket mesélni az öcsémnek, felidézve a háborús híreket, amelyeket az évek során hallottunk, az apró információkat, amelyeket megkaptunk. Olyan sok részlet hiányzott; nekem kellett kitöltenem az üres helyeket.

– Apánk az egész sereg vezére – mondtam. – Olyan bátor és erős, hogy egész Görögország minden katonája követni akarta őt.

Oresztész rám nézett, nyílt és komoly tekintettel.

– Az istenek az oldalán harcolnak – folytattam. – Mindig is kegyesek voltak a családunkhoz.

– Ha az istenek is vele harcolnak, akkor miért nem nyert még? – kérdezte Oresztész.

– Nem tudom – ráncoltam a homlokom. – Néha rosszul alakulnak a dolgok. Ahogy itt, Mükénében is. Az istenek azt akarják, hogy Agamemnón legyen a király, de jött Aigiszthosz. Elvette tőlünk, ami a miénk. Ez már megtörtént a családunkkal korábban is.

Oresztész értetlenkedve nézett rám.

– Ne aggódj – mondtam, és közelebb húztam magamhoz. – Itt vagyok, hogy vigyázzak rád. Amíg apa vissza nem tér. Amikor apa visszajön, megszabadít minket Aigiszthosztól. Akkor minden jobb lesz.

Oresztész hozzám bújt, a vállamra hajtotta a fejét.

– Mesélj még a háborúról – mondta. – Mesélj a csatákról, amiket apa megnyert.

Összeszedtem minden képzelőerőmet.

A háború tizedik évében jártunk, ami elképzelhetetlenül hosszú idő. A fiú, akivel egykor a földműves kunyhója mellett barátkoztam össze, már maga is a földeken dolgozott, férfivá érett. Nem olyan férfivá, mint Agamemnón; nem egy magas, büszke királlyá, villogó szemekkel és fénylő hajjal, akinek erős ölelésére még mindig emlékeztem. Georgiosz fáradsága árnyékot vetett a tekintetére; karjai vékonyak voltak, mégis inas izmok feszültek rajtuk, és a hosszú órák kemény munkája meggörnyesztette a tartását. Talán éppen a kimerítő munkával tett szert arra a türelemre, aminek köszönhetően képes volt újra és újra meghallgatni engem. A palota hátsó lépcsőjén ültem, ahonnan ráláttam a lábaim előtt elnyúló lankás dombokra; a palota a legmagasabbik tetején állt. Csenevész fák tarkították a tájat, és a késő délutáni nap arany fénnyel borította be az egészet. Bárcsak megérintett volna a szépsége, felébresztett volna bennem valamilyen érzést! Éreztem a kutyám hiányát az oldalamon. Néha még mindig lehajoltam, hogy megsimogassam a fejét, mielőtt eszembe jutott volna, hogy már nincs többé.

– Min gondolkodsz?

Mély sóhaj szakadt fel belőlem. Nem fordítottam el a fejem, de tudtam, milyen lesz az arca, amikor leül mellém. Hunyorgott az éles szögben áradó napfényben, mégsem emelte a szemöldöke elé a kezét. Anyám és a szeretője nem tartotta többnek egy egyszerű parasztnál, de nekem ő volt a barátom – az egyetlen barátom, akire szükségem volt. Az egyetlen ember, aki valaha is elmondta nekem az igazságot a családomról.

Tudtam, hogy azt kívánja: bárcsak más dolgokról is beszélgetnénk néha. Bárcsak tudnék másra gondolni, mint a haragomra! Néha úgy hallottam magam, mintha a testemen kívül lennék, és összerezzentem a saját hangom érdes, monoton zúgásától. De a kitörések mégis jöttek, és úgy fojtogatták a torkomat, mint egy csomó kúszónövény, amik addig tekerednek és vergődnek, míg végül elszabadulnak. Hálás voltam, hogy Georgiosz mindig ott volt, hogy meghallgasson.

– Azon gondolkodom, hogy ha apám itt lenne, úgy felnyársalná Aigiszthoszt, ahogyan huszonöt évvel ezelőtt kellett volna.

– Az apád jó ember volt – felelte Georgiosz, visszhangozva azt, amit már annyiszor kimondtunk. Összeráncolta a homlokát. – Az én apám mindig azt mondja, mennyivel jobb volt minden, amikor Agamemnón volt a király. Aigiszthosz semmit sem tud egy királyság irányításáról, és akiket idehozott, azok durva, kapzsi emberek vagy éppen teljesen haszontalanok. Már nem olyan, mint régen.

Bárcsak fiúnak születtem volna, nem pedig lánynak! Akkor magam is véget vethetnék a Mükénébe mélyen beágyazódott átoknak, tisztára mosva a családfánkat, eltávolítva a beteg ágat, hogy végre egészségesek lehessünk. De én az árnyékban nőttem fel, láthatatlanul és észrevétlenül, ahelyett, hogy úgy ragyogtam volna, ahogyan apám remélte, és most nem maradt más, mint várni, hogy ő visszatérjen.

– Van valami hír Trójából? – kérdeztem. Hivatalos üzeneteket kaptunk a csatákról és az elesett harcosokról, de tudtam, hogy a munkások, a parasztok és a rabszolgák között, ahol jobban megered a nyelv, értékesebb információmorzsák is akadnak.

– Semmi olyan, aminek örülnél, Élektra – sóhajtott fel Georgiosz.

– Mi az? – Éreztem, ahogy a szám kiszárad, miközben beszéltem. Nem tudtam elhinni, hogy valaha is eljönne az a hír, amitől rettegtem; nem lehetett, hogy Agamemnón kudarcot valljon... de a gyenge szívem mégis félt tőle.

– Úgy hallottam, hogy Akhilleusz többé nem harcol a görögök oldalán – ráncolta a homlokát Georgiosz.

Megkönnyebbülten felsóhajtottam.

– Csak ennyi?

– Ez is épp elég.

– Akhilleusz csak egy ember – feleltem. – A mürmidónjai csupán egy apró szelete a seregnek. Sok más harcos is van.

Aiasz, a hegyomlásnyi ember. Odüsszeusz, a ravasz stratéga. És az apám, mindannyiuk élén.

– Trója nem fog elesni, amíg Hektót él – mondta. – És vele senki sem veheti fel a harcot, csak Akhilleusz.

Mély lélegzetet vettem, és lesújtó pillantást vetettem rá. Hagytam, hogy pillanatnyi csend következzen, és visszanyeltem a nyelvem hegyére toluló választ.

– És miért hagyta el ez a nagy harcos a görögöket? – kérdeztem feszülten.

– Összeveszett az apáddal. Agamemnón király elvette tőle a zsákmányát, egy rabszolgalányt, akit Akhilleusz nyert.

Megvontam a vállam.

– A háborúban szerzett zsákmány a királyé, és ő osztja el, ahogy jónak látja.

– Nos, ezt a lányt, Briszéiszt nem akarta elengedni Akhilleusz. Sértve érzi magát, és nem hajlandó harcolni, hacsak vissza nem adják neki. – Hangja komorrá vált. – A görögök egymás után szenvedik el a vereségeket. Küszködnek, Élektra.

– A háború szele gyakran fordul – ráztam meg a fejem. – Már annyiszor hallottuk, hogy Trója az összeomlás szélén áll, aztán hogy a görögöket visszaszorították, de újra megerősödtek. A végén apám fog győzni.

– El kellene mennem? – kérdezte hirtelen eltökéltséggel a hangjában.

– Hová mennél?

– Trójába. Harcolhatnék. Elég idős vagyok hozzá.

– Hogy jutnál el oda? – pattantam fel. – Az odavezető út hosszú és veszélyes lenne. Miért próbálnád meg?

Ő is felállt, és a vállamra tette a kezét. Nem akartam a nyílt, őszinte arcába nézni. Annyiszor elképzeltem már a trójai csatamezőt! Elég volt mindennap azzal kínoznom magam, hogy egy trójai kard vagy lándzsa miként szúrhatná keresztül az apám testét; nem tudtam elviselni a gondolatot, hogy Georgiosz is ott legyen, a vérfürdő közepén.

– Az apádnak emberekre van szüksége, Élektra. Elég erős vagyok. Ott lehetnék, segíthetnék megnyerni a háborút. Hogy végre hazatérhessen hozzád.

– Nem – szöktek könnyek a szemembe.

– Miért nem?

Magam köré fontam a karjaimat, és határozottan elfordultam tőle.

– Te nem vagy katona.

– Megtanulhatnék harcolni.

– Őrültség – ráztam a fejem.

– Őrültség lenne tenni valamit, segíteni, ahelyett, hogy itt maradnék, míg te mindennap szenvedsz?

– Már így is segítesz. Azzal segítesz, hogy itt vagy.

Elképzeltem, milyenek lennének a napjaim Georgiosz nélkül. A mindent elborító magányt, ahogy el kellene viselnem, hogy Aigiszthosz az apám helyén áll, és nekem nem lenne senki, akihez fordulhatnék.

– Nem hagyhatsz el engem.

– Soha nem akarnálak elhagyni. De ha segíthetnék...

– Akkor ne hozd fel többé – mondtam. – Az apám megnyeri ezt a háborút, Akhilleusz nélkül is.

– Nem beszélek róla többé, ha ez bánt téged – bólintott.

Bólintottam, és gyorsan elűztem a szemembe szökő könnyeket. Reméltem, hogy nem önző dolog megtagadni apámtól egy újabb harcost. De ahogy már mondtam: egyetlen ember nem sokat számít egy háborúban. Itt, Mükénében azonban többet jelentett nekem Georgiosz jelenléte, mint ahogy azelőtt hittem, hogy belegondoltam a hiányába. Apám távolléte hatalmas űrt vájt az életem közepébe. Nem tudnám elviselni, ha a barátomat is elveszíteném.

Komótosan visszaindultam a palotába, miközben az alkony lassan rátelepedett a tájra. Gyakorlottan mozogtam az árnyékok között, hogy észrevétlen maradjak, így suhantam végig a folyosókon. Ahogy elhaladtam anyám lakosztálya mellett, hallottam a hangja halk, egyenletes morajlását, ahogy valakihez beszélt – valószínűleg ahhoz az emberhez. Többnyire nem érdekelt, mit mondott, de kíváncsi voltam, vajon ő is hallotta-e azokat a híreket a háborúról, amiket Georgiosz elmesélt nekem. Vajon örült-e a görögök közötti viszálynak?

Közelebb húzódtam a résnyire nyitva álló ajtóhoz.

– ...nem lep meg, természetesen – hallottam a magas és gyors tempójú hangját. – És mégis... még mindig nem értem, hogyan lehetséges.

Aigiszthosz vékony, nyafogó hangja hallatszott, amint valami megnyugtatót próbált mondani neki.

– Lányai vannak – mondta anyám. Hangjában egy pillanatra kétségbeesés csendült. – Tudom, hogy ez a háború természete. Tudom, hogy mit tett eddig is. De ez a lány, ez a rabszolga, akit úgy húzkodnak egymás között, mint az éhező kutyák a csontot? Vajon elgondolkodott rajta, akár csak egy pillanatra, hogy ő is valakinek a lánya? Hogy akár a sajátja is lehetne?

Aigiszthosz hangját most tisztábban hallottam; talán felállt, és közelebb lépett az ajtóhoz, talán anyámhoz.

– Nem harcoltam háborúban, de...

Mintha meg se szólalt volna, anyám félbeszakította.

– Miért is gondolnám egy pillanatig is, hogy érdeklik egy nő érzései? Akkor sem, ha a saját lánya lenne, akkor sem, ha a trójaiak egészen Mükénéig üldöznék őt és a seregét! Egyedül a saját büszkesége számít neki... de ez a kegyetlenség...

Hosszú csend következett. Amikor újra megszólalt, hangja visszafogottabb lett.

– Nem egy szörnyeteg arcával jött el hozzám. Amikor hozzámentem, nem tudtam; soha nem képzeltem volna... És most úgy rabol el egy nőt, mintha csupán egy tárgy lenne, kockára téve érte az egész háborút, azt a háborút, amiért lemészárolta a saját gyermekét, mint egy állatot... Csak azért, hogy kimondhassa, hogy ez a Briszéisz az övé, nem pedig Akhilleuszé!

Anyám hangja fagyossá vált.

– Mennyire gyűlölheti őt az a szegény lány!

Eleget hallottam. Megfordultam, és nesztelen léptekkel elvonultam a szobámba, akár egy szellem a saját otthonomban. Csak később, amikor újra és újra átfuttattam magamban anyám és a gyűlölt Aigiszthosz beszélgetésének foszlányait, akkor vettem igazán észre annak keserű élét.

Anyám rokonszenvet táplált a távoli nő, apám rabszolgája iránt. Elképzelte őt – Briszéiszt –, amint megvetéssel tekint arra a királyra, aki magának követelte. Az ágyamban fekve átfordultam az oldalamra, arcomat a puha takarókba fúrtam. Mély lélegzetet vettem, lassan kifújtam, és éreztem, ahogy a saját leheletem melege cirógatja a bőrömet. Ott, a biztonságos rejtekemben, elgondolkodtam rajta. Elképzeltem, hogyan nézhet ki az a nő, aki megállította a háborút. Magasnak és formásnak képzeltem el, hullámzó hajjal és nagy, kifejező szemekkel. Amikkel az apámra nézhetett. Láthatta az arcát, amit én már csak régmúlt emlékek homályán keresztül idézhettem fel. Biztosan gyönyörű volt. Elképzeltem, mit érezhetett, amikor Akhilleusz – akiről annyi történet szólt, a fiatal és félelmetes harcos, aki rettegésbe taszította a trójaiakat – kisajátította őt. És azt is elképzeltem, hogy Agamemnón katonái bevonultak a mürmidónok táborába, a homokban tompán ropogó léptekkel, hogy elvigyék őt a királyhoz.

Klütaimnésztra sajnálta őt, amiért Agamemnóné lett. Szorosan behunytam a szemem. Szinte éreztem a trójai part homokját a lábujjaim között. A szemhéjam mögött felvillanó narancsszínű csillagrobbanások lehettek a görög fáklyák lángjai. A katonák erősen foghatták a karjait, miközben a sátorhoz vezették. Lehajtott fejjel lépkedhetett, kibontott haja az arcába hullhatott, míg végül meg nem állt apám előtt.

A jelenet szétfoszlott a fejemben. Keresni kezdtem az arcvonásait az emlékeimben: a sötét szakállát, a dús fürtjeit – vajon már ezüst szálak keveredtek beléjük az évek terhe és a háború vezetésének súlya miatt? A szeme biztosan ugyanolyan sötéten és melegen ragyogott, mint egykor, de talán fáradtabban, mint amire emlékeztem.

Anyám nem törődött azzal, mennyit szenvedett apám, milyen árat fizetett az állandó harcokért. Megtagadta tőle a vigaszt, a háború jogos zsákmányait, miközben ő maga a trónbitorló, az áruló mellett hevert, aki vakmerőén Agamemnón ágyában merészelt aludni.

Kis híján szétrobbant a tüdőm, ahogy ledobtam a takarót, és kiszaladtam a levegőtlen kuckóból, amit magam köré építettem. Hajam nyirkosán tapadt az izzadságtól fénylő halántékomhoz. Hirtelen szörnyű nyugtalanság hatalmasodott el rajtam, és idegességtől vibráltak a tagjaim. Ismét azt kívántam, hogy bárcsak ne a tenger választana el Trójától. Ha egy kegyetlen, kiszáradt sivatag húzódna kettőnk között, akár gyalog is átkelnék rajta, csak hogy újra láthassam apámat.

Hercegnő voltam. A legfinomabb kelmékkel borított ágyban aludtam, falfestményekkel díszített lakosztályban, pompás függönyök között, drágakövek csillogó halmaival körülvéve, amik csak arra vártak, hogy a hajamat és a nyakamat ékesítsék. A faragott spaletták megóvtak a nappali perzselő hőségtől, és utat engedtek az éjszaka hűsítő szellőjének – a legnagyobb kényelemben volt részem. És mégis, minden porcikám megfeszült a fájdalmas vágytól: minden idegszálam azután sóvárgott, hogy ott legyek a tábori tüzek füstjében, egy durva vászonsátorban; hogy helyet cserélhessek egy rabszolgával, akinek semmije nem volt, kivéve azt az egy dolgot, amit a világon a legjobban akartam.

Az apám ölelését.

17

Kasszandra

háború végtelennek tűnt, hetekből hónapokká, majd évekké nyúlt. Hogyan volt még gyomruk a küzdelemhez? – tűnődtem. Hogyan bírtak minden reggel felkelni ugyanarra a komor, könyörtelen mészárlásra, majd inni, aludni és másnap újrakezdeni? A görög sereg hatalmas maradt, annak ellenére, hogy a bomló holttestek felett kapzsin károgó varjak egyre csak szaporodtak. A városfalak tetejéről figyeltük, ahogy a táboruk kezdetleges katonai támaszpontból lassan egy működőképes településsé épült.

De a falaink még álltak. Már nem léphettem ki rajtuk, de nap mint nap lenéztem róluk az alattunk dúló ütközetekre és azon túl a mozdulatlan tengerre. Addig figyeltem, amíg apró fekete pontok kezdtek vibrálni a látómezőmben, amíg a fejem hasogatni nem kezdett, és már nem láttam semmit. A másik vakságot kerestem, a fényes szakadékot, a tudást arról, hogy mi fog történni.

Ám mióta Parisz hajóra szállt Spárta felé, Apollón nem szólt hozzám. Nem hasított a fejembe semmilyen fájdalom, nem vakított el semmilyen fehér villanás, nem döfött belém egyetlen felismerés sem. Néha mégis rám tört egy-egy igazság: egy gyerek ugrándozott az utcán, és én láttam, ahogy lázasan, izzadtan fekszik, majd egy pillanat múlva már élettelenül, márványszerűen mozdulatlanul. Egy nappal később az anyja a haját tépve és arcát karmolva üvöltött Apollónhoz hiába. Egy komor tekintetű férfi – alig több mint egy fiú –, akinek keze alig észrevehetően remegett, miközben a mellvértjét csatolta, hogy kilépjen a véráztatta földre... én láttam őt már előre, ahogy levegőért kapkod a kopár égbolt alatt, testének cafatjai szétszóródva a homokban. Ezek a kis igazságok napról napra ostromoltak, de amit kerestem, amikor a pusztítás fölé hajoltam – amit könyörögve kértem Apollón szobra előtt minden hajnalban –, az nem jött el.

Már én is kezdtem kételkedni a saját jóslataimban; talán – gondoltam – amit Pariszban láttam, nem volt más, mint maga a háború ténye? Trója sok szempontból már most romokban hevert, a város mozdulatlanná merevedett, mindannyian kőfalak közé zárva, egy végtelennek tűnő ostrom fogságában tengődtünk. Mégis, a mindennap a lelkem mélyén hordozott kétségbeesés súlya ellenére sem tudtam megakadályozni, hogy a remény áruló, zöld hajtása át ne fonja a bánatomat: talán Trója mégis megmarad.

Apollón arca a templomban sima volt, kifejezéstelen, rezzenéstelen kő. Festett szemei érzéketlenül néztek előre. Nem adott választ.

Az ostrom első napjaiban félelem és rettegés telepedett Trójára. Végre nem csak én láttam halált és pusztulást minden sarkon. Minden oltár füstje az ég felé szállt, tömjén illata keveredett az áldozati barmok bőgésével és az istenekhez szóló vékony, dallamos énekkel. A városlakók arca megfeszült a gyötrelemtől. Napról napra férjek, testvérek, fiák és apák haltak meg a falakon túl, szétszaggatott testtel, saját vérükben fuldokolva. A várost körülvevő földek, a terményeink, az állataink is apránként a görögök kezére kerültek. Az éhség réme minden otthonban suttogva kísértett. Úgy tűnt, hogy a teher túl nagy ahhoz, hogy elbírjuk; a borzalom mindennap ott lebegett felettünk, készen arra, hogy ránk szakadjon, és összezúzzon minket.

De csak teltek a napok, és ez nem történt meg. A bátyám, Hektór hadba vezényelte Trója haderejét. Amikor a férfiak elgyengülhettek volna a félelem és a nyomorúság miatt, ő megújította erejüket nyugodt parancsaival, és a reményével, a magabiztosságával lelket öntött beléjük. Megtanultunk gazdálkodni azzal, amink volt, és lassan elfelejtettük a tenger friss illatát és a lábainkat nyaldosó hullámokat. Az emberek egyetértettek: a görögöknek sokkal rosszabb. Ők távol voltak az otthonaiktól, a családjaiktól, a mi partjainkon éltek, és újra meg újra a falainknak rontottak, de nem tudtak áttörni. Nem bírhatták tovább, mint mi. Vége lesz, ha elég erősek maradunk, és kitartunk.

Vártunk hát. Eljött a tizedik év, és mi még mindig vártunk. Rettenetes rutinná merevedtek a napok, olyanná, ami annyira megszokottá vált, hogy néha teljesen megfeledkeztem az egész borzalomról – egészen addig, míg újra belém nem hasított, hogy aztán ismét megmerevedjek a döbbenettől. Hihetetlennek tűnt, de ez lett a hétköznapjainkból. Így történt, hogy a tizedik évben korán ébredtem egyik reggel: sűrű felhők borították az eget, és fémes íz terjengett a levegőben. Egy szétfoszlott álom maradványai tapadtak rám; csábítóan elérhetetlenek voltak a töredékei.

Valami megváltozott. Sietve felöltöztem. Nem vesztegettem az időt azzal, hogy végighúzzam a fésűt a tincseimen vagy hogy feltűzzem a hajam; hagytam, hogy kuszán, szabadon omoljon alá, miközben a még alvó palotán keresztül kisurrantam a városba.

Itt volt. Éreztem a nyers fenyegetést: Apollón haragját, méghozzá olyan biztosan és erőteljesen, ahogy egykor a templomban, amikor az ajkaimra tapadt. Eszeveszettül kalapált a szívem, ellentétben a reggel nyugodt csendjével. Futni akartam, de mintha futóhomok ejtett volna fogságba: mozdulatlanul tartott, tehetetlenül és kiszolgáltatottan. Karjaimat a fejem köré fontam, és éreztem, ahogy a kövek felhorzsolják a térdemet, miközben a földre vetettem magam. Zihálva vártam a csapást.

Teltek a másodpercek. Félve emeltem fel a fejem néhány centire a földtől, amikor éreztem, hogy visszavonul. A falhoz kúszva feltornáztam magam, és a csatamezőre pillantottam, a görög tábor felé.

Villámcsapásszerű fájdalom hasított a fejembe. Kezemet görcsösen a halántékomhoz szorítottam, kétségbeesetten próbálva egyben tartani a koponyámat. Sóhajtás tört fel belőlem, ahogy Apollón fénye keresztülszántotta az elmémet, és a nyirkos, köddel átitatott kőfalnak rogyva küzdöttem, hogy ne veszítsem el az eszméletemet.

A látásom fokozatosan tért vissza. Tátott szájjal néztem, ahogy a köd alászállt a görögökre. Senki más nem látta, csak én: a betegség maró bűzét, a pestis fojtogató bűzfelhőjét. Apollón lehelte a tökéletes ajkairól a duzzadó, feszülő gomolyagot, benne minden kórral, amiket ő maga meg tudott gyógyítani. Egy átok volt ez, ami nyílt, rothadó fekélyeket fakasztott, szétrepesztve a görögök húsát. Perzselő láz dúlta fel a testüket, hörgő-ziháló lélegzetvételek következtek kétségbeesett imákkal, amik süket fülekre találtak. Könyörögni fognak az irgalmáért, a gyógyító erejéért. Ő pedig végignézi majd, ahogy meghalnak.

Tíz napon át néztük mindannyian. A görög katonák kétségbeesetten próbálták elégetni a holttesteket, de azok gyorsabban halmozódtak, mint ahogy a máglyákat meggyújthatták volna. A fertőzés végigsöpört a táboron, láthatatlanul és halálosan. Éreztem a kétségbeesésüket és a rettegésüket a puha párnákkal borított ülőhelyekről, amiket a rabszolgák húztak a palotaudvar szélére, hogy szüleim velem együtt figyelhessék a jelenetet. Andromakhé is ott volt, karjában tartva fiát, teste megfeszült a reménytől.

Hektór természetesen a trójaiak élén vágtatott. Embereink a fellegekben jártak az előnyüktől, megrészegültek a siker lehetőségétől. Nem volt senki, aki visszaszoríthatta volna őket. A görög seregek kimerültek; oly sok emberük betegedett és halt meg Apollón ragálya miatt, vagy már halott is volt. Még kapaszkodtak, de alig-alig, és úgy tűnt, lehetetlen, hogy tovább kitartsanak ellenünk. A háború vége előttünk lebegett; egy gyönyörű látomás, ami oly közelinek tűnt, szinte karnyújtásnyira. Csak én nem hittem el, egyedül a családomban, egyedül az egész városban.

Akár a görögök Apollónnak bemutatott égő áldozatai, akár valami más engesztelés hatására, a tizenegyedik nap frissen és tisztán virradt ránk. A görög tábor fölött lebegő undorító miazma a napfelkeltével szertefoszlott. Hektór azonban nem rettent meg: kimerült ellenségeikkel szemben ismét csatába vezette csapatait.

Aznap este Hektór diadalmasan tért vissza a naplementében, és jelentette, hogy bár a betegség már nem pusztítja a görög seregeket, Akhilleusz továbbra sem hajlandó harcolni mellettük. Ő és a mürmidónjai távol maradtak az ütközettől. És valóban: már nem volt előttünk az ismerős látvány, ahogy a harci szekere végigszáguld a síkságon – a szekér, amely korábban minden egyes nap fiaink, testvéreink és férjeink szétmarcangolt, megcsonkított testét hagyta maga után.

Ha Akhilleusz kivonul a háborúból, akkor a győzelem a miénk – és ezt minden trójai tudta. Hetek teltek el, de az önbizalmunk csak nőtt. A görögök talán túlélték a járványt, de Akhilleusz nélkül soha nem győzhettek. Már csak idő kérdése volt. Láttam Andromakhé fáradt szemeiben a felizzó reményt, a bátortalan mosolyt, ami megpróbált az ajkára kúszni. Láttam anyámat, amint bort iszik, és a válláról eltűnik a súly. És Helénát – az arcát, ami ugyanolyan nyugodt és gyönyörű volt, mint mindig.

Aggódva haraptam az ajkamba, éreztem, ahogy a száraz bőr felreped a fogaim alatt. Nem láttam megváltást a jövőben, csak a baljós rettegést egy előre nem látott katasztrófa miatt.

A kísérteties hajnalban ismét a városfalakon gyülekeztünk, haszontalan nézők a bástyák tetején, várva, hogy sorsunk eldőljön. A tíz éve tartó egyhangúság nap mint nap, a tehetetlen kétségbeesés, ami odaszegezett minket, hogy figyeljük – vajon végre megtörhet?

A köd a partról gomolygott be a hullámokkal együtt; fehér leheletként terült szét a tomboló tenger felől. Belepte az ellenséges tábort, és kinyújtotta csápjait a falak tövében pislákoló trójai őrtüzekig. Mindannyian megdermedtünk, egy néma város gyűlt össze ebben a végtelen pillanatban. Azt hiszem, minden teremtett lélek visszatartotta a lélegzetét, miközben a harcosok sorokba rendeződve várták a jelet.

Még mindig az a baljós csend uralkodott, amit csak egy magányos madár rekedt vijjogása tört meg, ahogy alacsonyan átsuhant felettünk; szárnycsapásainak zaja ijesztően hangosan visszhangzott a reggeli levegőben.

Aztán valahol a homályos szürkületben felhangzott egy harci szekér kerekeinek mély dübörgése. Trójai támadásra számítottunk, de még mielőtt mozdulhattak volna, hihetetlen módon a görögök közeledtek – az elcsigázott, majdnem legyőzött görögök. Egy hatalmas, sötét sziluett bontakozott ki a szétoszló ködből, és egyszerre vad, diadalittas kiáltás tört fel, ami visszhangzott Trója ősi falain. Egy rettenetesen ismerős sisak csillant meg a nap első gyenge sugarában, egy fényes páncélzat, amit mindannyian felismertünk.

Andromakhé görcsösen megragadta a kezem.

– Akhilleusz visszatért – lehelte rémülten.

Megráztam a fejem, és hunyorogva figyeltem a hatalmas alakot, aki a lovakat ösztökélve büszkén állt harci szekerén, oldalán a mürmidónok seregével, akiknek hiányát mindeddig megváltásnak hittük.

– Nem, Akhilleusz egyedül van – suttogtam. Láttam őt, magányosan és búsan, olyan komoran, mint a parázsló parázs a tűz mellett, amelynél ült. Mereven a tengert figyelte; nimfa anyja fekete szemei pedig elégedetten csillogtak.

– Ez nem Akhilleusz – leheltem. Apollón szavai perzselték a torkomat.

Andromakhé rám ügyet sem vetve, mozdulatlanná dermedt mellettem, a rémülettől elkerekedő szemekkel.

– Hektór – suttogta.

Természetesen a bátyám előretört, hogy üldözőbe vegye Akhilleusz harci szekerét; nyilván nem nézhette tétlenül, ahogy az embereit lemészárolják előtte.

Éreztem a levegőben vibráló, ravasz, ezüstös fenyegetést, ami olyan volt, mint Apollón íjának pattanásig feszült húrja, és biztos voltam benne, hogy a két férfi közül, akik a homokban vívták küzdelmüket, az egyik halálra lesz ítélve.

A távoli, kihalt mürmidón tábor csendjében éreztem, ahogy Akhilleusz teste megfeszül a hirtelen feszültségtől. Tudtam, hogy a fejét a messzi csatatér felé kapja, ahol a harc dúlt városunk falainak tövében. És ugyanabban a pillanatban megláttam a lehetetlent – Akhilleusz pajzsa a földre hullott, térdei megrogytak alatta, és a díszes tollas sisak legördült a fejéről, miközben hátraesett.

Vér csillogott Hektót kardján, skarlátvörös fénye még a bástyákról is látható volt.

Megdermedtem. Néha, álmaimban, tudatában voltam annak, hogy alszom, és ilyenkor csapdába estem a kibontakozó események között, képtelen voltam kiszabadulni. Most is ilyen érzés kerített hatalmába, ahogy az emberek hitetlenkedve pillantottak egymásra.

Messze lenn Hektót lehámozta az ellenség páncélját, miközben a mürmidónok gyülekeztek, védelmezőén és izgatottan a fedetlen hús körül. A holttest lett a csata új, forrongó középpontja; vad, kétségbeesett harc vette kezdetét a vérrel átitatott maradványok birtoklásáért – bárki is harcolt Akhilleusz páncélja alatt.

Priamosz feje lehanyatlott, megtörtén, miközben megértette a csatatérről visszaérkező üzenetet.

– Ez nem Akhilleusz – mondta.

Elfordultam, a gyomromban kavargó undorral és kimerültséggel. Nem bírtam tovább nézni az aznapi mészárlást. Tekintetemet a lábaim alatt húzódó kövezett utcákra szegeztem, próbáltam megtalálni az igazságot, amit a tompa fájdalom elnyomott és megzavart a fejemben. Tudtam, hogy valahol ott lappang: egy fénylő drágakő, amelyet Apollón könyörtelenül mindig csak egy lépéssel távolabb tartott tőlem. Bárcsak látnám tisztán; bárcsak kirajzolódna előttem Trója pusztulásának pontos útja; bárcsak tudnám, milyen alakot ölt majd végzetünk.

A templomában ismét imádkoztam. Nem könyörögtem a megmenekülésünkért. Csak azt akartam tudni, meddig tart még a várakozás gyötrelme. Apollón szobra illatos füstfelhőbe burkolózva, érzéketlen tekintettel bámult el fölöttem, ahogy a hideg kövön hevertem. Odakint tovább tombolt a háború. Minden egyes elmúló pillanat végtelennek tűnt, az órák vánszorogva teltek. A templom félhomályán túl a sűrű felhők lassan szertefoszlottak, és a helyükön halvány csillagok pislákoltak a sötétedő égbolton. A harcosok visszavonulnak majd; akik még élnek, azok sántítva térnek meg, hogy sebeiket kimossák, barátaikat megsirassák, és bosszút esküdjenek ellenségeik ellen a következő hajnalon. A sakálok pedig előmerészkednek az árnyak közül, éles fogakkal és üres gyomorral.

Megérkezett Hektór. Elhaladt mellettem, a templom oszlopai között, és megállt Apollón hatalmas bronzlábainál. Felkeltem, hogy láthassam őt.

A bátyámnak nedves tincsekben lógott a haja. Biztosan lemosta magáról a csata porát és mocskát, mielőtt az isten elé járult. Nyaka hátul csupaszon feszült; nem takarta a hatalmas, tollas sisak. Osszeszorult a szívem a sérülékenységnek ettől a parányi jelétől. Ma még egészséges volt, teste élettel és erővel telt, izmai feszesek, mellkasa egyenletesen emelkedett és süllyedt, ereiben lüktetett az élet. Behunytam a könnybe lábadt szemeimet.

Hallottam a fém csörrenését és a folyadék ömlésének halk neszét. Az áldozati bor édes illata keveredett a tömjénfüsttel, és tudtam, hogy Hektór boráldozatot mutat be Apollónnak. Tudtam, hogy ott áll a szobor előtt, karjait kitárva, és imádkozik.

A homályos füstön át valami nyugodt erő áradt szét a testemben, eloszlatva a fejemben kavarodó káoszt. Kinyitottam a szemem, és láttam, hogy visszanéz rám.

– Azért jöttél, hogy megtudd, mit hoz a holnap? – kérdeztem kiszáradt ajkakkal, rekedten, hiszen nem szóltam egyetlen szót sem azóta, hogy kimondtam a jóslatomat a csatatér felett, amikor láttam, hogy nem Akhilleusz esett el Hektór kardjától.

– Csak az istenek tudhatják azt – felelte.

Csodálkoztam, hogyan lehettek a szemei ilyen szelídek, ilyen elgondolkodók. Biztosan azért jött Apollónhoz, hogy megtudja Akhilleusz bosszújának eljövetelét. Felnéztem a némán tornyosuló istenre a bátyám mögött. Végre éreztem, ahogy a fejemben kavargó gondolatok elcsendesednek, és darabról darabra a helyükre illeszkednek.

– Látom – suttogtam.

Soha nem nézett le engem, soha nem korholt. A görögök számára a halált tartotta a kezében, félelmetes harcos volt, kegyelem és gyengeség nélkül. De Trójában ő volt a mi védelmezőnk, aki ugyanolyan gyengéden bánt az eszelős húgával, mint bárki mással.

– Nem számít, mi történik velem – mondta. Térdre ereszkedett mellettem, a földre. – Nem ezt akarom tudni.

– Az ember, akit ma megöltél... – kezdtem.

– Sok embert megöltem ma – felelte. – És mindennap ebben a tíz éve tartó háborúban. De, akire gondolsz, aki Akhilleusz páncélját viselte, az Patroklosz volt. – Rám pillantott. – Akhilleusz a véremet fogja akarni érte, ezt biztosan tudom. Patroklosz elátkozott engem, miközben meghalt, figyelmeztetett arra, ami következik.

Patroklosz. A fehér homály már a látóterem széleit nyaldosta, de lenyeltem a gyomromban felkavarodó epét, és erővel Hektór arcára szegeztem a tekintetem.

– De Akhilleusz csak egyetlen ember – folytatta Hektór nyugodt hangon. – A mai nap előtt már majdnem legyőztük a görögöket. Egészen a hajóikig fogjuk űzni őket, és ordíthat, tombolhat ellenünk, ahogy csak akar. Talán a gyásza óvatlanná teszi majd.

Kinyújtottam a kezem, és megragadtam az alkarját. Meleg volt, a bőre alatt lüktetett az élet. Holnap napnyugtára ez a kar ernyedten, porral borítva vonszolódik majd Akhilleusz harci szekere mögött. A csuklójára meredtem, ujjammal végigkövettem a finom bőr alatt futó zöld ereket. Láttam a lángokat, amik már vártak rá, készen arra, hogy felemésszék az én türelmes bátyámat.

– Gyere – mondta, miközben felállt, gyengéden maga után húzva engem is. – Ne maradj itt. Gyere a palotába, legyél velünk ma este.

Senki más nem akarta volna, hogy ott legyek. A sajnálata csak még jobban fájt. Mégis követtem őt, mert többé nem lesz alkalom, hogy kérjen tőlem bármit is. Visszapillantottam Apollónra, a borra, amit Hektór az isten tiszteletére öntött ki, és ami vérként ragyogott a tálban a szobra lábánál. Holnap este Trója keservesebben fog gyászolni, mint a háború tíz éve alatt bármikor. A bátyám mögött lépkedtem, és már minden egyes lépésemmel gyászoltam őt.

18

Klütaimnésztra

ovább – biztattam a hírnököt, és előrehajoltam, annyira, hogy majdnem kilöttyentettem a bort a kelyhemből.

Szorongva pillantott Aigiszthoszra, aki mellettem ült, és vékony vállai elvesztek a hatalmas, aranyozott trónban, ami egykor Agamemnóné volt. Ez a látvány tette idegessé a hírnököt, hiszen görög diadalokról beszélt egy olyan ember jelenlétében, aki a király helyén ült.

– Azt mondják, Akhilleusz úgy harcolt, mintha maga a harag istene szállta volna meg – folytatta, kissé akadozva. Bátorítóan bólintottam. – Úgy szaggatta szét a trójai sorokat, mint amikor a tűz végigperzseli a legszárazabb nyári erdőt.

– Mondd, kiket ölt meg! – utasítottam.

– Olyan volt, mint egy oroszlán...

– Igen, igen, tombolt, mint a vihar, és üvöltött, mint a vadállat, de azt mondd, mit tett!

– Hektór Akhilleusz páncélját viselte, azt, amelyet Patroklosz testéről tépett le, de Akhilleusz új fegyverzetben vonult csatába: olyanban, ami úgy ragyogott, mintha maga Héphaisztosz kovácsolta volna isteni kezével, és amit bizonyosan anyja, a halhatatlan Thetisz adott neki. – A hírnök megrettent, amikor az arcomon megjelent az ingerültség árnyéka. – A trójaiakat halálos rémület töltötte el, és hanyatt-homlok menekültek előle. De ő könyörtelenül üldözte őket.

Lassan ittam még egy korty bort, elnyújtva az élvezetet.

– Újra és újra elhajította a dárdáját, úgy döfte át a menekülőket, mintha csak szarvasokat vadászna – folytatta. – Kiugrott a saját harci szekeréből, hogy másokat kirángasson az övéikből, és nem volt benne irgalom, ha térdre hulltak előtte, ha könyörögtek az életükért. Szétkaszabolta őket, kardját mélyen a májukba döfte, fejüket lecsapta, lovait pedig átgázoltatta a holttesteken, míg szekere vérrel borított díszbe nem öltözött a szétfröccsenő maradványoktól. – Ekkor már tudta, hogy épp azt mondja, amit hallani akarok. – A trójaiakat egészen a Xanthosz folyó partjáig üldözte, ahol a vizet vörösre festette a lemészároltak vére. Csak tizenkét embert hagyott életben...

– Miért épp annyit? – vetette közbe Aigiszthosz. Láttam, hogy őt is magával ragadja a történet, bár fészkelődött a helyén, mintha a brutalitás nyugtalanságot keltett volna benne.

– Megesküdött, hogy a torkukat Patroklosz máglyáján fogja elmetszeni. De nem engedte, hogy a szívének kedves ember teste elégjen, míg bosszúját be nem teljesítette – és ehhez egyetlen halál volt méltó: Hektóré.

– Hol volt Hektór? – kérdeztem.

– Akhilleusz nem találta meg a csata forgatagában, de a keresése közben mindent és mindenkit elpusztított maga előtt. Priamosz többi fia is a lábai előtt lehelte ki a lelkét, a folyó holttestektől duzzadt. Annyira elveszett a vérszomjában, hogy maga Apollón ellen is harcba szállt volna. A trójaiak végül rémülten menekültek a falak védelmébe, az egész hadsereg kétségbeesetten igyekezett bejutni, mielőtt Akhilleusz levadászta volna őket mind.

Hátradőltem a párnáim között, és újabbat kortyoltam a boromból. Auliszban sosem találkoztam Akhilleusszal, s ha ott is volt, nem ismertem meg. Addig nem is érdekelt a harci dicsősége, ameddig egy rabszolgalány miatt szembe nem fordult a férjemmel dühében. Akkor aggódtam, hogy visszavonulása miatt Trója győzedelmeskedik, s valaki más – talán éppen a dicső Hektór – ragadja el előlem azt a kiváltságot, hogy Agamemnónt a saját kezemmel végezzem ki. Most azonban, hallgatva tombolásának történetét, valami rokonszenvféle ébredt bennem iránta. Láttam magam előtt, ahogy a gyász és a harag összeszorítja a mellkasát, ahogy ujja rászorul a dárdára, és elindul a trójai földön, hogy egy egész seregen átgázolva élje ki a szenvedélyét. Irigység mart belém. Ha kardot és dárdát ragadhattam volna, ha ott állhattam volna az akháj sereg élén, ami tétlenül nézte végig a lányom halálát, én is ugyanezt a megelégedettséget éreztem volna. És – ahogy Akhilleusz – én sem álltam volna meg, míg meg nem találom a gyilkost, akit keresek.

Intettem a hírnöknek, hogy folytassa.

– Hektór először nem futott – mondta. – Egyedül állt a városkapu előtt, míg atyja, Priamosz király ordított a falakról.

Hallottam, hogy Aigiszthosz halkan nyelt egyet. Vajon maga elé képzelte-e a jelenetet, ahogy egy apa végignézi a fia halálát, éppúgy, ahogy annak idején ő is végignézte a saját apjáét? És Priamosz, az idős király, aki híres volt az ötven fiáról – hányat siratott már közülük? Egy pillanatra rám tört a szédítő felismerés: a gyerekek elvesztésének borzalma, a gyász kegyetlensége, a vérontás, amely generációról generációra öröklődött az Atreidák sötét legendáiban, és most egy újabb hullámban csapott le, magával sodorva mindenkit.

– Hektór már százakat megölt a legjobb harcosaink közül, és mégis életben maradt. De Akhilleusz ott állt a csatatéren, az istenek tüzével és dühével felfegyverkezve, majd megindult, és Hektórt végleg elhagyta a bátorsága. Úgy menekült, mintha egy rémálomban rekedt volna, körbe-körbe a város falai mentén, menedéket keresve, amit nem találhatott meg. Elhajította dárdáját, de az lepattant Akhilleusz hatalmas pajzsáról, és hasztalanul hullott a földre. Végül, amikor utolsó erejét összegyűjtve, karddal támadt Akhilleuszra, az egyetlen mozdulattal átdöfte a saját dárdáját Hektór torkán.

Kifújtam magam.

– Köszönöm a hírt – mondtam. – Hektór bukásával már nem tarthat soká, hogy viszontlássuk a mieinket.

De még nem. Tudtam, hogy még nem. A nagyterem oszlopai között a csillagokkal pettyezett ég ragyogott, és még nem lobbantak fel a fáklyák Mükéné horizontján. Trója még kitartott. Ha elesik, én leszek az első, aki megtudja.

– Ez még nem minden – tette hozzá a hírnök. Pillantása Aigiszthoszra tévedt, amikor megemlítettem a férfiak hazatérését. Tudtam, hogy nem meri hangosan kimondani, amit gondol.

– Nem? Mi más történt?

– Hektór az utolsó lélegzetével könyörgött Akhilleusznak, hogy adja vissza a testét az apjának. De Akhilleusz haragja még túl nagy volt, hiába vérzett a lábainál a homokban Patroklosz gyilkosa. Letépte Hektór páncélját. Felhasította a lábát, és ökörbőr szíjakat fűzött át a sebeken, hogy a holttestet a harci szekere mögé köthesse. Aztán a porban vonszolta végig, miközben Hektór szülei még mindig a városfalakról nézték. Azt mondják, hogy a királyné sikolyai egészen a görög hajókig elhallatszottak. Megesküdött, hogy kutyák elé veti Hektór testét, de azt hiszem, ha tehette volna, maga falta volna fel nyersen.

