Utolsó lélegzetig

III összesen Komor elemek

Jennifer L. Armentrout

Könyvmolyképző (máj 2021)

Címke: fantasy, romantikus, paranormális, Ifjúsági Regény

fantasyttt romantikusttt paranormálisttt Ifjúsági Regényttt

Van olyan szerelem, ami az utolsó lélegzetvételig tart.

Minden döntés következményekkel jár – a tizenhét éves Laylának azonban a szokásosnál nehezebb döntéseket kell meghoznia. Fény vagy sötétség. Roth, az átkozottul szexi démonherceg, vagy Zayne, a gyönyörű és gondoskodó őrző, akiről Layla azt gondolta, sosem lehet az övé…

A lánynak ráadásul azt is el kell döntenie, hogy önmaga melyik oldalában bízhat. Emellett egy új problémával is szembe kell néznie: egy lilin – a létező démonok leghalálosabbika – szabadon garázdálkodik, és az a célja, hogy mindent és mindenkit elpusztítson maga körül, beleértve Layla legjobb barátját is. Hogy megvédje Samet egy olyan végzettől, ami sokkal-sokkal rosszabb a halálnál, Laylának alkut kell kötnie az ellenséggel, és meg kell mentenie a várost és a faját a pusztulástól.

Két világ és két fiú között őrlődve Layla semmiben sem biztos, legkevésbé a túlélésben, és a helyzet tovább fokozódik, amikor egy múltbeli alku újra felszínre kerül. De néha, amikor az embert titkok veszik körül, és az igazság kifürkészhetetlennek tűnik, nem tehet mást, mint hogy hallgat a szívére, választ egy oldalt, és harcol, ameddig bírja szusszal.

A Komor elemek dark románc YA-sorozat befejező része; démoni szerelmi történet, amelyben földöntúli erők és érzelmek csapnak össze.

Vesd bele magad!

A könyvet Zayne és Roth rajongóinak ajánlom, és mindenkinek, aki szurkolt Laylának, akart magának egy saját Bambit, és szenvedélyesen támogatta a kedvenc pasiját, amikor szavazást indítottam arról, hogy melyiküket válassza Layla.

Köszönöm, hogy velem tartottatok ezen az utazáson!

EGY

Stacey nappalijában álltam, és figyeltem, ahogy a világom ismét darabokra hullik.

Sam volt a lilin.

Elhatalmasodott rajtam a rettenet, amitől mozdulni sem bírtam, és a lélegzetem is elakadt, miközben azt a személyt bámultam, aki valaha az egyik legjobb barátom volt. Amíg Bambi, a démoni famulus a bőrömön volt, nem láttam a lelkeket, ezért nem vettem észre azt, ami egyébként ott volt az orrunk előtt: Sam okozta az iskolában uralkodó káoszt és a mostanában történt haláleseteket is. A lilinek általában egyetlen érintéssel veszik el a lelkeket, ez itt viszont ráérősen dolgozott. Felbukkant és újra eltűnt, játszadozott az áldozataival. Játszadozott velünk.

Velem.

Leszámítva azt, hogy a lény, ami itt volt Stacey házában, gyakorlatilag magára húzta Sam bőrét, mint egy művészi módon kivitelezett jelmezt, aki előttünk állt, már rég nem volt a valódi Sam. Ő már nem létezett.

A gondolat, hogy a barátom halott, méghozzá régóta, és mi nem is sejtettük, tőrként hasított a szívembe. Minden egyes csontomban és porcikámban éreztem a kínt.

Nem tudtam megmenteni őt. Ahogy senki más sem, ezért a lelke… A lelke most valahol odalent van, a többi lélekkel együtt, amit elvett a lilin. Görcsbe rándult a gyomrom.

– Nem győzhetsz le engem – mondta a lilin, akinek a hangja épp olyan volt, mint Samé –, úgyhogy csatlakozz hozzám!

– Különben mi lesz? – A szívem vadul zakatolt. – Megölsz? Kicsit sem elcsépelt duma.

A lilin oldalra döntötte a fejét.

– Egyáltalán nem terveztem ilyesmit mondani. Igazából azt akarom, hogy segíts kiszabadítani az anyánkat. A többiekre viszont nincs szükségem.

Az anyánkat. Mielőtt túlzottan belemerültem volna az afelett érzett undorba, hogy a rokona vagyok annak a lénynek, ami megölte a barátomat, és az iskolai mészárlást okozta, Zayne felvette valódi alakját, és elterelte a figyelmemet. Felsője szétrepedt a hátán, ahogy szárnyai kitárultak, a bőre pedig az őrzőkre jellemző gránitszürke árnyalatot öltött. A fejéből két szarv bukkant elő, amik hátrafelé kunkorodva átfúrták magukat a fiú hullámos, szőke fürtjei között, míg az orra ellaposodott, és agyarak jelentek meg a szájában. Sam felé lépett, hatalmas keze ökölbe szorult.