Arcizmaim meg sem rezdültek.

– Nos, ez kitűnő hír. Maradj itt ma éjjel; minden kényelem a rendelkezésedre áll, és valóban hálásak vagyunk mindazért, amit ma este elmondtál nekünk. Már csak egyetlen kérdésem van hozzád, ha tudsz rá válaszolni.

Rám nézett. Láttam az arcára írt feszültséget, ahogy küzdött azzal a kényszerrel, hogy engem királynőnek szólítson, hogy teljesítse a kérésem, miközben Aigiszthosz Agamemnón trónján ült, és közben minden bizonnyal kétségbeesetten latolgatta, vajon hogyan torolja meg rajta a visszatérő király ezt az árulást.

– Holnap arannyal távozhatsz innen a hálánk jeleként. Kereskedőhajó indul Etruriába, rakományában fazekasmunkákkal és finom ékszerekkel, hogy eladja őket; biztos vagyok benne, hogy egy vállalkozó kedvű fiatalember, mint te, talál rajta helyet magának.

Láttam, ahogy egy alig észrevehető, megkönnyebbült sóhaj tör fel belőle a menekülés lehetőségének hallatán.

– Mit szeretne még tudni, felség?

– Van hír Helénáról? – hajoltam előre. – A húgomról? Tudod, hogy él-e még, látta-e valaki?

– A görögök megpillantják olykor – felelte. – A városfalak tetején, a trójaiak között, de még messziről is felismerhetően. Él, de ennyit tudunk mindannyian.

Nem is vártam többet. Később, mikor a palota népe már aludt, és én a folyosókon járkáltam, nem tudtam kiverni őt a fejemből. Heléna hátrahagyott lánya már fiatal nővé serdült Spártában, míg az én lányom az alvilág árnyai között bolyongott. Vajon gondolt-e Hermionéra, arra a gyermekre, akit hátrahagyott, amikor az éj leple alatt hajóra szállt Parisszal? Hermioné idősebb volt már annál, mint amilyen kor Iphigeneiának megadatott; a fiatalabb unokatestvér túlnőtt az én gyermekemen, aki örökre tizennégy éves maradt. És az anyja még mindig egy idegen udvarban időzött, míg az évek lassan kifolytak az ujjai közül, visszahozhatatlanul. Ha az én lányom bárhol ezen a világon létezne, semmilyen hadsereg, semmilyen tenger nem állíthatna meg, hogy elérjem őt. De Heléna távol maradt a sajátjától.

Türelmetlen sóhaj szakadt fel belőlem. És ekkor, valahonnan a semmiből, sürgető suttogásokat hallottam. Megmerevedtem, mozdulatlanul füleltem, próbáltam minden apró hangot kiszűrni.

Mély, rekedt, férfihangok. Nem öregemberek reszketeg szavai, nem is fiúk vékony csicsergése. Elállt a lélegzetem. A hangok mellett hallottam egy tompa puffanást és valami súlyos tárgy vonszolását. Durva káromkodások kísérték a mozdulatokat, majd egy halk, fojtott nevetés – rideg, örömtelen. Valahol a sötétben lassan semmivé foszlottak a lépteik. A tenger felett felsóhajtott a szél, aztán újra csend borult mindenre.

Odakint maradtam, míg a hajnal szellemként, fakón kezdett felderengeni a horizonton.

Átaludtam a nap korai óráit. Mikor felkeltem, a reggeli nyüzsgés megszokott, tompa morajlássá csillapodott. Ahogy végighaladtam a folyosón a trónterem felé, elmentem Aigiszthosz őrei mellett, akik csoportba verődve álltak. A tekintetük rajtam időzött, amikor elsétáltam mellettük. Mély, morgó hangjuk és feszült, erőteljes tartásuk emlékeztető volt mindenki számára Mükénében, aki esetleg megkérdőjelezte volna társam jelenlétét. Egykor megnyugtatott a védelmük ígérete, míg vártunk. De már olyan régóta vártunk! Kételkedtem benne, hogy tiszteletet láttam azokban az egyre hosszabbra nyúló pillantásokban – tiszteletet a királyné iránt, aki királyt adott nekik, hogy őrizzék. Vagy inkább nyugtalanságot láttam?

A bizonyosságom sosem ingott meg. De a türelmem kezdett elfogyni. Vajon az övék is? Vajon az az állandósult várakozás, amelyben éltünk – várva egy csata végét, hogy a sajátunkat megvívhassuk –, mindannyiunk tűrőképességét próbára tette?

Beléptem az előtérbe. A szemközti oszlopok között láttam, ahogy Aigiszthosz hátradől a trónján felhalmozott párnákon.

– Klütaimnésztra? – Felemelkedett kissé, hunyorogva keresett a pillantásával az oszlopok között.

Beléptem a nagyterembe. Közöttünk a lángok lobogtak a terem közepén álló kerek tűzhelyen. Négy oszlop vette körül, a füst pedig csigavonalban emelkedett a mennyezet négyzet alakú nyílása felé, ami megszakította az egyébként díszes, festett mintákat. Az oszlopok lágy, aranyló krémszínben pompáztak. A padló minden csempéje meleg, tüzes narancssárga szegélyt kapott. A falakon vadállatok és szörnyek kavargó freskói keltek életre, fejeiket dobálva és patáikat csattogtatva; megmerevedett hullámok lebegtek festett óceánokban, miközben emberek és istenek lépdeltek közöttük, élénk, örvénylő motívumokkal szegélyezve. A történelem minden irányból rám nehezedett ebben a teremben; a múlt tettei diadalokként hirdették magukat, amiket messzire kiáltottak a falak. A tűzhely előtti padlón egykor vérfolt virított – az idő elhalványította, de mi mindennap úgy láttuk, mintha még frissen ömlött volna ki oda.

– Felszállt a hajóra ma reggel a vendégünk? – érdeklődtem. – Hosszú az út Etruriába; nem tér vissza, mielőtt... nem tér vissza egyhamar.

– Már hajnal előtt útra kelt – mosolygott Aigiszthosz. Megingott bennem valami. Volt valami ismeretlen árnyalat a hangjában? Figyelmesen vizsgáltam az arcát.

– Jó híreket hozott nekünk. Már látni a háború végét. – A várakozás végére gondoltam. A kezem ökölbe szorult. – Örömmel jutalmaztam ezért.

– Igazán bőkezű jutalmat kapott. – Aigiszthosz mosolya inkább vigyor volt, mint valódi mosoly.

Már épp megszólaltam volna, amikor láttam, hogy tekintete az előtér bejárata felé téved. Gyorsan megfordultam.

– Élektra?

A lányom ott állt mereven, két oszlop között.

– Élektra?

Hallottam saját hangom élét, a bosszúságot, amelyet sosem tudtam elfojtani. Csupa várakozás volt az életünk mostanában; miért kellett fokoznia még azzal is, hogy csendben ácsorgott, mielőtt megszólalt volna? Táncolt a pattanásig feszült idegeimen, s ettől keményebb lettem, noha újra és újra megfogadtam, hogy lágyabb és türelmesebb leszek.

– Hektór valóban halott? – kérdezte Élektra.

– Az – válaszoltam.

– Akkor a háború végre véget ér – remegett meg a hangja.

– Trója nem bírhatja a legnagyobb harcosa nélkül – helyeseltem.

– Akkor az apám hazajön – nézett fel rám a lányom.

– Haza.

A pillantása Aigiszthoszra siklott, és éreztem, ahogy a férfi megfeszül mögöttem.

A csend feszült és vibráló lett a teremben. Nem bírtam elviselni.

– Ennyi volt? – csattantam fel.

– Ennyi – felelte pillanatnyi halovány mosollyal, miközben Aigiszthoszra nézett, majd elsétált.

Lüktetett a fejem. Visszafordultam Aigiszthoszhoz. Bárcsak visszamászhattam volna az ágyamba, és átaludhattam volna az egész napot! A központi tűzhely füstje csípte a szemem, és könnyezve néztem át rajta.

– Szóval. Nem juthat el hír Agamemnónhoz... a helyzetről itt, Mükénében, mielőtt megérkezik.

A szürke füstgomolyagok csigavonalban kavarogtak az ég felé a tető nyílásán át.

– Nem fog eljutni hozzá semmi. Ebben biztos vagyok. – Aigiszthosz tekintete az őrök kis csoportjára siklott, akik mellett elhaladtam a bejáratnál.

Eszembe jutottak az éjszakai suttogások a palota falain kívül. A súlyos tárgy vonszolásának tompa zaja a földön. Aigiszthosz arca valahogy más lett. A viselkedése, most, hogy a várakozás a végéhez közeledett, nem lett feszültebb, ahogy azt vártam volna. Nem húzta meg magát. Úgy tűnik, készen áll – gondoltam.

És azon tűnődtem, miért nem hozott ez számomra semmiféle megnyugvást.

19

Kasszandra

The image depicts a simplified, stylized letter 'P' with a mathematical or scientific context implied. Előfordulhat, hogy az AI által létrehozott tartalom helytelen.arisz megsebesült! megsebesült!

A kiáltás végighullámzott Trója utcáin a leszálló alkonyban. Apollón templomában a hang irányába fordítottam a fejem, meglepődve.

Parisz már akkor halálra volt ítélve, amikor Hektór elesett. Egyetlen dicsőséges pillanata volt a csatamezőn, azon a napon, amikor egy nyila csodával határos módon mélyen Akhilleusz sarkába fúródott. A méregbe mártott nyílhegy onnan már tette a dolgát. Ez volt az első alkalom, hogy elegáns, jóképű bátyám kitűnt a harcban – itt, a háború alkonyának napjaiban, amikor már alig tűnt fontosnak bárkinek is, mi történik. Akhilleusz, amikor haragja kiégett, rideg és lehangoló küzdelmet vívott. Sugárzott róla a gyász; egy csillag haldokló, hamuvá omló fénye. A rónákat rótta, a saját halálát keresve – ezért találhatta el végül Parisz nyila. Akhilleusz várta a halált.

így Pariszt rövid időre ünnepelték termeinkben, azokon a szerény lakomákon, amelyeket Priamosz és Hekabé még mindig megpróbált megtartani. Hektór üres széke, Andromakhé kifejezéstelen arca, szüléink üveges tekintete – mindez még nyomasztóbbá tette a kontrasztot a múlt ünnepléseivel.

Már rég nem számoltam a napokat. Most azonban a kiáltások érthetővé váltak, és felfogtam. Ma jött el hát Parisz halálának napja. Tízévnyi késéssel.

A szüleim gyászolni fogják. Miattuk elmegyek a palotába, még ha nincsenek is szavak a vigaszra. De amikor kiléptem az oszlopok közül a lágy esti levegőbe, nem őket láttam meg.

Heléna állt előttem.

– Hová menekült? – kérdezte.

Egy pillanatig gondolkodtam.

– Amikor Trójába érkezett, egy feleséget hagyott hátra – mondtam. – Oinónét, a folyó nimfáját. A hegyek között éltek, mielőtt Parisz elindult, hogy egy másik kincs után kutasson.

– Segíteni fog rajta? – nézett egyenesen a szemembe Heléna.

Onióné. Láttam a könnyáztatta arcát, amikor Parisz elhagyta. Haragtól torzan, amikor megtudta, hova ment és miért. El tudtam képzelni Pariszt, ahogy vérzőn, sántikálva kapaszkodik fel a hegyi ösvényeken, amelyeken egykor együtt jártak, könyörögve Oinóné gyógyító kezeiért – egy évtizeddel azután, hogy elhagyta őt.

– Nem fog – ráztam meg a fejem.

Heléna elfordította a tekintetét.

– Meg kellett volna halnia azon a hegyen csecsemőként – mondtam neki. A szavak idegenül csendültek a lágy szélben. Nem ezt akartam mondani.

– Ma ott fog meghalni – felelte Heléna.

Mereven, görcsösen bólintottam.

Kinyújtotta a kezét, és megérintette a vállam. Néztem a karcsú ujjait, a fényes, rózsás, ovális körmeit. Meleg volt az érintése. Kedves. Nem értettem, miért tűnik úgy, mintha engem vigasztalna, amikor éppen ő özvegyült meg. Parisz halálával bizonytalanabbá vált a helyzete Trójában: nem volt többé férje, aki jogot formálhatott rá, és sógora sem, aki védelmezhette volna. Hallottam, hogy ha Parisz elesik, akkor Déiphobosz, Priamosz egyik utolsó életben maradt fia, az én egyik utolsó fivérem veszi feleségül. Hogy Heléna mit érzett ezzel kapcsolatban, nem tudtam. De sem az aggodalom, sem a félelem ráncai nem látszottak a homlokán, csak együttérzést láttam a szemében.

A legendás nevek évtizeden át csaptak össze a város falai előtt, de most már mind halottak voltak. A csaták kimerítő, fájdalmas küzdelmekké váltak: nem zubogtak többé dicsőséges vérpatakok Akhilleusz szekerének nyomában, csak a végtelen háborútól elcsigázott emberek vonszolták ki magukat nap mint nap, hogy újra harcba induljanak.

Amikor elkezdődött, azt hittem, a háború egy hatalmas tűzvészben ér majd véget, egy óriási erőszak– és kegyetlenségkitörésben, a kapuink lerohanásában és tornyaink ledöntésében. De úgy tűnt, mintha inkább lassan, vánszorogva érne véget, mintha a győztesek a halottak halmára kapaszkodva kúsznának át, hogy kioltsák az életünket, mintha lehunynánk a szemünket és meghajtanánk a fejünket a lassú, elkerülhetetlen vég előtt.

Ezért amikor a görögök elmentek, az mindenkit váratlanul ért. A hírek átjutottak hozzánk a síkságon keresztül. Összegyűltünk a falaknál, és a hosszú, üres homoksávra néztünk, amely egészen a csillogó tengerig nyúlt. Nem voltak hajók. A felderítők visszatértek, és megerősítették, hogy igaz: a sereg ugyanolyan hirtelen tűnt el, ahogyan érkezett.

Társnőim és honfitársaim döbbenten álltak, alig merték ezt elhinni. Néztem a hitetlenkedő mosolyokat, az örömkiáltásokat, amint végigfutottak a tömegen, szikráról szikrára lobbanva. Trója kapui kitárultak, és a polgárok kiözönlöttek.

Ahogy követtem őket, úgy éreztem, mintha a föld megmozdult volna a lábam alatt. Vajon kettéhasad, és a föld mélye elnyeli a városunkat? Vajon lángok helyett a földben leljük majd a végzetünket, ahogyan én láttam, ahogyan Hekabé álma is megjövendölte az elátkozott gyermekről?

A part menti szél körülvett, és meglibbentette a hajamat. Mélyen magamba szívtam a friss, sós levegőt. Könnyek szöktek a szemembe. A víz fodrozódó, csillogó felszíne, a hullámok nyaldosta nedves homok, a parton sodródó, kusza hínárdarabok – mindez megbabonázott. Csak néztem és néztem, míg a látásom el nem homályosuk a sós könnyektől.

Amikor megláttam a lovat, ismerős érzés öntött el. Olyan volt, mint amikor messziről meglátunk valakit, akit ismerünk, és ahogy kilép a vakító napfényből, az arca végre tisztán kirajzolódik. Tehát ez volna az. Egy csel. Így halunk meg végül.

Óriási építmény volt: fölénk tornyosult, arctalan feje a tenger felé hajolt. Lábai hatalmas fagerendákból álló oszlopok voltak, míg az oldalai hajlított deszkák rétegeiből állt. Gondosan megformálták a testének ívét, a hosszan lejtő hátát és a meghajtó nyakát. Hogyan építhették fel itt, ezen a parton, csak a rendelkezésükre álló fából – rejtély.

De az igazi kérdés az volt, hogy miért tették. Bár a sziluettje nehézkes és esetlen volt, mégis alaposan kidolgozták: fonott nádból készült a sörénye, a felszínét simára csiszolták. Olyasvalaminek alkották meg, ami meghökkentő szépségében is baljóslatúan állt előttünk.

Néztem, ahogy apám, Priamosz, aki az öregkor súlya alatt görnyedt és a gyász tépázott meg, közelebb lépett hozzá. Figyelmesen tanulmányozta, lassan végigsétált a hosszán, kinyújtotta a kezét, mintha meg akarná érinteni, de az utolsó pillanatban visszahúzta, bizonytalanul.

– Anténór? – szólalt meg.

Anténór tanácsát mindig tisztelet övezte Trójában, de nem én voltam az egyetlen, aki emlékezett rá, milyen buzgón javasolta tíz évvel ezelőtt, hogy adják vissza Helénát a görögöknek, minden elképzelhető ajándékkal együtt, cserébe a békéért. És ahogy Priamosz akkor Pariszra nézett, és látta a fia szemében a parázsló neheztelést. Anténór azon a napon dühösen vonult ki a palotából, nyomában a suhogó köpenyével, bölcs szavait pedig figyelmen kívül hagyták, hogy a király fia megtarthassa elrabolt asszonyát.

Eszembe jutott az azóta elesett megannyi harcos, és borzongás futott végig rajtam, ahogy éreztem a némán figyelő, füstös tekintetű tömeg nyomasztó jelenlétét. Mintha ők is ott álltak volna velünk, a ló árnyékában.

– Egy ajándék az isteneknek – mondta végül Anténór. – A védelmezőjüknek, Athénének, gondolom. Az ő tiszteletére hagyták itt, hogy elnyerjék jóindulatát, és biztonságosan hazatérhessenek.

Megkönnyebbülés hullámzott végig a tömegen. Ezek a szavak oly édesek és megnyugtatók voltak, hogy mindenki el akarta hinni őket. Hálásak voltak a bölcs Anténórnak, hogy kimondta ezt a reményt adó mondatot, hogy bizonyosságot adott arról: a görögök valóban eltűntek.

– Vigyük be! – kiáltotta valaki a nézők közül, és a hangja visszhangot keltett a tömegben. Az emberek élénken bólogattak, arcuk felderült a gondolatra. – Vigyük be a városba, és ajánljuk fel mi Athénének! Akkor ránk fog mosolyogni, nem rájuk.

Fekete, szédítő rémület vakított el. Növekvő pánik lett úrrá rajtam, ahogy elkezdtem átfurakodni az örömködő csoportok között, tapogatózva utat törve magamnak előre, egyre gyorsabban zihálva, hogy elérjem apámat.

– Bolondok!

Nem én kiáltottam ezt. A tömeg kusza sűrűjében megálltam, kutatva a hang után, ami ilyen váratlanul szólalt fel a téboly ellen. A körülöttem állók bosszús arcára, akiket zavart a tolakodásom, meglepődés és értetlenség ült ki, ami hirtelen átfordult rémületbe, amikor egy súlyos dárda szelte át a levegőt a fejük felett, olyan közel, hogy éreztem a röptének szelét, ahogy felborzolta a hajamat.

Nem egy görög rajtaütés volt, ahogy az első rémült sikolyok sugallták. Megpördültem, hogy lássam, honnan jött, és ott, a többi trójaitól elkülönülve, háttal a tengernek állt Laokoón, a pap karjai még mindig felemelve a feje fölött, bár a dárda, amelyet elhajított, már ott remegett a hatalmas faló fából ácsolt oldalában.

A döbbent csendben újra megszólalt.

– Bolondok! – mondta ismét. – Hogyan lehettek ennyire vakok? Hogyan nem látjátok azonnal, hogy ez egy csel?

Arca eltorzult a dühtől, mellkasa pedig emelkedett és süllyedt, ahogy a szavakat köpte felénk. Mellette két kisfia döbbenten nézte, mintha rá sem ismertek volna az apjukra.

Reményszikra éledt fel a keblemben. Nem voltam egyedül, nem én voltam az egyetlen, aki látta az igazságot, és a felismerés tomboló megkönnyebbülése harsány nevetést csalt elő belőlem: egy éles, nyers kiáltást, ami sokkal durvábban szakadt fel a torkomból, mint ahogy elképzeltem. A hozzám legközelebb állók hátrahőköltek, arcukon a megszokott undorral, ahogy a körülöttem lévő tér egyre nőtt. De nem törődtem vele; Laokoón is látta a veszélyt, és hinni fognak neki. A csontjaimig sajgott a kétségbeesett bizakodás, hogy hinniük kell neki – biztosan hinni fognak.

És akkor a fehér fény pengéje hasított a fejembe, szétrepesztve a koponyámat. Úgy vergődtem, mint a horogra akadt hal, miközben Apollón ismét széttörte az elmém belsejét, az őrjöngő, kínzó látomás szikrázó sugarai átszelték agyam puha szöveteit, és egy töredezett képsorban láttam, mi következik.

Laokoón dühe. A tömeg ingadozó bizonytalansága. Egy dermedt pillanat; a jövőnk volt a tét. Aztán a sikolyok, a rémület magas és vékony, gyászos üvöltése, ami a kisebbik Laokoón fiú torkából szakadt fel. Testvére némán rángatózott; kiáltásait elfojtotta a pikkelyes tekervények fojtogató súlya, amik már körbetekerték apró testét.

A homok elnyelte a kiáltásomat, ahogy megpróbáltam feltápászkodni, de megint jött egy újabb, vakító fényvillanás, így visszahanyatlottam, a fejem egy sziklához csapódott, aztán éreztem a kiserkenő meleg vér nedvességét a nyakamon. Nem láttam a rémült tömegtől, de tudtam, mi történik: a hullámok közül két hatalmas kígyó tört elő, Laokoón két gyermeke köré tekeredve. Ahogy az apa belevetette magát a csillogó, nedves tekervények közé, azok őt is foglyul ejtették. Éreztem a pillanatot, amikor a kisfiúk arca szürkévé és mozdulatlanná vált a tekergő pikkelyek között; tudtam, hogy Laokoón is látta ezt, pillanatokkal azelőtt, hogy az agyarak átszúrták a nyakát, és a méreg elöntötte ereit.

Sikolyok. Menekülő léptek zaja. A rémület és a pánik eloszlatta a tömeget a homokban, távol az iszonyat dermedt képétől. Laokoón a két fia között állt, még mindig kétségbeesetten nyúlt feléjük, a hatalmas kígyók szorításában, az elkerülhetetlen halál hurkáiban. Éreztem, ahogy a fülem mögötti seb lüktetve vérzik, miközben lassan kezdett kitisztulni előttem a kép.

A sziszegés elhalt. A kígyók visszakúsztak a tengerbe, elvégezték a feladatukat, s az emberek egyenként fordították vádló tekintetüket Laokoón dárdájára, ami még mindig ott remegett a ló oldalában.

Talán ez is elég lett volna: egyértelmű üzenet a szemlélődő trójaiaknak, hogy az istenek gyors büntetéssel sújtanak le arra, aki kárt tesz a lóban. De nem tudom, hogy vajon maguktól is felvonszolták volna-e a síkságon, és átvitték volna-e a városkapun, ha nincs Szinón, egy görög, aki könnyek között esküdözött nekünk, hogy megszökött a saját seregéből, ami fel akarta áldozni az isteneknek, hogy kedvező szelet nyerjenek a hazatéréshez. Néztem, ahogy Szinón beszél, és minden szava mérgező hazugság^ volt. Valóban áldoztak a görögök. Tudtam, hogy ez igaz, mert láttáin reszketni egy lányt a szedett-ve– dett oltárnál, és láttam a kés villanását a felkelő nap fényében, a csupasz nyakánál. Ezt az embert viszont nem áldozták volna fel, akinek a tekintete oldalra siklott, miközben beszélt, és aki arra biztatott minket, hogy vigyük be a lovat, lopjuk el a távozó görögök szerencséjét, hogy a hajóik elsüllyedjenek, és mi gyarapodjunk.

Megragadtam apám karját.

– Ne higgy ennek az embernek! – könyörögtem neki.

Priamosz úgy rázta le a kezemet, mintha csak egy légy zümmögött volna körülötte.

– A görögök rosszul bántak vele – mondta. – Nézd a sebeket a lábán, ahol megverték, a zúzódásokat a csuklóján, ahol megkötözték.

– Ez csupán szemfényvesztés, hogy higgyünk neki! – tiltakoztam.

Megpróbáltam lecsillapítani a szapora lélegzetemet, hátravetettem összegubancolódott fürtjeimet, és kihúztam magam, igyekezve királynői tartást ölteni. Andromakhé a homokban bolyongott, míg Asztüanax mellette totyogva játszott; gondolatai bánattal voltak tele, miközben fia boldogan sikkantgatott az ismeretlen érzéstől, ahogy az apró szemcsék átfolytak pufók ujjai között. Heléna a lovat figyelte. Vajon elhitte-e, hogy első férje valóban visszahajózott Spártába, itt hagyva őt özvegyen ezen az idegen földön, ahová Parisz hozta? Vagy ő is grandiózus csalásra gyanakodott, egy utolsó cselre, ami végül hazajuttatja? Gyönyörű arca semmit sem árult el.

Priamosz és Hekabé, anyám és apám fájdalmukban magukba roskadva álltak, és láttam, hogy semmire sem vágytak jobban, mint hogy higgyenek Szinón történetének és Anténór útmutatásának. Annyi fiuk sodródott már sápadtan és ködösen az alvilágban! Milyen keserűen bánkódhattak amiatt, hogy végül csak én maradtam nekik, az őrült lányuk, aki most megpróbálta elvenni tőlük a reményt, hogy valamiképp mégis győzelmet arathatnak.

Enyhítettem a szorításon apám törékeny karján, ujjaim nyoma ráncos mélyedéseket hagyott a bőrén.

– Hagyhatnánk a lovat itt, a parton – próbálkoztam. – Áldozzuk fel Apollónnak itt, a szeme előtt, a napsütésben, és reteszeljük be a kapuinkat ma éjjel, hátha még maradtak görögök.

A tunikájának nyakkivágását díszítő bronzkorongok megcsillantak a kegyetlen fényben.

– Ezzel a falóval akarják Athéné jóindulatát megvásárolni – tűnődött. – De ha Trója ajánlja fel ezt az ajándékot neki, és nem ők, ki tudja, hogy nem mi leszünk-e végül a kegyeltjei?

Égettek belülről a tehetetlenség könnyei. Apám olyan elszántan meredt a lóra, hogy a szavaim annyit értek, mint a szélben sodródó tollpihék.

A tömeg zsongott, férfiak vetettek köteleket a hatalmas lóra, és minden erejükkel húzni kezdték. Vakítóan sütött rájuk a nap, mezítelen karjaikon verejték csillant, ahogy együtt feszültek neki a feladatnak, egyszerre grimaszolva és nevetve. A trójaiakon könnyedség futott végig, egy édes sóhajnyi öröm, hogy végre megszabadultak a harctól és az ostromtól, hogy újra érezhették a homokot a talpuk alatt, és ismét a szabadságról beszélhettek. Én pedig kívülállóként figyeltem mindezt.

Ha menekülni akartam volna, most lett volna rá esélyem. Senki sem akarta hallani többé a figyelmeztetéseimet; senkit sem érdekelt semmi, ami tönkretehette azt a törékeny, újonnan szerzett mámort, ami mindannyiukat magával ragadta. Egy városban, amely oly mértékben engedett a vakhitnek, hogy az már őrületnek tűnt, egyedül én, az őrült prófétanő láttam tisztán a helyzetet.

Egyre erősödő neheztelés gyűlt bennem, amely lassan dühvé forrt. Mindent megtettem, hogy Tróját szolgáljam. Őriztem Apollón templomát, imádkoztam hozzá, és elvégeztem a szertartásokat, hogy pártfogó istenünk elégedett legyen. Az évek során a lehető legkeményebben igyekeztem elfojtani a rám zúduló látomásokat. Apollón olyan kegyetlenül büntetett, én mégsem emeltem ellene szót, nem lázadtam az igazságtalanság ellen, csupán egyre hűségesebben szolgáltam őt, hátha egyszer mégis kiérdemlem a kegyelmét. És mégis mindenki elfordult tőlem. Nem kaptam tiszteletet Trója népétől. Priamosz és Hekabé lánya voltam, mégis megvetettek és semmibe vettek, bármennyire is próbáltam segíteni rajtuk. Talán el is kellett volna engednem őket a végzetük felé, hagyni, hogy boldogan masírozzanak a város pusztulása felé.

Kinyitottam a szemem. A tömeg feljebb kapaszkodott az emelkedőn, egyre közelebb a város falaihoz. Kiáltásaikat vitte a szél: a kapu nem volt elég széles – mondta néhányuk –, le kell bontaniuk a fal egy részét, hogy a ló egyetlen deszkája se sérüljön meg. A falak, amelyek tíz éven át állták a történelem legnagyobb hadseregének ostromát, most a trójaiak saját keze által fognak leomlani, a trójaiak saját ostobasága miatt. Megráztam a fejem. Távolodtam tőlük egy lépésnyit. Aztán még egyet. És még egyet.

– Hová mész?

Ráharaptam az ajkamra. Nem néztem rá, tekintetem a tengeren tartottam, és nem válaszoltam.

– Kasszandra?

Léptei könnyűek voltak a homokon, ahogy utánam indult. Leráztam a kezét a vállamról.

– Kasszandra, nem biztonságos idekint lenni.

Megtorpantam a pániktól a hangjában. Sosem hallottam még Helénát ennyire elgyötörtnek. Akkor sem, amikor megérkezett a görög hadsereg. Parisz halálakor pedig főleg nem.

– Odabent sem biztonságos – feleltem.

Újra megragadta a vállam. Annyira közel volt hozzám, de elfordítottam a tekintetem, és nem voltam hajlandó a szemébe nézni.

– Nem tudom, mit jelent az a ló – mondta gyorsan, suttogva. – Nem tudom, miért hagyták itt a görögök, hogy be kell-e vinni a városba vagy sem... Nem tudom. – Ujjai fájdalmasan vájtak bele a bőrömbe. – De te nem maradhatsz idekint egyedül, védtelenül. Ha maradtak katonák, ha valakit hátrahagytak...

Fojtogatott a zokogás. Valahol, messze, ha elég hosszan gyalogolnék, menedékre lelnék, ebben biztos voltam. Világosabban láttam, mint a tengert magam előtt. Lágy ívű dombok, sűrű erdőkkel borítva. Egy csendes tanya, aminek füstspirál kanyarog felfelé a kéményéből. Békés magány. Egy hely, ahol nem hasítana fájdalom az elmémbe, ahol semmi jelentős nem történne, így nem is lenne mit előre látnom.

– Nincs hová menni – figyelmeztetett Heléna.

Ránéztem. Szabad kezével idegesen dörzsölte a tarkóját, szemöldökei összehúzódtak, és a tekintete aggodalmat tükrözött. Rájöttem, hogy értem aggódik. A szüleim, a nővéreim, a túlélő fivéreim mind messze jártak már, a kapuk felé tartottak a tömeggel együtt, a lóval együtt. Csak Heléna maradt ott velem. És láttam, milyen árat fizet érte, hogyan cikázik a tekintete a horizonton, veszély után kutatva. Ha a görögök közül itt maradtak még néhányan Szinónon kívül, hogy figyeljenek, vajon mit tennének Helénával, ha egyedül találnák itt, védtelenül? A kép a tanyáról szétfoszlott, és visszatértem a valóságba. A levegő bennrekedt a tüdőmben. Éreztem a félelmét, ahogy átragad rám is: a nyomasztó érzést, mintha ezer figyelő szem szegező– dött volna ránk, és egy csendes, rejtőző hadsereg várta volna a megfelelő pillanatot.

Igaza volt. Nem érném el a legközelebbi települést, sem egy falut, amelyet a görögök még nem perzseltek fel. Nem akartam egyedül meghalni idekint.

Hagytam, hogy visszahúzzon a homokban, és még egyszer visszanéztem az üres partra, a néma tengerre. Ha halál várt rám ebben az irányban és halál a másikban is, akkor mit tegyek? Hová menjek? Ki maradt még, aki segíthetne?

Hektár, a bátyám volt Trója védelmezője, míg Akhilleusz le nem mészárolta. Megálltam egy pillanatra, s Heléna türelmetlenségével mit sem törődve eltöprengtem ezen.

Hektór, Trója hercege halott.

Már csak én maradtam a városnak.

Én voltam az egyetlen, aki látta a veszélyt; az egyetlen, aki tudta, hogyan és mikor fog Trója elbukni. Apollón okkal adta nekem ezt az átkot. Heléna egyszer ajándéknak nevezte – mi van, ha igaza volt? Nyeltem egyet, hogy csillapítsam a hányingert, a könnyeimet, a látomások fájdalmát, ami végigcikázott a testemen. Ma jött el a pillanat, amikor mindez értelmet nyerhetett. Apollón nekem adta ezt a tudást, ami azt jelentette, hogy én álltam Trója és az elkerülhetetlen végzete között. Megmenthetem a várost, én, Kasszandra, Trója hercegnője. Megmenthetem a családomat – és megmenthetem magamat.

20

Kasszandra

városlakók ünneplése vad és túláradó volt. A ló Szalagokkal feldíszítve állt Trója központi terén, és mindenütt táncoltak és örömujjongásban törtek ki az emberek. Sírva zokogtak ordítottak, és kiáltásaik az ég csillagfényes sötétjébe vesztek. Úgy tűnt, véget ér tízévnyi szenvedés, így teljesen elragadtatta őket a hitetlenkedés, a kimerültség és az eufória hódító elegye. Egyfajta őrület szállta meg a várost, olyan csábító és ellenállhatatlan, hogy egy pillanatra még én is úgy éreztem, engedhetnék neki, elveszhetnék a családommal és a népemmel együtt ebben a mámoros, érzékeket elhódító örömben.

De én tudtam, mi vár ránk, és meghasadt a szívem a fájdalomtól. Az emberek boldogsága illúzió volt csupán, megtévesztés, amit a megfelelő pillanatra oly türelmesen várakozó ellenség szőtt.

Már javában éjszaka volt, mire a vigadozók végül engedtek fáradtságuknak, és az ágyuk várva várt kényelmébe vonultak. Könnyáztatta arcukon megkönnyebbülés csillogott: hosszú idő óta holnap először végre nem a városfalakon túl visszhangzó csatakiáltásokra ébrednek majd, és nem hasít a levegőbe a bronzfegyverek iszonyatos csörömpölése.

Elrejtőztem egy sarokban, behúzódtam a tér szélére Athéné temploma mellett, ahová a lovat vitték. Ahogy az utolsó ünneplők is távoztak, dalaik utolsó foszlányait maguk mögött hagyva, kinyújtottam elgémberedett, sajgó lábaimat, és amilyen gyorsan csak tudtam, átvágtam a téren. A fáklyámat a templom bejárata előtt örökké égő szent tűzhöz érintettem, mire azonnal lángra kapott a végén a gyanta, hogy ropogva lobogjon. A hosszú tölcséralak csúszott a szabad tenyeremben. A másik kezemben azt a fejszét szorongattam, amit órákkal korábban vettem magamhoz. Ezzel tartóztatta fel Hektór a görögöket, mígnem végül legyőzte Akhilleusz dühe. Hektór úgy forgatta, mintha súlytalan lenne; nekem nehéz volt, és ügyetlenül tartottam, ám a lángokat és a penge erejét érezve tudtam, hogy az elrejtőzött görögöknek nem lesz menekvésük.

A ló száraz fából épült, és a lábait összefonó nádkötelek tökéletes gyújtóanyagként szolgáltak. Gyorsan kellett dolgoznom: a tér tűzhelyeiből több száraz, gyúlékony anyagot kellett a lábai köré hordani, mielőtt a fáklyával meggyújtom. Ha sikerül, a hasában rejtőzőknek, mire megérzik a füstöt és a lángok forróságát, már nem marad más választásuk, mint pánikba esve a mélybe ugrani, egyenesen a vakító füstbe – ahol én várom őket a fejszével.

Sietve kellett cselekednem. Ki tudja, mennyi időbe telik, míg az ellenség kivárja, hogy a város népe mély álomba merüljön, érzékeik eltompuljanak, és ne vegyék észre a támadás előjeleit. A tűznek azonnal lángra kellett kapnia, hogy a görögöknek ne maradjon esélyük lemászni a tomboló lángokon keresztül. Mély lélegzetet vettem, és a fáklyát magam előtt tartva, szaporán indultam a hatalmas tákolmány felé.

Gyorsan dolgoztam, még több gyújtóst szórtam a földre, majd letérdeltem a ló egyik mellső lábához. Felnéztem a fölém tornyosuló, ívelt fafelületre, és egy pillanatra elképzeltem, hogy átlátok rajta, és észreveszem a katonákat, akik odabenn lapulnak, készen arra, hogy pusztítást szabadítsanak az alvó városunkra.

Állkapcsom megfeszült a néma elégedettségtől, miközben leeresztettem a fáklyát, és a lángok mohón nyaldosni kezdték a faló mellső lábát.

– Kasszandra! Ne!

A kiáltás egy pillanattal azelőtt érkezett, hogy az illető nekem rontott volna, és súlyos testével kiszorította a levegőt a tüdőmből. Egy hosszúra nyúlt pillanatig elkábulva feküdtem a tér közepének kövére préselődve. Láttam, ahogy taposva igyekszik eloltani a lángokat, és a lábát kaparászva próbáltam visszarántani. Még több kéz fonódott a testem köré, és hiába sikoltottam és próbáltam elmenekülni, erősen tartottak. Valaki kitépte a markomból a fejszét, a fáklyát pedig kioltották, és messzebb rúgták. Ahogy visszarántottak, csak egy nyomorult kis füstcsíkot láttam felszállni a ló lábából.

– Mire véljem ezt? – hallottam apám hangját.

Vonaglottam a katonák szorításában.

– Égessétek el! – sikoltottam. – Égessétek el most rögtön!

Déiphobosz volt az, aki eltaposta a lángokat. Ő volt az, aki félrelökött. Kissé zihálva fordult Priamosz felé.

– Igazad volt – mondta komoran. – A sötétben várakozott, hogy kárt tegyen benne.

Rángatóztam és vonaglottam, de a karomat szorító kezek rendíthetetlenül tartottak.

– Tele van görögökkel! Hinnetek kell nekem! Kérlek, égessétek el... kérlek!

– És vonjuk magunkra Athéné haragját, egyenesen Trója szívébe?! – kapott a fejéhez apám, mintha ki akarná tépni az utolsó ősz hajszálait is, annyira kétségbeejtettem. – Nem volt elég látni, mi történt Laokoónnal és a fiaival?

Habzó szájjal sikoltottam, miközben színtiszta harag áradt szét a testemben. A testvérem ökle csattant az arcomon, csillagok robbantak szét a halántékomnál, és a sikolyom rémült nyöszörgéssé szelídült.

– Tényleg azt hiszed, hogy katonák vannak odabent? – kérdezte egy hang. Higgadtan szűrődött ki a félhomályból, s mindannyian meghökkentünk.

– Heléna?

Előrelépett, be a térre. Haja lazán omlott a vállára, a tekintete komoly volt, és a hatalmas lóra szegeződött. Az égő fáklyák fénye villódzva játszott az arcán, miközben eltöprengve nézett fel a lóra.

– Nem teszünk kárt ebben a lóban! – Apám hangjában düh feszült, de ott bujkált benne a fáradtság és a kétségbeesés is. Hallottam, ahogy a szavai megremegnek, ahogy próbálta elhárítani az újabb katasztrófát, ami készült a nyakunkba zúdulni. – A védelmünkre hoztuk be, nem fogjuk darabokra szaggatni egy halott pap és egy őrült nő szavára!

Heléna megrázta a fejét.

– Nem kell szétszednünk ahhoz, hogy megtudjuk, amit akarunk – mondta halkan. Léptei céltudatosak és kimértek voltak, ahogy egyenesen a ló felé indult.

A mellkasom vadul emelkedett és süllyedt, miközben figyeltem őt. Még mindig fojtogatott a pánik, nehezen kaptam tőle levegőt.

Az egyik kezét a ló legközelebbi lábára tette, s lehunyta a szemét.

– Menelaosz? – suttogta. – Menelaosz, itt vagyok, egyedül, Trója szívében. Eljöttél értem, Menelaosz, férjem. Tíz év telt el, de vártam, hogy eljöjj értem. – Görögül beszélt, ám a nyelv, amit annyi esztendeje nem használt, könnyedén pergett az ajkáról. – Ne várass tovább!

Mozdulatlanul állt az alkonyaiban, élesen kirajzolódott a profilja a hatalmas fatákolmány félhomályba burkolózó körvonalai előtt. Elnyúlt a csend. Mindnyájan vártunk, füleltünk, hogy hallunk-e bármilyen neszt, bármilyen választ a ló üreges testéből.

Amikor ismét megszólalt, a hangja megváltozott. Most mélyebb volt, a szavaknak más íze volt, talán akcentussal, és bizonytalan rezgésük olyan volt, mintha egy sokkal idősebb asszony beszélne – nem Heléna lágy, csengő hangszíne.

– Diomédész? Diomédész? O, hogy vágyom rá, hogy újra lássalak, hogy megpillanthassam a fiamat, mielőtt meghalok! Diomédész, mutasd meg magad idős anyádnak, Déipülének még egyszer!

Déiphobosz kezét láttam megfeszülni a kardja markolatán, miközben figyelte Helénát, aki a ló körül kezdett sétálni, és különböző hangszíneken, különböző hangokon szólította meg a mozdulatlan deszkákat.

– Odüsszeusz – mondta tiszta, csengő hangon, amiben türelmetlenség is bujkált. – Pénelopé könyörög, hogy legyen vége ennek, térj haza hozzá és a fiadhoz, Télemakhoszhoz, aki már nem az a csecsemő, akit hátrahagytál. Ne vesztegelj tovább a sötétben, eljött az idő a cselekvésre! – Aztán egy lágyabb, fiatalabb hangon szólt egy másikhoz: – Antiklósz, gyere elő Laodameiához, a magányos feleségedhez. Ne bujkálj előlem, Antiklósz.

Megbabonázva figyeltük, ahogy a néma óriás körül haladt, az eltérő hangok és könyörgések hátborzongató harmóniája varázsként lengte körül az összegyűlteket – de a bujkáló görögökre még nagyobb hatással lehetett. Tízévnyi háború után, távol az otthonuktól ezek a csábító szavak nagyobb kísértést jelenthettek, mint amit bárki is képes lett volna elviselni.

Mégsem mozdult semmi a téren, csak Heléna, és rajta kívül egyetlen hangot sem adott ki senki.

Amikor végül befejezte körét, felsorolván minden egyes nevet, aki a ló belsejében rejtőzhetett, megállt, és felénk fordult. Szemében a tűz fénye csillogott.

Láttam, hogy apámat meggyőzte. Déiphoboszt és a katonákat is.

– Látod, Kasszandra? – sóhajtotta Priamosz. – Nincs senki odabent, nincs itt semmiféle csel.

Elfordultam tőle, s a földre szegeztem a tekintetem. Hamarosan trójai vér fogja elárasztani ezeket az utcákat.

– Égessétek el! – mondtam ismét. – Inkább vállaljuk az istenek haragját, mert amit a görögök fognak velünk tenni, az még rosszabb lesz.

Apám fáradt sóhajjal megdörzsölte a szemét, majd egykedvű mozdulattal intett Déiphobosznak.

– Vigyétek el – parancsolta rám utalva. – Gondoskodjatok róla, hogy ne szökhessen meg.

Kirángattak a térről, meg sem hallva a könyörgéseimet. Fejemet oldalra rántva láttam Helénát, ahogy a ló előtt állt, és átkoztam boszorkányságát: gyűlölködve szitkozódtam ellene és a szemében tükröződő gyengéd részvét fénye ellen, miközben lábaim tehetetlenül súrlódtak a köveken.

Még mindig kiáltoztam, amikor átvonszoltak a palota kapuján, végig a kanyargó folyosókon, egészen a lakosztályomig. A hangom rekedt volt, és amikor a katonák végül kevésbé szorították a karomat, megragadtam a bátyám kezét, mielőtt elfordulhatott volna.

– Déiphobosz! – könyörögtem. – Te maradtál egyedül Trója védelmezőjeként. Te vagy a hercege ennek a városnak. Hektór meghalt, Priamosz pedig vak az igazságra. Rajtad múlik, hogy elégeted-e a lovat, hogy megállítsd a pusztulásunkat, hogy megments minket. Csak te...

De megrázta a fejét, tekintete elsiklott mellettem, arcán undor villant.

– Aludnod kellene – ragadta meg a csuklómat. Eltaszított magától, majd sietve hátrált, és bevágta előttem a nehéz tölgyfa ajtót. Egész testemmel nekivágódtam az engesztelhetetlen fának, miközben hallottam, ahogy a kulcs elfordul a zárban, és léptei zaja elhalványul a távolban.

Frusztráltan felüvöltöttem, és addig kapartam az ajtót, mígnem a körmeim alól vér kezdett szivárogni a szálkáktól, de alig éreztem a fájdalmat. Megfordulva a szűk ablakhoz rohantam, ahonnan hűvös éjszakai levegő áramlott be, és láthattam egy parányi darabot a sötét égboltból, amit soha nem érhettem el. Homlokomat a hideg kőnek támasztottam, és a sima felület érintésére koncentráltam.

A várakozás elviselhetetlennek tűnt, minden másodperc a képzelet határain túl nyúlt, mégis úgy pergett le, mintha homok folyt volna ki az ujjaim közül. Az utolsó pillanatok. A csend, mielőtt véget ér minden.

Bár nem lehetett hallani semmit, mégis rögtön megváltozott valami. Mintha vibrálni kezdett volna körülöttem a levegő. Borzongás futott végig a tarkómon, az égbolt megremegett egy láthatatlan hullámzástól, és én felnéztem.

Először úgy hangzott, mint egy szélroham vagy talán egy hatalmas hullám becsapódása, majd átváltott mély dörgésbe, mintha egy tűzokádó szörnyeteg üvöltött volna fel az elszabaduló pokolban. A görögök minden bizonnyal szétszóródtak a békésen alvó városban, és egy rejtett jelre egyszerre gyújtották meg a tüzeket, száz lángcsóvát felélesztve egyszerre.

A keskeny ablaknyíláson át láttam, ahogy a lángok csúcsai egyre magasabbra törtek, a tűz mohón emésztette a tornyokat és a faszerkezeteket. Narancssárga fény öntötte el az eget, ahogy a lángok groteszk tánca végigsöpört a városon, mohón és megállíthatatlanul, és a fekete füst nehéz súlyként telepedett ránk.

Most már hallottam is a pánik tombolását a palotában. A rohanó léptek dübörgését, az ajtók vad csapódását, ahogy az emberek kiáltoztak, és egymást sürgették, hogy fussanak, meneküljenek, amilyen gyorsan csak lehet. Ahogy a szélirányt váltott, és perzselő, füsttel és hamuval teli forró légörvény csapott be az ablakon – egy pillanatra elállt tőle a lélegzetem –, valaki elfordította a kulcsot az ajtóm zárjában, és belökte. Összegörnyedve, levegő után kapkodva csak annyit hallottam, ahogy valaki odakiáltott nekem, hogy meneküljek, aztán futva eltűnt.

A görögök el fogják özönleni a palotát. Fájdalmas görcsbe szorult a mellkasom, ahogy apámra, anyámra, Andromakhéra és a kis Asztüanaxra gondoltam. Nem maradt számunkra menedék. Szorosan behunytam a szemem.

– Apollón – suttogtam esdeklőn. – Apollón, mindig hűséges szolgád voltam, zokszó nélkül viseltem büntetésem. Kérlek, segíts, kérlek, könyörülj rajtunk!

Évek óta, mióta elfordultam tőle a templomában, és éreztem a haragját, ott volt bennem. Egy kísértő, gyötrő jelenlét a fejemben, látomásai váratlanul, kínzó erővel sújtottak le rám. Minden porcikámat átjárta a kegyetlensége, mérgező fájdalomként terjedt szét bennem, míg a földön vonaglottam.

– Déiphobosz! – könyörögtem. – Te maradtál egyedül Trója védelmezőjeként. Te vagy a hercege ennek a városnak. Hektór meghalt, Priamosz pedig vak az igazságra. Rajtad múlik, hogy elégeted-e a lovat, hogy megállítsd a pusztulásunkat, hogy megments minket. Csak te...

De megrázta a fejét, tekintete elsiklott mellettem, arcán undor villant.

– Aludnod kellene – ragadta meg a csuklómat. Eltaszított magától, majd sietve hátrált, és bevágta előttem a nehéz tölgyfa ajtót. Egész testemmel nekivágódtam az engesztelhetetlen fának, miközben hallottam, ahogy a kulcs elfordul a zárban, és léptei zaja elhalványul a távolban.

Frusztráltan felüvöltöttem, és addig kapartam az ajtót, mígnem a körmeim alól vér kezdett szivárogni a szálkáktól, de alig éreztem a fájdalmat. Megfordulva a szűk ablakhoz rohantam, ahonnan hűvös éjszakai levegő áramlott be, és láthattam egy parányi darabot a sötét égboltból, amit soha nem érhettem el. Homlokomat a hideg kőnek támasztottam, és a sima felület érintésére koncentráltam.

A várakozás elviselhetetlennek tűnt, minden másodperc a képzelet határain túl nyúlt, mégis úgy pergett le, mintha homok folyt volna ki az ujjaim közül. Az utolsó pillanatok. A csend, mielőtt véget ér minden.

Bár nem lehetett hallani semmit, mégis rögtön megváltozott valami. Mintha vibrálni kezdett volna körülöttem a levegő. Borzongás futott végig a tarkómon, az égbolt megremegett egy láthatatlan hullámzástól, és én felnéztem.

Először úgy hangzott, mint egy szélroham vagy talán egy hatalmas hullám becsapódása, majd átváltott mély dörgésbe, mintha egy tűzokádó szörnyeteg üvöltött volna fel az elszabaduló pokolban. A görögök minden bizonnyal szétszóródtak a békésen alvó városban, és egy rejtett jelre egyszerre gyújtották meg a tüzeket, száz lángcsóvát felélesztve egyszerre.

A keskeny ablaknyíláson át láttam, ahogy a lángok csúcsai egyre magasabbra törtek, a tűz mohón emésztette a tornyokat és a faszerkezeteket. Narancssárga fény öntötte el az eget, ahogy a lángok groteszk tánca végigsöpört a városon, mohón és megállíthatatlanul, és a fekete füst nehéz súlyként telepedett ránk.

Most már hallottam is a pánik tombolását a palotában. A rohanó léptek dübörgését, az ajtók vad csapódását, ahogy az emberek kiáltoztak, és egymást sürgették, hogy fussanak, meneküljenek, amilyen gyorsan csak lehet. Ahogy a szél irányt váltott, és perzselő, füsttel és hamuval teli forró légörvény csapott be az ablakon – egy pillanatra elállt tőle a lélegzetem –, valaki elfordította a kulcsot az ajtóm zárjában, és belökte. Összegörnyedve, levegő után kapkodva csak annyit hallottam, ahogy valaki odakiáltott nekem, hogy meneküljek, aztán futva eltűnt.

A görögök el fogják özönleni a palotát. Fájdalmas görcsbe szorult a mellkasom, ahogy apámra, anyámra, Andromakhéra és a kis Asztüanaxra gondoltam. Nem maradt számunkra menedék. Szorosan behunytam a szemem.

– Apollón – suttogtam esdeklőn. – Apollón, mindig hűséges szolgád voltam, zokszó nélkül viseltem büntetésem. Kérlek, segíts, kérlek, könyörülj rajtunk!

Evek óta, mióta elfordultam tőle a templomában, és éreztem a haragját, ott volt bennem. Egy kísértő, gyötrő jelenlét a fejemben, látomásai váratlanul, kínzó erővel sújtottak le rám. Minden porcikámat átjárta a kegyetlensége, mérgező fájdalomként terjedt szét bennem, míg a földön vonaglottam.

De most egyedül voltam. Nem hasított belém egy újabb látomás tőrének fájdalma, nem vibrált körülöttem fenyegetően a levegő, nem kísértett gúnyos nevetés visszhangja.

Elment. Még csak nem is maradt, hogy végignézze az utolsó szenvedésemet. Elhagyott.

A kétségbeesett léptek zaja elnémult. A palota üresnek tűnt. Sivár és üres nyugalom ereszkedett a káosz helyére.

Nem állhattam ott tehetetlenül, arra várva, hogy a görögök rám találjanak. Fogalmam sem volt, hová megyek, de kitántorogtam a szobából. A belső udvar oszlopai között átnézve láttam, hogy a város lángokban áll, a levegő pedig tele volt pernyével. Levegő után kapkodva megragadtam a ruhám szélét, hogy letépjek egy rongyos csíkot a szoknyámból, és a szám elé szoríthassam.

Lidércnyomásszerű káosz uralkodott. Nem tudtam, mi történik, csak próbáltam átlátni a füst és hamu sűrű fátylán. Tűz tombolt a zűrzavarban, sikolyok és kiáltások vegyültek a hatalmas robajokba, ahogy a gerendák megadták magukat, és a nagy tornyok összeomlottak.

Könyörögtem, hogy az egyik maga alá temessen. Hogy azonnal összezúzzon, és megkíméljen attól, ami máskülönben vár rám. Gyors és kegyes halál: vajon ez volt minden, amiben reménykedhettem? Valahol az elmémet uraló pánik mélyén tudtam, hogy nem így lesz, hogy az istenek semmi ilyen irgalmat nem tartogatnak a számomra. Futásnak eredtem, belevetettem magam a tömegbe, miközben nem tudtam, hová tartok, és miért.

Aztán újra ott voltam, azon a téren, ahol a ló még mindig ott állt, oldalán egy tátongó nyílással, amiből a görögök kiözönlöttek Trója csendes, alvó szívébe. A többi harcos visszalopakodott az eldugott öbölből, ahová kihajóztak, és a falak tövében várták, hogy a kapuk kitáruljanak előttük az éj leple alatt.

Lángnyelvek csaptak fel a fatákolmány körül – túl későn. A félelmemen felülemelkedett az egyre erősebben fellobbanó dühöm. Tudtam, tudtam, hogy ez lesz, és mégsem tudtam megakadályozni. A fájdalom és a harag gyötrelmesen perzselő hulláma járta át a testemet, amiért nem gyújtottam fel a lovat, amíg a belsejében lapultak, amiért nem égtek el elevenen a sötétben mindannyian. Apám és testvérem megállítottak, de mire mentek vele? Vajon már holtan hevertek valahol a lángoló város romjai között? Vagy a görögök fogságába estek, akik kárörvendve arra kényszerítették őket, hogy végignézzék a pusztulását mindannak, ami fontos nekünk, mielőtt átküldenék őket az alvilágba?

A hőség mintha szilárd falként vett volna körül minden oldalról, és ha továbbra is ott állok tehetetlen dühömben, akkor engem is felemészt. Nem tudom, miért akartam megóvni az életemet. Ha Priamoszt, Déiphoboszt és a város férfijait áldozati bárányokként fogják lemészárolni, még mindig kegyelemben lesz részük ahhoz képest, ami rám, anyámra, nővéremre és Trója minden asszonyára és lányára várt. A tudat savanyú méregként keringett az ereimben, de mégsem mertem a tűzbe vetni magam, hogy véget vessek mindennek, mielőtt utolér a borzalom.

A templom. Ráadásul Athéné temploma, a görögök védelmezőjéé. Az istenek közül őt tisztelték a legjobban, a szürke szemű hadistennőt, aki olyan bőkezűen bánt a kegyelmével ebben a tíz évig tartó harcban. Ha volt valami, amit talán tiszteletben tartanak, az Athéné. És az ő temploma állt ott érintetlenül a lángok közepette, éppen ezen a téren. Ott találhatok menedéket; ott talán megkímélnek.

A templom oszlopai közé menekültem, és a bejáratnál megfordulva még egyszer visszanéztem arra, amit magam mögött hagytam. Szörnyűséges. Felfoghatatlan. Az utcák, amiken jártam, az épületek, amik az eget keretezték, és minden, ami ismerős látványt nyújtott az életemben, most elolvadt és semmivé lett, csak törmelék és korom maradt belőlük. A mellkasom sajgott, a szemem könnyekkel telt meg, a fejem zúgott a történtek felfoghatatlan súlyától. Hiába láttam mindezt Apollón vértelen látomásaiban, valójában nem tudtam, mit jelent – nem éreztem, ahogyan a hőség perzseli a bőrömet és égeti a hajamat.

Botladozva léptem be a kőkapun, a belső tér hűvös levegője sokként érte égett, érzékeny bőrömet. Athéné szobra középen állt, nyugodt arccal, festett szemei üresen, mozdulatlanul meredtek előre. A lábainál álló oltárhoz vetettem magam, homlokomat a hideg kőhöz szorítottam, és szorosan lehunytam a szememet. Ha rám omlik ez a templom, gyorsan történjen – könyörögtem kétségbeesetten. Ne tudjak róla. Ezúttal ne lássam előre a katasztrófát.

A katonának is üres volt a tekintete, amikor berontott a templomba, és elragadott az oltártól. Nem maradt benne semmilyen emberi érzés, amelyre hatni tudtam volna. Athéné szeme láttára sikoltva kértem, hogy hagyja abba, hogy gondolkodjon el, hol van: egy szentélyben, a háború közepette, egy menedékhelyen, amelyet nem lehet bemocskolni.

Apollón egyszer régen már megjelent előttem egy templomban. Tudtam, mi a szándéka, és elfordultam tőle. Haragja rettenetes volt: olyan árat követelt érte, amelyre álmomban sem gondoltam volna. De ez a halandó, ez a görög, ez a vérben és mocsokban úszó katona nem bírt Apollón hideg és kegyetlen önuralmával. Az isten nem szentségtelenítette meg a saját templomát erőszakkal. Más módon állt bosszút rajtam, és én azóta is minden egyes nap szenvedtem miatta. Talán ezért nem hittem el, mi fog történni; talán ezért dermedt meg a testem, amikor ez az ember a földre kényszerített, és én azt gondoltam: Bármelyik pillanatban észbe kaphat, rájöhet, hol van, hogyan tekint le rá Athéné szent képmása, így nem fog megtörténni, nem történhet meg.

A fejemben lüktető vér elnyomott minden más hangot. A katona teste rám nehezedett, súlya kiszorította a levegőt a tüdőmből, és miközben a szemem remegve felfelé mozdult, Athéné arcára szegeződött a tekintetem. Nem tudtam megszólalni, de némán, kétségbeesetten könyörögtem az istennőhöz, hogy vessen véget ennek, sújtson le rá isteni haragjával, mert ezt nem engedheti meg, a saját templomában nem.

A festett fekete íriszek hidegen és feneketlenül néztek vissza rám, akár az óceán. Éreztem a jeges megvetését, a vasakaratú pillantását, ami átdöfte a lelkemet.

Aztán, ahogy tehetetlenül felnéztem rá, üveges szemei az ég felé fordultak, hogy ne kelljen látnia.

Lent, a parton síró csoportokba verődve gyűltek össze a nők. Tegnap reggel még csodálattal és mámorító hitetlenséggel telve tolongtak ugyanitt.

Az egyik csoportból szaggatott zokogás tört elő, majd valaki elcsukló nyögéssel kiejtette a nevemet.

– Kasszandra?

Az engem kísérő férfiak durván előrelöktek, megbotlottam, de még éppen sikerült visszanyernem az egyensúlyomat, mielőtt elestem volna. Anyám volt az. A homokban gubbasztott, magába roskadva, és olyan öregnek tűnt, mintha újra átélte volna a háború éveit egyetlen éjszaka alatt. Körülötte ott voltak a lánytestvéreim. Elfordítottam a tekintetem, és pislogva igyekeztem visszatartani a szemembe toluló, perzselő könnyeket. Andromakhé. Láttam megözvegyülni, láttam, ahogy kénytelen végignézni Hektór holttestének földön vonszolását, és azt hittem, hogy egy nőt nem lehet ennél mélyebb kétségbeesésbe taszítani. De annyi szörnyűség volt még, amit elképzelni sem tudtam! Tőrként döfődött belém a felismerés minden apró részlettel, amit észrevettem.

Amikor megláttam, hogy nincs gyermek a karjaiban.

Polüxéna, a húgom, aki reszketett, akár a nád, szívszorítóan fiatal volt.

És ott volt közöttünk Heléna. Ruhája szétszakadt, a megfoszlott anyag rongyként lebegett körülötte. Amikor akaratlanul is a görögök felé pillantottam, nem tudtam nem észrevenni, hogyan időzik a tekintetük meztelen bőrének ívein, a mohóság csillogását, amibe valami sötétebb is vegyült – valami, ami csak arra várt, hogy elszabaduljon. A várakozás maga volt a kín, egy elnyújtott szenvedés, míg a katonák eldöntötték a sorsunkat.

Akkor értettem meg, mire vártak, amikor megláttam a négyfős küldöttséget, ahogy határozott léptekkel közeledtek hozzánk a füstölgő romok felől. Mindegyikük céltudatos volt, figyelmük ránk szegeződött.

Visszanéztem Helénára. Az arca elsápadt, és bár igyekezett egyenes tartással állni, láttam, hogy remeg. Andromakhé mögöttem összeroskadt, zokogása visszhangzott a hajnal baljós csendjében. Hol volt Asztüanax? Szörnyen féltem megtudni a választ.

Más görög katonák is követték őket, lassan szétáradtak a parton. Az óceán előző nap még kiesnek és üresnek tűnt, amikor kiszabadultunk a városból. Most azonban a sekély vizeket hosszú hajók töltötték meg, és a férfiak megállás nélkül jártak-keltek, rakodták a zsákmányukat – azt, amit Trójából elraboltak. Vajon hányukra várt otthon a feleségük, anyjuk és talán a lányaik? Mit gondolnának ezek a nők, ha most látnák a fiaikat, férjeiket, apáikat, amint ott állnak fegyverrel a kezükben a parton, őrizve minket, Trója síró, gyászoló túlélőit? Akik arra a pillanatra várnak, hogy megtudják, kit visznek el közülük, éppúgy, ahogy a halmokba rakott aranyat és ékszereket? Vajon a görög asszonyok felismernék-e bennük azokat a fiúgyermekeket, akiket egykor a karjaikban ringattak? Azokat a férjeket, akiket könnyek között búcsúztattak el? Azokat az apákat, akik egykor büszkén ölelték őket?

Tudtam, hogy soha nem fogom látni ezeket az újbóli találkozásokat, soha nem fogom megtudni, hogy a városomat kifosztó, a férfiakat és fiúkat lemészároló szörnyetegek képesek-e visszatérni a régi életükbe, mintha mi se történt volna. De most itt állt előttünk a spártai király, aki a feleségéért hajózott ide. Eljött Heléna számadásának pillanata. A tömeg lassan távolodott tőle, és üres tér formálódott körülötte, ahogy a férfi közeledett felé.

Mindannyian Heléna miatt voltunk ott. De emlékeztem kezének határozott szorítására a vállamon, amikor menekülni akartam, ahogy próbálta megmenteni az életemet. Most, ahogy ránéztem – egyedül állva a pusztítás közepén, amit az ő nevében vittek véghez –, azt kívántam, bárcsak én is megmenthetném őt.

Menelaosz végre megszólalt.

– Hazaviszem. Spártában szembenézhet az igazságszolgáltatással.

Valaki megvetően felhorkant. A férfiak azonnal odakapták a tekintetüket, vádló pillantásuk Hekabéra szegeződött. Az anyám felegyenesedett, Polüxéna és Andromakhé karjába kapaszkodva, hogy megtartsa magát.

– Hazamegy – köpte a szavakat megvetően. – Mindezek után ő egyszerűen hazamegy?

Menelaosz kihúzta magát.

– Heléna Spártában fog szembenézni az igazsággal – ismételte meg határozottan.

Hekabé felnevetett. Száraz, rekedtes kacaj volt, amitől megborzongtam.

– Nem, nem fog.

A trójai parton, ahol mi, lányok és asszonyok vártuk, hogy a görögök elosszanak bennünket maguk között a városunk füstölgő romjai előtt, azt hittük, a legrosszabbon már túl vagyunk. Láttuk magunk előtt a jövőnket, azoknak a fogságában, akiket a legjobban gyűlölünk, akiknek ezentúl mindennap látnunk kell az arcát. Azoknak a férfiaknak, akik lemészárolták apáinkat, fivéreinket, férjeinket, fiainkat. Méltóságunk elveszett, szabadságunk egy rég elfeledett álom volt. De azt hittük, a vérontás véget ért. Nem gondoltuk, hogy ismét végig kell néznünk, ahogy lemészárolják előttünk azokat, akiket szeretünk.

A görög sereg legifjabb embere nem volt elégedett. Fel-alá járkált a parton, baljós pillantást vetve a tenger felé.

– Mi nyugtalanít, Neoptolemosz? – kérdezte Odüsszeusz.

A görögök Neoptolemoszhoz, Akhilleusz fiához intézték kérdéseiket, és Odüsszeuszhoz fordultak. Nem Agamemnónhoz, a királyhoz, aki lila köpenyében pöffeszkedve, kidüllesztett mellel fontoskodott.

– Apám az életét adta ennek a háborúnak a dicsőségéért – felelte Neoptolemosz. Sötét pillantása végigsiklott rajtunk. A szeme olyan mély és hideg volt, mint az óceán legsötétebb árkaiban elterülő fekete homok, amit soha nem érintett napfény.

– Mindig tisztelni fogjuk őt – mondta Odüsszeusz, egyik lábáról a másikra állva, még fáradtsága ellenére is türelmetlenül várva, hogy végre elindulhasson.

– Ez nem elég.

Agamemnón bosszúsan fújt egyet, felkapta a fejét erre.

– Nem elég? – csattant fel. – Akhilleusz minden tisztelettel elhalmozva halt meg. Trója legnagyobb harcosa az ő keze által veszett oda, mielőtt ő maga is elesett volna. Már számtalanszor bosszút álltái apádért. Hektót fiát levetetted a város falairól. – Elfordítottam a tekintetem Andromakhétól, túl gyáva voltam ahhoz, hogy az arcába nézzek. – Megkapod Hektór feleségét is. Tróját meghódítottuk. Hogyan kaphatna ennél több tiszteletet Akhilleusz?

A fiatal férfi rámeredt, hosszú, arcátlan pillantással. Láttam, ahogy a harag forrósága elönti Agamemnón arcát, de nem szólalt meg. Talán nem mert. Elnyúlt a kínos csend. Végül Neoptolemosz törte meg.

– Hallottam, hogyan hajóztál Trójába – mondta halkan. – Mit fizettél az isteneknek a biztos átkelésért, hogyan érted el a kedvező szelet. Az én apámnak is ugyanilyen tisztelet jár. Árnya nem fog ránk jóindulattal tekinteni Hádész birodalmából, ha ezt nem adjuk meg neki.

Odüsszeusz felsóhajtott.

– Akhilleusz nem követelne...

– Apám tizenkét trójai torkát metszette el Patroklosz sírjánál. Miért ne kapná meg ugyanezt?

– Tizenkettőt akarsz elvenni?

A nőkön borzongás futott végig, de mindannyian elgondolkodtunk azon, melyik sors lenne valójában rosszabb: ha Trója földjén vágnák el a torkunkat, és itt temetnének el bennünket, vagy ha láncra verve hurcolnának el.

– Egy is elég. Apám szellemének egy is elég – felelte. Tekintete Polüxénán állapodott meg. Hallottam anyám elfojtott kiáltását, miközben legfiatalabb lánya visszanézett rá. A vér kifutott az arcából, de Polüxéna felszegte az állát, és nem fordította el a tekintetét.

A katonák gyorsan cselekedtek, egy pillanat alatt mindkét karját megragadták.

– Még fiatal – mondta Neoptolemosz. – Olyan lehet, mint a te lányod volt. – Mosolygott Agamemnónra. – Hallottam, hogy Iphigeneia nem sikoltott.

Végigvezették a húgomat a parton, és Neoptolemosz előhúzta pengéjét: a kést, ami már oly sok trójai húst szaggatott szét.

Lehunytam a szemem.

Valahogy még ezután sem állt meg az idő. A nap egyre magasabbra emelkedett az égen, de a levegő szürke maradt, és még mindig füstoszlopok gomolyogtak a városból. A madarak vijjogva keringtek a tenger felett. A homokos parton egymás sebeit próbáltuk ellátni mi, asszonyok, de nem voltak gyógynövényeink vagy kenőcseink, hogy enyhítsük a fájdalmat. Vajon mikor fogjuk újra érezni egy szerető kéz érintését, ha ez egyszer véget ér? Szótlanul szorítottam anyám kezét.

– Egyikük sem nyúlt hozzá – hallottam Andromakhét, amint anyámhoz beszélt. – Mindegyiküktől biztonságban van.

Erre Hekabé bólintott, egy apró sóhajtás szakadt fel a torkából. Apollón, a napisten soha nem mutatta meg nekem Hádész birodalmának sötét árnyait, azt a helyet, ahová az ő fénye soha nem hatolhat be. Ha a látomásaim megmutathatnák, legalább némi vigaszt nyújthatnék anyámnak – ha hinne nekem. Ha csak egy pillanatra is láthatnám a húgomat abban a homályos, békés világban, amit soha nem dúlnak fel hódítók, ahol a fájdalmának emléke is elenyészik a Léthé ezüstösen csillogó vizeiben.

Ahogy az alkony közeledett, úgy jöttek a férfiak is, ellenséges kört alkotva körülöttünk. Az egyik karon ragadott, hogy durván a helyemre rántson. Hekabét elhurcolták mellőlem, egészen a sor másik végéig. Nem nézett vissza.

Agamemnón előrelépett a túldíszített, bíborszínű köpenyében, és végigmérte az összegyűlteket. Valaki magyarázattal szolgált neki, és elmondta, kik vagyunk. A parton meggyújtott tüzek sárgás fényfoltokként világították meg a homályos esti levegőt. Honnan tudják? – gondoltam kábán. Ki mondta meg nekik a neveinket? Készítettek egy listát, mérlegelték a tulajdonságainkat, a rangunkat, azt, hogy kikhez tartoztunk egykor, hogy eldönthessék, miként osszanak szét minket a legmegfelelőbben?

A nevemet hallottam:

– Kasszandra. Priamosz és Hekabé lánya, papnő. Állítólag szép is.

A hang közönyös és tárgyilagos volt. Hálás voltam a kócos hajamért, a mocskos és vérfoltos arcomért, a poros, szakadt ruhámért, ami eltakart, de nem eléggé. Bárhogyan is néztem ki abban a pillanatban, ő már hallotta, ki vagyok.

Agamemnón rám mutatott. Tekintete üres volt, olyan sötét és rideg, mint a templomi Athéné festett szemei.

– Az kell nekem – mondta.

Nem hagytak időt búcsúzásra. Anyám felém nyúlt, de túl messze volt a sorban, és már görög kezek szorították le a vállát, hogy a helyén tartsák. Egyetlen gyötrelmes szívdobbanásnyi időre találkozott a tekintetünk, és ugyanaz a kép villant át mindkettőnk agyán. Amint rémülten felriad álmából, és mozdulatlanná dermed hasának duzzadó ívétől, reszketve attól a rémálomtól, ami elárulta, miféle sors vár a születendő gyermekére. Ugyanaz a gondolat lebegett közöttünk. Ha akkor rávette volna magát arra, hogy lehajítsa a fiút Trója legmagasabb tornyáról, a város nem heverne füstölgő romokban. Parisz ugyanúgy halott lenne, mint most, de Trója többi lakója még élne.

A homokba vájtam a sarkamat, de azok a görögök, akik elhurcoltak, észre sem vették az ellenállásomat. Csak addig tudtam hátrapillantani a többi asszonyra, amíg képes voltam elviselni anyám arcának látványát, a fájdalmat, ami kettéhasította a lelkét, azt a néma gyötrelmet, ami mindannyiunkat egyesített abban a pillanatban. Bárkik is voltunk Trójában, bármennyire is elfordultak tőlem egykor, most már mind egyformák voltunk. Sajnáltak; éreztem szaggatott lélegzetvételükből az együttérzésüket irántam, hiszen én voltam az első, akit Polüxéna után elhurcoltak – még ha végül mindannyian ugyanerre a sorsra jutunk is. Trója romokban hevert, de ebben a szörnyű néhány percben jobban a részének éreztem magam, mint valaha. A város már csak az emlékeinkben fog létezni. Különös, közös kötelék villant fel mindannyiunk között – éppen akkor, amikor szétválasztottak bennünket, amikor szétszóródni készültünk a tengeren, hogy soha többé ne lássuk egymást.

A bennem kavargó jeges rettegés mellett – ami azt súgta, hogy a legrosszabb még hátravan – egy pillanatra értük is fájt a szívem. Mindenkiért közülük, akit soha többé nem fogok látni.

Csak Heléna mozdult meg, csak őt nem fogták le úgy, mint Hekabét, csak ő lépett előre, és fonta körém a karjait. Bármennyire is fenyegetőzött Menelaosz a spártai igazságszolgáltatással, mindenki tudta, hogy ő hazatér, vissza egy olyan életbe, ami még mindig várta. Ahogy átölelt, a fülembe suttogta:

– A nővérem Klütaimnésztra, ő Mükéné királynéja. Kedves lesz hozzád.

Megborzongtam. Üresen csengett Heléna kétségbeesett vigasza, amit nyújthatott nekem. Már tudtam, hogy Mükénében nincs menedék számomra. Ahogy Heléna távolabb lépett tőlem, eluralkodott rajtam a pánik. Bárcsak az ő hajójára szállhatnék fel, bárcsak elmehetnék vele Spártába! Fellángolt bennem a könyörgés vágya. Üvöltenem kellett volna, de szorosan összezártam az ajkaimat. Nem adom meg ezeknek a férfiaknak azt az elégtételt, hogy nemet mondhassanak egy trójai hercegnő könyörgésére.

Agamemnón bort ivott, és dicsekedett a sátrában. Én egy fénylő aranytányérra meredtem, figyelve, ahogy a fény végigsiklik a csillogó felületén. Vajon Trójából hozták? Ott volt-e a palotában tegnap? Láttam-e már százszor életemben anélkül, hogy valaha is észrevettem volna?

– Apollón papnője, tudjátok – mondta Agamemnón. Nem tűnt valóságosnak, hogy rólam beszél, de tudtam, hogy mégis így van. – Apollóné, Trója védelmezőjéé – nevetett fel harsányan. – De ezért az egyért nem küld ránk dögvészt.

Erre a férfiak nyugtalanul mocorogni kezdtek. Már olyan közel jártak a hazatéréshez – gondoltam. Tíz hosszú év után végre kivívták a győzelmet egy elhúzódó háborúban, amit Agamemnón és a hozzá hasonlók ostoba gőgje csak tovább nyújtott. És most, mindennek a végén, épp a hazatérés előestéjén így mert beszélni! Láttam, ahogy a katonák tekintete idegesen a sátor bejárata felé rebben, a kinti üres égboltra, mintha attól tartanának, hogy az isten haragra gerjed, és ott helyben lesújt rájuk.

Én viszont tudtam, hogy ez nem fog megtörténni. Az istenek elhagyták Tróját. Talán egykor ott jártak a csatatéren, a háború legádázabb napjain. Aphrodité is bemocskolta hófehér lábát a trójai síkság véráztatta sarával a szeretett Parisza kedvéért. Arész üvöltése rettegést keltett a görög harcosok szívében, ahogy a trójai katonák mellett tombolt. Erisz hatalmas, fekete bőrszárnyai súrlódtak a levegőben, és amerre járt, pusztulás követte. A csillogó, könnyedén sikló Apollón és zabolátlan nővére, Artemisz is mellettünk álltak. De ez nem volt elég. És amikor elbuktunk, ők is elhagytak minket.

Minden, ami Apollónból megmaradt nekem, az állandó fájdalom volt a fejemben, a lüktető, tompa hasadás az elmémben. Az a kiszámíthatatlan villanás, ami olyan volt, mint az égen a villám, és nyomott hagyott a szemhéjam mögött. Ott cikázott, amikor Agamemnón rám tette a nyirkos kezét, közel hajolt hozzám, és megcsapott a forró, bűzös lehelete. Furcsa módon vigaszt nyújtott az átok, ami úgy sújtotta életemet, hogy egyszerre volt a büszkeségem és a bukásom. Úgy kristályosodott ki bennem a meggyőződés, akár a jéggé dermedő víz, és Heléna utolsó szavaira gondoltam.

Tudtam, mi vár Mükénében Agamemnónra.

21

Élektra

hogy a jelzőtüzek láncától Trójától Mükénéig fellobban a fény, ott maradok az ablaknál, mert lenyűgöz a látvány. Soha nem éreztem még ilyet. A sötétségben izzó lángok fényesebbek és gyönyörűbbek, mint bármelyik hajnal, amit valaha láttam: egy fényben fürdő, aranyló és dicsőséges új nap hírnökei Mükéné számára. Megfiatalodva, mámoros örömmel telve állok ott: minden teher egyszerre kerül le a vállamról, és olyan könnyűnek érzem magam, hogy Ikarosz szárnyai nélkül is felszállhatnék az egekbe. Olyan régóta vártam erre, hogy már el sem hittem, hogy valaha is bekövetkezik.

Természetesen mindig is hittem benne, hogy apám megnyeri a háborút. De annyira hozzászoktam a tétlen várakozáshoz, hogy szinte nem is tudtam, mit kezdjek magammal most, hogy ennyire közel a vége.

Visszatér hát! Kitartottam, és a hitem meghozta jutalmát. Nem gondolok arra a bánatra, ami formált engem. Oresztész felcseperedésére, arra, hogy minden nappal egyre inkább az idő múlásának élő bizonyítékává válik. Krüszothemiszre, aki menyasszonyi fátyolba burkolózva hagyott el minket egy Aigiszthosz választotta férj oldalán. Aigiszthosz, az az aljas kutya, aki apám helyét bitorolja, anyám szoknyájánál sündörög, a palotánkban ólálkodik, és akinek nyugtalan, keskeny arcától kiráz a hideg minden egyes alkalommal, amikor meglátom. És ezzel szemben anyám nyugalma, az arcának változatlan simasága, amin egyetlen ránc sem tükrözi azt a bűntudatot, amit éreznie kellene. Mindez már a múlt.

Gyorsan felöltözöm, és átviharzom a csendes palotán, ki a hűvös reggeli levegőbe, a kanyargós ösvényen át a parasztház felé.

– Georgiosz! – kiáltom, a saját hangom hallatán kacagva.

A sötétből lép elő, homlokát értetlenül ráncolva, az álmosságtól hunyorogva.

– Élektra?

– Georgiosz, visszatér! Véget ért a háború!

– Tényleg?

A nyakába ugróm, mire meglepődve hátratántorodik. Még soha nem öleltem meg. Kissé eltol magától, kezeit a vállaimra helyezi. Nem tudom abbahagyni a mosolygást.

– Honnan tudod? – kérdezi. – Mi történt?

– Jelzőtüzek – válaszolom. – Jelzőtüzek gyulladtak ki egy hatalmas láncban, ameddig a szem ellátott.

Már a mondat közepén megrázza a fejét.

– Még ha véget is ért a háború, honnan tudhatod, hogy a görögök győztek?

– Természetesen a görögök győztek – mondom lassan. Hátralépek, kiszabadulok a karjaiból. Nem tudok a szemébe nézni.

– Természetesen – vágja rá. – Nem úgy értettem. Persze hogy a görögök győztek. Csak azt hittem... hogy esetleg...

– Erre a napra vártunk tíz éve. – A hangom élesebben cseng, mint szeretném. – Mindig tudtuk, hogy eljön, hát most eljött.

Sietve bólogat, próbálja visszavonni a pillanatnyi kétkedését.

– Az édesapád a legnagyobb hős, akit a világ valaha ismert – jelenti ki, s a hangjában csengő őszinteség valamelyest megnyugtat. – Mükéné sokat szenvedett, mióta távol van. Mindannyiunknak csodálatos hír, hogy most hazatér.

Egy pillanatra megtorpanok.

– Nem éppen mindenkinek.

– Csak nem Aigiszthoszért aggódsz? – nevet fel Georgiosz.

– Dehogyis! – fordulok el. Nem tudom, hogyan fogalmazzam meg azokat az érzéseket, amelyek boldogságom ellenére is nyugtalanul kavarognak bennem.

Hallom a sóhaját.

– Elárulta őt.

Anyám szörnyű dolgot tett; tudja az árát, éppúgy, ahogyan Georgiosz is tudja, ahogyan én is tudom, ahogyan egész Mükéné tudja. De mégiscsak az anyám – bármennyire is szenvedélyesen kívánom néha, hogy bár ne lenne az.

– Talán ha Aigiszthoszt megbüntette, neki megkegyelmez – veti fel Georgiosz.

– Nem érdemli meg.

Anyámat nem kényszerítette Aigiszthosz. Amit tett, azt önszántából tette. Ő is, Heléna is a saját pusztulásuk építőmesterei. Vajon mit fog tenni Menelaosz Helénával? Mit tett vele már eddig is? Nem annyira foglalkoztat. Heléna tíz évre elvette tőlem az apámat. Anyámra gondolva mégis összeszorul a gyomrom – akár megérdemli, akár nem.

– Megkérheted, hogy kímélje meg – javasolja Georgiosz. – Talán miattad megtenné. Ha ezt akarod.

– Gondolod?

– Szerintem igen. Agamemnón jó király, jó ember. Apám mindig ezt mondta.

– Tudom, hogy így van.

– Mükéné felvirágzott, amikor visszaszerezte – folytatja Georgiosz. – És egész Görögországot egyesítette, hogy háborúba induljanak vele. Nagyszerű vezető. Bármit is tesz, az helyes lesz.

Szavai nyugtató balzsamként hatnak rám. Ezerféle érzelem között egyensúlyozva visszatartom a hirtelen jött, váratlan hála szülte könnyeimet. Georgiosz mindig mellettem állt, mindig volt egy kedves szava, mindig rendületlenül hitt apámban.

Most azon tűnődöm, hogy apám hazatértével mi lesz a barátságunkkal. Amikor a megszokott rend helyreáll, nem tudom, mit fog szólni egész Görögország uralkodója ahhoz, hogy a lánya egy egyszerű földművessel beszélget, felügyelet nélkül, titokban kiszökve a palotából.

De ez nem számít. Csak az számít, hogy végre hazatér.

A palota életre kelt, míg odakint voltam. A jelzőtüzek híre mindenkit izgalommal töltött el, a rabszolgák sürögnek-forognak, és izgatott suttogás hallatszik mindenfelé. Látom az udvar véneit, az öreg férfiakat, akik mindeddig anyámnak és Aigiszthosznak engedelmeskedtek, most pedig zavart tekintettel sietnek a trónterem felé.

Anyám persze ott van. Nyugodt és összeszedett, a terem közepén áll, mindenkit irányítva. Aigiszthosz sehol, és egy pillanatra ujjongás tölt el – talán elmenekült? De aztán meglátom, ahogy a legtávolabbi fal mellett lapul.

– A háborúnak vége – jelenti ki anyám. – De a flotta hazatérése még hetekig tarthat. Fel kell készülnünk. Őrszemeket állítottam az egész útra a palotától a tengeröbölig. Azonnal üzenetet küldenek, amint feltűnnek a hajók.

Repes a szívem a szavaitól. A remény szinte már fáj. Olyan közel vagyunk a végéhez.

Utasításokat oszt, a megtartandó nagy lakomáról beszél, a tervekről a király érkezésére. Kíváncsi vagyok, vajon valaki meg meri-e kérdezni, hogy ő maga mit tervez, de senki sem teszi.

A jelző tüzek napokon át égnek. Minden este nézem a fényüket, egészen addig, míg ki nem alszanak, és nem marad más, csak a csillagokkal teleszórt sötétség. Elképzelem apám hajóit, ahogy egyre közelebb siklanak minden egyes hajnalon, látom magam előtt Éószt, ahogy rózsás ujjait végighúzza az égen mindkettőnk fölött, és reggel egy nappal közelebb kerülünk ahhoz, hogy végre visszatérjen. Minden várakozással töltött évem közül ez a néhány hét a leglassabb, ezek az utolsó napok a legkíméletlenebbek. Türelmetlenségem mohón marcangolja nyugalmamat, széttépi minden higgadt gondolatomat.

De bármennyire gyötrelmes is a várakozás, van valami édes a fájdalomban, örömmámor az izgalomban. Napról napra telik az idő, és minden új hajnal egy lépéssel közelebb hozza hozzám az apámat.

És végül, ahogy az ágyamban fekve a sötétségből szürkévé halványuló eget figyelem, egy kiáltás visszhangzik őrről őrre a dombokon át. Vadul kalapáló szívvel felülök; alig merem elhinni, hogy valóban hallom. De félreismerhetetlen. Ez az! Ez a hír, amire vártunk. A flotta partra szállt, épségben, hazai földön. Érzem a mellkasomban, ahogy a felismerés édesen eláraszt – egyetlen, tökéletes pillanatnyi eufória –, majd a testem hirtelen energiával telik meg, lelkem felébred a hosszú tél után. Kiugróm az ágyból, és felöltözöm a szürke hajnal fényeinél. Végre láthatom apámat! Itthon van. Igazán és valóságosan itthon. Elgondolkodom, vajon milyennek fog látni engem. Felismer majd? Az ujjaim remegnek, ahogy az anyaghoz kapok. Nem törődöm vele, ha a finom gyapjúszövetet meghúzom. Vagy talán törődnöm kellene vele. Evek óta nem számított a külsőm, de Agamemnón most lát kislánykorom óta először. Azt akarom, hogy büszke legyen rám. Erőt veszek magamon. Lassítok, próbálom megnyugtatni a remegő kezeimet. Végigsimítok a hajamon, és mély, elnyújtott lélegzeteket veszek.

Még nagyobb a nyüzsgés a palotában, mint aznap, amikor a jelzőtüzek fellobbantak. Napok óta ezt a reggelt készítik elő, és minden mozdulat olajozott, összehangolt. A rabszolgalányok sietve aggatnak ki arannyal átszőtt, pompás kelméket a falakra, indákból és virágokból font díszekkel ölelik körbe a faoszlopokat, fénylő tálakat és serlegeket raknak ki a hosszú asztalokra, puha, pazar párnákat halmoznak a padokra. Megingok az álmatlan éjszakák után, hirtelen meghökkent a nagy készülődés. Tényleg megtörténik – fogalmazódik meg bennem, és újra magával ragad az öröm.

Egy pillanatra megpillantom Klütaimnésztrát, amint átsuhan a trónterem széles bejáratán – magas, egyenes tartású, mint mindig: nyoma sincs rajta aggodalomnak vagy félelemnek. Nem menekült el, nem húzza meg magát. Megtántorodom. Lehet, hogy mégis rossz hírt kapunk? De akkor mégis mire fel ez a lázas készülődés? Ha nem apám visszatérésére, akkor mire? Arcátlanul végigcsinálja, ahogy mindig is tette – gondolom, és ebben a pillanatban csodálom, milyen félelmetesen erős. Talán tényleg van terve arra, hogyan élje túl ezt is. Talán ha apám hazatér, újra egy család lehetünk. A nyomába eredek.

– Mi ez az egész? – kérdezem tőle, és egymásra meredünk. Érzem, hogy közel vagyunk egymáshoz, megnyílik előttem, és mindjárt fény derül valamire, amit sosem osztottunk meg egymással. De aztán elsötétül a tekintete. Ami éppen megnyílt volna, az bezárul. És mielőtt felfoghatnám, kezek fonódnak körém. Egy tenyér szorul a számra, fuldoklóm, és epe szökik a torkomba, miközben ő kimondja a parancsot.