– Ne csináld! – kiáltottam. Zayne megtorpant, és felém kapta a fejét. – Ne menj a közelébe! A lelked… – emlékeztettem. A szívem szinte kiugrott a helyéről. Ki tudja, mennyi maradt meg Zayne lelkéből azok után, hogy nemrég elvettem belőle egy méretes darabot…

Zayne elhátrált, óvatos, védekező testtartást vett fel.

A figyelmemet ismét a magát Samnek álcázó, gonosz teremtmény felé fordítottam. Bármi volt is ez az izé, egy vérből valók voltunk. Röviddel ezelőtt tudtam csak meg, pontosan hogyan is lettem részben démon, részben őrző. Lilith lánya voltam, ezzel az izével pedig… Ezzel valamilyen módon összetartoztunk. Lilith és az én véremből született, de ami a gonoszságot illeti, egyértelműen Lilithre ütött. Ki akarja szabadítani anyámat, ami nem történhet meg. Ha Lilith valaha feljut a világunkba, visszafordíthatatlan károkat okozhat.

– Nem segítek kiszabadítani Lilithet – jelentettem ki. Nem voltam hajlandó az anyánknak nevezni őt. Fujj! – Sosem juthat ki.

A lilin elmosolyodott, sötét, tintafekete szemével figyelt.

– Gyere csak közelebb, ha kedved tartja – gúnyolódott Zayne-nel a lény, mintha meg sem hallott volna.

A francokat, mindannyiunkkal gúnyolódott! – Nem csak Layla szereti az őrzőlelkek ízét.

Erőteljesen, élesen beszívtam a levegőt, Stacey pedig felnyüszített. Egy pillanatra felvillant előttem mindaz, ami közte és Sam között történt. Felidéztem a kapcsolatukat; azt, ahogy eleinte barátok voltak, és Stacey csak nemrég, oly sok idő után döbbent rá, hogy Sam mindvégig szerelmes volt belé. De csak akkor kezdett el igazán érdeklődni Sam iránt, amikor a fiú kezdett megváltozni…

Ó, istenem!

Stacey-nek biztosan megszakadt a szíve attól, hogy a fiú, akibe végre beleszeretett, szörnyeteggé vált, rosszabbá az éjszakában portyázó rémeknél, de nem hagyhattam, hogy bármi is elterelje a figyelmemet a lilinről. Bármelyik pillanatban támadásba lendülhet, és a szobában tartózkodók közül három barátomra veszélyes lett volna, ha az életükre tör.

– Semmi sem fogható ahhoz, amikor az ember elvesz egy tiszta lelket, de ezt már úgyis tudod, Layla. Ismered az érzést, ahogy a melegség úgy simogatja a torkodat, mint a legfinomabb csokoládé. – A lilin felemelte az állát, és olyan nyögést hallatott, amibe normális körülmények között belepirultam volna. – De sokkal elegánsabb, ha kiélvezed az ízeket. Egyszer ki kéne próbálnod, Layla, ahelyett, hogy olyan mohón falnád be a lelkeket.

– Neked pedig meg kéne próbálnod befogni azt az átkozott pofádat! – Éreztem, ahogy a mellettem álló, nagy hatalmú démon testéből hő árad felém. Roth, a pokol aktuális koronahercege egyelőre nem mozdult meg, de éreztem, hogy nem sok választja el attól, hogy megtegye. A szavaiból csak úgy sugárzott a düh. – Ehhez mit szólsz?

A lilin egy pillantásra sem méltatta Rothot.

– Kedvellek. Tényleg kedvellek, herceg. Milyen kár, hogy meg kell halnod!

Ökölbe szorult a kezem, a körmöm a tenyerembe vájt, ahogy a testemet átjárta a forró, keserű harag. Százféle érzelem kavargott bennem. Az elmúlt időszak összes zűrzavara után itt álltam Zayne és Roth között, ami egy átlagos napon is szuperkínos lett volna, de azok után, hogy Roth…

De most nem volt szabad erre gondolnom.

– Bátor vagy, hogy itt fenyegetőzöl, annak ellenére, hogy túlerőben vagyunk.

A lilin megrántotta a vállát, és a mozdulat olyan mérhetetlenül „sames” volt, hogy fájdalom hasított tőle a szívembe.

– Mi van, ha csak okos vagyok? – kérdezte vakmerőn. – És mi van, ha többet tudok arról, hogy hogy fog ez az egész végződni, mint ti itt együttvéve?

– Sok a szöveg – morogta Roth, és előrelépett. – Túlságosan sok. Miért van az, hogy a rosszfiúk mindig undormányosan hosszú és unalmas monológokat nyomnak le? Ugorjunk inkább az öldöklésre, oké?

A lilin szája féloldalas mosolyra húzódott.

– Ennyire várod már, hogy végleg meghalj?