– Zárjátok be a lakosztályába!

Nem tudok ráüvölteni, egyetlen hangot sem tudok kiadni. Rángatnak, vasmarok szorít, fullasztó az érintésük, míg be nem taszigálnak a szobámba. Reccsen a térdem a kőpadlón, ahogy elvágódom. Már zihálva kapkodom a levegőt, és sikítva, ököllel püfölöm a zárt ajtót. Addig ordítok, amíg a saját hangom szét nem hasítja a fejem.

Nem jön senki.

Végül kimerültén hátrahanyatlok, hátamat az ajtónak vetem, és lassan lecsúszva megint a földön találom magam. Vér ízét érzem a számban, hasztalan könnyek folynak végig az arcomon.

Tudom, mit tervezhet. És nincs kiút a szobámból; nincs semmi, amivel megállíthatnám.

22

Klütaimnésztra

hogy rázárják az ajtót Élektrára, és a sikolyai elhalnak a fa l és a vas mögött, a levegő gyengén, reszketve szakad ki a tüdőmből. Végighúzom a kezem a szemeim előtt. Egy pillanatra hagyom, hogy érezzem, amit ő érzett, azt a fájdalmat, ami belőle sugárzott... Aztán összeszedem magam, és hagyom, hogy az érzés egybeolvadjon a bennem fortyogó haraggal. Még valami, ami ösztönöz, ami fokozza az eltökéltségemet és megerősíti a kezemet. Lehet, hogy én adtam ki a parancsot Aigiszthosz embereinek – de a lányom szenvedése nem az én bűnöm. Nem hagyhatom, hogy Élektra mindent elrontson. Bár most talán gyűlöl, őt védem. Iphigeneia bízott az apjában – és mi lett belőle! Egy nap majd Élektra is hálás lesz azért, amit tervezek, amit mindannyiunkért meg kell tennem.

Készen állok. Annyiszor elpróbáltam már ezt a fejemben, éjjelről éjjelre! Most minden mozdulatom zökkenőmentes, nyugodt, tökéletes. Úgy mozdulok, ahogy egykor a vízben, Spártában. Csak a húgom és én, ahogy a kristálytiszta hullámok között úszkálunk. Az a csöndes, magányos, víz alatti világ olyan volt, ahol pöröghettem, foroghattam, ahol szabad lehettem, és csakis önmagam – egészen addig, amíg a fejem át nem törte a vízfelszínt. A palota árnyai most is körülvesznek, simulékonyan és nesztelenül, akár a víz. De amikor ezúttal a felszínre török, egy másik világba fogok érkezni. Egy olyan világba, amit én formálok.

Egy olyan világba, ahol még egy király is megismeri az igazságszolgáltatást.

Az évek egymásba roskadtak. Mintha csak tegnap lett volna, hogy a lányom kezét fogtam, és az ártatlanságtól fénylő, tágra nyílt szemeibe néztem a hajnali félhomályban... Pillanatokkal azelőtt, hogy kiléptünk, és örökre elvesztettem őt.

Ekkor Iphigeneia összeolvad Elektrával a fejemben. Elhessegetem magamtól a képet, ahogy a legkisebb lányom áll előttem a trónteremben, és úgy ragyog, ahogyan még soha nem láttam. Egyfajta lágyság volt a tartásában, és olyan nyers sebezhetőség az arcán, hogy beleremegtem; mintha a pillanatnyi remény, amely felragyogott benne, olyan sebet tépett volna fel, amiről nem is tudtam, hogy még fáj. Amikor megfagyott a tekintete a rémülettől, ahogy megragadták – ezúttal az én parancsomra! Ahogyan rám szegezte a tekintetét... még most is érzem magamon a néma vádtól pengeéles pillantását. Nem, most nem gondolok erre!

Nem engedem, hogy az érzéseim elhatalmasodjanak rajtam, épp most, Agamemnón érkezésének küszöbén. Nem hagyhatom, hogy kizökkentsenek, amikor minden erőmre, minden hidegvéremre szükségem van. Nem engedhetem meg magamnak, hogy meginogjak – most nem, amikor minden, amiről tíz éve álmodom, végre itt áll előttem, karnyújtásnyira. Minden készen áll. Ahogy belépek a fürdőbe, már adott a környezet. Semmi sem mozdult el, semmi sem változott. Mélyen belélegzem a hódító, parfümszerű illatot, amely a bólogató virágfejekből árad. Magam szedem őket mindennap, és egyenként átvizsgálom a szirmokat, hogy a hervadás legapróbb jeleit is észrevegyem rajtuk. Minden szirom vastag és bársonyos, minden virág duzzad az élettől és a vágyakozástól. A terem minden csiszolt márványfelülete zsúfolásig tele van velük, ezzel a káprázatos, érzékeket elárasztó kavalkáddal. A virágok közé elhelyezett tálkákban olaj csillog, s a sötét, aranyló folyadékban lebegő összezúzott szirmok még több illatot árasztanak, ami láthatatlan felhőként lengi be a termet. Csak egyetlen kis tűztál ég a sarokban, halovány fényt vetve a helyiségre, így a szemközti falon hatalmas árnyak remegnek – az egyetlen részen, ahol nem sorakoznak virágok. Ez a fal érintetlen, szándékosan hagytam így. Mert aki elmélyül a süllyesztett medencében, annak odasiklik a tekintete, és zavartalanul élvezheti a freskót, amit ráfestettek.

Az Atreidák házának tettei elevenednek meg ott. Az isteni olümposziak, amint összegyűlnek a palotánkban, készen Tantalosz lakomájára. Ahogyan megtisztelik palotánkat, nem is sejtve egy pillanatra sem, milyen aljas gonoszság lappang abban a kegyetlen apában. Gyönyörű, aranyszínű arcok ragyognak a vakolaton. A művész, akinek parancsba adtam, életet lehelt beléjük. Volt annyi esze, hogy ne kérdőjelezze meg a parancsomat. Ezeket a történeteket talán soha nem mesélik el hangosan, de én azt akartam, hogy itt, ezen a falon örökre megmaradjanak. Hogy azoknak a férfiaknak a tettei, akiknek a vére az én férjem ereiben folyik, legyenek megörökítve festékkel a vakolaton. A mű nem ábrázolja a csecsemő lemészárlását, sem az istenek undorát. Nincs rá szükség. Mindenki tudja, milyen szörnyű lakoma várta az isteneket.

Tantalosztól Pelopszig, aztán Atreusz és Thüesztész következik, akik a hatalomért vívott harcban meggyilkolták saját fivérüket, Krüszipposzt. A festmény Atreuszt mutatja, amint elfoglalja Mükéné trónját – de nem mutatja Thüesztész gyermekeit, amint saját nagybátyjuk megfőzi és feltálalja őket apjuknak. Látható rajta Agamemnón felemelkedése, mellette felesége és három lánya – de a hajnali vérontás nem. Megmondtam a festőnek, hogy csak a győzelmeket mutassa be, azokat az eseményeket, amik a férjem családját minden más fölé emelték, jól tudván, hogy aki csak rátekint, úgyis emlékezni fog a sötétségre és a romlottságra, amely ezekből a diadalokból szivárog, méghozzá olyan hangtalanul és könyörtelenül, mint ahogy a virágok illata átjárja a levegőt.

Ujjam végigköveti Iphigeneia apró, festett körvonalát. Azt hittem, a szívem hevesen fog dobogni, a vérem forrni fog az ereimben, reszketni fogok az izgalomtól, hogy végre beteljesíthetem ezt. Ehelyett különös nyugalom telepszik rám, egy bizonyosság, ami szilárdan az utamon tart. Újra eszembe jut a víz alatti világ csendje, az a lebegő, biztonságos érzés, ahogy a mélységben suhantam, gondtalan lányként, aki még mit sem tudott az Atreidák házáról.

Megsimítom falra festett lányom haját és ajkának finom ívét. Remélem, hogy az alvilág borongós árnyai között tudja, mit fogok érte tenni – és hogy a sötétségben újra mosolyog majd.

Átvonulok a palotán, miközben osztogatom a parancsokat. Érezhető a zűrzavar, a tanácstalanság és a rémült kapkodás mindenkit összezavar. Mindenkit – kivéve engem. Látom magamat, mintha kívülről figyelném: könnyedén suhanok a káoszban. Rámosolygok az aggodalmas arcokra, elhárítom a tétova kérdéskezdeményeket, amiket senki sem mer igazán feltenni. Mégis hallom őket, szinte dobszóként dübörögve: Hol van Aigiszthosz?

Nem tudják – az idős férfiak, akik tanácsadóknak nevezik magukat, akiknek szavait soha nem vettem figyelembe, és akiknek tapintható rosszallását mindig könnyedén semmibe vettem –, nem értik, miért készítek elő mindent, hogy méltón fogadjam visszatérő férjemet. Tűnődnek, vajon úgy teszek-e, mintha az elmúlt tíz év meg sem történt volna, vajon Aigiszthosz egyszerűen eltűnik-e, mintha itt sem lett volna. Kétségtelenül emlékeznek Agamemnónra és Menelaoszra fiatalon, ahogyan a spártai hadsereg élén vonultak be, hogy szembeszálljanak Thüesztésszel a nagy trónteremben, amit most díszes függönyökkel ékesíttettem a király hazatérésének tiszteletére.

Megállók, és végignézek a pompán. Összeráncolom a homlokomat. Ez így nem lesz jó.

– Te ott! – intek türelmetlenül egy rabszolgalány felé, aki azonnal feszülten figyel. – Ezeket a faliszőnyegeket szedjétek le.

Habozik egy pillanatra, nem érti.

– A király tíz éve háborúzik. Minden tiszteletet megérdemel attól a perctől kezdve, hogy belép a kapun. Terítsétek ezeket a földre kint, hagyjátok, hogy azokon lépjen be, puhítsátok a kövek keménységét Mükéné legfinomabb kelméivel! Tíz évig nem ismert kényelmet Trója homokján, mi pedig úgy fogadjuk, ahogyan illik. Nem királyként. Több mint királyként. Azt adjuk neki, amit megérdemel.

Tudja, hogy nem érdemes ellenkezni. Hallom a saját hangomban a vékonyan vibráló élt, az őrjöngés határán lebegő feszültséget, amely bármely pillanatban áttörhet a higgadtságom álarcán. Miközben sietve teljesíti a parancsomat, és sziszegve utasítja a többi szolgálót, hogy segítsenek neki a súlyos szövetek cipelésében, én távolabb lépek a sürgés-forgástól.

Minden a helyén van, ahogyan elterveztem. Aigiszthosz rejtőzködik. Az emberei fogva tartják Elektrát. Senki más nem sejti a szándékomat. Már csak a nyugalmamra és a rendíthetetlen eltökéltségemre van szükség, hogy véghez vigyem. Megpróbálom lecsillapítani a vadul lüktető pulzusomat, kizárni a lányom tekintetének emlékét, és nem gondolni semmi másra, csak a következő lépésemre.

Diadalmas kürtszó harsan fel a távolban.

A király hazatér.

Kisimítom a gyűrődéseket a ruhámon, mosolyt erőltetek az arcomra.

Ideje üdvözölni a férjemet itthon.

23

Kasszandra

palota egy sírbolt. Látom, ahogy kimagasodik a földből ez a szörnyűséges kőépítmény, és a halál bűze, ami az alapjaiból szivárog, elnyomja a szél sós illatát. Tegnap hajnalban a hajó fedélzetéről néztem a napfelkeltét, ahol az utazás hosszú heteitől kimerült, komor túlélők gyűltek össze a tüzes fényben. A víz mögöttünk vérvörösen izzott, az ég lángba borult, mintha maga a pusztulás ragyogott volna ránk. Féltem partra szállni, mikor kikötöttünk. Soha nem léptem még olyan földre, ami nem Trójáé. Soha nem gondoltam volna, hogy valaha ilyen messzire kerülök az otthonomtól. Gyenge voltam, és émelyegtem. Kétségbeesetten vágytam Apollón templomának hűvös köveire, a csendre és a megszokottságra.

Nem tudom, hány hét telt el a tengeren, mielőtt lecsapott a vihar. Még a férfiak is tudták, hogy az istenek haragja idézte elő – megkérdőjelezhetetlen volt az égbolton gyülekező düh, Athéné késve érkező felháborodása templomának meggyalázása miatt.

A sikító szél őrjöngő tajtékká korbácsolta a sötét tengert, minden villámcsapás újabb pusztítást világított meg: szétszakadt hajókat a gyilkos sziklákon, tengerbe vesző embereket. A végtelen óceán a haldoklók sikolyait visszhangozta, míg az istennő dühe végül elült. De a vihar kevesebb rémületet ébresztett bennem, mint ez a hely. Inkább bíztam volna magam a tomboló hullámok kegyeire, mint hogy mükénéi földre lépjek.

Most, a palotáját szemlélve, Agamemnón ismét összegyűjti elcsigázott túlélőit, és ünnepélyes hangon szól hozzájuk. Beszél a dicsőségről, ami Görögországban vár rájuk, a hódító hősökre, akik végre hazatértek.

De a férfiak elfordítják tekintetüket, miközben ő méltóságot mímelve fel-alá jár. Szemeik mohón pásztázzák a vidéket, a füstspirálokat keresve, amelyek otthonaik tűzhelyeiről szállhatnak fel, a hegyoldalakat, ahol zöldellő fák állnak magányos őrszemekként – nem pedig kopár, homokos síkság terül el, ahol oly hosszú ideig éltek és harcoltak oly kevés jutalomért.

Agamemnón győzelmi szavai ellenére az állkapcsa keményen és mereven megfeszül. Látom rajta, hogy dühös – de nem a vihar pusztítása miatt, amely diadalmas hazatérésük közben szétzúzta hatalmas flottáját. Nem a sok halott miatt tombol a haragtól, nem azokért a férfiakért, akik követték őt a városomba, és tíz éven át ostromolták azt, mindig erről a napról álmodva. Nem érdekli, hogy soha többé nem ölelhetik át őket ősz hajú anyáik, hosszan tűrő feleségeik és a távollétükben felnőtt gyermekeik.

Még csak nem is az dühíti, hogy Athéné, aki oly sokáig védelmezte a görögöket, végül ellenük fordult, és elpusztította hajóikat. Hogy a fosztogatással szerzett kincsek, amiket az otthonomból raboltak, most örvénylőn süllyednek a hullámok mélyére, hogy csillogó pompájuk rozsdásodásra és az örök feledésre ítéltessen a mélység homokjában. Mindez alig érinti meg.

Azért dühös, mert a zsigereiben rejlik a düh. Úgy érzi, ismét megsértették, ismét semmibe vették a tekintélyét. Nem érdekli, ha a katonái meghalnak – csak az, hogy csodálják-e őt. Gyűlöli, hogy a szemüket lesütve fordulnak el tőle. Gyűlöli a szájuk szegletében meghúzódó keserű vonásokat, azt, ahogy előlem és az őrültségemtől is hátrálnak ahelyett, hogy irigykednének a királyukra annak foglya miatt.

De ez az ember, a görögök királya már régóta dühös volt, jóval a háború előtt. Látom a fiatalabb arcán izzó haragot; látom őt egy nagy csarnokban, ahol férfiak tolonganak egyazon jutalomért. Látom a felemelt karját, a kardját, ahogy megvillan, mielőtt lesújt egy könyörgő férfi nyakára, akinek karjai kegyelemért nyúlnak – miközben egy fiú zokogva fordul el az apja vérző testétől. A fiú dühének suttogása itt sistereg a fülemben.

Hagyom, hogy a szellő meglibbentse a hajamat, gyengéd érintése enyhülést hozzon összezúzott arcomnak. Emlékszem, hogyan halt meg Polüxéna: nem volt hajlandó sírni vagy könyörögni. Árnyéka szabadon jár az alvilágban, így ő szerencsésebb mindannyiunknál.

Hosszú menetelésünk a palota felé a végéhez közeledik. Amikor a vihar végre elcsendesedett, és Agamemnón látta, hogy még életben van, és hogy én, a trójai zsákmánya sértetlen maradtam, ezt jelnek vette, hogy az istenek okkal kímélték meg. Tudom, hogy így van – de az okot, amiért életben hagyták, elképzelni sem tudná. Magabiztosan vezet fel a kanyargós úton a palotájába, mohón várva, hogy a győzelmét megmutathassa. Tíz éve nem látta a feleségét. Tudom, hogy a testében nem maradt egyetlen cseppnyi könyörület sem; hiszem, hogy az utolsó szikráját is megfojtotta magában, amikor rákényszerítette magát, hogy elvágja a saját lánya torkát. Mégis megdöbbent, hogy hazatérésekor egyáltalán nem tanúsít tiszteletet Klütaimnésztra iránt, hogy így vonul be otthonába, engem hurcolva maga mögött, a nőt, akit rabszolgájává tett. Arroganciája megadja neki azt a hamis magabiztosságot, hogy minden pontosan úgy lesz, ahogy ő várja.

De én nem reménykedhetek a jövőben, mert tudom, mi az, ami elkerülhetetlenül bekövetkezik.

24

Klütaimnésztra

ehelykönnyű felhők kúsznak a halvány rózsaszínben pompázó égen, ahogy a nap aranykorongja egyre magasabbra emelkedik. A levegő meleg, ígéretekkel teli.

Valahol, elérhetetlen távolságban, hideg árnyak között a lányom erre a pillanatra vár.

Agamemnón őrök gyűrűjében, katonák kíséretében menetel a palota kapuja felé. Mögötte botorkál valaki, akiről egy pillanatra azt hiszem, hogy sebesült bajtárs lehet, de aztán egy hirtelen fuvallat lobogóként kapja fel a hosszú, sötét haját. Össszeszorul az állkapcsom.

Nem tudom, mit kellene éreznem, amikor meglátom széles vállait, előremeredő, parancsoló állát, a köpenyét, ami kissé nevetségesen lebeg mögötte, ahogy ennek a kimerült, megtépázott seregnek az élén masírozik. Attól féltem, hogy újra magával ragad a fájdalom, hogy visszaránt a múltbéli hajnal emléke, és úgy eluralkodik rajtam a gyász, hogy nem tudom majd féken tartani a megvetésemet és a haragomat. De nem így történik. Az arca akár egy idegené is lehetne. Nem az a fiatal férfi ez, akinek a lélegzete is elakadt, amikor Spártában megkérte a kezem. Nem is az az újdonsült király és férj, aki a győzelem mámorával hozott el Mükénébe. S még csak nem is az a távoli alak, aki a felkelő nap fényében kést szorongatva előrelépett – nem az a férfi, akiről azt hittem, ismerem, mielőtt egyetlen csapással mindent elpusztított, ami valaha is kedves volt a szívemnek.

Idősebb lett, sokkal őszebb és elgyötörtebb, mint amilyen tíz Mükénében eltöltött esztendő után volna, bár sejtem, hogy az utána kullogó férfiak még nála is nyúzottabbak és megviseltebbek. Még ha többnyire a sátra viszonylagos kényelméből irányította is a háborút, és ritkán tette a lábát a csatamezőre, nyomot hagyott rajta az idő: arcának mélyülő ráncaiban és őszülő borostáján megmutatkozik a háború terhe. Mégsem önt el az emlékek áradata, amikor ránézek. Nem érzem a karomban a lányom ernyedt testének súlyát, nem ránt magával a fájdalom emléke, nem látom újra azt az üres tekintetet, ahogy a feje hátrahanyatlott az irgalmatlan égbolt alatt.

Ehelyett érzem, ahogy egyre erősödik bennem a feszült várakozás, és a vér pezsdítő melegével áramlik szét az ereimben. Féltem attól, hogy az érzelmek elbizonytalanítanak, de épp ellenkezőleg: erősebbé tesznek. Kihúzom magam, és finom mosolyra húzódik a szám sarka – remélem, elég meggyőző ahhoz, hogy köszöntésnek tűnjön.

Nem áll meg a hatalmas kőkapuban, amit vastag oszlopok fognak közre, fölötte két faragott oroszlánnővel. Egyetlen oldalpillantás nélkül vonul át rajta. És akkor már ott is áll előttem, a tekintete végre találkozik az enyémmel.

– Üdv itthon – mondom. Egy pillanatra elgondolkodom, vajon meg akar-e ölelni, és ahogy elnyomok egy borzongást a gondolattól, hogy újra a karjaiban találhatnám magam, és érezhetném a testének közelségét, inkább hátrálok egy lépést. A palota udvarán felsorakozott, viszonylag csekély számú öregre és szolgára mutatok, akik a fogadására gyűltek össze.

– Hálát adunk az isteneknek a nagy győzelmedért és biztonságos hazatérésedért.

Ez legalább igaz.

Egy kissé biccent a fejével, mintegy elismerve az istenek jóindulatát, de anélkül, hogy nyíltan hálát adna. Érzem az ingerültségét, ahogy tűként szurkálja, hogy nem ő maga kapja az elismerést, bár ezt nem mondhatja ki hangosan. Tíz év telt el, és még mindig pontosan tudom, mi szítja fel a haragját, milyen sérülékeny az egója, és milyen könnyű sebet ejteni rajta.

– Meglehetősen fáradtak vagyunk – szólal meg, és összerándulok a hangja hallatán.

– Hát persze – felelem gyorsan. – Az asszonyok már előkészítették a fürdőt, a bort, az ételt mindannyiótoknak. Kérlek, engedd meg, hogy az embereid bevonuljanak a palotába.

Agamemnón végigpásztázza a hazatérésére egybegyűlteket, és összeráncolja a homlokát.

– Hol vannak a lányaim? – kérdezi.

A kimondatlan gondolat ott vibrál közöttünk; érzem, ahogy áramlik a levegőben, de a ráncok csak mélyülnek a homlokán, és egy kicsit hátraveti a fejét, mintha egy kellemetlenkedő legyet akarna elhessegetni.

– És a fiam, akit soha nem láttam? Miért nincs itt, hogy üdvözöljön engem?

Rezzenéstelenül tartom a mosolyomat. Nem tudom, hogyan mer egyáltalán a gyermekeiről beszélni ez az ember.

– Még kora reggel van – mondom könnyedén. – Bizonyára előbb fürdeni, enni és pihenni akarsz. Mindent előkészítettünk neked.

Látom rajta, hogy bosszantja a válaszom, de mégis előrelép. Ráveszem magam, hogy megérintsem a karját.

– Király vagy – suttogom. – Ne lépj oda, ahol a közkatonák jártak.

Hátralépek.

– A legfinomabb kelméinket terítettük le, hogy méltó módon vonulhass be.

Erre egy elfojtott, alig hallható nyögés üti meg a fülem attól a nőtől, aki egylépésnyire áll mögötte, részben elrejtőzve hatalmas alakja mögött. Mereven elkerültem, hogy ránézzek. Tudom, hogy kicsoda. Felfoghatatlan számomra, hogy Agamemnón így, mindenki előtt felvonultatja őt a palota előtt, hogy itt áll velem szemben, a saját felesége előtt, miközben ez a nő a háta mögött reszket. Most azonban hagyom rásiklani a tekintetem. Sötét, kócos haj. Zúzódás virít a halántékán. Nem akarok belegondolni, hogyan szerezte. Hatalmas, sötét szemek, amikkel eddig a földet fürkészte – de most felpillant, mintha nem tudna megálljt parancsolni magának. Amint találkozik a tekintetünk, megérint bennem egy mélyen eltemetett sebet. Egyszerre könnyek gyűlnek a szemembe, és pislognom kell, hogy visszatartsam őket.

Agamemnón észreveszi, hogy a nőt nézem, és halványan elmosolyodik.

– Trója hercegnője – mondja, élvezettel ízlelgetve a szavakat. – Kasszandra, Apollón papnője, a város nagy védelmezője.

Nevetése hideg és üres, de a nő nem rezdül. Üveges tekintete mozdulatlanul mered a hímzett szövetekre a földön. Amikor a férjem követi a pillantását, arckifejezéséből eltűnik az önelégült diadal, és helyét zavartság, majd bosszúság veszi át.

– Mi ez? – csattan fel ingerülten.

Elfordítom a tekintetem a nőről.

– Mi más lenne? Egy szőnyeg, amelyet a te tiszteletedre terítettünk le.

A szavak lágyan és könnyedén gördülnek le a nyelvemről, akár a frissen köpült vaj.

Felháborodva és nevetségesen horkan fel, és a gyomrom felfordul a gondolattól, hogy ez a férfi valaha is hozzám ért.

– Faliszőnyegek, Klütaimnésztra? – kérdezi hitetlenkedve. – Alig merek rálépni ilyen finomságra. Ez olyasmi, amit az isteneknek szánunk, és nem való halandó embernek, hogy bemocskolja.

Kis híján előtör belőlem a nevetés, mielőtt elfojtanám. Mi ez: önismeret? Alázat? Talán a háború mégis tanított neki valamit? Hátravetem a hajam, még mindig mosolyogva.

– Milyen alázatos vagy, milyen tiszteletteljes az istenek iránt – nyugtatom meg. – Légy biztos benne: ők látják szerénységedet. De te nem vagy hétköznapi ember, Agamemnón, te más vagy, mint a többi.

Elhallgatok egy pillanatra.

– Te vezetted seregedet a legnagyobb háborúba, amelyet valaha is látott Görögország, és te térsz vissza győztesként. Trója füstölgő romokban hever, az áthatolhatatlan fellegvár összeomlott a te kezed és embereid által, kincsei már a tieid. Ki vitt véghez valaha is ilyen tettet? Egyszerű halandó biztosan nem.

Kényszerítem magam, hogy közelebb lépjek hozzá, hogy egyenesen és nyíltan a szemébe nézzek.

– És magaddal hoztad Priamosz király lányát. Csak képzeld el, mit tett volna ő, ha legyőzte volna a görögöket! Nem ódzkodott volna attól, hogy gazdag, bíbor szőtteseken lépdeljen. Győztesként úgy fogadta volna el, ahogy illik. Tedd ugyanezt, Agamemnón! Ne tagadd meg magadtól ezt a dicsőséget!

Egy hosszúra nyúlt lélegzetvételnyi ideig visszanéz rám. A torkomban dobog a szívem. Aztán vállat von.

– Elveszem, ami jár nekem – mondja végül. – De nem a trójai föld sarától bemocskolt csizmában.

Halkan kifújom a levegőt, egy győzedelmes, sziszegő sóhajtással. Elkapom egy rabszolgalány tekintetét, enyhén biccentek Agamemnón lába felé, mire a lány sietve előrelép, hogy kioldja a bőrszíjakat, és levegye a királyról a csizmát. Diadalittasan figyelem, ahogy a férjem rálép a vastag brokátra. A bonyolult öltések az istenek örömeinek történetét mesélik a talpa alatt. Sarkai belemélyednek a finoman kidolgozott részletekbe, ahogy halad előre, a kelme fényűző, mély bíbor színe pedig olyan sötét, mintha bor hömpölyögne alatta. Az idősek lesütik a szemüket, elfordulnak, mert képtelenek végignézni. Én viszont minden pillanatot magamba szívok: a reggeli levegő édes illatát, a napfényt, ahogy megcsillan a vállcsatjain és minden lassú lépést, ami sértés az istenekkel szemben. Néma imát rebegek Zeuszhoz, az igazságosztóhoz.

A trójai nő mozdulatlanul áll, megbabonázva. El sem tudom képzelni, milyen borzalmakat hagyott hátra, milyen nyomorúságot lát maga előtt, palotánk pompája és fensége mögött. Gondolni sem akarok arra a megaláztatásra, amit elszenvedett, arra, amit a férjem már rákényszerített, vagy a megszégyenítésre, hogy így vonultatta végig előttem és mindenki előtt, aki itt figyel minket.

De nincs időm ezen morfondírozni. Utasítom a rabszolgalányt, hogy vezesse be a házba, bánjanak vele kedvesen, mint egy vendéggel. Ahogy kiejtem a szavakat, érzem, mennyire nem helyénvalók. Semmilyen kedvesség nem pótolhatja azt, amit tettünk vele, és ő nem vendég.

Ahogy elfordulok az üres, élettelen arcától, összemosódnak a gondolataimban: a lányom és ez az idegen. Iphigeneia arca már elmosódott és fakó az emlékeimben, de a testem még mindig emlékszik a lágy súlyára, ahogy csecsemőként a karjaimban tartottam: gyermek volt, fényes és határtalan jövővel. Arra gondolok, hogy ezt a fiatal trójai nőt, ezt a Kasszandrát is szerették és óvták valaha, és hogy mindezt hogyan rabolták el tőle is. Vajon hol lehet most az anyja, Trója büszke királynéja, aki soha többé nem látja a gyermekeit? Vajon ugyanazt érzi-e, amit én? Ha visszamehetnénk az időben, és még egyszer láthatnánk, ahogy gyermekeink álomba merülve bizalommal simulnak a keblünkre, habozás nélkül leugranánk a legmagasabb toronyból, szorosan ölelve őket, csak hogy soha ne tudják meg, milyen borzalmas sors vár rájuk. Csak hogy megkíméljük őket a sok szenvedéstől, ami következik.

De a palotában ott vár ránk minden fájdalmunk forrása, hogy megkapja jutalmát mindazért, amit tett. És egyedül az én kezemben van, egyedül az én dolgom, hogy ezt kiszabjam rá.

Dübörgő pulzusom lassú, egyenletes ütemre vált. Nem remegek és nem tekintek vissza, ahogy belépek.

25

Élektra

ereven bámulok a keskeny ablakrésen át kifele. Ujjaim elfehéredtek a kőpárkányon, mintha pusztán a fájdalmam erejével ledönthetném ezeket a falakat. Elképzelem, ahogy egy hatalmas hullám tör elő belőlem, mindent félresöpörve az útjából. De a falak mozdulatlanok maradnak, és én csak ezt az égdarabot nézhetem tovább.

Hallom a közeledésüket. Lábujjhegyre állok, amennyire csak tudok, és egy pillanatra látom a fejeket, ahogy felfelé haladnak az emelkedőn, és a szívem ki akar ugrani a helyéről.

Melyikük ő? Ő vezeti őket, vagy hírnökök mennek előtte, katonák nyitják meg előtte az útját? Nem tudom. Mindennap elképzeltem ezt, egy életen át, de nem tudom, hogyan menetel egy visszatérő sereg; nem tudom, mit választana az apám. Semmit sem tudok.

Hasztalan könnyek csordulnak ki a szememből, ahogy a nyakamat nyújtogatva, kétségbeesetten próbálok többet látni. A hullámzó fejek, a csillanó sisakok és a lengedező tollforgók teljesen eltűnnek, ahogy áthaladnak a kapun, és én még erősebben kapaszkodom a fal szélébe, mert most egyenes úton haladnak tovább, és hamarosan befordulnak a palota bejáratához – akkor láthatom meg őket jobban. A kőnek feszülök, nem akarok pislogni.

Fáradtabbnak, komorabbnak, megtépázottabbnak tűnnek, mint amire számítottam: nem egy diadalittasan masírozó seregnek. Gyorsan átvonulnak azon a parányi sávon, amire rálátok, de olyan gyorsan, hogy nem tudom kivenni az arcukat. Szaggatottan kapkodom a levegőt, verejtékben úszik a tenyerem, és elönt a kétségbeesett csalódottság, miközben minden erőmmel próbálok egyetlen röpke pillantást vetni az apámra.

Minden olyan gyorsan történik, hogy időm sincs felfogni. Egy suhogó, sötétlila köpeny, ami a válláról omlik alá, egy sötét fürtökből álló hajkorona – és már el is tűnt. Nem tudom, mit kezdjek magammal. Biztosan ő volt az, de még az arcát sem láttam. Ahogy meredten nézek arra a helyre, ahol az imént volt, meglátok valaki mást. Egy nőt – felismerem a körülötte lebegő, leomló hajáról. Lassúbb, mint a férfiak, de közvetlenül Agamemnón mögött halad.

Briszéisz jut eszembe, a rabszolgalány, akit Akhilleusz követelt tőle. Nem ő van itt, hiszen őt apám visszaadta. Akkor egy másik, akit talán Trójából hurcoltak el. Mozdulatlanul állok, ahogy ezen gondolkodom, majd hirtelen rácsapok a falra az öklömmel. A csuklómba sugárzik az ütés ereje, de nem érdekel, újra és újra megteszem. Az a nő vele lépdel, együtt tették meg az utat hazafelé, Klütaimnésztra pedig már vár rá az ajtóban, miközben engem bezártak ide, elzártak tőle. A világ legnyomorultabb rabszolgájának is megadatott az, ami nekem nem, és az anyám úgy bánt velem, mint egy állattal. Mintha egy senki lennék. A düh felfal belülről: harag az anyám iránt, harag a trójai nő és mindenki iránt, aki közém és apám közé áll.

És a düh lüktetései között, a nyers, perzselő harag mögött ott a pánik. Klütaimnésztra nem fogja úgy folytatni, mint Agamemnón felesége. Ha így lenne, nem lennék bezárva. Meg fogják támadni őt, ő és Aigiszthosz – biztosan ezt tervezik. Bár tudom, hogy Agamemnón erős és bátor, a trójai háború győztese, mégis félek az anyám ravaszságától.

Kotorászni kezdek az ágyam alatt, megragadom a rongyba csavart csomagot, és előhúzom az oroszlános tőrt, az utolsó dolgot, amihez apám hozzányúlt, mielőtt elment. Bámulom a pengét, miközben eszembe jut bennem az utolsó szó, amit hozzám intézett, évekkel ezelőtt. A penge tompa: nem fegyver, csupán dísztárgy. Semmit sem tehetek vele, még akkor sem, ha kijutnék ebből a szobából.

Aztán újra sikítok, fuldokolva a saját üvöltésem érdes, kaparó hangjától, visszatántorodva a zárt ajtóhoz. Semmi mást nem tehetek, csak reménykedem, hogy meghallja, remélhetem, hogy anyám nem mészárolja le valahogy még a palota előtt, mielőtt egyáltalán beléphetne. Sikítok, ameddig a torkom bírja, amilyen hosszan és hangosan csak tudok, öklömmel dörömbölve az ajtón, kétségbeesetten remélve, hogy meghallja a figyelmeztetésemet. De a hangom elvész a szilárd tölgyfa mögött, elnyeli a vastag falak csendje. Nem jön senki.

26

Klütaimnésztra

fürdőben vár. A nehéz illatok sűrűn gomolyognak a félhomályban, miközben közelebb hajol a falhoz, hogy a festett alakokat tanulmányozza. Ha volt is bennem félelem, hogy gyanút fog, régen szertefoszlott a bársonyos virágok kábító illatában. Ostoba, önelégült kis mosoly ül az arcán, és ez csak még jobban megerősíti az elhatározásomat. Tíz éve másra sem gondolok, de még most sem vagyok biztos benne, hogy számítottam volna arra, hogy ennyire élvezni fogom. Ez a kötelességem, amivel tartozom a lányomnak. Most, ahogy felidézem a trójai nő elgyötört, üres tekintetét, amint a férjemet követi, úgy látom ezt, mint egy szolgálatot a világnak. Valamit, amit öröm lesz véghez vinni.

– Hadd segítselek be a vízbe – duruzsolom.

Eszébe jut-e egyáltalán, hogy Aulisz partján láttam őt utoljára, amikor a lányunk élettelen teste kettőnk között hevert? Vajon ennyire ostoba, ennyire önelégült, hogy azt hiszi, megbocsáthatok vagy hogy elfelejthetem? Hogy szó nélkül hagyom mindezt, és feleségként fogadom vissza, miközben a legbecsesebb foglya egy másik szobában reszket? Úgy tűnik, tényleg ezt hiszi, mert szótlanul fogadja a szolgálatomat, és hagyja, hogy segítsek levetni a köntösét. Lassan lépdel lefelé a lépcsőkön a meleg, illatos vízbe, én pedig előrehajolok; érzem a tekintetét magamon, miközben a kezébe adom a bort – a legjobb évjáratunkat, amibe belekevertem a földjeinken termő mák nedvét.

– Mesélj a végéről! – szólalok meg. – Hogyan ért véget mindez? Mi történt, amikor bevettétek a várost?

Hátradől. A víz apró fodrokat vet körülötte, a szirmok lassan sodródnak a felszínen.

– A trójai vérontásról akarsz hallani? – kérdezi, és hosszasan belekortyol a borba.

– Nem az egészet – felelem. – Megkímélhetsz a kellemetlenebb részletektől. De tudni akarom, hogy...

Elhallgatok egy pillanatra.

– Mit?

– Tudni akarom, mi történt a húgommal. – Gyűlölöm, hogy meg kell kérdeznem tőle. Gyűlölöm, hogy tudja, van valami, amit akarok tőle. De nem bírom tovább, muszáj megtudnom. – Menelaosz...?

Agamemnón erre felhorkan.

– Évekig semmi másról nem beszélt – mondja. – Hogy mit fog tenni, amikor visszaszerzi Parisztól, hogyan fogja elvágni a torkát az egész sereg szeme láttára.

Ennél a pontnál egy pillanatra mintha elszégyellné magát; egy röpke felismerés villan át az arcán, de aztán megrázza a fejét, és apró hullámok fodrozódnak körülötte a fürdővízben.

Próbálom megőrizni a higgadtságot a hangomban.

– És megtette?

– Persze hogy nem – vigyorog önelégülten. – A húgod kiemelkedett a többi trójai asszony között, akiket a városon kívül gyűjtöttünk össze. Abban a pillanatban, hogy meglátta...

– Nem tudta megtenni – fejezem be helyette a mondatot.

Bólint.

Szóval Heléna büntetlenül tért vissza Spártába Menelaosz oldalán. A férfi, akinek a felesége volt, nem tudta megölni a háború kedvéért azt, akit szeretett – nem úgy, mint a testvére. Amikor Heléna leszáll a hajóról, a lánya, akit hátrahagyott, ott várja majd, élve, meleg testtel. Forró lüktetés jár át, ahogy erre gondolok, és összeszorítom az állkapcsomat.

Hosszúra nyúlik közöttünk a csend. Egy pillanatra eltűnődöm, vajon beszélgettünk-e egyáltalán valaha. Biztosan emlékszem rá – hétköznapi párbeszédek, apró történések megbeszélése, az a könnyed társaság, ami miatt elhittem, hogy békés életem lesz Mükénében. A világ már felismerhetetlen, az életünk feldúlt táj lett, egyszerre ismerős és idegen. Különös érzés fog el, mintha semmi sem lenne valódi, mintha a tárgyak, amik körülvesznek, egyszerűen semmivé fosztanának, ha kinyújtanám a kezem.

Válaszúthoz érkeztem. Mellettem a férjem és a királyom a mély fürdővízben lubickol. Hamarosan fel fog kelni, és én megfoghatom a kezét, hogy a tiszteletére rendezett lakomához vezessem – vagy talán a lakosztályába. Visszatérhetnék abba az életbe, amire igent mondtam azon a napon, amikor elfogadtam Agamemnón házassági ajánlatát. Mert mi mást tehetnék? Olyan könnyelműen dönthetek a sorsomról, mintha kockát vetnék. Ha elállnék a tervemtől, Aigiszthosz vajon visszasomfordálna az árnyak közé? Talán fellázadna a maga jogán: az árulásom kitudódna, és a férjem lemészárolna minket. Ez nem rémít meg. De amikor hagyom, hogy a gondolataim messzebbre sodródjanak, amikor elképzelem magamat az alvilág homályos mélyén, amint a szellemek közt kutatom a gyermekemet, akkor érzem meg azt a jeges borzongást, ami végigszalad a gerincemen. Nem nézhetek Iphigeneia szemébe anélkül, hogy el ne hoznám neki végre a hírt: bosszút álltam érte.

– Klütaimnésztra? Elaludtál?

Hangjában bosszúság bujkál, még a mákbor enyhe kábulata ellenére is. Nem is vettem észre, hogy lehunytam a szemem.

– Dehogy – felelem. – Készen állsz? Hadd hozzam a köntösödet.

Hátradől a vízben. Eljött a pillanat. Lehajolok oda, ahol a köntösét helyeztem; a vastag anyag olyan simán csúszik végig az ujjaim között, mint egy kígyó tekergőző teste. Alatta, Agamemnón szeme elől rejtve, érzem egy másik tárgy megnyugtatóan szilárd körvonalait is.

Kirázom a köntöst, és eléje tartom, amint feláll. A gőz gomolygó füstként száll a félhomályban. Lehajtja bozontos fejét, én pedig ráborítom a nehéz brokátot. Jobbra-balra forogva próbálja megtalálni a kijáratot, de hirtelen csapdába esik: megbénítja a hirtelen támadt vakság, amit az általam gondosan előkészített, áthatolhatatlan háló és a bor okoz, amibe mást is tettem.

Megzavarodva, tanácstalanul kapálózik, reménytelenül próbálja megtalálni a köntös ujját, amit gondosan bevarrtam, hogy a kezei hiába kutassanak a szabadulásért. Rángatja, cibálja; próbálja kiszabadítani a fejét a nehéz anyagból, miközben az egyre jobban rátapad, és a víztől átnedvesedve még súlyosabbá válik, hogy lefelé húzza őt. Most jött el az ideje, hogy lehajoljak, és megragadjam azt a tárgyat, amit a lábamhoz rejtettem.

A fa szilárdan simul a tenyerembe. Simán illeszkedik a kezembe, miközben mindkét markom köré fonódik, és minden erőmet összeszedve egyenesen a támolygó alak – a férjem – felé lendítem, a feje tetejére célozva.

Sötéten groteszk látvány, ahogy ügyetlenül bukdácsol a nehéz szövetbe bugyolálva, és kicsúsznak alóla a lábai, miközben lesújt rá a fejsze éles, csillogó fémfeje. Valahol a fojtogató anyag alatt felbőg, de a hang tompa, elnyeli a vastag szövet, én pedig újra meglendítem a fegyvert. Tompa, súlyos csattanás hallatszik, ahogy a koponyáját éri az ütés. Nem tudom, elég erősen sújtottam-e le ahhoz, hogy áttörjem a csontot, ezért a vállaimban lüktető fájdalom ellenére összeszorítom a fogam, és újra lecsapok. És újra. És újra.

Teste összecsuklik az ütlegelés viharában, belerogy a vízbe, mégis tovább ütlegelem, a bennem égő harag minden hevét beleadva a csapásaimba. Még hallom, ahogy a szövet alól hörög, fuldokol, zihál, így arra a pontra célzok, ahol a hangot hallom, míg végül érzem, hogy a koponyája egy borzalmas, pépes reccsenéssel megadja magát a fejsze alatt. Vér spriccel a medencéből, egyenesen az arcomra.

Teste elernyed, és a víz fodrozódása lassan csillapodik körülötte. A véráztatta virágszirmok csendesen lebegnek a sötét víz felszínén. Érzem, ahogy a vére végigcsordul a homlokomon, és valami felélénkül bennem – mintha a perzselő nyári hőségben végre megérkezett volna az eső a kopár, kiszáradt földre. Karjaim lehanyatlanak, és hallom, ahogy a fejsze tompán koppan a padlócsempéken.

Nem mozdul. Lehetetlennek tűnik, ugyanúgy, ahogyan akkor, amikor Iphigeneia holttestét tartottam a karomban – hogy néhány perccel ezelőtt még élt, de most már halott. Azt hittem, elönt majd valamilyen érzelem. Valahányszor elképzeltem ezt a pillanatot, könnyek szöktek a szemembe. Azt hittem, magával ragad majd a diadal mámora, s vad öröm áraszt el. Azt hittem, hogy mindez végigsöpör rajtam és Iphigeneián is; hogy érezni fogom a háláját a kettőnk között tátongó szakadékon túlról, és tudni fogom, hogy végre elégtételt nyert.

A szoba csendje azonban ugyanolyan súlyos, mint eddig. Rezzenéstelen, Hádész hideg lehelete sem borzolja fel. Agamemnón nem más, mint egy lemészárolt húsdarab, összeroskadva a vörösre festett vízben. Nem rontanak be őrök, senki nem próbál láncra verve elhurcolni. A palota az enyém, és bármikor kisétálhatok innen, szabadon, akadálytalanul.

Talán Agamemnón is ezt érezte, amikor otthagyta Iphigeneiát annak a szörnyű hajnalnak a fényében. Megöltem őt, és nem ér utol a megtorlás.

Eszembe jut Élektra, de elhessegetem a gondolatot. Nem tehet semmit. Ez egy ajándék neki, még ha most nem is tudja.

Agamemnón emberei hálásak lesznek, hogy hazatérhetnek – vissza a feleségeikhez, a gyermekeikhez, akik fölött a hosszú távollétük alatt eljárt az idő, vissza a földjeikhez, vissza az öreg szüleikhez, vissza egy csendesebb és kényelmesebb élethez. Biztos vagyok benne, hogy senkiben nincs többé harci vágy. Mükéné el fogja felejteni a háborút, és a múltba száműzi a fájdalmait. Az Atreidák vérvonala által hozott borzalmaknak is ott a helyük – mondogatom magamnak. Azok az emberek, akik a hatalmukért a sajátjaik vérét ontották, most mind halottak, és én egy jobb hellyé teszem ezt a várost nélkülük. Mükéné polgárai éppoly boldogan felejtik majd el Agamemnónt, mint Tróját.

Kivéve egyvalakit – villan át az agyamon, miközben talpra küzdőm magam. Elfordulok Agamemnón összetört testétől, a darabokra tört csempéktől ott, ahová a fejsze csapódott. Van még valaki itt, Mükénében, aki soha nem fogja maga mögött hagyni Tróját.

27

Kasszandra

gy magas, keskeny ablakon át vékony fénysugár hatol be a cellába, ahová hoztak. Éles, panaszos hang hasít a levegőbe: egy lány sikoltozik valahol a palotában. Nem tudom, valóban hallom-e vagy csak a fejemben visszhangzik – Apollón fényének újabb ajándéka. Én nem bírok kiáltani. Amikor Trójára gondolok, a nővéreimre – akiket a görög hajók szétszórtak a szélrózsa minden irányába, s ha túlélték a vihart, mostanra a világ minden szegletébe sodródtak –, még akkor sem tudom felfogni a történteket. Nem tudom tudatosítani magamban, hogy Trója elpusztult, hogy ők mind eltűntek, és hogy nincs hová visszatérnünk.

És milyen győzelmet élvezhetnek a hódítók? Az istenek bosszúja gyors és egyértelmű volt. Athéné a vihar csúcspontján mutatta meg hatalmát, amikor a horizont vakító fényben izzott fel, és mindnyájan láttuk – a hajó fedélzetéről figyelve –, amint egyetlen férfi kapaszkodott egy csipkézett sziklába a háborgó hullámok között. Az, aki meggyalázott engem Athéné templomában. A jéghideg vízzel harcolva, üvöltve dacolt az istenekkel. Bűne hozta el ezt a pusztulást a görögökre, és ez lett a büntetése, amit az istennő az utolsó pillanatra tartogatott.

Emlékszem, hogyan dermedt meg a vihar egy röpke pillanatra: az ég haragos fénnyel izzott, és a szél hirtelen kísérteties csenddé csillapodott. Figyeltem, ahogy a férfi ujjai elfehérednek, lecsúsznak a sikamlós sziklafelszínről, ajka pedig üvöltésbe torzul. A villám ismét lecsapott, kék lángokat gyújtva fölöttünk, és megvilágította vergődését: felszínre tört, levegőért kapott, majd ismét alámerült. Újra és újra lecsapott a fénycsóva, én pedig láttam, ahogy egyre gyengül, ahogy küzd, csakhogy a hullámok újra és újra visszahúzták – mígnem végül többé már nem emelkedett ki a vízből. Itt, Mükénében, az ellenség palotájában magam elé képzelem azt az embert, ahogy puffadt teste lesüllyed a mélybe, mígnem a halak darabokra szedik, csontjai pedig végül a sötét homokban nyugszanak.

Végignéztem annak az embernek a halálát, ám Agamemnón sorsának villanásai is fel-felrémlenek vakító fehér fény kíséretében, minden egyes fájdalmas lüktetésnél a fejemben. A fogva tartóm halott, összezúzták és szétverték, méltósága pedig éppúgy darabokra tört, mint a koponyája. Ő – a felesége – markolja a fejszét, arcán a diadal fénye ragyog, mert végre testet öltött a zabolátlan bosszú. Most egy halott ember trófeája vagyok, egy holttest tulajdona. Megkönnyebbült borzongás fut végig rajtam: Agamemnón soha többé nem fogja rám tenni a kezét.

Aztán a felesége, Klütaimnésztra – Heléna nővére – eljön majd hozzám. Bár nem ragyog úgy, mint a húga, mégis látom a hasonlóságot a tartásukban. Két nő, akik mintha távol lennének a körülöttük lévőktől, mintha más földön járnának, mint mi, többiek. Gondoltam, hogy Heléna még Parisz számára is távolinak tűnt, de talán ő maga is érezte ezt a távolságot. Talán ezért jött oda hozzám akkor: mert mindketten számkivetettek voltunk a városban.

És itt, Mükénében megtaláltam Heléna ikerpárját – a félelmetesebbet kettejük közül. Agamemnón halálával most hozzám jön majd az asszony, akinek semmi helye nincs ebben a palotában, amiben ő uralkodik. Ahogy máshol sincs helye. Tudom, hogy a sikoltó lány bizonyára az ő lánya – az egyetlen, akit Agamemnón életben hagyott. Vajon milyen lehet, ha ilyen apja van valakinek? Eszembe jut Priamosz, akit Neoptolemosz mészárolt le. Az én apám egyetlen szavamat sem hitte el, hiába könyörögtem neki, mégis jólelkű ember volt, tele sajnálattal irántam, megannyi kimondatlan bánattal a fiúcsecsemő miatt, akit nem tudott megölni. Egy király, aki a lehető leginkább különbözött Agamemnóntól.

Sírhatnék érte, mindannyiunkért, de már túlságosan belefáradtam. Mintha máris Hádész birodalmának ködében lebegnék, mintha a föld alatti nagy, sötét folyók párájában úsznék, ahol az emlékek iszappá válnak, hogy a holtak a szürke partokon bolyonghassanak anélkül, hogy tudnák, mit hagytak maguk mögött. Elképzelem a hely dermesztő, nyirkos békéjét. Azt a helyet, ahová Apollón perzselő fénye soha nem ér el. A csend és az üresség birodalmát, ahol a lélek nem több egy lebbenő fátyolnál a szélben. A végtelen, sötét barlangot, ahová sosem merészkedik a napisten.

Tudom, hogy közeledik Klütaimnésztra, de amikor kitárul az ajtó, és meglátom, mégsem állok készen. Ott áll mozdulatlanul, a magas, méltóságteljes alakjával, tetőtől talpig a férje vérével szennyezve. Mindent láttam eddig a pillanatig, és olyan mély fájdalmat okozott a keserűség, hogy testemben már nem maradt hely a félelemnek.

Egészen mostanáig. Érzem, ahogy életre kel bennem valami, minden porcikám bizsereg tőle. Becsukódik mögötte az ajtó, és egyedül maradunk. A tekintete rám szegeződik, arcán vércsíkok futnak végig.

Mielőtt felfoghatnám, mit teszek, már a lábai előtt heverek. Elemi erővel elfog a rettegés, mert nem tudom, mi a szándéka velem. Kezeimet a térdei köré fonom, arcomat feléje emelem.

Ösztönösen összerezzen a látványomtól – a kócos hajamtól, a bőrömre tapadt mocsoktól, a kétségbeesésből fakadó őrület fényétől a szememben. Nem tud hátrálni, nem tud elszakadni tőlem.

Beszélni kezd, próbálja lefejteni ujjamat a ruhájáról, de én csak még erősebben szorítom. Nem értem, mit mond, túlságosan zúg a fejem a görög szavak felfogásához. Vadul rázom a fejem, mert biztos vagyok benne, hogy meg akar nekem kegyelmezni – és azt nem tudnám elviselni.

Megint a szemembe néz. Látom, hogy vonakodik, hogy legszívesebben elfordulna, mert nem akar igazán meglátni engem, de már nincs menekvés. Most már fogva tartom a tekintetemmel, most már látnia kell azt, amit én látok.

Üresség. Semmi. Az otthonom, minden, amit ismertem, megsemmisült. Kavargó porszemcsék, amiket a szél sodor ki a könyörtelen tenger felé.

Ne kényszeríts, hogy tovább éljek itt! – könyörgök némán. – Ne ítélj arra, hogy idegenek között kelljen léteznem! Számkivetett voltam a saját családomban, ne akard, hogy az legyek itt is... Egy leigázott ellenség, akinek csak a vágyakozás marad egy örökre elveszett világ után.

Látom, ahogy felragyog az arcán a megértés. A vérfoltokon át, amik az arcára kenődtek, a poron és a mocskon keresztül, ami az enyémhez tapadt, látjuk egymás lelkének csendes középpontját.

Elengedem a ruháját, és a kezére vándorol a kezem. Most én vagyok az, aki gyengéden lefejti az ujjait arról, amit a markában tart.

Egy tőrt szorongat. Ingatag az élete; meggyilkolta a királyt, és a sorsa éppúgy függőben van, mint az enyém. Kész megvédeni magát, megvan benne a harc keménysége. Olyan vad és kegyetlen, akár a kőből faragott oroszlánjai. De én együttérzés után kutatok, és látom, hogy a kegyetlen felszín alatt tele van szánalommal, így tudom, hogy segíteni fog rajtam. Éppen a szánalmától féltem. Attól tartottam, hogy ez lesz az, ami arra készteti majd, hogy jövőképet tárjon elém, vigasztaló szavakkal próbálkozzon, és felszólítson, hogy folytassam, és építsek valamit az életem darabjainak maradékából.

Finoman megrázza a fejét, miközben vezetem a kezét. Amikor a pengét a mellkasom fölé irányítom, oda, ahol a szívem dobog, a másik kezem még mindig a térde köré fonódik; könyörögve kapaszkodom belé.

– Nem – mondja, és hallom a hangja remegését. Hirtelen kirántja a kezét az enyémből.

Még szorosabban markolom a szoknyáját. Nedves a fürdővíztől, Agamemnón utolsó vergődésétől, kétségbeesett kapálózásától. Lemészárolta a görögök királyát. Annak a férfinak az életét oltotta ki, aki ezer hajóval ostromolta Tróját egy évtizeden át. Nem félhet attól, hogy elvegye egy másik nő életét.

A koponyám lüktető, ismerős fájdalomtól hasogat. A sebtől, ami sosem gyógyulhatott be, ami Apollón könyörtelen erőszakjának nyomán újra és újra felszakad az elmémben a tépett, tátongó szélei mentén. Kétségbeesetten keresem a módját, hogy lássa, hogy megértse. Csak azt akarom, hogy a fájdalom végre megszűnjön. Heléna azt ígérte, hogy Klütaimnésztra jószívű lesz. Minden maradék erőmmel remélem, hogy ez igaz.

Egy lépést hátrál, és én hagyom, hogy a kelme, amit szorongattam, kicsusszanjon a kezemből. A reggel lágy fénye átszűrődik mögötte a szűk ablakon, így sötét árnyékká válik, elmosódó sziluetté. Aztán elfordítja a fejét, és látom arcának vad és bátor vonalait. Majd visszanéz rám, és a szeme fehérjén megcsillanó fény megállítja a szavakat a torkomban, már ki sem kell őket mondanom.

28

Klütaimnésztra

átrahúzódom a trójai nőtől, amikor a tőrömet a mellkasa fölé húzza. Ösztönös iszony fordítja el róla a tekintetem. De még a még ahogy azoablakon12átrbeszűrődőáhaloványefénybe.1bámulo kor is csak a kétségbeesést látom az arcán. Iphigeneiára gondolok, aki egy előtte álló, neki rendelt jövő küszöbén állt – egy olyan jövőnek a küszöbén, ami úgy tört darabokra, akár egy kőpadlóra ejtett váza.

Azt hiszem, ez a nő már halott. Hirtelen bizonyosság támad bennem egy abszurd nyugalommal érkező villanással. Ő Trója szelleme: egy olyan világból való, amit felemésztettek a lángok, és hamuvá porladt. Iphigeneia a föld sötét gyomrában bolyong, miután ellopták tőle az életét. Élektra dühében és vágyakozásában sikolt – és a fájdalomtól, amit nem is tudom, hogyan csillapíthatnék. De itt van előttem egy ajándék, amit odaadhatok. Egy szenvedés, amit enyhíthetek.

Gyengéden megérintem a nő arcát. Kezembe fogom remegő állkapcsát. Emlékszem az erőszak hirtelenségére, amikor Agamemnón magához rántotta a lányomat; a vér fröccsenésére, mielőtt még sikíthattam volna.

Hüvelykujjam végigsiklik Kasszandra szemhéján, hogy finoman lecsukjam. Meleg fuvallatként érzem a tenyeremen a lélegzetét. Határozott kézzel húzom végig a nyakán a pengét. Miután vége van, és elhomályosul a látásom a könnyektől, majd rám hanyatlik a teste, még akkor is úgy tartom, ahogy a lányaimat, amikor az ölemben aludtak. Még akkor is ölelem, amikor melegen átáztatja a ruhámat a vére. Lágyan simogatom a haját, és úgy siklanak az ujjaim között a sötét fürtjei, mintha ez nem is lenne több békés szendergésnél – ahogyan Iphigeneiát tartottam utoljára a karjaimban.

A palotában kitör a zűrzavar: sikoltozó hangok, csapódó ajtók, csattogó léptek. Ez az a pillanat, amikor elő kellene lépnem, hogy bejelentsem győzelmem. Mély lélegzetet veszek, és Kasszandra fejét óvatosan a padlóra fektetem, hogy felállhassak, lerázva magamról a fájdalom hullámát, amely épp most, diadalom teljében fenyeget azzal, hogy elnyel. Többé nem kell sötét szobákban ücsörögve bőgnöm egy halott gyermek miatt. A lányom megkapta az elégtételt. Ő most már szabad valahol.

Az ajtó hatalmas dörrenéssel csapódik ki, a nehéz fa megremeg az ősrégi kőfalban. Aigiszthosznak elkerekedik a szeme, ahogy meglát: véresen és diadalmasan. A lábamnál heverő holttest látványa egy pillanatra mozdulatlanná dermeszti, s látom, hogy keresi a szavakat, de mielőtt megtalálná őket, én szólalok meg helyette.

– Rátaláltak?

Aigiszthosz bólint. Nyel egyet. Tekintete végigsiklik a szobán.

– Miért...? – kezdi, majd megrázza a fejét. – Mennünk kell... ki kell állnunk, hogy megfékezzük a pánikot.

Majdnem tíz éve álmodtunk erről, a sötétség leple alatt terveltük ki együtt, és minden éjjel újra és újra átrágtuk a részleteket. A közös cél, ami összekötött minket mindvégig, a megosztott gyász és düh végre beteljesedett.

Nem ér hozzám. Nem ölel magához, nem fogja meg a kezem, hogy együtt lépjünk ki a fénybe, hogy kikiáltsuk régóta áhított diadalunkat. Látom, ahogy elfordul tőlem, ahogy a keskeny arca valami gúnyos, szinte undorodó fintorra húzódik. Érzem, ahogy egy rekedt, megzabolázhatatlan nevetés bugyog bennem, és csak elképzelni tudom, mit gondolna, ha az kiszabadulna belőlem.

A balsejtelem súlya nehezedik ránk, ahogy kilépünk a folyosókra. A félelem és a döbbenet sűrű ködként terjeng a falak között. Azt hiszem, mosolygok, ahogy a visszafojtott nevetés feszít belülről, mégsem boldogságot érzek. Távolinak és tompának érzékelem a világot. Hallom, ahogy Aigiszthosz ráförmed egy rabszolgalányra – akit észre sem vettem eddig –, hogy hívjon össze mindenkit a trónterembe, hallom, ahogy az rémülten eliszkol előlünk, és csupán a tágra nyílt, rémülettől üres tekintetének emléke marad meg bennem. Tudom, hogy mindenki hátrálni fog tőlem, és ettől még inkább nevethetnékem támad. Legbelül viszont érzem a feneketlen űrt, ami egyre csak tágul, és félek, hogy örökre elveszek benne. Tovább kell mennem. Ez a kulcs. Ez tartott mozgásban, mióta ő meghalt. Haladnom kellett előre, erre a pillanatra összpontosítva – és most itt vagyok, és nem engedhetem meg magamnak, hogy azon gondolkodjak, mi következik ezután.

Nem láttam a lányomat. Nem éreztem őt. Amikor az apja lába megroggyant az ütéseim alatt, nem ő vezette a karomat.

Megrázom a fejem, hogy elhessegessem a gondolatot. Nincs idő erre.

Óvatos, bizalmatlan gyülekezet fogad minket a trónteremben: öregemberek és rabszolgák. Érzem keserű tekintetüket, ahogy végigsöpör rajtunk a pillantásunk, ahogy Aigiszthosszal belépünk, de ez minden, amijük van. Aigiszthosz feszeng a velünk szemben érzett ellenszenvük miatt: keskeny vállai megfeszülnek, vékony mellkasa kidülled, én viszont tudom, hogy nincs mitől tartanunk. Megengedhetjük magunknak a nagylelkűséget, ő és én. Bizonyosságot adok nekik, és a gyűlöletük lassan elillan majd, a gyanakvásukkal együtt.

Agamemnón testét már behozták a trónterembe, és ott fekszik a terem közepén, még mindig a bevarrt köpenybe csavarva. Összezúzva és véresen, mintegy néma vádként. Ráharapok az arcom belsejére, hogy elfojtsam a mosolyt, és előrelépek.

– Elhozom nektek az igazságot tízévnyi hazugság után. – A hangom tisztán és határozottan cseng. – Mükénében többé nincs megtévesztés, nincsenek rejtett titkok. Ennek a háznak a véres története generációkra nyúlik vissza, de én ma véget vetettem neki. Igazságot szolgáltattam. Leterítettem Agamemnónt. Kimértem rá a büntetését.

Szavaim nem érik őket váratlanul, mégis szinte tapintható a döbbenet a teremben. Érzem, ahogy a büszkeség forrón végigfut a mellkasomon, az izgalom átszínezi a hangomat.

– Megölte a lányunkat a kedvező szél érdekében. Egy ártatlan lányt. És nem maradt itt, hogy vállalja érte a büntetést. Én viszont megvártam, hogy visszatérjen, hogy megfizessen a bűnéért: azért a régi bűnért, amelyet az ősei kezdtek el – a saját védtelen vérének lemészárlásáért.

Ráeszmélek, hogy nem érdekel, elfogadják-e a szavaimat. Az ítéletük mit sem számít nekem. Lassan, egyenként végignézek az arcokon a teremben. Senki sem fog itt szembeszállni velünk. Ők gyengék, mi pedig erősek vagyunk. A görög hadsereg vezére holtan fekszik kettőnk között, az én kezem által. A szavaim okozta öröm elhalványul, az izgalom máris csillapodik. El akarok tűnni innen, egyedül maradni a gondolataimmal. Találni egy helyet, ahol béke van, ahol csend honol, ahol végre meghallhatom a lányomat, ahol az ő világából küldött hálájának visszhangjai talán elérhetnek hozzám.

A komor csendet Aigiszthosz köhintése töri meg.

– Nem csupán a saját gyermeke meggyilkolásáért fizetett meg ma Agamemnón – teszi hozzá. A hangja rekedt, túl halk ahhoz, hogy betöltse a hatalmas teret. – Az apja szörnyű bűnei az én apám ellen olyan borzalmak voltak, amikről most nem beszélek, bár mindannyian ismeritek őket. Ám Agamemnón vezeklés helyett visszatért, hogy száműzzön engem, és hogy itt, ebben a teremben, a szemem láttára meggyilkolja Thüesztészt. Én pedig türelmesen vártam erre a napra, az igazságszolgáltatás napjára.

Egy pillanatra azt hiszem, hogy valaki fel fog szólalni. Érzem a teremben a feszültséget, amikor rászegezik a tekintetüket. Hirdetheti most az igazságot, de nem ő csapott le a fejszével. Az én kezem sújtott le egyes-egyedül, és mindenki tudja, hogy ez az igazság. De miközben érzem, hogy az öreg tanácsosok mérlegelik Aigiszthosz szavait, észreveszik, hogy a terem szélére pillant. A katonái kimért, lassú léptekkel beljebb jönnek, hogy minden irányból körülvegyenek minket.

– Senki sem tartozik válasszal nekünk – fűzöm hozzá, a véráztatta, összeroskadt test felé intve. – Elvégeztetett. – Aigiszthoszhoz fordulok. – Gyere, tegyünk rendet.

Egy rabszolgalány rám emeli a tekintetét, majd szinte azonnal el is kapja, mintha félne.

– Igen? – kérdezem.

Habozik.

– A holttest...? – dadogja bizonytalanul.

– Dobjátok oda a kutyáknak – veti oda gúnyosan Aigiszthosz. Megfogom a tunikája ujját, és finoman megrázom a fejem. Rámosolygok a lányra.

– Készítsétek elő a temetésre – mondom.

Aigiszthosz úgy követ, hogy sugárzik belőle az ingerültség, de nem érdekel, mit érez.

Élektra számára ez az egyetlen dolog, amit megadhatok: az apja

temetése.

29

Élektra

ddig kiabálok, amíg el nem megy a hangom, amíg semmi sem marad bennem, amíg kimerültén és érzéketlenül össze nem gömbölyödöm a padlón. Ekkor hallom meg a kiáltások pánikkal telt hangok hullámzását, amin tisztán áttörnek a szavak, amiktől rettegtem. A király halott, a király halott– visszhangzik végig a folyosókon. Sietős léptek, csapódó ajtók, majd szörnyű csend. Ott fekszem mozdulatlanul, még jóval azután is, hogy elmentek, jóval azután is, hogy örökre elveszítettem őt, és a felismerés lassan a zsigereimig hatol: az az egyetlen pillanat jutott nekem, amikor láttam őt, és ez már örökre így marad.

Amikor végül eljönnek, hogy kinyissák az ajtót, a palotában még mindig síri csend honol. A rabszolgák lesütik a szemüket, ahogy elhaladok mellettük, az öregemberek elfordulnak. Csak Aigiszthosz őrei állnak egyenes háttal. Csak ők néznek a szemembe: szemtelenül, kihívóan, elfeledve, hogy én vagyok a hercegnő, és ők az idegenek itt.

A falakon árnyékok táncolnak a sekély tálakban égő tüzek fényében. Oresztész lakosztályának ajtaja nyitva áll, és ahogy elhaladok mellette, észreveszem, hogy üres. Tudom, hogy törődnöm kellene ezzel, de képtelen vagyok erre a gondolatra összpontosítani.

Örök állnak mindenhol, több, mint amennyit valaha láttam, de egyikük sem próbál megállítani, amikor kisétálok. Vajon anyám utasította őket, hogy hagyjanak békén? Nem tudom, vette-e a fáradságot; talán még csak eszébe sem jutottam, mióta bezáratott.

A lépteim elvezetnek a fellegvár falain túlra. Sosem voltam itt egyedül ilyen későn, de senki sem bukkan elő a sötétségből, hogy megragadjon, és visszarángasson. Hallom a lépteimet a kavicsos úton, a távoli bagolyhuhogást. Milyen messzire juthatok, mielőtt rám találnának? A szél halkan susog körülöttem, a hold vékony fénye pedig alig világítja meg az utat előttem. Ha nem lennének az előttem pislákoló fáklyák, teljesen elnyelne a feketeség, de a tekintetemet a lágy narancsfényre szegezem, és nem engedem, hogy erőt vegyen rajtam a tudatom peremén ólálkodó félelem.

Valaki égve hagyta ezeket a fáklyákat, hogy megvilágítsák az utat a hatalmas sírbolt bejáratához, amit magába a sziklába vájtak, mélyen a hegyoldalba. Tudom, hogy a palota trónterméből is látható, és visszapillantok a fellegvár felé. Vajon anyám kinéz az ablakon arra várva, hogy megjelenjek?

Aprónak érzem magam a díszesre faragott és festett, hatalmas kőbejáraton áthaladva. Belül a hosszú folyosó a homályos belső térbe vezet, ahol a sima kőfalak a hegy belsejében emelkednek, majd egy hatalmas, kupolás tér nyílik meg, amiben ugyancsak eltörpülök. Itt hagyták az apámat.

Megállók, nem akarok továbbmenni a sírkamrában. Más kezek végezték el ezt a munkát; mások öltöztették díszes ruhába, mások halmozták köré a kincseket a padlóra: ékszereket, amik csillognak a fáklyafényben, hatalmas vázákat, egy fényesen csillogó kardot.

Elfordítom a fejem, egy pillanatra megszédülök, mintha forogna körülöttem a világ. Ha közelebb mennék, láthatnám az arcát, láthatnám, hogy tettek-e aranyérmét a szájára, de félek odanézni. Nem tudom, mit tett vele anyám. Utoljára gyermekként láttam az arcát, mielőtt elindult Auliszba, abba a háborúba, ami minden görögök legnagyobbikává tette őt. Bárcsak volna bátorságom újra az arcára nézni, de a gyomromban kavargó, nyugtalanító félelem visszatart.

Nem bírom rávenni magam, hogy közelebb lépjek, levágjak egy tincset a hajamból, és melléje tegyem; nem tudok sírni a holtteste fölött. Évekig, szinte amióta csak az eszemet tudom, ábrándoztam a hazatéréséről. Ahogy diadalittasan megérkezik. Ahogy kitárja a karját, hogy magához öleljen.

Hirtelen elfordulok. Nincs itt semmi nekem, semmi vigasz, bármennyire is ezt gondolhatták a tévedésben élő bolondok, akik idehozták. A nők, akik felöltöztették a testét, és idefektették, hogy meggyászolják, biztosan érezték ennek az egésznek a torz mivoltát – hogy Klütaimnésztra lehetővé teszi neki, hogy tiszteletteljes temetést kapjon, mintha gyászoló feleség lenne. Bárcsak apám tudta volna, hogy ki is ő valójában, bárcsak megértette volna, hogy meg kell fojtania, amint újra meglátta! Bárcsak szólhattam volna neki, hogy vesse a hegyek közé anyám holttestét! Anyám vajon azt hitte, hogy megkésve vásárolhat magának némi tisztességet azzal, hogy idehozatja?

De nem engedem, hogy ezt a gyáva, mocskos tettét nagyszerű és hősies dologként tüntesse fel. Nem engedem, hogy bárkit is becsapjon azzal, hogy nagylelkűnek mutatja magát, amikor megadja neki a királyt megillető temetési szertartásokat, mintha ezzel jóvátehetné, amit művelt. Amit én tudok, az az, hogy ebben a hatalmas, kupolás sírban nincs számomra semmi: nincs itt más, csak egy test, ami többé már nem érez; egy test, ami végigjárta a trójai síkságokat, és meghódította a várost, de most mozdulatlanul és némán fekszik; egy test, ami nem rezdülne meg az érintésemre, ha egyáltalán lenne bátorságom közelebb menni. Akkor miért maradnék itt, hogy gyászoljak mellette? Ez a sír olyan, mint minden hely, ahol az elmúlt tíz évben jártam: nincs itt apám, nincs itt vigasz.

A hűvös éjszakai levegőbe kilépve a palotára nézek. Előbújt a felhők mögül a hold, ezüstös fénybe vonva az akropoliszt. A másik irányban semmi sincs, csak a határtalan, örökké tartó sötétség. Ha fiúnak szülétek, apám nyomdokaiba léphetnék. Bosszút állhatnék érte, ahogy ő is bosszút állt az apjáért. Egy pillanatra megfordul a fejemben, hogy felkapok egy égő fáklyát, végighajítom a palotán, hagyom, hogy a lángok felemésszék a kárpitokat, és mohón felperzseljék a faszerkezetet, tomboló pokollá változtatva a gyilkosok börtönét.

Ha lenne elég bátorságom, ezt tenném. Aztán hátat fordítanék az égő városnak, és elindulnék a sötétségbe, amely a semmibe nyúlik. Vajon kibírnám a hegyekben? Bogyókon élve, vékony ágakból rakott tűznél melegedve? Egy pillanatra látom magam, ahogy megyek tovább, amíg a lábam hólyagosra nem ég, amíg a bőr le nem mállik a csontjaimról, amíg a testem elenyészik, és csak egy szürke árny marad belőlem, amilyennek most is érzem magam. De bármennyire is vágyom a menekülésre, félek a hegyek sötétjében rejtőző fogaktól és karmoktól; az éhes vadaktól meg a kétségbeesett emberektől, akik olyan könnyű prédára várnak, mint amilyen én vagyok. Megborzongok attól a sorstól, ami ott kint rám várna, egyedül a végtelenben, és tudom, hogy nem menekülhetek.

Ha gyorsan és fájdalom nélkül leszállhatnék az alvilágba, megtenném. Belekortyolnék a Léthé vizébe, és hagynám, hogy annak altató áramlatai elmossák minden emlékemet. De nem tehetem.

Annyira elmerülök a gondolataimban, hogy csak akkor hallom meg a léptek zaját, amikor már mellém érnek: egy férfi bontakozik ki az árnyak közül. Azt hiszem, Aigiszthosz egyik embere jött értem, hogy elfogjon, de a rémület enyhül, amikor meglátom, hogy Georgiosz az. És ekkor valaki más is kilép a sírból kiszűrődő fénybe. Egy vékony, törékeny alak, aki szorosan maga köré fonja a karjait.

– Oresztész – suttogom.

– Gyere ki a fényből – mondja Georgiosz halkan. Hideg félelem szorítja össze a mellkasomat. Aigiszthosz kémei talán már a közelben ólálkodnak, ránk vadászva. Akkor miért hozta ide Georgiosz a kisöcsémet, erre a veszélyes helyre?

– Oresztész – ismétli Georgiosz, és a hangjában sürgetés van, de az öcsém tekintete a sírbolt bejáratára tapad, és látom benne a vágyakozást. Oresztész soha életében nem láthatta az apánkat.

– Gyere ide, Oresztész – szólítom, és ő elindul felénk, beleolvadva a védelmező sötétségbe. Átkarolom vékony vállait. – Miért vagytok itt? – kérdezem Georgiosztól. – Miért vállaltad ezt a kockázatot?

– A palota nem biztonságos a testvérednek – feleli Georgiosz. – Amint tudtam, kihoztam onnan, mielőtt... – Nem kell befejeznie a mondatot, és hálás vagyok Oresztész nevében is azért, hogy nem teszi. Elönt a szégyen. Csak egy pillanatig gondoltam az öcsémre, mielőtt kiosontam; a gyászom ellenállhatatlan ereje vonzott ide.

Aigiszthosz pontosan tudja, milyen veszélyes egy fiút életben hagyni, ha az apját meggyilkolják.

– Mit fogunk tenni? – A levegő hűvös, mégis veríték gyöngyözik a homlokomon.

Georgiosz mély lélegzetet vesz.

– Apámnak vannak barátai nem messze innen. Ha ma éjjel sikerül eljuttatnom hozzájuk, meggyőzhetem őket, hogy vigyék még messzebbre Mükénétől. Sokak szíve együttérez majd Agamemnón fiával, sokan fognak undorral elfordulni attól, amit Klütaimnésztra tett. Találunk neki helyet, ahol biztonságban lesz Aigiszthosztól.

Ahogy Georgiosz beszél, érzem, hogy Oresztész válla megremeg a karom alatt. Az arcát belém fúrja.

– Nem akarok menni – mondja, és a panaszos hangjától meghasad a szívem.

– Ez a legjobb döntés – felelem. – Én sem akarom, hogy elmenj, de Mükéné most rossz hely. Amíg azt hittük, hogy apa hazatér, ki tudtuk bírni, de...

Egy elfojtott zokogás tör fel belőle, mire szorosan magamhoz ölelem. Kettészakadok: egyik felem azt akarja, hogy a karjaimban tartsam, a másik pedig sürgeti, hogy menjen, hogy minél előbb biztonságba kerüljön, távol Aigiszthosztól és az embereitől.

– Tessék – mondom, és miközben egyik kezemmel továbbra is öcsémet ölelem, a másikkal kikapcsolom a fülbevalóimat, és Georgiosz kezébe nyomom. – Talán szükséged lesz rájuk a megvesztegetéshez. Ha lenne időm, visszamennék a palotába többért is.

Már rázza is a fejét. A díszes csigavonalakba fonódó aranykarikák megcsillannak a tűz fényében, mielőtt elrejti őket a köpenye alatti erszényben.

– Nincs idő – mondja. – Gyere, Oresztész.

Valahogy még jobban fáj, amikor a szipogó gyerek mellettem összeszedi magát, mint amikor könnyekben tört ki. Oresztésznek nem volt apja, aki vezesse. A gyáva Aigiszthosz, aki egész életében anyánk mögé bújt, semmiféle példát nem mutatott neki. Talán én voltam túl gyengéd vele; talán én tettem puhánnyá, fiatalabbá a koránál, de nem bírtam elviselni, hogy még több szenvedést hozzak a fejére. Most, túl későn, azt kívánom, bárcsak keményebb lenne, bárcsak harcosabb lenne – olyan, mint Agamemnón. Most egy ismeretlen világba küldöm őt, és csak remélhetem, hogy azok, akiket ott talál, jobb munkát végeznek, mint én, és felkészítik őt a sorsára. De ahogy most felemelt fejjel áll, próbálva elnyelni a fájdalmát, ad némi reményt.

– Vidd ezt is – mondom neki, és előhúzom az övemből a bronztőrt. – Apánké volt. – Ez az egyetlen dolog, ami Agamemnóntól megmaradt nekem. Homlokon csókolom, ahogyan az apánk engem. – Hozd vissza.

Forgatja a tőrt, figyelve, ahogy az arany díszítés megcsillan a fáklyafényben.

– Visszahozom.

A tintafekete sötétség, ahol Georgiosz áll, elrejti előlem az arcát, de a pillanatnyi csend alatt biztos vagyok benne, hogy a tekintete rajtam pihen. Egy másodpercig azt hiszem, szólni akar, és kellemetlen balsejtelem jár át, hogy vajon mit készülhet kimondani. Gyorsan elfordulok mindkettejüktől, ügyetlenül hátralépek, közelebb az apám nyughelyéhez.

– Nem jössz velünk? – kérdezi.

Már rázom is a fejem.

– Aigiszthosz nem fog bántani – mondom. – Nem fél tőlem, és attól sem, hogy mi lehet belőlem. A palotában biztonságban leszek. Odakint... nem tudnátok megvédeni. – Georgiosz nem harcos; nincsenek emberei, és soha nem járt csatában. Én könyörögtem neki, hogy ne menjen. Oresztésznek a szökés az egyetlen esélye Georgiosszal, és ha egy lánnyal együtt utaznak, több figyelmet vonzanak magukra. Nem fogom kockára tenni mindannyiunk életét csak azért, hogy elkerüljem anyám társaságát egy időre. – Ráadásul – teszem hozzá –, ha elmegyek, nem tudhatom, mit csinál. Itt viszont tervezhetek, készülhetek Oresztész visszatérésére. Klütaimnésztra tíz évig rágódott itt, de Oresztész hamarabb férfivá érik.

– Hogyan jutsz vissza a palotába? – kérdezi Georgiosz, de újra megrázom a fejem, félbeszakítva őt, mielőtt bármivel is előállhatna.

– Ahogyan idejöttem – felelem. – Senki sem fog engem keresni. Oresztész után fognak kutatni, úgyhogy induljatok, mielőtt ide is utánatok jönnek.

Tudja, hogy igazam van.

– Akkor hát, ég veled, Élektra. A saját életemnél is jobban fogok vigyázni az öcsédre, esküszöm...

– Tudom, hogy így lesz. Oresztész... – Nem tudom, mit mondjak. Habozok, nem akarom elfecsérelni ezt a pillanatot. – Majd találkozunk. És amikor eljön az idő, mindketten készen állunk majd.

A szavaim ott lebegnek az éjszakában. Hallom, ahogy Oresztész lélegzete megremeg, mielőtt Georgiosz elvezeti, és szinte azonnal elnyeli őket a sötétség.

Ma reggel még azt hittem, végre újra látni fogom apámat, de ehelyett itt állok a sírja előtt, anélkül, hogy akár egyetlen ölelés vigaszt nyújtana. Nincs semmi, ami vigasztalhatna, semmi más, csak a bosszú apró szikrája, amit a szívemben kell őriznem, amíg el nem jön az idő, hogy fellobbanjon, és mindent, amit gyűlölök, hamuvá égessen.

30

Élektra

The image depicts the letter 'H' in black ink. Előfordulhat, hogy az AI által létrehozott tartalom helytelen.ol van?

Felkészültem arra, hogy meglátom, de abban a pillanatban, amikor feltűnik a kőoroszlánok alatt, mégis hátrahőkölök. Nem tudtam, hogy a gyűlölet ilyen erős lehet. És a gyűlölet mellett ott van a félelem is. Valami eddig visszatartott minket. Apám hazatérésének lehetősége mindig ott volt a láthatáron, és ezért tartottam a számat – legalább egy kicsit. Talán ő is így tett. De most megtette a felfoghatatlant. Most már nincs semmi, ami visszatarthatna minket.

– Oresztész, a fivéred... Hova vitted őt?

Rámeredek. Azt hittem, önelégült lesz, hogy úgy mosolyog majd, ahogyan mindig is, azzal a nyugodt fölénnyel, amitől legszívesebben letépném az arcáról ezt a maszkot, hogy meglássam, mi rejlik alatta. Ehelyett a lobogó fáklyák fényében, amik megvilágítják az utat hazafelé, zabolátlannak tűnik. Most először látok félelmet a szemében. Felrémlik bennem egy emlék – már láttam ilyen megtörtnek az arcát. Hallottam ilyen reszketősnek a hangját, amikor elmondta nekünk, mi történt Auliszban.

– Miért nincs veled? – faggat emelt hangon.

– Nem vittem magammal. – Ez a nő ma megölte az apámat. Ki akarom mondani, az arcába akarom ordítani, hogy összeroppanjon a súlya alatt, de megingat az, ahogyan ez az egész kezdődött.

– Megölted őt?

Kis híján felnevetek. Miért ölném meg a saját öcsémet? Nem én vagyok a gyilkos. Bármiféle beszélgetés hiábavaló vele, ezt látom. Nincs értelme: nincs benne szégyenérzet, és úgy tűnik, a valóságot is alig fogja fel.

Elfordulok tőle, próbálok elhaladni mellette anélkül, hogy hozzáérnék, de elállja az utamat.

– Megtetted? Elvitted a sírhoz, és...?

Biztos vagyok benne, hogy megpróbál majd megragadni, de elviselhetetlen a gondolat, hogy hozzám érjen az apámat meggyilkoló kezeivel.

– Ne légy nevetséges – mondom, megpróbálva minden szótagba beleönteni a megvetést, amit iránta érzek, de három szó nem elég ahhoz, hogy magába foglalja az érzés felemésztő hevét.

– Akkor hol van?

Megrázom a fejem.

– Miért játszod meg, hogy érdekel? Mikor néztél rá utoljára egyáltalán? Meglep, hogy egyáltalán emlékszel rá, hogy létezik... mintha egyáltalán észrevennéd az életben maradt gyermekeidet.

Megvonaglik, mintha arcon csaptam volna. Bárcsak meg is tettem volna. Bárcsak elég erős lennék hozzá!

– A nővéred volt – mondja halkan. – És ő megölte.

Felhorkanok. Újra próbálok elhajolni mellette, hogy kikerüljem, de ismét elém lép.

– Gyerekek halnak meg mindennap – mondom. – Hány gyászoló anyát hagyott maga után a háború? Ok mind bosszút álltak? Mi teszi a te fájdalmadat különlegesebbé? Mit számít?

– Mit számít? – A hangja remeg az indulattól. – Mit számít, hogy az apád elvágta a saját lánya torkát? – A szavak túl gyorsan buknak ki belőle. Valóban zaklatott, talán most először, amióta csak az eszemet tudom.

– Iphigeneia áldozat volt. Az istenek néha súlyos árat követelnek, és megtiszteltetés megfizetni azt. Kíváncsi vagyok, mit kérnek majd tőled, hogy vezekelj azért, amit tettél. Ha ez egyáltalán lehetséges.

– Téged nem érdekel? Tényleg nem érdekel? Hogy a nővéredet lemészárolták, hogy az öcséd eltűnt?

– Oresztészre egyedül az jelent veszélyt, akivel megosztod az ágyad. Te hívtad őt az otthonunkba. Te hoztad ide. – Nézem, ahogy a szeme elkerekedik a döbbenettől. – Tényleg ennyire ostoba vagy, hogy nem látod? Egy pillanatra is elhiszed, hogy Aigiszthosz a maga 1 gyávaságával életben hagyná Agamemnón fiát?

Tudja. Látom rajta – a védekezés és az aggodalom mögött –, hogy amit mondok, nem újdonság a számára. Talán ezért esett pánikba, amikor rájött, hogy Oresztész már eltűnt. Nem hitte, hogy Aigiszthosz ilyen gyorsan lecsap. Talán ő maga is el akarta küldeni Oresztészt, és most attól fél, hogy a szeretője megelőzte. Hogy végül túljártak az eszén. Nos, így is van – de nem a tompa agyú Aigiszthosz volt az, aki rászedte.

Nem tudom megállni, hogy ne menjek még tovább.

– Annyira elmerültél Iphigeneia halálában, hogy ajtót nyitottál egy férfinak, aki megölné a fiadat. – Felnevetek. – Nem túl késő már szerető anyát játszani? Úgy tenni, mintha érdekelne, mi lesz Oresztésszel... vagy velem?

Összezavarodott. Erre nem számított. Nem tudom, milyen torz elképzelést gyártott magában, milyen kifacsart bosszút képzelt el rólam, mintha képes lennék megölni azt az öcsémet, akit épp most helyeztem biztonságba. Nem tudom, hogyan hihette rólam, hogy képes lennék ilyesmire. Egyáltalán nem ismer engem – ami nem csoda, hiszen egész életemben a távolba révedt, mintha visszahozhatná az alvilágból a nővéremet.

Bárcsak megtalálnám a szavakat, amik még jobban megsebzik! De én sokkal jobban ismerem őt, mint ő engem. Egy pillanat múlva összeszedi magát, újra az irányítása alá vonja az érzéseit. Ez a hirtelen sebezhetőség csak átmeneti, és ha itt maradok, hogy gyönyörködjek a fájdalmában, hamarosan újra Klütaimnésztra lesz – hideg és elérhetetlen, és ha tovább szórnám rá a szavakat, az olyan lenne, mintha puszta kézzel próbálnám áttörni ezeket a vastag kőfalakat.

Félrelököm. Megborzongok testének érintésétől, ahogy félretaszítom, de olyan röpke az egész, hogy elviselem.

És aztán végre megszabadulok tőle, felfelé futok a keskeny ösvényen, egyenesen az otthonom felé, amit majdnem annyira gyűlölök, mint őt.

A lakosztályomban maradok, amikor csak tudok. Mindig is unalmas volt az élet Mükénében, de most, hogy nincs mit várnom – és Oresztész nélkül magányosabb vagyok, mint valaha –, teljesen értelmetlennek tűnik minden. Üldögélhetek egy órán át anélkül, hogy bármi mást tennék azon kívül, hogy bámulnám a padlón lévő mintákat, és hagyom, hogy a vonalak elmosódjanak a tekintetem előtt, miközben azon tűnődöm, mikor lesz erőm végre felállni. De miért venném a fáradságot? Nincs miért felkelni, nincs senki, akiért érdemes lenne kimenni. Nem érdemes kihajolni a palota udvarának falán, hogy a messzi tengert fürkésszem, vitorlák után kutatva, amik egykor a győzelmet hozták az égszínkék ég alatt. Morfondírozom, hogy vajon Georgiosz sikeresen eljuttatta-e Oresztészt a barátaihoz, hogy vajon elrejtik-e, és látom-e még valaha az öcsémet. De a gondolataim céltalanul kószálnak, mintha nem is lenne jelentőségük. Talán sikerült neki, talán nem – és bár tudom, hogy a bosszúnak és a haragnak kellene felemésztenie, mégis valami súlyos, tompa közöny telepedett rám. Minden egyes nap hajnalán csak azt kívánom, bárcsak vége lenne már.

A palotában megváltozott a hangulat. Aigiszthosz már nem somfordál anyám után. Látom őt, ahogy magabiztosan lépked, hallom a hangját, ami mostanában hangosabban, határozottabban visszhangzik a folyosókon. És látom anyám sima és kifürkészhetetlen arcát is, ahogy figyeli őt. Bármit is gondol az újonnan magabiztossá vált szeretőjéről, az jól el van rejtve a mosolya mögött. Sejtelmem sincs, mit érezhet valójában.

Számomra azonban mindez elviselhetetlen. Nem bírom nézni Aigiszthoszt, ahogy bíborpalástba burkolózva és csillogó ékszerekkel feldíszítve jár-kel, miközben azok a tárgyak egy olyan férfié voltak, akit még megölni sem mert. Nem volt méltó ellenfele Agamemnón– nak, és ezt ő is tudja, mégsem bántja a gondolat. Továbbra is mohón tömi magába a sült húst apám asztalánál, és önelégülten dől hátra apám trónszékében, megelégedettségtől ragyogó arccal.

Nekem közben megkeseredik az étel a gyomromban. Azt hittem, hogy a gyász olyan lesz, mint a szenvedés végtelen tengere, aminek a viharai megráznak majd, és soha nem apadnak el a könnyeim. De ehelyett csak nehéz kőként nehezedik a torkomra. Nem akarok enni; alig tudok nyelni. A beszéd erőfeszítése is túl sok, ezért inkább hallgatok. Különben is, Georgiosz és Oresztész távozása után már nincs is itt senki, akivel beszélhetnék. Még sírni sem tudok igazán, csak néhány lassan lecsorgó könnycseppet engedek végiggördülni az arcomon. Eszembe jut a tőr, ami mindig ott csillog Aigiszthosz derekán – egy férfi nem lehet elég óvatos, ha olyan asszonyt vett feleségül, aki gondolkodás nélkül megölte az előző férjét –, és tompán eltűnődöm, milyen érzés lenne, ha a penge áthatolna a bőrömön. Vajon kibuggyanna-e a vérem vörös folyóként? El sem tudom képzelni, hogy még áramlik bennem; olyan aszott vagyok, mintha kiszáradtam volna. Iphigeneiára gondolok, arra, hogyan halt meg, apánk széles mellkasához szorítva, és lassan felemészt az izzó irigység.

Eltemették azt a nőt, akit aznap láttam mögötte lépkedni. Senki sem mondta el, hogyan halt meg. Bárcsak beszélhettem volna vele: talán mesélhetett volna nekem apámról. A szolgák azt mondják, hogy Trója hercegnője volt. Milyen szerencsés volt, hogy egy király, Görögország legnagyobb királya választotta ki, hogy idehozza, egy palotába, amely biztosan legalább olyan pompás, mint amit hátrahagyott. Sőt biztos vagyok benne, hogy szebb is. Bár Trója gazdag volt, Mükénének ott volt Agamemnón. És neki is, egy rövid ideig.

De most már halott, ahogyan oly sokan, akik ismerték apámat. A háború súlyos árat követelt. Még én, a lánya is olyan kevés emléket dédelgethetek róla. Agamemnón, az Atreidák leszármazottja: egy hatalmas család, ami felemelkedésre volt hivatott, mégis újra és újra lesújtott rá az átok. Az nem érhet véget az ő meggyilkolásával. Még élek, és Oresztész is. De én olyan fáradt vagyok, olyan nyomasztó a kétségbeesésem, Oresztész pedig még csak egy kisfiú, és olyan távol van, hogy el sem tudom képzelni, hogyan viseljük el ketten ezt a terhet, ezt a sorsot, ami ránk nehezedik.

Nem tartom számon, hogyan telnek egymás után a napok, de eljön a délután, amikor a perzselő napfényben nézem a völgy lankáit, és érzem, ahogy a hőség ránehezedik a földre. Az ablak keskeny nyílásán át látom, ahogyan egy füstoszlop kanyarog a távolban, a földműves kunyhója felett. Georgiosz visszatért.

Senki sincs a palotában, aki törődne azzal, mit teszek vagy merre járok. Tudom, hogy Aigiszthosz embereket küldött a testvérem felkutatására. Ez az egyetlen alkalom, amikor Klütaimnésztra álarca megreped; a szorongás egy pillanatra fellobban a szemében, amikor az emberei üres kézzel térnek vissza. Vajon attól fél jobban, hogy rátalálnak, vagy attól, hogy sosem kerül elő? Azt hiszem, látom az arckifejezésében a megkönnyebbülést, amikor ismét arról számolnak be, hogy nincs semmi hír. De míg ők attól rettegnek, hogy Agamemnón fia mire lehet képes, úgy érzem, mindenki elfelejtette, hogy én is itt vagyok. Mégis, óvatosan körbepillantok a folyosókon, mielőtt kisurranok a palotából, és elindulok a tanya felé.

Amikor megpillantom vékony alakját, meglepő megnyugvás önt el – olyan vigaszt nyújt, amire nem is számítottam. Amint meglát engem, arcán átsuhan a felismerés melege, én pedig örülök az első apró boldogságnak, amit apám visszatérésének reggele óta éreztem.

– Élektra! – szólít meg, sietve felém indulva.

– Oresztész? – kérdezem, hátrapillantva, hogy megbizonyosodjam róla, senki sem követett.

Georgiosz bólint.

– Elvittem őt a barátaimhoz. Ők továbbviszik Phókiszba. Az ottani király, Sztrophiosz az apád húgának a férje. Valószínű, hogy Oresztészt ott jóindulattal fogadják majd.

Ennek hallatán valami belém nyilall. Oresztész apám húgánál lesz, a vér szerinti rokonaink között. Vajon hasonlít rá? Milyen történeteket tudna mesélni róla? A gondolataim kiülhetnek az arcomra, mert látom az együttérzést Georgiosz szemében. Ha most túl gyengéden szól hozzám, attól félek, nem tudom majd visszatartani az érzéseimet.

– Akkor várok.

– Oresztész visszatérésére?

– Mi mást tehetnék?

Georgiosz felsóhajt.

– Oresztész még gyermek – mondja. – Évekbe telik, mire visszatérhet ide, mire kihívhatja Aigiszthoszt. Azt hiszed, képes leszel addig itt maradni ebben a palotában, együtt élni vele és a királynéval?

Elfordítom a tekintetem, és a kiégett hegyoldalakra szegezem, amik kopáran megbámulták a könyörtelen nyári hőségtől.

– Azon kívül nincs hová mennem.

Hallom, ahogy nyel egyet.

– Tényleg azt hiszed, hogy biztonságban leszel? Ahogy Aigiszthosz egyre inkább hozzászokik a hatalmához, szerinted el fogja viselni a jelenléted?

A forró napfény ellenére összefonom a karjaimat magam előtt.

– Nem fog megölni.

– Nem is kell. Ha meg akar szabadulni tőled, bárkihez hozzá– kényszeríthet feleségül, akihez csak akar. Görögország legtávolabbi zugába száműzhet, vagy még rosszabb is történhet veled, ha egyszer úgy dönt, hogy el akar távolítani innen.

Elképzelem, hogy nem lehetek itt, amikor igazságot szolgáltatnak, hogy egy hatalmas tenger túlsó felén kell élnem, amikor apám halálát megbosszulják, és nem lesz módom visszatérni.

– Nem megyek el – jelentem ki. De tudom, hogy ez semmit sem jelent.

– Azt hiszed, hogy lesz választásod?

Még mindig nem fordítom vissza a tekintetem felé. Makacsul előrenézek, de nem a kopár dombokat látom. Apám sírboltját látom, sötéten és némán.

– Élektra?

Tudom, hogy nem hagyhatom figyelmen kívül a hangjában rejlő célzás súlyát. Azt hiszem, sejtem, mit fog mondani, és bárcsak megállíthatnám.

– Aigiszthosz csak egyre merészebb lesz, ahogy telik az idő. Most még új a hatalma. Ha el akarsz menekülni attól, amit tervez, most van itt az idő.

– Hogyan menekülnék el? – A hangom üres.

Hallom, ahogy mély levegőt vesz. A keze a váltamra simul. Hirtelen sokkal közelebb áll hozzám.

– Válassz magadnak férjet, Élektra! Jelentsd be anyádnak. Ha nincs teljesen kőből a szíve, talán megkönyörül rajtad, látva, hogy gyászolod apádat. Ha elmondod neki, ha határozott vagy, akkor itt maradhatsz, Mükénében, és megvárhatod Oresztész visszatérését.

Hátrahúzódom az érintése elől.

– És ki lenne az a férj?

– Tudom, hogy csak egy egyszerű földműves vagyok. Tudom, hogy neked egy királyhoz kellene hozzámenned. Máskülönben sosem merném ajánlani magam, csakhogy így biztonságban maradhatsz Mükénében, amíg a testvéred vissza nem tér. Én nem... én soha nem...

Ahogy a szavai összegabalyodnak, végre ránézek. Az arca feszült, napbarnított bőrén halvány pír ömlik szét, jelezve, hogy zavarba jött. Ez rám is igaz. Minden, amit mond, valóság. És tudom, hogy jó szándék vezérli az ajánlatát.

De sosem képzeltem el, hogy férjhez megyek, és ha mégis, biztosan nem egy Georgiosz-féle férfihoz. Ez lenne anyám diadala? Újra fellángol bennem a harag. Hogy elvette tőlem apámat, és most menedéket kell keresnem egy olyan házasságban, amilyet ő soha nem választott volna nekem. Egy olyan férfi oldalán, aki semmiben sem hasonlít Agamemnónhoz. A testem tiltakozik a gondolat ellen.

És mégis... ha nemet mondok, lehet, hogy sokkal rosszabb lesz. Érzem Georgiosz feszültségét vibrálni a levegőben. Nincs szellő; a hőség rám nehezedik. Választ kell adnom neki. Tudom, hogy ha igent mondok, elhagyhatom ezt a palotát, eltávolodhatok Klütaimnésztrától, de még mindig elég közel maradhatok, hogy szemmel tartsam, és számolhassam az éveket Oresztész visszatértéig. Talán ez az egyetlen módja annak, hogy tisztelegjek apám előtt.

– Igen – mondom. – Összeházasodunk. Ez keresztülhúzza majd Aigiszthosz számításait.

Furcsa módja ez egy házassági ajánlat elfogadásának. Súlyos teherként nyomja a szívem; újabb keserűség a többinek a tetejébe, ami lehúz a mélybe, távolabb a fénytől, mint valaha. Bár menekülést kínál, mégis úgy érzem, hogy egy újabb ajtó csapódik be a jövőm előtt.

Erőt veszek magamon, hogy folytassam, hogy kimondjam a szavakat, még ha tudom is, hogy fájdalmat okoznak.

– De ez az egyetlen ok. Máskülönben nem ezt a választ adnám.

– Természetesen. Megértem. – Bólint. – Együtt várakozunk, amíg Oresztész visszatér.

Megfogom a kezét. A barátom, az egyetlen barátom, aki valaha is volt. Bárcsak többet adhatnék neki fáradt lelkem mélyéből a jóságáért cserébe, de ez minden, amit nyújtani tudok.

31

Klütaimnésztra

inden kifordult önmagából Mükénében, és semmi sem olyan, amilyennek lennie kellene. Az életem akkor sodródott káoszba, amikornelvittem5aelegidősebb lányomat, hogy adjam, és ehelyett úgy mészárolták le előttem, mint egy állatot. Minden, amit addig ismertem, hirtelen letért az útról, mint a megbokrosodott lovak húzta szekér egy üres ösvényen, hogy aztán rázkódva, az egyenetlen földön zötykölődjön tovább valamerre. A jövő, amit magam előtt láttam – az a nyugodt és kényelmes élet, amit elképzeltem – eltűnt, és meg kellett tanulnom eligazodni a gyász és a düh ismeretlen tájain, míg végül minden sziklát és árkot kiismerve már nem botlottam meg bennük újra.

De most már megöltem a királyt, és senki sem büntethet meg érte. Titkos szeretőm előlépett az árnyékból, és immár nyíltan mutatkozik a világ szeme előtt. És ismét azt érzem, hogy a világ kibillent, hogy a gyeplő kicsúszott a kezemből, és hogy talán mégsem tudom, mi vár rám. Mert megint itt áll előttem a lányom, és most a közelgő házasságáról beszél – egy olyan házasságról, amit nem láttam előre, és ami mindent újabb zűrzavarba taszít.

Élektra arcáról nem sugárzik boldogság, amikor elmondja nekem. Hangja kemény, tekintete pedig nem álmodozó, hanem rideg és mogorva, mint mindig. Az egyetlen érzelem, amit felismerhetek rajta, a keserű diadal.

– Egy földműves? – ismétlem. Látom, hogy összeszólalkozásra készül. Szándékosan semlegesen tartom a hangomat. – Micsoda meglepetés.

Összeszorítja a száját. Aligha egy boldog menyasszony. De hát semmi sem olyan, amilyennek lennie kellene. Olyan családdá váltunk, amely semmibe veszi a szabályokat, és aligha kezdhetem el firtatni ennek az abszurditását – hogy ő maga választotta a férjét, aki ilyen alantas származású – annak a fényében, amit én tettem. Megtiltsam neki? Én egy királyhoz mentem feleségül, és lásd, mi lett belőlem. A volt férjem nemesi vére nem hatástalanította a családját átszövő átkot. A gazdagsága nem vásárolhatott neki sem tisztességet, sem jóságot. Miért akarnám, hogy a lányom az én utamat kövesse? Ha Élektra szerelemből választott, nem érdekel, kihez megy feleségül. Én magam már így is bőven elég pletykatémát adtam Mükéné népének; aligha félek attól, hogy a lányom felett is ítélkezni fognak.

Várja a rosszallásomat. Azt hiszem, ez sokkal jobban izgatja, mint a közelgő esküvője. Arra gondolok: nagyon belefáradtam már, hogy ellene feszüljek. Ráadásul eszembe jut, amit a kőoroszlánok alatt mondott nekem, amikor Oresztész üres lakosztályát látva egy pillanatra azt hittem, hogy a lehető legszörnyűbb módon állt bosszút rajtam. Soha nem is fordult meg a fejében, hogy bántsa a testvérét. De Aigiszthosz... Azóta is eszembe szokott jutni, amit róla mondott. Nem tudom elhessegetni a gondolatot. Egészen bizonyos, hogy csakis Agamemnón trónjának bitorlója jelenthet veszélyt a fiamra, így ismét egy olyan férfi oldalán találom magam, aki megölné a gyermekemet.

Tíz éven át voltam Agamemnón meggyilkolásának megszállottja, amióta csak a fiam él. Mintha alvajáró lettem volna, álmomban összefonódott a férjem halála és Iphigeneia elvesztése. Most azonban felébredtem, és amit látok, az nyugtalanít. A fiam elment, messzire, nem tudom elérni. Élektra tudja, hová, ebben biztos vagyok, de annyira gyűlöl engem, hogy úgysem mondaná el. Ha valaha is újra akarom látni Oresztészt, meg kell lágyítanom a nővérét. Meg kell értetnem vele, hogy amit tettem, érte is tettem.

És ha hozzámegy egy mükénéi földműveshez, legalább egy gyermekem itt marad. Még ha meg is vet engem, legalább a közelemben lesz. Ez azt jelenti, hogy nem tervez elszökni.

– Nem mondasz semmit?

Ráeszmélek, milyen hosszúra nyúlt a csend köztünk.

– Szokatlan választás – mondom. – Az emberek beszélni fognak.

– Rólam? – néz rám a lehető legmegvetőbb pillantással.

– Ha téged nem zavar, engem sem.

A szelídségem feldühíti.

– Nem hiszek neked.

– Hozzámehetsz, ha ezt akarod. Remélem, boldoggá tesz.

– Soha nem lehetek boldog – bámul a hátam mögé, haragtól forrongva.

Vajon ki ez a Georgiosz? Soha nem törődtem azzal, hogy alaposabban megnézzem azokat, akik a palota körül dolgoznak, és soha nem vettem észre, hogy Élektra a mezőkre lopakodik vagy beszélget valakivel. Nem tudtam, hogy van egy barátja, nemhogy szeretője. Vajon mit talál vonzónak benne ez a férfi, az én komor, haragos lányomban?

– És Aigiszthosz? – kérdezi kissé emelt hangon. Nyilván abban reménykedik, hogy legalább belőle kiválthatja a várt reakciót. – Mit fog szólni?

– Miért érdekel?

Azt hiszem, meglepi a nyíltságom. Évek óta kerülgettük egymást. De mióta a kőoroszlánok alatt kiadta magából a haragját, úgy érzem, mindketten elengedtük az óvatosságot. Vakmerőnek és merésznek tűnik ilyen őszintén beszélni, de nem látom értelmét többé a megtévesztésnek.

– Szerintem azt teszi majd, amit mondasz neki – mér végig röpke, megvető pillantással, aztán haloványan elmosolyodik. – Vagy talán mégsem? Még mindig úgy engedelmeskedik neked, mint egykor, most, hogy azt hiszi, ő uralkodik Mükénében?

– Aigiszthosz a király – felelem nyugodtan. – De biztos vagyok benne, hogy meghallgatja majd a kérésedet, és együttérzéssel lesz a gyászod iránt. Ha vigaszt találsz a választott férjedben, nem fogunk megfosztani tőle.

Úgy tűnik, mintha ezer válasz feszítené a torkát, de nem szól egy szót sem. Helyette sarkon fordul, és elsiet. Ahogy eltűnik, hagyom, hogy a nyugodt mosoly leolvadjon az arcomról. Egyáltalán nem vagyok olyan biztos Aigiszthosz reakciójában. Kezdek elgondolkodni a gyilkosságban segédkező társamról, a férfiról, akivel évekig terveztem együtt. Annyira más, mint az a durva, erőszakos férj, akit elpusztítottam! Csendes ravaszságot láttam benne, nem hivalkodó tekintélyt. Nem gondoltam volna, hogy olyan király lesz, aki túlságosan érvényesíti majd az akaratát. Őszintén szólva azt hittem, hogy azt teszi majd, amit mondok. Mindig én voltam az, aki a terveket irányította, én határoztam meg, mit és hogyan kell tenni. Soha nem hittem volna, hogy egy olyan férfit hozok a palotába, aki veszélyt jelenthet a gyermekeimre. Aigiszthosz egyedül sosem állt volna bosszút Agamemnónon. Szüksége volt rám, hogy megtegye. Így hát nem hiszem, hogy most, önállóan lenne bátorsága saját terveket kovácsolni. Mégsem tudom kiverni a fejemből, amit Élektra mondott nekem. Örülök, hogy Oresztész eltűnt. Nem lenne biztonságban Mükénében. Csapdába sétáltam, amit magam állítottam: meg akartam bosszulni az egyik gyermekem halálát, és ehhez egy rettegő férfi segítségét vettem igénybe, majd hatalmat adtam a kezébe. És most attól félek, hogy a félelme arra késztetheti, hogy lecsapjon, mint egy sarokba szorított vadállat.

Aigiszthosznak úgy kell előadnom Élektra házasságát, hogy az előnyösnek tűnjön a számára. Miközben keresem őt, folyamatosan ezen jár az eszem. A délután forró, így biztosra veszem, hogy a belső udvar egyik kerevetén heverészik. Ahogy általában, most is jól súgják az ösztöneim. Az állandóan jelen lévő őrség mellett elsuhanva rájuk mosolygok, de semmi választ nem kapok. Hasonlóan fogadnak, mint Élektra. Úgy tűnik, senki sem örül nekem itthon. Leülök Aigiszthosz kerevetének szélére.

– Jó hírem van – mosolygok rá, abban bízva, hogy magával ragadja a vidám hangulatom.

– Megtalálták Oresztészt? – kérdezi félig felkönyökölve. Elfojtok egy borzongást.

– Nem, Elektráról van szó. Férjet talált magának.

– Micsoda? – vonaglik meg Aigiszthosz arca.

– Egy Georgiosz nevű földművest választott. Ma járult elém ezzel a hírrel.

– Ez valami tréfa?

– Miért lenne az? – mosolygok rá rendíthetetlenül, mintha nem lenne teljes képtelenség, amit mondok, mintha könnyed hangvételem önmagában elegendő lenne meggyőzni őt.

Felül, a kezeit ökölbe szorítja.

– Egy lány nem választhat férjet! És nem mehet hozzá egy paraszthoz! Az istenek teljesen elvették az eszed? – Szinte tajtékzik. – Tudom, hogy az apád megengedte Helénának, hogy maga válassza ki a kérőjét, de ez nem így működik! És a húgod semmilyen tekintetben nem jó példa senkinek!

– Ez valóban nem így szokás – értek egyet. – De ha mindig azt tettem volna, amit elvárnak tőlem, akkor aznap éjjel, amikor beosontál ebbe a palotába, átadtalak volna az őreimnek. Akkor türelmesen vártam volna a férjem visszatértére, és egyetlen szónyi szemrehányást sem ejtettem volna ki azért, amit tett. – Mély lélegzetet veszek. – Nem tiltakoztam, amikor azt mondták, hogy Iphigeneiát Akhilleusznak szánják. Nem volt jogom hozzá. És lásd, hová vezetett az engedelmességem.

Aigiszthosz szóra nyitja a száját, de aztán bizonytalanul elhallgat.

– Megszervezhetnénk a házasságkötését, találhatnánk neki egy megfelelő vőlegényt, egy gazdag királyt, talán távol innen – folytatom, és látom, hogy élénken bólogat. – Biztos vagyok benne, hogy akadna valaki, akit nem riaszt el a mi... szokatlan helyzetünk.

Valaki, aki kész szövetséget kötni Agamemnón gyilkosaival – gondolom magamban. Talán nem is lenne olyan nehéz találni egy ilyen embert. Minél többet hallok a férjem trójai tetteiről, annál inkább látom, mennyien gyűlölhették őt rajtam kívül is.

– De ha így tennénk, Élektra messze kerülne a szemünk elől, ráadásul pénz és hatalom állna a rendelkezésére.

Nem akarom megemlíteni Oresztészt, nem kívánom emlékeztetni Aigiszthoszt a fenyegetésre, amit a fiam jelenthet. Óvatosan kell fogalmaznom.

– Ott barátokat szerezhetne, akik rokonszenveznek azzal, amit elmesél nekik. Mi van, ha ráveszi a férjét, hogy hadjáratot indítson Mükéné ellen, és bosszút álljon az apja nevében? – Kinyújtom a kezem, és finoman megérintem az övét. – Ez a házasság, amit javasol, tökéletes számunkra. Nem lesz hadserege, nem lesznek erőforrásai. Itt marad a közelünkben, ahol tudjuk, mit tesz. Azt hiszi, ezzel megaláz minket, de valójában megajándékoz bennünket úgy, hogy még ő maga sem tud róla.

– Erre nem is gondoltam – mondja lassan.

– Persze hogy nem. Megdöbbentett a hír, és joggal. De ha végiggondolod az összes következményt... – hagyom félbe a mondatot.

– Már értem, miért lehet ez előnyös – feleli, kezeit összekulcsolva.

Nem sürgetem, hogy többet mondjon. Csak figyelem őt egy pillanatig. Agamemnón csak most halt meg, Aigiszthosz pedig még nem szokta meg a hatalmát. Egyikünk sem felejti el, hogy én ragadtam fejszét, míg ő a palota egy sötét sarkában lapult. De vajon idővel átrajzolódnak-e az emlékei? Vajon elkezdi-e magát központi szereplőnek képzelni? Mükéné királyaként nem lesz illendő, hogy úgy emlékezzen vissza, mint aki egy évtizeden át a nyomomban kullogott. Vagy hogy emlékezzen, hol rejtőzött, amikor Agamemnón koponyája darabokra tört. Jelenleg a gyermekeim veszélyt jelentenek rá, de óvatosnak kell lennie. Ha megerősödik a hatalmában, ez megváltozhat. Fejfájás kezd kínozni a halántékomnál. Ő el akarja tüntetni Elektrát. Én meg akarom védeni a lányomat, aki meg akar engem büntetni. Vajon ez a különös házasság lehet az egyetlen megoldás mindannyiunk számára?

– Agamemnón lánya nem mehet feleségül királyhoz – morfondírozik Aigiszthosz. – Jobb, ha egy közrendű emberhez kötik. – Felderül az arca. – Természetesen így kell lennie! Csodálkozom, hogy erre nem jöttem rá korábban.

Minden türelmemre szükségem van.

– Akkor így lesz.

Felkelek, mert attól tartok, ha tovább maradok, elárulom a haragomat, amit az váltott ki, ahogy a lányomról beszélt. Ő elégtételt talál Élektra megalázásában; úgy véli, ez méltó sorsa ellensége gyermekének. Aki viszont az én gyermekem is.

Int egyet, hogy elbocsásson, noha már amúgy is elindultam. A belső udvaron túl végigsétálok a hosszú fal mentén, ami a völgyre néz, s középen – uralva a tájat – ott áll az a nevetséges sír. Ismét érzem azt az ürességet magamban. Négy gyermekem volt. Hálás vagyok, hogy Krüszothemisz engedelmes, csendes természetű, hogy könnyű házassága kivette őt a veszélyből. Aigiszthosz nem fél az ő szelíd leikétől. Öt békén hagyja majd. Élektra viszont túl heves, tele van haraggal. Azt hittem, hogy ha Agamemnón halott lesz, megértethetem vele a dolgokat, de ehelyett még inkább eltávolodott tőlem, meggondolatlanná vált, és most egy olyan életre kárhoztatja magát, ami méltatlan hozzá – csak hogy elmeneküljön előlem? Vagy annyira gyűlöl, hogy még saját magát is megalázza, csak hogy engem is megalázhasson ezáltal? És Oresztész... Oresztész, akinek egész életét felemésztette az én gyászom Iphigeneia miatt. Oresztész, akit soha nem ismerhettem meg igazán. Most pedig száműzetésben van valahol a világban, és félek, hogy Aigiszthosz nem fogja elfelejteni.

Élektra esetében nem tudom a választ. Azt sem tudom, hol keressem. De a fiam... az egyetlen módja, hogy meggyőződhessek róla, hogy biztonságban van, az, ha én találok rá előbb.

Agamemnón sírjára nézek, ami groteszk látványt nyújt a túlzó pompájával. Megérdemelte a halált, százszorosán is. De Iphigeneia még mindig halott. Szüntelenül kínoz a gondolat, hogy az ő halálának megbosszulásával csupán még több szenvedést hoztam az élő gyermekeim fejére. Annyi évemet elvesztegettem a gyászban – most kezdem megérteni, mennyit veszítettem a gyermekeim életéből is.

Valahogy el kell kezdenem Élektra esküvőjének előkészületeit. Nem tudom, hogyan. Megünnepeljük? Lakomát rendezünk egy ilyen különös frigy tiszteletére? Iphigeneia sáfrányszínű ruhája villan fel az emlékeimben. A tágra nyílt, komoly tekintete a hajnali félhomályban.

Megrázom a fejem, hogy elhessegessem ezt a képet. Élektra amúgy sem akar tőlem semmit. Biztos vagyok benne, hogy örülni fog a legjelentéktelenebb esküvőnek is, amit csak el lehet képzelni. De ha az véget ér – akárhogyan is zajlik majd le –, el kell indulnom Oresztész felkutatására. Nem hagyhatom ezt az őrökre, sem olyanokra, akiknek a hűsége megvásárolható vagy erőszakkal kikényszeríthető. Magamnak kell a nyomára bukkannom – és az első hely, ami eszembe jut, ahol kereshetem, az a gyerekkorom otthona, ahová Agamemnón fivére diadalmasan tért vissza a visszaszerzett feleségével.

Spártába kell mennem.

32

Élektra

z esküvőnk napján nem gondolok Georgioszra. Ahogy feléje lépkedek, csak anyám arca lebeg előttem, még ha szándékosan el is fordítom róla a tekintetem. Azt akarom, hogy rettenetesen csalódott legyen. Remélem, hogy a megaláztatás belülről égeti majd szét. A saját megaláztatásom meg sem fordul a fejemben. Georgiosz jobb ember, mint Aigiszthosz; bármilyen alacsony sorból való és bármilyen szegény is, én mégis olyan férjet választottam, aki minden lényeges tekintetben felsőbbrendű annál, mint akit ő vett maga mellé.

Georgiosz oldalán gyengének és ártalmatlannak tűnök majd, olyannak, aki képtelen szövetségeseket gyűjteni a bosszújához – így Aigiszthosz megengedi, hogy a palota közelében éljek, ahol minden nap figyelhetem őket. Ahol készen állunk majd, amikor eljön az idő.

És Georgiosz a barátom. Hűséges apámhoz. Mellette életben tarthatom Agamemnón emlékét, és egy nap visszaszerzem a családunk dicsőségét.

De nem tudom, maradt-e bennem még bármennyi képesség a szeretetre. Sokkal idősebbnek érzem magam a koromnál, a veszteségtől kiüresedettnek. Nem hiszem, hogy képes lennék egyik lábamat a másik elé tenni, ha nem hajtana a gyűlöletem. Ez táplál, ez hajt előre, ez dübörög bennem, eltörölve minden mást, ami valaha volt vagy lehetett volna.

Az esküvő után együtt megyünk Agamemnón sírjához. A csillagok alatt állunk előtte.

– ő volt a legbátrabb harcos mind közül – mondja komoran Georgiosz. – Aigiszthosz hazudhat róla, amennyit csak akar, de Mükénében mi tudjuk az igazságot. Emlékszünk.

Georgiosz valójában nem emlékszik rá, nem jobban, mint én. Alig látta apámat. Csak azt ismételgeti, amit az apjától hallott. Mégis hálás vagyok érte. Éhezem minden dicsérő szóra Agamemnón– ról, bárkitől, aki még tisztelettel mer emlékezni az igazi királyra. Sokan vannak, biztosít róla Georgiosz. Most meghúzódnak Aigiszthosz uralma alatt, de mind arra várnak, hogy Agamemnón fia visszatérjen a trónra. Ezt újra és újra elmondatom vele.

Krüszothemisz esküvőjén lakomát tartottak, ünnepeltek. Akkor minden mosoly, minden dallam, minden boldog szó csak belém döfött, mintha tüskék szurkáltak volna. Hogyan tehetett úgy a családunk, mintha lenne még öröm vagy szeretet számunkra? Sokkal jobban szeretem ezt a csendet és magányt. Eszembe jut Iphigeneia vélt esküvőjének napja. A nővéremé, aki nekem csak elmosódott emlék; halovány benyomást őrzök a sötéten libbenő hajáról és a gödröcskés mosolyáról. Az a nap csendben, egy üres, sötét helyen ért véget neki. Békében. Azt hiszem, ő járt köztünk a legjobban.

Megborzongok a hideg levegőben, mire Georgiosz megmozdul, hogy átkaroljon. Én pedig tovább bámulom apám sírjának bejáratát.

* * *

A házasságkötésem utáni hónapokban valóban próbálkozom. Hálás vagyok, hogy nem kell többé betennem a lábam a régi hálószobámba, hogy soha többé nem kell ránéznem arra a helyre, ahol apám a halálba sétált. Amikor sikoltva ébredek, könyörögve neki, hogy álljon meg, hogy forduljon vissza, hogy ne lépjen rá azokra a kárpitokra, amelyeket anyám készített elő, Georgiosz ott van, hogy annyi vigaszt nyújtson, amennyit tud.

A házunkból látni lehet a palotát. Ragyog és csillog a napsütésben. Szégyenemre vannak napok, amikor nem tudom megállni, hogy ne emlékezzek a nyári udvar hús árnyékára, az élénk színűre festett falakra, a sülő hús illatára és a méz édességére, ahogy feloldódik a borban.

Mikor korábban a szegénységre gondoltam, azt hittem, még mindig jobb, mint Klütaimnésztra és Aigiszthosz látványa. Azt hittem, hogy ha nem kell elviselnem az önelégült, gúnyos arcukat, akkor ez a hely a fényűzés megtestesítője lesz a jelenlétükhöz képest. Azt hittem, hogy a távozásom visszaadja a méltóságomat. De a szegénységben nincs méltóság. Felőrlő, kimerítő lét ez, és minden reggel arra ébredek, hogy a száraz, egyszerű falakat bámulom, amik napról napra egyre szűkebbnek tűnnek körülöttem.

Természetesen minden próbálkozásomban teljesen ügyetlen vagyok, és Georgiosz elnéző mosolyait csendes csalódás váltotta fel, amiért odaégetem a kenyeret, elfelejtek vizet hozni, és hagyom, hogy pókcsaládok szőjék be az otthonunk minden sarkát hálójukkal. Ő végtelen, fárasztó napokat tölt a földeken, és amikor hazaér, fáradtan, és engem még mindig a bánatom mélyén talál, a régi barátságunk könnyed beszélgetései elérhetetlenül távolinak tűnnek. Félek, hogy megbánta, hogy hozzám és a nyomorúságomhoz kötötte magát, bár azt mondja, hogy nem így van.

Ő már nem jön ide többé. Párszor próbálkozott, nevetségesen festve a karcsú pompájában, rendíthetetlen nyugalmával, ahogy megállt a kunyhóm ajtajában. Próbált adni nekem dolgokat – ékszereket, aranyat, értékes csecsebecséket. Mind az övé volt. Semmi sem apámé.

– Nem kell. – Belefáradtam, hogy újra és újra elmondjam neki. Soha nem említettem Georgiosznak a látogatásait, még kevésbé az ajándékait. – Nem akarlak itt látni.

Az utolsó próbálkozásakor ráncba szaladt a homloka, értetlenség ült ki a tökéletes arcára.

– Mit tehetek?

A karjaimat szorosan a testem köré fontam, és a mögötte lévő égboltnégyzetre szegeztem a tekintetem.

– Menj innen! Ne gyere vissza.

Hallottam a megremegő lélegzetét. Hosszú csend. Amikor végül megszólalt, fagyos volt a hangja.

– Megölt volna téged. Krüszothemiszt. Oresztészt. Mindannyiótokat, ha ezzel megvehette volna magának a háborút.

Megráztam a fejem. Nem mondott semmi újat, csak ugyanazokat az érveket ismételgette, újra és újra. Túlságosan kimerült voltam ahhoz, hogy megint elmagyarázzam neki.

– Bárcsak megtette volna.

– Azt hittem, rájössz majd. Amikor apád már nincs itt. Miután biztonságba helyeztelek.

– Biztonságba? Mint ahogy Oresztész is biztonságban van?

– Biztonságban van? – suttogta. – Tudod?

Erre ránéztem. Már elégszer beszélgettünk ahhoz, hogy tudjam, mi forgatja meg benne a kést, mi adhat neki egy apró ízelítőt abból a fájdalomból, amit én elviseltem azokban az években, amikor apámról vártam híreket, míg ő másfelé nézett.

– Nem. Lehet, hogy halott... és ha tudnám, soha nem mondanám el neked.

Az arca megkeményedett.

– Nem kellett volna ezt választanod, Élektra – csattant fel. – Még most sem kell.

Sarkon fordult, és eltűnt.

– Tévedsz – mondtam az üres térnek, ahol az imént állt.

Egyáltalán nem volt választásom.

33

Klütaimnésztra

The image depicts a simple, white lowercase letter 'm' with a mathematical equal sign '=' positioned below it. Előfordulhat, hogy az AI által létrehozott tartalom helytelen.enelaosz megöl, amint beteszed a lábad Spártába – rázza a fejét hitetlenkedve Aigiszthosz.

– Örökét viszek magammal, hogy megvédjenek. Titokban fogom felkeresni Helénát. Menelaosz soha nem fogja megtudni, hogy ott jártam – erősködöm.

– Ha valóban rejtegeti Oresztészt...

– Az az egyetlen hely, ahol lehet – mondom. – A húgom ott királyné; biztonságban leszek. Jól ismerem a palotát, el tudom kerülni, hogy bárki meglásson. Oresztésznek ott kell lennie.

És ha tényleg ott van, biztos vagyok benne, hogy Heléna segít majd nekem egy biztonságosabb rejtekhelyét találni számára. Együtt el tudjuk bújtatni Aigiszthosz emberei elől.

– És visszahozod őt Mükénébe?

– Természetesen.

Vajon elhiszi nekem? Vajon azt gondolja, eléggé bízom benne ahhoz, hogy tényleg visszahozzam ide a fiamat? Ha Agamemnón sorsa tanulság volt számára, talán nem merne ártani a gyermekemnek. Bolondság ezt feltételezni? Hagyni, hogy az a mérgező gondolat, amit Élektra ültetett el bennem, gyökeret verjen a fejemben? Ő gyűlöletből beszélt, de mégsem vethetem el teljesen a szavait. Ezt nem bízhatom a véletlenre. Aigiszthosz talán elhiszi, hogy hazahozom Oresztészt, ahogy ígérem, vagy talán tudja, hogy csak annál jobban el akarom rejteni. Lehet, hogy ez alkalmat nyújt neki arra, hogy eláruljon engem, és felhasználjon arra, hogy megtalálja a fiamat, és végezzen vele. Nem tudom. Sosem hittem volna, hogy Agamemnón képes lesz megölni a saját lányunkat – hogyan tudhatnám hát biztosan, hogy Aigiszthoszban nem lapul-e ugyanolyan rettenetes kegyetlenség? Ha elég elszánt volt ahhoz, hogy meg akarja ölni a férjemet, miért ne akarna megszabadulni a fiamtól is? Tudom, hogy a vele töltött évek nem jelentenek védelmet számomra; Agamemnón sem érzett irántam sem irgalmat, sem tiszteletet, semmi sem tartotta vissza attól, hogy lesújtson a késével. Vajon Aigiszthoszt jobbnak gondoltam nála? Ha igen, attól tartok, megint tévedtem. Ökölbe szorul a kezem.

– Ha úgy gondolod, hogy tényleg ott van...

– Hová máshová mehetett volna?

Aigiszthosz megvonja a vállát.

– És biztos vagy benne, hogy titokban tudsz beszélni Helénával? Hogy senki sem fog meglátni?

– Menelaosz soha nem fogja megtudni, hogy ott jártam – nevetek fel.

– Akkor érdemes kideríteni – mondja.

És így ismét útra kelek egy harci szekéren, ezúttal egyszerű köpenybe burkolózva, Tirünsz felé. Örök kísérnek, Aigiszthosz emberei, akik – ki tudja? – talán épp arra kaptak parancsot, hogy öljék meg Oresztészt, amint meglátják. De szükségem van rájuk, hogy garantálják a biztonságos utazásomat; hogy átadhassanak egy nehéz erszényt az egyik tirünszi kereskedőhajó kapitányának a biztonságos helyemért cserébe Gíthio kikötőjéig, távol a legénység kíváncsi tekintetétől. Amikor évekkel ezelőtt királyi menyasszonyként hajóztam el Spártából, az egészen más volt. Most viszont úgy csempésznek fel a fedélzetre, mint egy zsák gabonát, a férfiak durva kiáltásai pedig vegyülnek a hullámok csapódásának hangjával a hajó fa oldalán, míg végül belefájdul a fejem. Megkönnyebbülök, amikor kikötünk, és várunk, míg ki nem ürül a hajó, hogy a kapitány odajöhessen, és kiengedhessen minket. A friss, sós szellő áldásként ér, amikor végre felemelem az arcom az ég felé, és kipillantok a nehéz csuklya alól. A fapallók nyikorognak a víz mozgásától alattunk, a kapitány pedig tiszteletteljesen áll mellettem, míg egy pillanatra a távolba nézek, hálásan szabadulva a fullasztó álcámtól.

– Az a sziget ott – mondja, fejével egy apró, fákkal benőtt földdarab felé bökve a tengeren, ami elenyésző távolságra fekszik innen. – Az Kranai. Ide vitte a trójai a királynét, amikor elrabolta Menelaosz– tól. Mielőtt Trójába hajóztak.

Hangja jelentőségteljesen cseng.

Szóval így mesélik itt a történetet. Mivel Menelaosz úgy döntött, hogy megbocsátja húgom hűtlenségét, a hivatalos verziónak így kell szólnia: hogy erőszakkal ragadták el. Vajon mit érzett akkor? Volt-e egyáltalán választása? A saját ikertestvérem, és mégsem tudom elképzelni. Az a rengeteg halál és pusztulás, ami a nyomukba eredt, az évekig tartó könyörtelen háború... Vajon Heléna sejtette-e? Hogy a szenvedés milyen messzire nyúlik majd, hogy indái hány másik életet fognak megfojtani? Az én lányom vére lett az ára annak a szélnek, ami átfújta feléjük a sereget a tengeren.

Az úton, ahogy egyre közelebb érünk Spártához, azon kezdek gondolkodni, mit mondok majd Helénának, amikor végre meglátom. Eddig csak Oresztész járt a fejemben. Most azonban száz másik kérdés is felmerül bennem. Még azt sem döntöttem el, hogyan kezdjem, amikor a szekér hirtelen megáll. Tudom, hogy még mindig messze vagyunk Spárta palotájától, hogy senki se értesüljön az érkezésemről. Gyalog fogok belopózni, éppúgy, ahogy Aigiszthosz tette Mükénében, amikor mindez elkezdődött. Kilépek a leszálló alkonyatba, a széles Eurotasz folyó partján. A levegő nyugodt és csendes, és olyan illat vegyül bele, ami sok-sok évvel visszarepít. Azonnal elönt az érzés, egyfajta vágyakozás, ami nem csupán a gyermekkori otthonom iránti nosztalgia, hanem egy olyan kor iránti is, amikor a háború még nem szakította szét az életünket; amikor még nem özönlöttek a kérők a palotába Helénáért versengve; amikor minden jelentéktelennek tűnt, és egy délután észrevétlenül is elillanhatott; amikor még a folyó partján fekhettem a húgom mellett, és olyan dolgokról beszélhettünk, amik egyáltalán nem számítottak.

Amikor elérjük a palotát, azt mondom az őröknek, hogy várjanak a bejáratnál elrejtőzve, amíg előremegyek. Zavartan fészkelődnek, de ragaszkodom hozzá. Ismerem ezt a helyet, éveken át az otthonom volt. Gondosan védett a betolakodók ellen, de egy névtelen nőként észrevétlenül beosonhatok a titkos járatokon keresztül, amiket csak az ismerhet, aki itt élt.

Az éj leszállt, de a palota tele van élettel: fáklyák lobognak, rabszolgák sürögnek-forognak az udvaron. A távolból hallom a lovak nyugtalan horkantásait az istállók felől, és a palota szívéből dalolászás és nevetés hangja száll a szélben. Óvatosan figyelek, a köpenyem redői közé rejtőzve, és kivárom a megfelelő pillanatot, hogy besurranjak a fal titkos nyílásán, amit gyermekkori csínytevéseinkből ismerek – és megkönnyebbülve látom, hogy még mindig ott van. Lesütött szemmel, egyszerű rabszolgának tűnve, senki figyelmét fel nem keltve suhanok át az udvaron, és belépek egy nyitott ajtón. Több mint húsz éve nem jártam itt, mégis olyan ismerős minden, mintha csak tegnap suttogtunk volna Helénával ezeken a folyosókon a titkainkról. Megpróbálom elnyomni a feltörő érzelmeket.

Miközben a palota központja nyüzsög, a rabszolgák sürögnek a konyha és a nagyterem között, én a csendes és nyugodt részeken maradok. Tudom, merre van a királyné lakosztálya; ha sikerül észrevétlenül eljutnom oda, ott várhatok Helénára. Még ha hajnalig mulat is, kivárom. De amikor a kezemet a nehéz fából készült ajtóra teszem, ami egykor anyám magánlakrészébe vezetett, hallom, hogy valaki már van odabent.

Nem érzek félelmet. Eszembe sem jut, hogy bárki más lehetne ott Helénán kívül, így amikor benyitok, egyáltalán nem lepődöm meg, hogy ott áll, felém fordulva. Ez viszont róla nem mondható el: döbbenet és hitetlenkedés ül ki az arcára.

– Ne kiálts fel! – mondom.

A tekintete gyorsan végigfut rajtam, felmér.

– Persze hogy nem fogok.

Mozdulatlanul áll, mintha földbe gyökerezett volna a lába. Sekély tálban kis tűz ég az asztalán, mellette csokorba kötött gyógynövények, és egy éles kis kés van a kezében.

– Mit... mit keresel itt? – kérdezi.

– Mit gondolsz?

Mintha kábulatból térne magához.

– Meglátogatsz... most? Az életedet kockáztatod, hogy láss engem?

A szívem hevesen ver.

– Miért ne? Ez elborzaszt téged? El akarsz árulni a férjednek?

– Dehogy! – nevet fel, zavart, hitetlenkedő hangon. – El sem hiszem; azon tűnődöm, vajon álom vagy-e! Gyere.

Elengedi a kis kést, és tárt karokkal felém lép. Hagyom, hogy átöleljen. Érzem a puha haját az arcomon. Menelaosz tíz évig élt egy szerény sátorban egy idegen parton, hogy újra a karjaiban tarthassa őt; megszámlálhatatlan férfi halt meg érte; a férjem a saját lányát ölte meg, hogy visszaszerezze Helénát. Ezekben a hosszú években megváltozott; több lett, mint amivé egyetlen nő válhat. Nem tudom összeegyeztetni a sok vérontást a húgommal.

– De komolyan, mit keresel itt? – kérdezi hátralépve. Az arcomat fürkészi. – Veszélyes hely ez számodra, ilyen hamar azután, hogy...

– Neked nem volt veszélyes visszatérni? – érdeklődöm. – Hazajönni ide? Nem tudtam, Menelaosz hazahoz-e, hogy egyáltalán életben hagy-e. Hol van most?

– A nagyteremben lakomázik – feleli. – Megint trójai történeteket mesélnek, és hamarosan elérzékenyülnek, mint mindig. Ezért osontam el.

– Nem fognak hiányolni?

Lassú, kecses mozdulattal megvonja a vállát.

– Csak egy pillanatra akartam eljönni. – Tekintete az asztalra siklik, a szétszórt száraz levelekre. – De Menelaosz nem fog kérdezősködni, ha tovább maradok. És ha felfedeznek, biztos vagyok benne, hogy ki tudlak menteni.

Elmosolyodik, és a tűz lágy fényében olyan, mintha újra tizenhat éves lenne, magabiztos és eltökélt. Spártai Heléna; egykor hatalmas tömeg tolongott a palotánkban, minden áldozatra készen, hogy megszerezhessék őt. Házasság, anyaság, tíz év keserű ostrom, véres harc, és annak következményei – és mégis, semmi sem változott számára.

– Ülj le – biztat. – Hozatok bort.

Leülök a puha heverőre, miközben Heléna az ajtóhoz lép, és hallom az arra járó rabszolgának elsuttogott utasításait. Pillanatnyi bosszúságot érzek, még akkor is, amikor visszatér egy korsó borral, aminek a gazdag, édes illata átjárja a levegőt. Emlékeztetem magam, hogy szükségem van a segítségére. A fiam az, aki számít. A rabszolga kenyeret is hozott, és a látványa emlékeztet arra, hogy éhes vagyok. Letépek belőle egy darabot, miközben azt kívánom, bárcsak lenne elég erőm visszautasítani a vendéglátását. Miközben eszem, Heléna újra felveszi a kést, gyorsan és precízen felaprítja a gyógynövényeket az asztalon, majd egy kis tasakba söpri őket, amit az övére köt. Ezután közelebb húz egy zsámolyt, és várakozó tekintettel leül velem szemben. A mondanivalóm súlya hirtelen túl nagy tehernek tűnik, és keresek valamit, amivel halogathatom a beszélgetést.

– A gyógynövények? – kérdezem.

– Nyugtató keverék – feleli. – Borba oldva könnyít a lelken, segít elfelejteni a bánatot.

Elképzelem Menelaoszt, ahogy a lakomán siratja mindazt, amit elveszített Trójában. A Heléna övén lógó kis tasakra nézve mély lélegzetet veszek.

– Miért mentél el? – bukik ki belőlem. Nem tudtam, hogy valaha is fel fogom tenni ezt a kérdést, nem akartam kimutatni a gyengeségemet azzal, hogy rákérdezek arra, amire mindenki kíváncsi lehet. De én is kétségbeesetten szeretném tudni a választ.

– Miért kérdezed? – néz rám egyenesen. – Azt hiszed, a seregek soha nem indultak volna útnak Trója ellen, ha én nem megyek?

Nem válaszolok.

– Akik hazatértek, zsákmánnyal és nőkkel megrakott hajókkal érkeztek. A bárdok minden este zengik a bátorságukat, a dicsőségüket, a hírnevet, amit ott szereztek. És Trója, a város, amit mindenki bevehetetlennek hitt, semmivé lett. Tényleg elhiszed, hogy az a több ezer hajó csak azért indult útnak, hogy egyetlen feleséget visszajuttasson a férjéhez? – nevet fel. – Mindennap néztem Trója tornyairól. A csatamező tele volt nagy harcosokkal. Mindenki azt mondta, hogy az istenek ott jártak a kiválasztott hőseik mellett.

– A bárdok rólad is énekelnek. – Egyetlen nő, Zeusz lánya áll a történetük középpontjában. Számomra Trója egyetlen nőről szólt – legalábbis egyvalakiről biztosan. A lányomról, az első áldozatról. Nem akarom kimondani a nevét, nem itt, ebben a szobában, ahol anyám öltözködött, ahol Heléna és én együtt játszottunk, és mintha egy tucatnyi élettel ezelőtt történt volna mindez.

– Biztos. – Egykedvűen megvonja a vállát. – De csak ezért jöttél ide?

Felsóhajtok. Zeusz számos fia harcolt azon a csatamezőn, kivívva a helyét a legendákban. Mit kellett volna tennie a lányának? Ha rajtam múlt volna, ott hagytam volna őt Trójában. Ha én dönthettem volna, egyetlen anya sem veszítette volna el a gyermekeit. Heléna maradhatott volna örökre a tengeren túl.

– A fiam, Oresztész közvetlenül azután született, hogy a görögök elindultak Trója felé. Most pedig eltűnt. Reméltem, hogy ide jött.

Már rázza a fejét.

– Nem hallottunk Oresztészről.

– Semmit? – szorul össze a gyomrom. – Egyetlen szót sem?

– Semmit. – Rövid szünetet tart. – Azt persze hallottuk, mi történt Agamemnónnal. De a fiad nem keresett nálunk menedéket. Ha itt lenne, nem titkolnám előtted, egy pillanatig sem.

Elfordulok. Könnyek szöknek a szemembe, de nem hagyom, hogy kicsorduljanak.

Oresztész meghalhatott az úton idefelé? Természetesen előfordulhat. Rablók, vadállatok, Aigiszthosz hűséges emberei, egy kapzsi útonálló, egy barát, aki aranyért vagy kegyért elárulja – bárki végezhetett vele. Sietve eltemethették az út szélén, beledobhatták a tengerbe vagy ott hagyhatták a földön a varjak martalékául valahol Mükéné és Spárta között.

Vagy elrejtették máshol. Bárhol ezen a hatalmas világon. Egy apró szigeten, egy nyüzsgő város mélyén. Hogyan találhatok meg egész Görögországban egyetlen gyermeket?

– Bárhová ment is, hallani fogunk róla – biztat Heléna. – Ne veszítsd el a reményt; idővel megtudjuk.

Tompán bólintok.

– Ha idejön, nem akarja majd, hogy elmondd nekem.

– Nem fogja megtudni. De amint hallok valamit a fiadról, üzenek neked, megígérem. – Megfogja a kezem. – Valószínű, hogy idejön, hogy felkeresse az apja testvérét. De biztosíthatlak, Menelaosznak nincs többé kedve harcolni. Nem fog Agamemnónért bosszút állni. Beszélhetek az érdekedben, ha Oresztész idejön: meghallgat majd. – Habozik egy keveset. – Amikor hallottam, hogy fiad született, a lányomra gondoltam... hogy egy nap ők ketten összeházasodhatnának, és még szorosabbra fűzhetnénk a családjaink közötti köteléket.

Megpróbálom elképzelni ezt. Heléna olyan könnyedén vázolja fel a jövőt, évekre előre látja, hogyan alakulhatnak a dolgok a javunkra. Aulisz óta én csak egyvalamit terveztem, és az már beteljesedett. Nincs erőm arra, hogy a jövőre gondoljak, és nincs hitem abban, hogy az kedvező lesz számomra.

– A testőreim várnak a palota falain túl – mondom. Kihúzom a kezem az övéből, és felállók. – Megkaptam, amiért jöttem; vissza kell térnem, mielőtt keresni kezdenek.

– Örülök, hogy eljöttél – jelenti ki halkan. – Bátor voltál, hogy megkockáztattad.

Ráharapok a nyelvemre.

– Menj vissza a lakomára – javaslom. – Én ugyanazon az úton távozom, amelyiken érkeztem.

– Megpróbálok hírt szerezni Oresztészről – áll fel. – Bármit megtudok, elmondom neked.

Hagyom, hogy megöleljen. Szükségem volt erre az útra, hogy a saját szememmel lássam mindezt. Biztos vagyok benne, hogy nem hazudik, hogy valóban nem tud a fiamról, de a sietség, ami idehajtott, teljesen elpárolgott, és semmi mást nem érzek, csak hatalmas, nyomasztó csalódottságot.

– Jó utat – súgja a fülembe, aztán kisurran a szobából.

Az ajtajából figyelve igyekszem meggyőződni róla, hogy senki sincs a közelben. Összerezzenek egy hang hallatán, de nem Menelaosz dörmögése az, hanem egy halk, lányos hangszín.

– Anya – szólal meg, és látom, ahogy egy fiatal nő lép elő, és elkapja Heléna karját a folyosó végén.

– Hermioné, értem jöttél? – Nézem, ahogy belekarol a lányába, közelebb húzva őt magához, s ahogy továbbsétálnak, csevegésük elhalkulva tűnik el a távolban.

Hermioné, a lánygyermek, akit Heléna hátrahagyott. Még mindig itt van Spártában, és azóta várja anyját, amióta az elhagyta, annyi évvel ezelőtt. Düh lobban bennem, bár tudom, hogy a harag semmit sem segít. Miért háborognék a nővérem szerencséjén? Attól az én gyermekeim közül nem tér vissza hozzám egyik sem.

34

Élektra

E Előfordulhat, hogy az AI által létrehozott tartalom helytelen.lektra! híreink vannak.

Georgiosz az ajtónkban áll egy másik alak társaságában, akit nem ismerek fel ilyen távolról. Soha nem szoktak látogatóink lenni. Majdnem elejtem a vízzel teli korsót. Óvatosan leteszem a földre, igyekszem lecsillapítani zakatoló szívemet. Nem akarok visszamenni a kúthoz, ha kiöntöm az egészet. Nem engedem meg magamnak a reményt, hogy talán Oresztész az. A lehető legnyugodtabban sétálok feléjük, miközben a jövevényt vizsgálom. Bárdolatlanul öltözött, paraszt, akárcsak Georgiosz – akárcsak én most. Semmi ismerős nincs benne, és az ő szemében sem csillan felismerés.

– Hírek jöttek Odüsszeuszról – mondja Georgiosz, és a hangjában több aggodalom van, mint várnám. Nem értem, miért annyira fontos ez.

– Odüsszeusz? – rázom meg a fejem értetlenül. – Nem halt meg?

– Él, ennyi évvel a háború után is – válaszolja Georgiosz. – Mindenki erről beszél, hogy miket hallott róla.

– És ennek mi köze hozzánk? – Az a keserű gondolatom támad, hogy milyen szerencsések lehetnek Odüsszeusz felesége és fia, hogy még ennyi év után is visszakapták. Én kétszer ennyit is vártam volna, ha azt jelenti, hogy az apám élve hazatérhet.

A jövevény megköszörüli a torkát.

– Sok helyen járt. Rengeteg történet kering róla, de Mükénében senki sem beszélhet erről.

– Miért nem?

Halkabbra fogja a hangját, hiába nem látni senkit az elhagyatott viskónk közelében.

– A királynőnek és Aigiszthosznak kémeik vannak, folyamatosan kutatják Oresztész hollétét. De nem mindig elég óvatosak, különösen, ha megered a nyelvük a bortól. Egyikük nemrég tért vissza Spártából, ahol állandóan figyelik, Menelaosz király befogadja-e Oresztészt, és véletlenül kihallgatta, amint egy hírnök az egész történetet elmesélte a királynak.

Alig kapok levegőt.

– Odüsszeusz megtalálta Oresztészt? Erről van szó?

– Nem, nem Oresztészt – rázza a fejét a férfi. – Azt mondják, Odüsszeusz sokkal különösebb helyekre jutott el: Poszeidón meg akarta ölni, és összezúzta a hajóit; hogy szörnyekkel kellett harcolnia és nimfákhoz kellett menekülnie; és hogy végül Athéné vezette őt haza.

Georgiosz közbevág:

– Odüsszeusz azt állítja, hogy járt az alvilágban. Hogy beszélt a halottakkal.

Hideg borzongás fut végig rajtam.

– Hogy lehet ez?

– Nem tudom. De azt mondják, beszélt Agamemnónnal.

Olyan érzés, mintha arcul csapott volna. A szavai olyan erővel találnak el, hogy attól tartok, a lábaim felmondják a szolgálatot.

– Látta az apámat.

Nem hiszem el. Nem lehet igaz. Ha igaz, azt nem bírom elviselni. Miért kaphatná meg Odüsszeusz, egy férfi, akit évekkel ezelőtt mindannyian halottnak hittünk, azt az ajándékot, hogy találkozhat az apámmal, majd diadalmasan hazatérhet? Düh szikrázik a mellkasomban.

Georgiosz előrelép, aggódva figyel, és kinyújtja a kezét, hogy megtartson.

– Azt hittem, tudni akarod.

– Igen! Kérlek, mondd el a többit! – fordulok a másik férfihoz. Minden figyelmem az övé. Tudnom kell, mit mondanak az apámról, akár igaz, akár nem.

– Odüsszeusz a tengeren túlra hajózott, hogy megtalálja azt a helyet, egy föld alatti folyót, ami egészen Hádész házáig vezet. Áldozati italokat öntött a földre, és feláldozott egy kost, hogy kicsalogassa a halottakat. A szellemek előjöttek, hogy vért igyanak, és Agamemnón is köztük volt.

Becsukom a szemem, egy pillanatra magával ragad a gondolat. Apám, a király, a világ valaha volt legnagyobb hadseregének vezetője, egy árny, aki birkavérért marakodik.

– Folytasd.

– Elmondta Odüsszeusznak, hogyan halt meg, milyen szégyenletes volt egy áruló feleség keze által meghalni. Híreket kért a fiáról, de Odüsszeusz semmit sem tudott Oresztészről vagy arról, mi történt itt. Együtt sírtak mindezek miatt.

– Élektra? – Georgiosz hangja gyengéd, aggódó.

– Mindenki tudja.

Elképzelem, ahogy mindenki erről beszél, a pletykák újra fellángolnak, a szavaik égetnek. Apámat olyan régen meggyilkolták, de még mindig nem állt bosszút érte senki, Oresztész még mindig nincs itt, és senki sem mer róla suttogni sem. És most ez! Egy szóbeszéd Agamemnónról, az Atreidák fejéről, a családunk fejéről, aki odalent gyászolja elveszett hírnevét, ami egyre csak fakul, minden egyes nappal, amíg a fia vissza nem tér, hogy ítéletet tegyen a gyilkosai felett.

– Mindenki tudja, mekkora csalódás vagyunk számára.

– Te nem vagy csalódás – rázza a fejét hevesen Georgiosz. – És Oresztész sem az. Ez nem ezt jelenti. Klütaimnésztra volt az áruló, csak őt fogják elítélni a szenvedéséért.

– Hogyne ítélhetnének el minket is? – Hallom a saját hangomban a kétségbeesett élt. – Apám az alvilágban sínylődik, igazságra vágyik, és még mindig nem kapta meg!

– Ez nem a te hibád.

– Nem lel nyugalomra – suttogom, mire Georgiosz magához ölel. Bárcsak ne tenné! Nem akarok vigasztalást. Apám számára nincs vigasz, csak a bosszú keserű szomja, ami még kegyetlenebb szenvedés, mint Tantaloszé az elhagyatott tóban.

Korán kelek, és az ajtóban állva nézem, ahogy a csillagok lassan kihunynak a fakuló égbolton. Ő mögém lép, kezeit a vállamra helyezi, de amikor mozdulatlan és közömbös maradok, hallom, ahogy felsóhajt, és visszahúzódik. Gondolataim mindig visszatérnek ahhoz a mély veremhez, ahol apám szelleme komoran várakozik. Fáradtan fordulok vissza a házba, és a félhomályban keresni kezdem a kis kést, amelyet erre a célra tartok. Érzem Georgiosz tekintetét, amivel követ, miközben előrehúzok egy tincset a hajamból, és levágom a pengével. A végei csálék és egyenetlenek, ám vad elégedettséget érzek, ahogy elképzelem a zilált külsőmet. Évek óta nem fésülgetett vagy igazgatta a ruhámat egyetlen szolgálólány sem, hogy olyannak mutasson, amilyen nem vagyok. Élvezem a dísztelen ruháimat és a kócos hajamat. Klütaimnésztra lánya – suttogják, amikor meglátnak, és észreveszik, mennyire méltatlan körülmények között élek; hogy hagyja, hogy éljek. Megvetem a nők sajnálkozó pillantásait; soha nem beszélek a szenvedéseimről, így azt hiszik, hogy száműztek a palotából, hogy anyám egy közemberhez adott hozzá, hogy kitagadjon a családból. Senki sem hinné el, hogy önszántamból jöttem el.

– Megint áldozatot viszel a sírhoz? – kérdezi Georgiosz csendesen, megfontolt hangon.

– Apám halott. Ez az egyetlen, amit még tehetek érte.

– És ha már minden hajtincsedet levágtad?

– Szerinted nem kellene tisztelnem őt többé?

– Természetesen tisztelned kell. Én is tisztelem.

– Akkor miért helyteleníted?

– Sajnálom, hogy a tudtodra adtam, mit mondanak Agamemnónról az alvilágban – szabadkozik szemlátomást fáradtan. – Nekem is fáj erre gondolni.

Leülök vele szemben a sámlira.

– Te voltál az, aki megmutatta, kik vagyunk valójában. Hogy mennyit szenvedtünk, hogy milyen átok ül rajtunk. Az istenek nem bocsátanak meg nekünk, amíg nem tesszük jóvá. A gyilkosoknak meg kell fizetniük.

Lesüti a tekintetét, a kezeit az asztalon nyugtatja.

– Már nem vagyok biztos benne, hogy ez igaz.

Felszisszenek.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Tényleg ezt akarják az istenek? – kérdezi. – Ha megtesszük, megelégszenek vele?

– Nem értem.

– Egész életedben ennek az átoknak az árnyékában éltél. A családod történetéből megtanultad, hogy a vért vérrel kell megfizetni. De én egész életemben földet műveltem, a te apád földjein dolgoztam. Az én apám tanított meg rá, hogy minden elhal és újra visszatér, hogy minden évben elvetjük a magokat, aztán aratunk. Megtanultam az évszakok ritmusát, és azt is, hogy a legkeményebb telet is mindig tavasz követi. – Kihúzza magát, egyenesen ül. – Ez egy állandóan változó, mégis örök körforgás. És a te családod átka is ilyen. Tantaloszig visszamenőleg ugyanazt tették egymással a felmenőid. Egy borzalmas bűntett, elviselhetetlen fájdalom, aztán a bosszú csapása... és kezdődik elölről. Tudom, hogy neked nehéz ezt így látni, amikor viharok dúlnak körülötted, és lehetetlen elképzelni, hogy a holt föld újra termést hoz. De mégis megtörténik; mindig megtörténik.

– De ha nem állunk bosszút, ha a testvérem hagyja, hogy apánk gyilkosai büntetlenül maradjanak, mit tesznek akkor az istenek? Ez a kötelességünk. – Megszorítom a kezemben tartott hajtincset, az egyetlen dolgot, amit apámnak adhatok, amíg Oresztész vissza nem tér. – Egy asszony nem ölheti meg a férjét, egy bitorló nem ragadhatja magához a trónt, és egyikük sem fizetett meg érte. Ez sértés az istenek, a családom és minden ellen.

– De hol van ennek a vége? – Heves szavai meglepnek. Georgioszt még sosem láttam ilyennek. – Nem látod, hogy ez mindig így megy tovább, újra meg újra? Az istenek megkövetelik az igazságukat, de mi szenvedünk miatta, minden egyes alkalommal.

– Hát akkor mi mást tehetnénk?

– Lehetnél boldog. – Átnyúl az asztalon, és megfogja a kezem. – Megszöktél az anyádtól és Aigiszthosztól. Nincs többé közük az életedhez.

Elrántom tőle a kezem.

– Az apám miattuk halott.

– Sok embernek halott az apja, Élektra.

Nagyjából ugyanezeket a szavakat vágtam egyszer Klütaimnésztra fejéhez. A szemébe vágtam a vádjaimat: sok anyának halt meg a lánya, ez mindennapos, miért kellett neki az egész életét bosszúforralással töltenie? Nyugtalanul fészkelődöm. Gyűlölöm azt a gondolatot, hogy az ő lánya vagyok; hogy amit tudok, azt tőle tanultam.

– Talán azoknak az embereknek van más családjuk – mondom végül. – De én a testvéremet is elvesztettem. Mindent elvesztettem.

– Oresztészt elküldtük a nagybátyjához, egy királyhoz – érvel Georgiosz. – Biztonságos és boldog életet biztosítottunk neki.

Elönt a türelmetlenség.

– Honnan tudhatjuk ezt? Az, hogy hercegként él, még nem jelenti azt, hogy biztonságban van. Leeshet a lóról vadászat közben, felöklelheti egy vadkan, kirepülhet a szekeréből egy versenyen, és a kerekei alá szorulhat. Betegség is elviheti; a világ összes gazdagsága sem gyógyítja meg a dögvészt. Lehet, hogy már a föld alatt van, eltemetve anélkül, hogy a nővére keze érinthette volna.

Es ha nem halt meg – ezt már nem mondom ki –, talán túlságosan élvezi a fényűző életét ahhoz, hogy kockára tegye azt. Ahogyan Krüszothemisz, aki sosem mondott egy rossz szót sem anyánkra, aki elbújt a gazdag házassága nyújtotta kényelem mögé, aki sosem mert volna úgy kitartani, ahogyan én tettem. Nem láttam őt az esküvője óta, amióta a férje magával vitte egy másik palotába, messze innen, távol tőlem és attól a lehetőségtől, hogy ismét a szövetségesemmé, a testvéremmé tegyem. Mintha ő is halott lenne. Mintha mind halottak lennének, mindannyian ott rohadnának a földben, míg Klütaimnésztra bort kortyol és nevetgél egy férfival, aki Agamemnón köntösét viseli, Agamemnón trónján ül, Agamemnón jogarával a kezében.

– Igazad van, nem tudhatjuk – mondja Georgiosz. – De te élsz, és az életed elsuhan melletted. Mint Atlasz, aki az égbolt súlyát tartja, soha nem tudva mozdulni a rettenetes teher alatt, te is megrekedtél, arra várva, hogy Oresztész levegye rólad ezt a terhet. – Szomorúsága szinte tapintható. – De én mindig itt voltam melletted, és elbírom veled együtt, ha hagyod. Ha el tudod engedni.

Nem akarom ezt hallani. Ez a különbség köztem és Georgiosz között, az egyre szélesedő szakadék, ami elválaszt minket egymástól. Ő nem az Atreidák véréből való. Az ő apja békésen halt meg, elszenderült, mintha csak álomba merült volna. Georgiosznak nem kell elképzelnie az apja árnyát, amint az alvilágban zokog, igazságért könyörögve – különben tudná, hogy ezért egy egész életnyi szenvedés is megéri. A levágott hajtincset markolva visszasietek az ajtóhoz.

– Én nem fogom feladni, még ha te bele is fáradtál a várakozásba – mondom.

Odakint a levegő rezzenéstelen és sötét, a világ még nem ébredt fel. Az egyetlen hang, amit hallok, a csalogány panaszos csicsergése, egy halk és magányos dallam a csendben. Olyan szomorú az éneke. Vajon emlékszik még arra, amikor emberi lány volt? Philoméla, akit a saját nővére férje ragadott el, aki, miután végzett vele, kitépte a nyelvét, hogy soha ne beszélhessen róla. Így hát Philoméla egy faliszőnyegbe szőtte a tanúvallomását, és amikor a nővére meglátta, a saját fiát mészárolta le, és bosszúból megetette az apjával. Most Philomélának ismét van hangja, az istenek csalogánnyá változtatták, és ez a bánatos, magányos madár most az éjszaka csendjében siratja sorsát. Az ő családjának legendája annyira hasonlít az én őseim történetére – de nekem nem kegyelmeztek meg az istenek, nem adtak nekem tollakat és szárnyakat, hogy elrepülhessek innen. Éppúgy arra vagyok kárhoztatva, hogy csak a fájdalmamnak adjak hangot, de nekem ebben a testben kell viselnem mindezt.

Újra és újra a sírhoz húz a szívem. Megszámlálhatatlan alkalommal hagyok ott áldozatokat: egy-egy haj tincset, egy pohár bort, amit kiöntök a földre, a tavasz első gyümölcseit, amiket otthagyok, míg össze nem esnek saját szivacsos rothadásuk súlya alatt. Nem tudom, miért teszem még mindig. Vágyom rá, hogy elhiggyem, apám valahol ott van, a föld mélyének barlangjaiban; hogy tudja, hogyan tisztelem őt; hogy ez valami vigaszt nyújt neki a komor árnyak között. De jámborságom és odaadásom válasz nélkül marad.

Megszámlálhatatlan alkalommal zokogtam már a néma kőkapu előtt. Körmeimmel végigszántottam arcom bőrét, és dühömben csikorgattam a fogaimat. De ma a könnyek, amelyek a szemembe gyűlnek, maguktól fakadnak; könnyedén hullanak, és hang nélkül csapódnak a földre – nincs bennük sem kétségbeesés, sem düh. Apám nincs itt. Ha életben maradt volna, én is valahol máshol lennék. Saját gyermekeim lennének, nem rekedtem volna ebben a szerény házasságban. Az öcsém itt lenne, nem pedig idegenek nevelnék valami távoli földön. Túl sokáig éltem ezzel a teherrel, és összezúz a szenvedésem súlya.

A hajnal lassan lopakodik be a fakó égboltra. Ma nem tudom rávenni magam, hogy belépjek a sírkamrába. Elfordulok az íves kaputól, a felkelő nap ragyogása felé. A horizont fölé emelkedő, csillogó narancsfény egy pillanatra elvakít, és hunyorognom kell a lángoló fényességben. Egy sötét alak bontakozik ki a hajnal ragyogásából. Egy férfi alakja. Egy pillanatig azt hiszem, hogy az apám az, aki feltámadt, és épen, teljes egészében visszatért hozzám.

Ahogy azonban előrelép, az egész testem remegni kezd. Egy másik alak is közelebb húzódik hozzá.

– Azért jöttél, hogy meggyászold a királyt? – kérdezi az első alak. A tekintete fürkészően jár végig rajtam, egy pillanatra megállapodik a hajtincsen, amelyet még mindig a kezemben tartok.

Csak bólintok, mert nem bízom magamban annyira, hogy megszólaljak.

– Talán a palota hűséges szolgája vagy? – kérdezi kétkedve.

Az arcába bámulok. Udvariatlanság, tudom, de már régen nem törődöm ilyesmivel. Lelki szemeim előtt egy rémült kisfiú jelenik meg, és erőltetem az emlékeimet, hogy felidézzék őt, hogy összehasonlíthassam a régi arcot az előttem álló idegenével. Lehetne bárki más? De ő nem ismer fel engem. Ennyire megváltoztatott az idő múlása? Nem bánt velem kegyesen, az biztos. De róla nem mondható el ugyanez. Az előttem álló férfi erős és életteli, már nem az a kisfiú, akit ismertem, de ha jobban megnézem az arca vonásait, a tekintete élességét, felismerem benne a gyermeket, aki valaha volt.

– Nem vagyok szolga – felelem. – Bár biztosan úgy nézek ki. – Mély lélegzetet veszek. – Azért vagyok itt, hogy meggyászoljam az apámat, Agamemnónt, aki ebben a sírban nyugszik.

A szeme elkerekedik.

– Te vagy Élektra?

Alig tudom levenni róla a tekintetem, de egy pillanatra a mellette álló alakra nézek. Elég ennyi, hogy lássam, milyen jóképű, milyen magabiztos és határozott a kiállása. Az arcom elpirul a szégyentől; egyszerre szégyellem magam a rendezetlenségem, az elhanyagolt megjelenésem miatt, amiért ennyire belemerültem a saját nyomorúságomba.

– Én vagyok – felelem, és kihúzom magam, az államat dacosan

felszegve.

– Akkor vedd ezt bizonyítéknak; valóban a nővérem vagy, és visszatértem, ahogyan megígértem! – Az arca izgalomtól ragyog, és előrenyújtja a kezét.

Egy bronz tőr fekszik a tenyerén, hegyén egy apró, arany oroszlán vicsorít. A vadászok, éppen úgy, ahogy emlékeztem, dárdákkal és pajzsokkal nyomulnak előre.

– Oresztész – suttogom. Ő csillogó szemekkel bólint.

– Visszatértünk Mükénébe, Püladésszel együtt. – A másik férfira mutat, aki tiszteletteljesen biccent felém.

Pánikszerű izgalom kerít hatalmába. Ez az, amiről mindig álmodtam, az egyetlen dolog, ami életben tartott apám halála óta... és most végre valóra válik.

– Gyere, ülj le, mielőtt összeesel – mondja, miközben a könyökömnél fogva finoman a gyalogút melletti alacsony falhoz vezet. Hálásan ereszkedem le a kőre. – Áldozatot kell bemutatnom apám sírjánál, ezért jöttünk ide először.

– Én minden reggel idejövök – felelem kábán.

Várok, miközben a nap meleg fénye lassan szétterül a földön, és más madarak is csatlakoznak a magányos fülemüle énekéhez. Abszurd nevetés tör elő a torkomból, és gyorsan a szám elé kapom a kezem. Az ég felé emelem az arcom, hagyom, hogy a nap sugara végigsimítson rajta, és próbálom komoly elmélkedésbe rendezni vonásaimat.

– Élektra? Jól vagy?

Összeszorítom az ajkaimat, nem bízom magamban annyira, hogy megszólaljak.

– Bizonyára el van ragadtatva – hallom Püladészt suttogni. – Mindez teljesen váratlanul érte.

Oresztész egy pillanatig habozik, mielőtt leül mellém. Érzem benne a kettősséget: a gondoskodás és a bizonytalanság közötti egyensúlykeresést. Túl hosszú idő telt el azóta, hogy utoljára együtt voltunk.

– Miért most? – nyögöm ki végül. – Már feladtam a reményt, azt hittem... Miért vagy itt?

– Készen állok – feleli. Püladész felé pillant. – Van olyan biztonságos hely, amit ismersz? Ahol beszélhetünk?

– Eljöhettek hozzám – mondom neki. – De...

Kérdőn néz rám.

– Igen?

Kihúzom magam, igyekszem nem engedni, hogy testem elárulja a zavaromat.

– Nem olyan hely, amilyenhez hozzászoktál. Nem palota.

– Ott él a nővérem – mondja halkan. – Sehová nem mennék szívesebben.

Mégis úgy érzem, hogy legszívesebben elsüllyednék, amikor visszaviszem őket ebbe a nyomorúságos kis hajlékba. Nincs itt semmi, ami otthonná tenné. Sötét és árnyékos, egy elhagyatott és szeretet nélküli hely. Azt hittem, már túl vagyok az efféle világi dolgokon, de amikor most rátekintek, az ő szemükkel látom. Georgiosz is megjelenik, és legszívesebben még jobban összehúznám magam.

– Élektra?

– Az öcsém – jelentem be. – Oresztész végre visszatért.

Öröm villan fel Georgiosz arcán, a mosolya olyan őszinte. Rég láttam már ilyennek.

Oresztész előrelép, szinte félénken. Vajon próbálja leplezni az otthonunk iránt érzett megvetését? De ahogy Georgiosz valóban boldognak tűnik, hogy viszontláthatja, úgy Oresztész is őszinte örömöt sugároz.

– Emlékszel rám? – kérdezi a testvérem.

– Hogyne emlékeznék! – tárja szét nevetve a karját Georgiosz.

És már hátba is veregetik egymást, mindketten sugárzó arccal. Összefonom a karjaimat magam körül.

– Menjünk ki – mondom. Nem akarom, hogy bárki is lássa, mennyire meg vagyok rendülve.

– Természetesen – feleli Georgiosz. – Üljetek le odakint, olyan sötét van itt bent. Hozok nektek ételt és italt, biztosan elfáradtatok az úton.

Kikísér minket a napfénybe, aztán eltűnik. Persze az én dolgom lenne, hogy fogadjam a jövevényeket, és megvendégeljem őket, de ez is csak egy újabb dolog, amit elrontottam, egy újabb udvariasság, amit elfelejtettem.

– Sajnálom, hogy nem tudlak méltóbban fogadni – mondom, amikor egy nagy fa kiterjedt ágai alatt árnyékos helyet találunk.

– Sajnálom, hogy ez történt veled – rázza a fejét Oresztész.

Elvörösödöm, és látom rajta, hogy azonnal észbe kap, mert rájött, hogyan hangzott ez.

– Úgy értem, sajnálom, hogy elüldöztek az otthonodból – helyesbít. – Biztos vagyok benne, hogy sokkal boldogabb vagy itt, Georgiosszal, mint ott, velük. De nem így kellene lennie. Nem nekik kellene apánk palotájában élniük, és nekünk száműzetésben tengődnünk.

Nyelek egyet. Én nem annyira száműzött vagyok, mint inkább szökevény. Anyám nem kényszerített arra, hogy elmenjek. De ugyanakkor lehetetlenné tette, hogy maradjak – ahogy Oresztész számára is. Figyelem őt, ahogy körbenéz, felméri a helyet. Szinte félénken tekintek rá, a férfira, akivé lett, arra, mennyi mindent átélt nélkülem.

Tíz éven át én formáltam az ő világát. Most pedig egyáltalán nem ismerem.

Georgiosz kilép a házból, én pedig összerándulok a fekete, keserű kenyér látványától, amit nekik hozott. Oresztész azonban úgy veszi el, mintha valóban hálás lenne érte. Én nem kérek, és kissé fészkelődön! a helyemen. Semmi sincs rendjén. Itt ülök velük, a férjem szolgál ki minket, és szörnyen zavar, milyen egyenetlenül vágtam le a hajamat. Bárcsak felkészülhettem volna! Bárcsak tudtam volna, hogy ma érkezik! Bárcsak képes lettem volna megtartani a hitemet abban, hogy visszatér!

Georgiosz, aki láthatóan sokkal könnyebben beszél a fivéremmel, mint én, felteszi azokat a kérdéseket, amiket én nem tudok.

– Miért most jöttél? Mi indított el az úton?

– Phókiszban kényelmesen éltem – ráncolja a homlokát az öcsém. – A király mindig kedves volt hozzám, úgy bánt velem, mint a saját fiával, mint Püladésszel, így testvérekként éltünk. – Vet egy pillantást a barátjára, majd mély lélegzetet vesz. – De bármilyen befogadó és szeretetteljes otthonom is volt ott, tudtam, hogy nem az az igazi otthonom. Mindig ott izzott bennem Mükéné gondolata.

– Nem felejtettél el minket – lazulnak el kissé a vállaim.

– Hogyan is felejthettelek volna el? – kerekednek el a szemei. – Mindennap gondoltam rád, Élektra! Arra, hogy mi történhet veled itt. Olyan bátor voltál, amikor kicsempésztél innen, megmentettél attól, amit Aigiszthosz tett volna velem. Tudtam, hogy vissza kell térnem, hogy meg kell hálálnom neked.

Könnyek gyűlnek a szemembe. Összekulcsolom a kezem, és a körmeimet a kézfejembe mélyesztem. Az éles fájdalom a jelenhez köt, megakadályoz abban, hogy összeomoljak.

Oresztész kényelmetlenül fészkelődik.

– Mégis sokáig vívódtam azon, hogy visszatérjek-e, és mit fog ez jelenteni... mit követel majd tőlem.

Nem könnyű feladat, amiért itt vannak. Bár ebben a pillanatban eltűnődöm, vajon lehetne-e mégis az. Ha elképzelem, hogy minden fájdalmamat egyetlen fejszecsapásba sűrítem, és arra gondolok, hogy Aigiszthosz van a penge alatt, és Klütaimnésztra is... Megtorpanok, egy pillanatra elborzadva attól a gondolattól, hogy talán ezt érezte anyám is, amikor meglátta fellobbanni a jelzőtüzeket. Undorodom a gondolattól, hogy akár egy röpke pillanatra is közösséget érezhetnék vele, és hevesen megrázom a fejem.

– Elkábította apánkat, és egy saját maga szőtte hálóba zárta. – A szavak keserűek a számban. – Aztán fejszével mészárolta le. A saját férjét. Az istenek nem tűrhetik el azt az asszonyt, aki ilyet tesz.

Nem teszem hozzá, hogy azóta is békében él. Zeusz nem sújtott le rá a villámával, egyetlen isten sem avatkozott közbe. Hallottam történeteket arról, hogyan léptek közbe Trójában, amikor a csaták hevében meg akarták menteni a halandókat, akiket szerettek vagy bosszút álltak azokon, akik megsértették őket. Nem értem, hogy Klütaimnésztra hogyan élhetett azóta is háborítatlanul, ennyi éven át.

– Tudom – feleli Oresztész. – Minden éjjel, amikor lehunytam a szemem, apánkat láttam. A túlvilágon sírt meggyalázottságában. – Nyel egyet. – Ezért mentem el Apollón orákulumához, és könyörögtem a válaszokért.

– Mit mondott az orákulum? – Feszülten figyelem a fivéremet.

– Elmondtam a papoknak, mit akarok kérdezni – néz a szemembe Oresztész. – Megadták az útmutatást, mit kell tennem, és hogyan kell közelítenem Püthiához. Ott megtisztítottak, felajánlásokat tettem, és babérkoszorút vittem a templomba. Püthia félhomályban ült, füstfelhőbe burkolózva. Azt hittem, meg sem tudok majd szólalni, de valahonnan mégis előtört belőlem, amit kérdezni akartam. Tudnom kellett. A szemei befelé fordultak, miközben az isten szólt hozzá. És végül kimondta a választ.

A világ mozdulatlanná és némává dermed körülöttünk, mielőtt folytatja.

– Apánk nem nyugodhat, amíg a gyilkosai élnek. Ha elfordulok a kötelességemtől, ha gyávaságomban nem állok bosszút érte, Apollón papnője figyelmeztetett, hogy az isten maga fog megbüntetni engem. Ez az ő parancsa. – Fejét a kezeibe temeti. – Nincs más választás.

Teljesen felnőtt férfiként tért vissza, de ahogy itt ül a földön, térdeit felhúzva ebben a kétségbeesett testtartásban, ugyanazt a fiút látom benne, akit egykor elbújtattam, és a szívem belesajdul. Nem kételkedem az orákulum szavaiban. Még ha sajnálom is őt, érzem, hogy feléled bennem valami, ami a várakozás izgalmához hasonlít.

– Ő soha nem volt az anyád – mondom halkan. – Tudom, hogy visszariadsz ettől, mert rettenetes tett. És te jó ember vagy. De csak te adhatod meg apánknak a nyugalmat. Csak te hozhatsz igazságot az Atreidák házának.

– Megtehetem? – emeli fel a fejét Oresztész.

Mielőtt válaszolhatnék, Püladész előrenyúl, és megszorítja Oresztész vállát.

– Nem vagy egyedül – mondja.

Rájuk meredek. A kötelességük súlya ott lebeg felettük, a bátorságuk, amellyel szembenéznek vele. Valami különös borzongás fut végig rajtam, mintha a gyökereim szétterjednének, ágaim a fény felé nyúlnának. Most először nem kapom el a tekintetem Püladész– ról, hanem egyenesen az arcába nézek – és ő is visszanéz rám. Olyan, mint egy katona, gondolom. Széles vállai, sötét szakálla és komor szemöldöke idősebbnek és komolyabbnak mutatja Oresztésznél. Vajon így nézett ki apám is, amikor Spárta hadseregével visszatért Mükénébe, hogy visszakövetelje a palotát? Ez a bátor hős, aki hűen követi barátját az igazság küldetésében – ilyen férfit választott volna számomra apám, ha azt az életet élhettem volna, amire születtem.

– Légy bátor, Oresztész – suttogom. – Te Agamemnón fia vagy.

Érzem, ahogy valami áramlik közöttünk, hármunkat összekötve. Túl rettenetes ahhoz, hogy kimondjuk, de túl jelentőségteljes ahhoz, hogy elhúzódjunk tőle.

– Hogyan fogjátok megtenni? – töri meg a pillanatot Georgiosz hangja, és összerezzenek. Egy pillanatra látom Oresztész szemében a könnyek csillogását, ajkának apró remegését, de aztán egy elszánt kifejezés söpör végig az arcán. Annyira hasonlít Klütaimnésztrára, hogy kavarog tőle a gyomrom.

– Titokban tértünk vissza – mondja. – Nem akartunk több vérontást, mint... mint amennyi szükséges – hajtja le a fejét nagyot nyelve.

– Úgy terveztük, hogy idegenekként érkezünk Mükénébe – szól közbe Püladész. – Idegenek, akik Oresztész halálhírét hozzák, és jutalmat remélnek ezért az örömhírért Aigiszthosztól. Így biztosan eljutunk elé. Hallani akarja majd minden részletét. Azt fogja hinni, hogy a fenyegetés megszűnt – ha Agamemnón fia halott, végre biztonságban érezheti magát. Akkor fogunk lecsapni.

Minden szavára bólogatok.

– Elég lesz ez? – bukik ki Oresztészből. – Ha ott helyben lemészároljuk Aigiszthoszt, az elég?

Ahogy kimondja, azonnal szégyenkezik, de a makacsul felszegett áliában ott a dacos eltökéltség. Klütaimnésztrafia – gondolom ismét. Megrémít, mennyire hasonlít rá, és mennyire nem apánkra.

Hosszú csend telepszik ránk.

– Az orákulum azt mondta, hogy állj bosszút apánk gyilkosain – mondom. – Tudod, hogy anyánk kezében volt a fejsze. Sőt! Emlékszel is, nem? Mindig Aigiszthosz előtt járt, ő szőtte a terveket.

– Mi van, ha Aigiszthosz mondta anyánknak, hogy tegye meg? – veti fel Oresztész. Reménykedve néz rám; ismét a nővéréhez fordul segítségért.

– Tudod az igazságot – jegyzem meg halkan.

– Élektra – szól közbe Georgiosz, és összerezzenek. Látja az arcomra kiülő fintort, és habozik, mielőtt folytatná. – Ő az anyád.

Ott lebeg közöttünk, amit korábban mondott: hogy a bosszú értelmetlen, és csak újabb szenvedést szül. De téved. Tudom, hogy téved. Véget vethetünk ennek, ha elég bátrak vagyunk.

– Ez Apollón parancsa – emlékeztetem. – A családunk már figyelmen kívül hagyta az istenek szavait, és mindannyian szenvedtünk érte. Hogyan kockáztathatnánk meg újra?

– Igaza van – helyesel a szavaimra Püladész, és a megkönnyebbülés erőt ad.

– Nem akarom figyelmen kívül hagyni az orákulum szavait – ismeri be lassan Oresztész.

Alig merek levegőt venni, miközben ő mérlegeli az elhangzottakat. A jóslat, amelyet Delphoiban hallott, hogy Apollón megbünteti, ha érintetlenül hagyja apja gyilkosait, azt bizonyítja, hogy igazunk van, még akkor is, ha borzalmas dolog, amiről beszélünk. Amit viszont nem mondok ki hangosan, az az, hogy ha megöli anyánkat, akkor az Erinnüszek fognak rátörni. A kígyóhajú Erinnüszek a baljós tekintetükkel és az olthatatlan bosszúvágyukkal, ami azokat sújtja, akik megölik a saját szüleiket. Apollón megbüntetheti azt a fiút, aki nem áll bosszút az apjáért, de ők egészen a föld végső határáig üldözni fogják azt, aki megöli az anyját. Szárnyaik csapkodása elhomályosítja majd a napfényt, üvöltéseik szüntelenül visszhangzanak a fülében, és nem csillapodik a kínok iránti szomjúságuk.

De akkor legalább Klütaimnésztra is halott lesz, a szeretőjével együtt. Oresztésznek könnyű tétovázni. Kényelemben élt, mióta elküldtem, míg én itt voltam, szégyenben és nyomorban. Egyedül én viseltem a szenvedés terhét azért, amit anyánk tett, és senki más nem volt kénytelen osztozni benne. Még nem.

– Szerinted ez az egyetlen mód Apollón utasításának beteljesítésére? – kérdezi tőlem.

Itt ülök, mocskosán és rongyosan, mint egy paraszt a földön, de ez a három férfi felém fordul, a mondandómra várva. Én vagyok Agamemnón lánya. Érzem az igazságát, és azt is, hogy a jövőm kibontakozik előttem; ez az élet, amiben most vagyok, csak átmeneti. Látok magam előtt egy esélyt, valami mást, valami újat. Az arcomat a nap felé fordítom, mint egy virág, ami készen áll a kivirágzásra.

Oresztész mindig bízott bennem. Évekkel ezelőtt én mondtam el neki, milyen a világ, és soha nem volt oka kételkedni bennem. Ha most megmondom neki, ha elindítom ezt a folyamatot, akkor meg fog történni.

Az én kezemben van a hatalom – most először.

– Ez az egyetlen út, Oresztész – mondom, miközben előrehajolok, és a kezemet az övére helyezem. A tekintete találkozik az enyémmel, mire borzongás fut végig rajtam, mintha a lelke mélyén húzódó repedésekbe pillantanék bele. – Meg kell ölnöd őt.

Megállapodtunk abban, hogy Oresztész és Püladész az éjszakát a kunyhónkban rejtőzve tölti. Figyelem őket, ahogy beszélgetnek, előkészületeket tesznek, és az istenekhez fohászkodnak a sikerért. Tudom, hogy sikerrel járunk majd. Nem fogunk kudarcot vallani.

Georgiosz egész nap elfoglalt, dolgozik, mint mindig, én pedig a szokásosnál nagyobb igyekezettel próbálok ételt készíteni és rendet teremteni az otthonunkban. Felsöpröm a padlót, felriasztva a pókokat, amelyek rémülten menekülnek a seprű elől, amit alig használtam eddig. Árpát őrlök a sűrű, íztelen kenyérhez, és összevágom a fonnyadt zöldségeket a leveshez. Feladatok, amelyeket gyűlölök, de ma olyan készséggel végzem őket, hogy magam is meglepődöm rajta – ahogy valószínűleg a szegény pókok is. Ideges vagyok, nyughatatlan, tele izgatottsággal. Az illatok és a füst keveréke émelyítően kavarog a levegőben, a fejem lüktetve fáj, és a szívem őrült ütemben ver. Közben folyton Oresztészre és Püladészra pillantok, akik hol kint járkálnak fel-alá, hol szemben ülnek egymással az asztalnál, könyöküket a térdükre támasztva, elmélyült beszélgetésbe merülve. De akármennyire elmerültek is a terveikben, érzem, hogy Püladész tekintete rám siklik, amikor elfordítom a fejem. Amikor tehetem, még el is osonok, és átfésülöm az egyenetlen tincseimet, majd gondosan befonva kontyba tekerem őket. Az ujjaim maguktól emlékeznek a mozdulatokra, amikre évek óta nem kerítettem sort. Lesimítom a kopott szoknyámat. Egy pillanatra arra gondolok, hogy talán elfogadhattam volna néhány finom anyagot és ékszert, amiket Klütaimnésztra próbált nekem adni. De hogyan is gondolhatnék erre? Hogyan ülhetnék le az öcsémmel az ő ajándékait viselve? Akármennyire is zavarban vagyok előttük, legalább a méltóságomat megőriztem. Nem vagyok beszennyezve semmivel, amit anyám megérintett. Türelmetlenül dobolok az ujjaimmal.

Georgiosz naplementekor tér vissza. Végignéz a jelenetem a tűz ropog a kandallóban, a lassan rotyogó leves illata betölti a teret, a testvérem és Püladész az asztalnál ülnek, aminek a közepén egy tálon az általam gyűjtött érett gyümölcsök sorakoznak egy boroskorsó mellett. A szája félmosolyra húzódik, ami egy pillanatra megragadja a szívemet, és váratlan könnyek tolulnak a szemembe, elhomályosítva a látásomat. Szitkozódom, amikor a kevergetett leves kiloccsan a fazékból, a forró cseppek megégetik a karomat.

– Jól vagy? – kérdezi.

– Jól – vágom rá élesen. – Csak ügyetlen vagyok.

– Gyere velem. – Megfogja az ép karomat, és elvezet a többi férfitól. Követem őt a sötétedő ég alá. A szél lágyan fuj, a jázmin illata nehéz és édes a levegőben, a csillagok lassan felragyognak a vörösen csíkozott horizont felett. Bárcsak ne szólna semmit, bárcsak mindent kimondatlanul hagyhatnánk!

– A holnapi nap után... – mondja. Megköszörüli a torkát, lehajtja a fejét, nem néz a szemembe. Én a lenyugvó napot figyelem. Minden vörösen izzik a fénye alatt, az egész világ lángol és forr. – Miután megtörtént... – Elhallgat.

Nem várom el tőle, hogy kimondja. Azt hiszem, ennyivel tartozom neki – legalább annyival, hogy ne húzzam tovább.

– Nem jövök vissza ide.

Hallom a csendben, ahogy a szíve összetörik. A régi barátom, Georgiosz. Az egyetlen ember, aki megértett, aki ugyanarra az Agamemnónra emlékezett, akire én. Együtt alkottuk meg a király képét, akinek a hiánya meghatározta az életünket.

– Amikor feleségül vettelek, tudtam, hogy többet érdemelsz annál, mint amit én valaha adhatok neked – mondja halkan.

Bárcsak boldog lehettem volna a szegénységben, bárcsak boldog lehettem volna Georgiosszal: egy jó emberrel, egy őszinte szívű férfival! De én az Atreidák házának lánya vagyok. Ha Oresztésznek kötelessége igazságot szolgáltatni apánk gyilkosain, akkor én sem fordulhatok el attól az élettől, amit Agamemnón szánt nekem. Azt akarta, hogy dicsőséget hozzak a családunkra egy fényes házassággal, egy remek szövetséggel.

– Sajnálom – mondom Georgiosznak, és bár a szó nem fejez ki mindent, amit érzek, mégis igaz.

Magára hagyom őt, ahogy egyedül áll a leszálló sötétségben. Visszamegyek a házba, ahol a testvérem van; egy házba, ahol olyan régóta nem volt semmi érzelem. Most azonban eleven és élettel teli. Végre eljött a mi időnk, és bár ennek a jelentősége megingat, ahogy belépve az ajtófélfába kapaszkodom, nem hagyom, hogy a sajnálat visszahúzzon. Itt nincs többé helye gyengeségnek.

35

Klütaimnésztra

z álom most már könnyen jön minden éjjel. Nem bolyongok többé a sötétben a palotában, nem meredek a fekete semmibe, távoli lángokat kutatva. Az alvás mégsem pihentető; úgy nehezedik rám, mint egy súlyos köpeny, amely csapdába ejt a redöi között. Érzem halott végtagjaimat, tehetetlen és haszontalan testemet, miközben az elmém vadul száguld, akár egy kolibri reszkető szárnya. Mozdulatlanul fekszem, miközben utolérnek a rémálmok.

Újra a fáklyafénnyel megvilágított szobában vagyok, ahol az öreg rabszolganő meséli nekem az átkot, ami végigkúszik az otthonunkon, megcsavarja családunk sorsát, és mindannyiunkat csapdába ejt. A hasam megemelkedik előttem, feszes és gömbölyű, de amikor a gyermek nyugtalan mozdulásait figyelem a vékony ruha alatt, nem egy apró láb lenyomata rajzolódik ki, hanem valami vastag, tekergőző húsdarab, valami kígyószerű és embertelen lény, amely bennem siklik. Aztán a saját szobámban vagyok, egy bepólyált csomaggal a bölcsőben, ami azonban vonaglik, és amikor a szövetek közül előtörnek a nyüzsgő lények, nem tudok sikítani, nem látok semmit, nem bírok moccanni, miközben a húsomba marva berágják magukat egészen a csontjaimig. Az álom szédítő fordulatot vesz, egy hatalmas síkságon állok, a távolban törmelék füstölög, a föld ragacsos a lábam alatt, és sűrű, csillogó bíbor folyadék zubog fel a lábujjaim között. Egy folyó van ott, de a vize sötéten és vörösen árad, a föld roskadozik a holttestektől, a vér pedig beleömlik az óceánba, beszennyezve a végtelen vizeket.

Mikor zihálva ébredek a hajnali fényben, gomolygó páraként tapad hozzám a rémület.

36

Élektra

éptelenség aludni ma éjjel. Oresztész és Püladész a köpenyeiket a földre terítik otthonunk közepén, némi pihenés reményben.

Georgiosz, amikor visszatér, gondosan kerüli a tekintetemet, majd ő is lefekszik a közelükben. Én idegesen kuporgok a kemény, keskeny ágyunkon, figyelve a légzésük egyenletes ritmusát. A bennem tomboló nyugtalanság egyetlen pillanatra sem enged ellazulni. Amikor már ülni sem bírok tovább, hangtalanul felkelek, és óvatosan elsuhanok mellettük, ki a kertbe.

Árnyak hömpölyögnek körülöttem, a sötétség sűrű és áthatolhatatlan. Egy gyötrődő bagoly huhogása dermeszt meg, a karomon feláll a szőr, libabőrös leszek. Ez az ősi, az őskáoszból született éjszaka, amikor az Erinnüszek felkerekedhettek. A formátlan káosz óceánjából léptek elő, engesztelhetetlen dühükben tombolva. Vagy a véráztatta földből emelkedtek ki, bosszúért üvöltve, amikor Kronosz a sarlójával megcsonkította a saját apját. Bárhogy is történt, érzem a jelenlétüket: a bűzt, amit a szél hoz magával, a kígyószerű suhanásukat, a jeges leheletüket, ami a fülemnél sziszeg.

Ha értem jönnek, hát jöjjenek! Bármilyen kínzást eszelnek is ki, nem lehet rosszabb annál, amit már eddig is átéltem.

Akármilyen bátor gondolatok is kavarognak a fejemben, mégis felkiáltok, amikor egy kéz megragadja a könyökömet, és zihálva hátrafordulok a sötétségben.

– Bocsáss meg – szólal meg egy hang. Nem Georgioszé, nem is Oresztészé.

– Püladész?

– Hallottam, hogy felkeltél – feleli. – Én sem tudok aludni.

Azonnal be kellene mennem. De valami vakmerőség kerített hatalmába. Ez az ember a testvérem hű barátja, mellette biztonságban vagyok, és nem tagadhatom tovább, hogy kíváncsi vagyok rá.

– Miért jöttél Mükénébe? – kérdezem. Tudnom kell.

– Oresztész a barátom – feleli nyugodt, kimért hangon, ami megnyugtat a fekete semmiben. – Láttam, milyen zaklatott volt az orákulum szavai után. Nem hagyhattam, hogy egyedül tegye meg.

Megpróbálom kivenni az arcát a sötétben. Az éjszaka leple felszabadít, merészebbé tesz.

– Ismerted valaha az apánkat?

– Nem. Csecsemő voltam, amikor a seregek elindultak Trója felé. Bár az anyám az Atreidák lánya, ő sem találkozott vele soha.

Szóval Püladész nem hoz nekem új történeteket apámról. Mégsem vagyok annyira csalódott, mint amennyire gondoltam volna. Ma éjjel, amikor minden feszül bennem az izgatottságtól és a nyugtalanságtól, hirtelen nem akarok elmerülni a múltban. Holnap jön el az a nap, amikor végre átlépünk a jövőbe.

– Félsz? – kérdezi tőlem.

Felnevetek.

– Miért félnék? Az ember csak akkor fél, ha van mit veszítenie, nekem pedig semmim sincs.

Nem válaszol, és a köztünk feszülő csend éles, vibráló, valami ismeretlen éllel.

– Ha félnék, az apám árnyára gondolnék, arra, ahogy könyörög nekünk, hogy álljunk bosszút – mondom végül. – Az ő nyughatatlan lelke, ami nem talál békét. Csak ettől a gondolattól félhetnék.

– Agamemnón holnap nyugalomra lel – feleli Püladész. – Oresztész viszont...

– Mi itt leszünk Oresztészért – vágok közbe határozottan. Eltökélt vagyok, biztos a dolgomban. – Bármi is történjen utána, mi gondoskodni fogunk róla.

– És a férjed?

– Azért vett el, hogy segítse a menekülésemet Aigiszthosz elől – mondom. – Ez nem valódi házasság.

Nem akarok Georgioszra gondolni; csak Agamemnónra akarok emlékezni. De aztán rájövök, hogy itt állok Agamemnón húgának fiával – ő a legközelebbi kapocs apámhoz az élők világában, Oresztészen kívül. A gondolat éhesen szökik fel bennem egy pillanatra, mint egy tűznyelv: perzselő és édes egyszerre.

– Vissza kellene mennünk – mondja végül.

Most először várom türelmetlenül a hajnalt azóta az éjszaka óta, amikor megtudtam, hogy apám hazatér. A világ ismét ígérettel telik meg, a reményem törékeny, de kézzelfogható, akár az üveg, és ezúttal anyánk nem fogja összezúzni. Ezúttal mi vagyunk az erősek, és nincs semmi, amit tehetne ellenünk. Követem Püladészt vissza a házba, és bár azt hittem, lehetetlen, amikor végül visszafekszem a kemény, göröngyös ágyra, lecsukódik a szemem, és elalszom.

37

Klütaimnésztra

hogy a hajnal borostyán sárga csendjében öltözködöm, elámulok azon, hogy ilyen sokáig maradtam itt. Mi köt még mindig Mükénéhez? A palota kényelme és pompája nem más, mint rothadó illúzió, belülről bomló nagyszerűség. Nem félek attól, hogy mindezt magam mögött hagyjam, egyedül. Sosem érdekelt, mások mit gondolnak, és elég eszem van ahhoz, hogy egyedül is boldoguljak, olyan messze innen, amennyire csak lehetséges.

Régen szüntelenül Iphigeneiára gondoltam, arra, hogy elveszett a holtak birodalmában, bolyong abban az árnyékos királyságban, képtelenül arra, hogy békére leljen. Most viszont más emlékek áramlanak elő belőlem: egy gyermek sikítva nevet, ahogy átsuhan az oszlopok között az udvarban, lobogó hajjal. Az arca elmélyült koncentrációban, miközben megtanulja kezelni a szövőszéket; a ragyogó büszkesége, amikor elkészült a saját szőtteseivel. Eszembe jut az összes anya Trójában. Hekabé, ahogy végignézi a fiai lemészárlását a csatatéren és azt, ahogy a lányait görög hajókra hurcolják. Andromakhé csecsemője, akit kitéptek a karjai közül, hogy aztán egy trójai toronyból a könyörtelen sziklákra hajítsák. Remélem, hallották Agamemnón halálhírét. Remélem, legalább némi vigaszt jelent nekik az a tudat, hogy az a hadvezér, aki seregeket hozott a partjaikra, ilyen kegyetlen véget ért. Ha mást nem, ezt megadhattam nekik. De mióta megtettem, nem tudom, mi hajt tovább. Most, hogy gondolataimat már nem homályosítja el a düh, a bosszúvágyam nem perzseli az ereimet, csak a bánatomat érzem, a maga rideg, kristálytiszta valójában.

És ahogy a haragom elcsitul, Aigiszthosz alvó alakjára nézek, és azon tűnődöm, mi kötött hozzá egyáltalán. Beszéltünk-e valaha is másról, mint a megtorlásról? Ha igen, már nem emlékszem rá, nem tudom felidézni az intimitás vagy a közös pontok bármilyen halvány nyomát közöttünk. Amikor ránézek, csak az elveszett gyermekeim jutnak eszembe. Nem Iphigeneia hiánya az, ami sajgó fájdalmat hagy a szívemben, hanem az övék.

És ha elmegyek, vajon Élektra végre megtalálja a békéjét? Azon tűnődöm, hogy talán az egyetlen dolog, amit megkeseredett lányomnak adhatok, az a távollétem.

Hangtalanul összegyűjtöm az ékszereimet: vastag arany karkötőket és fülbevalókat, amelyek megcsillannak a félhomályos szobában, karneolból és lazúrkőből készült ragyogó nyakláncokat, egy vagyont, amely bárhol a világon biztosítja számomra a biztonságos utat. Élektra mindezt megvetette, amikor férjhez ment, de ha eltűnök, és ráébred, hogy ezzel nem engem, csak önmagát alázza meg, talán belefárad majd a szegénysége fitogtatásába.

A nap egyre magasabbra kúszik az égen, a fény elárasztja a szobát, és én készen állok arra, hogy elmenjek, hogy mindezt magam mögött hagyjam.

Ám mielőtt megtehetném az első lépést, hatalmas lárma töri meg a csendet – férfihangok, kiáltozás a palota előtt. Elborzadok, mert a hangzavarban azok a szavak válnak érthetővé, amiket a legjobban rettegek hallani.

38

Élektra

E Előfordulhat, hogy az AI által létrehozott tartalom helytelen.lektra, ébredj fel! – szólít Oresztész lágy hangon, miközben lassan magamhoz térek. Kell egy kis idő, hogy kitisztuljon a tudatom, de aztán hirtelen felülök.

– Itt az idő? – kérdezem. – Már majdnem reggel van?

– Igen. Indulnunk kell... de nem kell velünk jönnöd, Élektra. Visszajöhetünk érted, ha vége van.

Félretolom a kopott takarót, és felállók.

– Veletek megyek. – Körbenézek a szobában. – Hol van Püladész?

– Kint vár.

Georgiosz az asztalnál ül, figyel bennünket. Amikor ránézek, gyorsan elkapja a tekintetét. Oresztész elindulna kifelé, de megfogom a köpenyét.

– Készen állok – mondom. Oresztész rám pillant, aztán Georgioszra, kérdő tekintettel, de én elszántan megrázom a fejem. Végképp nem hiányzik a búcsúzkodás... semmi, ami összezavarhatná a fejemet. Egy pillanatra eltöprengek, vajon Georgiosz megszólal-e így is, de csak lehajtja a fejét, és a kopott fapadlót bámulja. Némi sajnálatot érzek iránta, de gyorsan elfojtom magamban, és követem Oresztészt az ajtón át kifelé – utoljára.

Semmit nem viszek magammal. Nincs odabent semmi, amit akarnék.

Néma csendben haladunk a kanyargós úton a palota felé. Az ég kezd világosodni, rózsaszín és arany, tollpiheszerű spirálok sodródnak felfelé. Püladész élénken figyeli Oresztészt, a tekintete gondoskodó és éber. Oresztész arca olyan komor, mintha kőből faragták volna, s ettől apró remegés fut végig a gyomromon. Ahogy egyre közelebb érünk, a fejem zúgni kezd, a tekintetem pedig ösztönösen felfelé siklik, a palota teteje felé.

Odafent vannak. Ott vannak. Fekete, görnyedt alakok, a hatalmas épület peremén guggolva. Hárman. A hajnal rózsaszínes fényében sötét foltokként ütnek el az égbolttól. Riadt pillantást vetek Oresztészre, de az arca változatlanul kőmerev, és egyenesen előrenéz. Elgondolkodom, vajon Püladész látná-e őket, ha felnézne.

– Gyertek – suttogom összeszorított fogaim között. – Gyertek hát értünk.

Úgy látom, mintha az egyikük elfordítaná a fejét, megnyújtaná a nyakát. Sűrűn gomolygó, sziszegő tekervények mozdulnak körülötte a tompa fejükkel. Látom magamat, ahogy a pillantásának kegyetlen kereszttüzében kifeszítve, kitárulkozva heverek a földön, csupasz és reszkető lélekkel. De mi megyünk tovább, és minden lépésünket követik azok a hideg szemek.

Ez nem a valóság – gondolom magamban, és egyfajta hisztéria bugyog fel a torkomban, mert tudom, hogy mégis az. Elérjük a kapukat, Püladész és Oresztész egymásra néznek, majd bólintanak. Megragadok egy oszlopot, térdeim meginognak, míg ők kiabálni kezdenek, újra és újra ordítják a szavakat, amikről tudják, hogy előcsalják Aigiszthoszt. Szeretném bátran kihúzni magam; azt akarom, hogy lássa az arcomat, mielőtt meghal, de mégsem tudom rávenni magam, hogy előrelépjek.

Látom, ahogy felénk rohan – reménnyel teli a gyűlölt arca –, Oresztész pedig egyáltalán nem habozik. A lába nem remeg meg, nem kapaszkodik kőoszlopba. Nem hiszem, hogy hallja a kígyótestek suhogását, ahogy a szárnyaik kibontakoznak felettünk, nem hiszem, hogy érzi a leheletük bűzét, miközben a magasból le akarnak sújtani. Érzem a mohóságukat, az elégedettségük rezgését a levegőben – aztán hirtelen kitisztul a látásom, a skarlát árnyalat mindenből kiszökik, és végre egyedül is megállók a lábamon. Az ő éhségük az enyém is.

39

Klütaimnésztra

resztész halott! – kiáltják újra és újra, ököllel döngetve a palota kapuit.

Megdermedek a döbbenettől, de Aigiszthosz úgy mozdul, mint a villám. Kiugrik az ágyból, egy köpenyt ránt a vállára, és már rohan is az ajtó felé. Lázas izgalmában még a testőreit sem várja meg, akik mindenhová elkísérik.

Utánarohanok, miközben magamra kapom a saját köpenyemet, a ruhám fölé. A hajam szabadon lobog mögöttem, ahogy átvágtatok a palotán, ami néma, leszámítva ezt a szüntelen, rémisztő lármát. Áttörök a hatalmas kapukon – és abban a pillanatban mindent megértek.

A fiam életben van. Ott áll Aigiszthosszal szemben, kardját magasra emelve, haragtól eltorzult arccal. Aigiszthosz megmerevedik, karjait kinyújtja maga előtt – a színtiszta zavarodottság élő szobraként. A világ megáll, minden elcsendesedik, a fenyegetés tapintható a levegőben.

Oresztész lesújt.

A penge mélyen Aigiszthosz nyakába hatol. Némán figyelem, ahogy hátratántorodik, arca döbbenettől világít, rémült tekintete az enyémbe kapaszkodik egy utolsó pillanatra – majd összecsuklik.

A földön elterülő vértócsára meredek. Hallom Oresztész éles, kapkodó lélegzetét. A palotában rohanó léptek visszhangzanak... a testőrök jönnek, de már későn.

Elkapom a tekintetemet a jelenetről, kezemet felemelem, hogy megállítsam a közeledő őröket.

– A gazdátok halott – közlöm velük meglepően szilárd hangon. – A fiamat nem bánthatjátok.

Látom rajtuk a neheztelést és a pánikot. A bitorló elbukott, és tudják jól, mennyire gyűlölik őt és engem Mükénében. Agamemnónt talán nem siratják sokan, de a száműzetésből visszatérő, diadalmas fia jóval több hűséget és szimpátiát fog találni itt, mint ők valaha remélhetnek. Látom, ahogy latolgatják: harcoljanak vagy meneküljenek?

A legelöl álló végül elfordul, arcán undorral. Nézem, ahogy a többiek sorban követik a példáját.

Így hát itt állok egyedül a gyermekeim előtt. Érzem a palota népének figyelő tekintetét, a lélegzet-visszafojtva figyelő szolgákat a folyosókon, akik kikémlelnek, hogy lássák, mi lesz a végkimenetel, ám amikor visszafordulok Oresztész, Élektra és a társuk felé, teljesen egyedül vagyok. Senki sem lép elő, hogy védelmébe vegyen; nincs barátom, aki könyörögne értem, aki közém és az ő igazságszolgáltatásuk közé állna. Ennek örülök. Nem akarok senkit magam mellé az élők világából.

Oresztész nem néz vissza rám. Keze görcsösen fonódik a kardja markolatára, ujjpercei elfehérednek, de eltökélten másfelé néz. Lassan közelebb lépek hozzá, majd teszek még egy lépést. Látom, hogy izzadságcseppek gyöngyöznek a homlokán.

Ha könyörögnék az életemért, megkegyelmezne. Kérhetném, hogy emlékezzen rá, én vagyok az anyja; hogy amit tettem, az puszta igazságszolgáltatás volt; hogy bosszút állt azon az emberen, aki elbitorolta apja trónját, és nem követhet el istenkáromló bűnt az újonnan felkelő nap fényében. Tudom, hogy megtörhetném az amúgy is megingott elhatározását. Mindenki erre számít. Ezért nem néz a szemembe.

Élektra is tudja ezt, mert kimondja a nevét. Figyelmeztetés ez, feddés a habozásáért. Amikor rápillantok, izzik az arca a jogos gyűlölettől.

Semmilyen ékszer nem enyhíthetné ezt a szenvedélyt – döbbenek rá. Valóban nincs semmi, amit Elektrának adhatnék, hogy akár csak egy fikarcnyit is enyhítsem a gyötrelmét. Amíg élek, ez a gyűlölet belülről emészti fel. Megborzongok, ahogy visszatér az álmom képe a hemzsegő lényekről, a csontomat maró fogakról, és meginog körülöttem a világ. És a múltból felbukkanva látom Kasszandrát is, ahogy a szemembe nézve némán kérlel, hogy engedjem el őt a halálba.

Tíz évig nem akartam mást, csak békét Iphigeneiának. Élektra ezzel szemben húsz éve él a forrongó, kérlelhetetlen nyugtalanságban. Ugyanez a gyötrelem hasítja ketté a fiamat is. Ma reggel, amikor felkeltem, és elhatároztam, hogy elmenekülök, azt hittem, az egyetlen ajándék, amit a gyermekeimnek adhatok, az az, hogy örökre eltűnök az életükből.

Remélem, ez enyhíti a fájdalmukat – gondolom, miközben lehunyom a szemem.

40

Élektra

ég mindig csak bámulok, megbabonázva attól, ahogy Aigiszthosz életének vörös patakokban csordogáló maradéka szétterül a földön, miközben anyám távozásra szólítja fel a katonákat. Felemelem a fejem. Mit tervez? Az életéért fog könyörögni? Nem akarja, hogy tanúi legyenek a gyengeségének? Azt hiszi, alkudozhat velünk, hogy bármit is mondhat, ami megindíthat minket?

Mozdulatlan vagyok, akár az éjfekete banyák felettünk, a szörnyűséges szipirtyók, akik előrehajolva figyelnek.

Tedd meg! – sürgetem Oresztészt némán. – Mire vársz? Csak tedd meg!

De nem mozdul. Az arcába néz, és akaratom ellenére az én tekintetemet is odavonzza valami. Anyám igazi arcára. Nincs rajta gúnyos mosoly, nincs rajta rezzenéstelen közöny, nincs rajta hideg önelégültség. Az évek elillannak róla, és látom azt az anyát, akire emlékeztem, még mielőtt Iphigeneia meghalt, még mielőtt mindez megtörtént. Azt az anyát, aki hűvös vízzel mosta a homlokomat, amikor beteg voltam, aki az istenekhez imádkozott gyermekei egészségéért, aki mesélt és dalokat énekelt nekünk. A szeretetét, amelyről azt hittem, hogy a nővérem máglyáján elhamvadt örökre.

Látom az anyát, akit a tettei miatt Oresztész sosem ismert, akit sosem volt esélye megismerni. Visszacsöppenek oda, a bezárt ajtó mögé, amikor apám épp hazaér, de én soha nem fogom látni, soha nem érezhetem magam a karjaiban. Nem fogja megtudni, milyen nővé lettem, hogy nem az lett belőlem, akinek lennem kellett volna. Anyám rabolta el ezt mindannyiunktól. Emlékszem arra a mámoros örömre, amit akkor éreztem, amikor azt hittem, hogy visszatér, és aztán a katonák kezének durva szorítására, ahogy elráncigál– nak, anyám parancsára.

– Oresztész – szólalok meg. Nem kell többet mondanom. Mindent hall belőle, amit már átrágtunk, mindent, amit már elmondtam neki. Megfeszülve kihúzza magát. Készen áll.

Nem fordulok el, egyetlen pillanatra sem. Lehorzsolom az öklömet a mellettem magasodó kőfalon, így vér csordogál az ujjaim között, ám egy másodpercre sem veszem le a tekintetemet a testvéremről. Azt hittem, össze fog omlani, hogy nincs benne elég erő. De aztán úgy érzem, talán ő is hallja – a bőrszárnyak kibomlását, a palota tetejéről alásikló kígyók baljós sziszegését. A szívverésem szüntelen dobszóként dübörög a koponyámban. Nem hagyhat cserben – ordítanám neki legszívesebben. Hogy nem szabad cserben hagynia, de nem is kell kimondanom semmit.

Nézem, ahogy anyám összeesik. Hallom Oresztész kardjának csörömpölését, ahogy a földre hull a holttest mellett.

Hallom, ahogy szárnyra kelnek odafent. Az ormótlan testek nehéz suhogását, ahogy a magasból lecsapnak. A metsző csaholásukat, miközben köröznek felettünk, tekintetüket a gyilkosra szegezve az udvaron. Hallom a testvérem kiáltását Apollónhoz, amikor alábuknak, és összerezzenek, amikor olyan közel suhannak el mellettem, hogy meglibben a hajam, rikoltásaik pedig a fülemben visszhangzanak. Lebukom, de engem nem vesznek célba – egyedül Oresztész– re vadásznak.

Szorosan lehunyom a szemem, de tudom, hogy Püladész mellettem áll. Kezének melege a vállamon visszahoz a valóságba, lecsillapítja zakatoló szívemet, ziháló lélegzetemet.

– Vége van, Élektra – mondja, és én sírok. Vége van, végre vége.

Felemelkedem, Püladész pedig kézen fog, ujjaink összefonódnak. Az udvar képe megremeg, majd kitisztul. A holttestek ott fekszenek a középpontban. Oresztész térdre rogyva, fejét a két keze közé szorítva, kétségbeesett tekintettel, kínjában eltorzult szájjal, mintha elképzelhetetlen gyötrelmet kellene kiállnia. A teremtmények eltűntek a szemünk elől, túl vannak azon, amit Püladész és én láthatunk. Ez Oresztész terhe, de mi mellette leszünk. Együtt emeljük talpra, és bár nyöszörög, engedelmeskedik.

Püladész elindul, mintha ki akarna vezetni minket, de én habozom, és lerázom magamról. Oresztész görnyedten ül, vállai rázkódnak, arcát a köpenyébe temeti, de én nem tudok elfordulni. Anyám köpenye, ami az imént még lazán a vállán pihent, most a földön hever mellette, finom szövetből szőtt fénylő foltként. Megbabonázva nézem: a kifinomult hímzéseket, a gazdag bíborszínű redőket. Oresztész halkan mormol – valami szakadatlan, zaklatott litániát, ami egyre inkább a pánik felé sodródik –, miközben teszek egy lépést, majd még egyet anyám felé.

Minden olyan élénk és tiszta körülöttem, a föld pedig szilárdan tartja a lépteimet, ahogy közelebb megyek. Felveszem a köpenyt, mire a parfümjének illata kiszabadul a meleg levegőbe. Behunyom a szemem, mélyen belélegzem. Aztán a testére terítem a köpenyt, gondosan elsimítva, hogy szépen takarja, és hátrébb lépek.

Nemsokára érzem Püladész gyengéd érintését a hátamon, és elfordulok. Már nem kell tovább néznem. A nap fénylő aranykorongként emelkedik a kék égen. Karjainkat testvérem köré fonva, együtt sétálunk el, bele a fénybe.

EPILÓGUS

mai nap hűvös, a szel metszőén fuj, felkorbácsolva a hullámok taraját. A víz a bokám köré fonódik, majd visszahúzódik, sötét arany árnyalatot hagyva maga után a homokban. A horizonton a felhők és a tenger egybeolvadnak egy szürke ködfátyolban.

Ezek a legkönnyebb napok. Az elhagyatott, csendes hónapokban, amikor a föld semmit sem terem, amikor Démétér bánatosan kóborol eltűnt lánya után, ilyenkor érzem leginkább az összetartozást a világgal. Életem nagy részét sivár virrasztásban töltöttem; a mozdulatlanság és a gyász még mindig megnyugtatóan ismerős.

De ahogy Georgiosz egyszer mondta, semmi sem tart örökké. Én azt hittem, hogy igen, amikor száműztek minket Mükénéből, tehetetlenül az Erinnüszek dühével szemben. Püladésszel semmi mást nem tehettünk, mint letöröltük Oresztész habzó nyálát, hűsítettük a lázas homlokát, és megnyugtató szavakat suttogtunk, miközben ő vonaglott és sikoltott, rémült tekintetét egy olyan látomásra szegezve, amit mi soha nem láthattunk. Őrületében nem uralkodhatott. Az ország káoszba süllyedt, és amikor Phókiszba menekültünk, hogy Püladész apjától kérjünk segítséget, ő is eltaszított minket, undorodva attól, amit tettünk.

Ha azt hittem, hogy korábban már ismertem a megvetést és az elítélést, tévedtem. Nem akadt barát, aki befogadott volna minket, hiszen anyagyilkosságunk beszennyezett bennünket. Meggyászoltam, hogy milyen kevés hűség maradt apám iránt, hogy senki sem akart segíteni a gyermekein. Még Menelaosz is elítélt minket, jobban szerette Helénát, mint rég halott fivérét. Úgy éreztem, mintha Görögország minden otthonából elűztek volna minket.

Nem szeretek belegondolni, mennyi ideig tartott az utunk Delphoiba. Püladésszel minden egyes lépésnél tartottuk Oresztészt, hogy ne roskadjon össze. Minden éjszakába belehasítottak az öcsém sikolyai, a könyörgései, hogy hagyják őt végre békén. Volt elég időm gondolkodni Georgiosz szavain, ahogyan látta a családunkat sújtó átkot, és hogy az irgalmatlan istenek mindig többet és többet követeltek tőlünk. Azokon a sötét napokon valóban azt hittem, sosem lesz vége.

Aztán az orákulumnál végre eljött a megnyugvás. Ködfoltos emlékeimben ott a füsttel átitatott barlang, a papnő szemeinek fehérje, ahogy a félhomályban világított, és az érthetetlen varázsige-áradat. Tűz és vér; zsírba burkolt csontok égtek az oltáron, a lángok fellobbantak, és szikrák szálltak egészen az Olümposzig. Hűs víz az arcomon. Zúzott szirmokból sajtolt olaj édes illata töltötte be a levegőt. Egy csendes hajnal, Oresztész békés arca, a felkelő nap felé fordulva.

A tisztulási szertartás után, miután vezekeltünk bűnünkért, mégsem térhettem vissza Mükénébe. Ott soha nem ismertem semmi mást, csak fájdalmat és sóvárgást. Nem maradt ott számomra semmi. Oresztész – az üldözőitől megszabadulva – egyedül ment vissza. Püladész pedig elhozott engem ide, hogy otthonra leljünk egy távoli településen, messze minden olyan helytől, ahol felismerhetnének minket.

A nyugodt, szürke köd a horizonton apám árnyékára emlékeztet, valahol a föld mélyén. Már nem gyötri meghiúsult bosszújának kínja. Megadtuk neki a békét, és ennek tudata vigaszt nyújt nekem. A mellkasomban ott lüktet még a fájdalom, de már csak a seb emlékétől sajog. Annyira begyógyult, hogy ha akarom, anyámra is tudok gondolni. Egy homályos, árnyas barlangban sodródik, az éjfekete folyó felszínén ezüstös hullámok táncolnak, és mellette egy kislány árnya lépdel. Együtt sétálnak a gondolataimban; a lány nevetése éppoly édes, mint ahogyan emlékszem rá. Anyánk visszamosolyog rá.

A mellkasomra kötött csecsemő megmozdul, pillái megrebbennek. Sóhajt egyet, majd közelebb bújik, megnyugtatja a ringatás. Itt alszik a legmélyebben, közel hozzám – nem nehezedik rá a tudat súlya, hogy mit tettem. És most már ki mondaná el neki? Oresztész igazságosan és bölcsen uralkodik Mükéné felett. Helyet adott Georgiosznak az udvarában, aki bölcsessége és irgalma révén segíti őt abban, hogy egyesítse a szétzilált királyságot, és erősebbé tegye, mint valaha. Az én egykor alázatos barátom felemelkedett alacsony sorából, hatalommal és befolyással bíró királyi tanácsadóvá lett. Eközben én, apám reménye családunk számára, zavartalan életet élek itt, és örülök, hogy a világ többi részén elfeledtek engem.

Esni kezd az eső, eleinte csak szemerkél, de aztán hamar felerősödik. Köpenyemmel betakarom kislányom fejét, védve őt a kelet felől támadó széltől, és a szívemhez szorítom, így fordulok vissza hazafelé.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Tudtam, hogy a második regény megírása hírhedten nehéz feladat, de az Élektra egy világjárvány és ismétlődő korlátozások idején készült, ami további kihívást jelentett. Ez a könyv nem jöhetett volna létre a támogatás nélkül, amit oly sok embertől kaptam.

Mindenekelőtt szeretném megköszönni az ügynökömnek, Juliét Mushensnek, aki már az első vázlattól kezdve hitt a regényben, és engem is megerősített ebben. Külön köszönet a címötletért is! Hálás vagyok továbbá a Mushens Entertainment egész csapatának, ami olyan, mint tehetséges nők tündöklő, párducmintás álma.

Szeretnék köszönetét mondani szerkesztőimnek, Kate Stephensonnak és Caroline Bleeke-nek: ti már azelőtt tudtátok, milyennek kell lennie ennek a könyvnek, hogy én magam rájöttem volna, és mélységesen hálás vagyok minden meglátásotokért és észrevételetekért. Az általatok vezetett szerkesztési folyamat nemcsak rendkívül értékes tapasztalat volt a számomra, hanem át is formált.

Hálás vagyok mindenkinek a Wildfire-nél és a Flatironnál a hitükért, a bátorításukért és a fáradhatatlan munkájukért. Büszke vagyok rá, hogy nálatok jelenhetett meg a könyvem! Külön köszönet Alex Clarke-nak, Ella Gordonnak és Serena Arthurnak.

Hatalmas köszönet könyveim borítótervezőinek, Joanne O’Neill– nek és Micaela Alcainónak, akik hihetetlenül gyönyörű műalkotást hoztak létre. Tehetségetek iránti csodálatom határtalan!

Lenyűgözött az a hihetetlen energia és lelkesedés, amivel mindenki dolgozott az Ariadné marketingjén és sajtómegjelenésein – óriási köszönet Amelia Possanzának, Caitlin Raynornak, Lucie Sharpénak és Vicky Beddow-nak, hogy ilyen izgalmassá tettétek egy regény megjelenését egy világjárvány idején!

Köszönöm a jogi csapatnak, valamint minden kiadómnak, fordítómnak és olvasómnak szerte a világon. Az, hogy a regényeim ennyi országban olvashatók a fordítások révén, számomra egyszerűen felfoghatatlanul csodálatos, és remélem, hogy egyszer személyesen is ellátogathatok ezekre a helyekre.

A könyvesboltosok, könyvbloggerek, olvasók és kritikusok, akik az Ariadné mellett álltak, elképesztőek! Hálás vagyok minden egyes embernek, akinek a lelkesedése és támogatása rengeteget jelentett a számomra. Külön kiemelném Dan Bassettet, aki szerintem senkit sem engedett el a boltból egy példány nélkül – köszönöm, Dán! Valamint hatalmas köszönet a leedsi Waterstones könyvesboltnak is, ami mindig különleges helyet foglalt el a szívemben – hatalmas öröm volt látni a könyvemet a kirakatotokban és a polcaitokon, és nagyon köszönöm, hogy mindig ilyen melegen fogadtatok.

Nagyon hálás vagyok az online klasszika-filológiai közösségnek, különösen a fantasztikus podcastereknek: Liv Albertnek (Lets Talk About Myths, Baby), valamint Genn McMenemynek és Jenny Williamsonnak (Ancient History Fangirl). A lezárások alatt rengeteg epizódot hallgattam meg, miközben egy pohár botra! és egy kirakóssal elvonultam a konyhába, és ti inspiráltatok, tanítottatok és végtelenül jól szórakoztattatok egy-egy hosszú nap után, amikor az írást a gyerekek otthoni oktatásával kellett összeegyeztetnem. Az, hogy végül vendégként is szerepelhettem mindkét műsorban, az egyik legnagyobb élmény volt a könyvkiadás során!

A 2021 Debut Writers’ csoport fantasztikus volt, és nagyon hálás vagyok Kate Sawyernek, hogy létrehozta, valamint minden szerzőnek, akik annyira támogatók voltak. Köszönöm, Elodie Harper a barátságodat és az összes közös eseményt – hatalmas öröm volt mindegyik!

Az északi női írócsoportom a legnagyobb támogatást nyújtotta ebben a nagyon furcsa évben. Bee Barker Horton és Steph Pomfrett – a jóga, a levelek, a zoknik, a Zoom-hívások és a folyamatos biztatás mind-mind rengeteg fényt hoztak az életembe, és alig várom, hogy a világ is felfedezze, mennyire hihetetlenül tehetségesek vagytok!

Jo Murricane, csodálatos fotós és kedves barát – köszönöm a weboldal körüli segítséget, a közös gin– és pezsgőivásokat, és hogy osztoztunk az otthoni oktatás minden nyűgjén.

Hálás vagyok az egész családomnak, különösen a csodálatos unokaöcséimnek és unokahúgomnak! Evan, Luké, Thomas, Eoin és Thea – köszönöm, hogy ennyire lelkesek voltatok miattam, a vetélkedőket, és hogy egyszerűen fantasztikusak vagytok. Köszönöm Sallynek, Gábrielnek, Catherine-nek, Alannek, Lucynek, Timnek, Gemmának, Steve-nek és Lynne-nek is – mindent!

A szüleimnek, Tomnak és Angélának – soha nem tudnám szavakkal kifejezni a hálámat és a szeretetemet.

Alex, Ted és Joseph – ti tesztek lehetővé mindent, és amit írok, mindig nektek írom.

A SZERZŐRŐL

Jennifer Saint egész életében rajongott az ókori görög mitológiáért, ezért klasszika-filológiát tanult a londoni King’s Col– lege-ben. Ezt követően tizenhárom éven át angoltanárként dolgozott, diákjaival megosztva az irodalom és a kreatív írás iránti szeretetét. Az Ariadné volt az első regénye, az Élektra pedig a második.