– Ennyire várom, hogy befogd végre a szád – vágott vissza Roth, és visszaállt mellém.

– Egész idő alatt te voltál az? – szólalt meg Stacey a fájdalomtól elhaló hangon. – Nem is Sammel voltam, mióta…

– Mióta Dean dühkitörései elkezdődtek. Az tök jó muri volt – nevetett a lilin, miközben sötét szemét Stacey felé fordította. – Sam már jó ideje nincs itt, de biztosíthatlak róla, hogy pont annyira élveztem… az együtt töltött időt, amennyire ő élvezte volna. Ha ez kárpótol egy kicsit.

Stacey a szája elé kapta a kezét, magába fojtotta a szavakat, ahogy könnyek gördültek végig sápadt arcán.

– Ó, istenem! – nyögte.

– Nem egészen – motyogta a lilin mézesmázosan.

Közelebb léptem Stacey-hez, a barátnőmről magamra vonva a lilin figyelmét. A rosszullét környékezett attól, hogy Stacey-nek át kellett élnie ezt. Émelygés fogott el.

– Miért? – kérdeztem dühösen. – Hetek óta körülöttünk ólálkodsz. Miért nem támadtad meg egyikünket sem?

A lilin nagyot sóhajtott.

– Nem csak az erőszak, a halál és a vérontás érdekel. Elég hamar rájöttem, hogy ezeken kívül még sok más élvezetes dolog van, amivel eltölthetem az időt, és ki akartam használni a lehetőséget. – A lilin rákacsintott Stacey-re, amitől elfutott a méreg.

Bizsergett a bőröm, mintha ezernyi tűzhangya masírozott volna rajta.

– Ne merj ránézni! Ne szólj hozzá, még csak ne is lehelj rá, és eszedbe ne jusson, hogy akár csak egy ujjal is hozzáérhetsz még az életben!

– Ó, érintésnél sokkal többet csináltam vele – válaszolta a lilin. – Sokkal-sokkal többet. Mindent, amit csak a ti kis Sam barátotok valaha tenni akart, de nem volt hozzá elég tökös. De, tudjátok, most már nem annyira érdeklik őt az efféle dolgok, merthogy elemésztettem őt és a lelke minden apró részét. Semmi sem maradt belőle. Nem lett belőle lidérc, mint a többi szerencsétlenből, aki az utamba akadt. Az ő esetében nem játszadoztam az étellel, nem kis falatkákban fogyasztottam el. Nem ám, ő már nincs többé. Lent van…

Ekkor több dolog is történt egyszerre.

Stacey a lilin felé iramodott, felemelt ököllel futott felé, mintha egy ütéssel akarná eltüntetni az arcáról a gúnyos mosolyt. A lilin is felé indult, és bár mostanáig – ki tudja, miért – nem vette el a lelkét, tudtam, hogy többé nem bízhatok ugyanebben. A lilin kiszámíthatatlan. Felfedte valódi énjét, és éreztem, hogy ezzel a játszadozást is abbahagyta. Már csak egy karnyújtásnyira volt Stacey-től, én pedig, az igazat megvallva, elvesztettem a fejem. Elvesztettem a fejem a dühtől.

Elkezdtem átváltozni, anélkül, hogy bármit is tennem kellett volna. Mintha csak egy pulcsit vettem volna le, megszabadultam emberi külsőmtől, amit oly régóta viseltem, és amihez bizonyos értelemben ragaszkodtam is. Sosem ment még ilyen könnyen. Nem törtek el és forrtak össze újra a csontjaim. Nem nyúlt ki a bőröm, hanem éreztem, ahogy megkeményedik, és ellenállóvá válik a késszúrásokkal és a golyókkal szemben. A szájpadlásom bizsergett, ahogy kinőttek az agyaraim; ezek a fogak képesek voltak még az őrzők bőrén is áthatolni, egy lilin bőrével pedig könnyedén megbirkóztak. Közvetlenül a tarkóm alatt, a gerincem két oldalán előbújtak a szárnyaim. Szélesre tártam őket.

Valaki a szobában élesen beszívta a levegőt, de nem terelte el a figyelmemet.

Gyorsan, mint amikor egy kobra lecsap a zsákmányra, megragadtam Stacey karját, és magam mögé löktem. A barátnőm és a lilin közé álltam.

– Azt mondtam, ne érj hozzá! Ne nézz rá! Ne lehelj rá!

Ha megteszed, letépem a fejedet, és kirúgom az ablakon.

A lilin megtántorodott, és hátralépett. Koromfekete szeme tágra nyílt. Rettenet ült ki az arcára, aztán elvicsorodott.

– Ez így nem fair!

Mi a franc? Csak nem fél tőlem?

– Úgy nézek én ki, mint akit ez érdekel?

– Ó, majd fog. – A lilin hátrálni kezdett, az ajtó felé haladt. – De még mennyire, hogy érdekelni fog.

Azzal a lilin hátat fordított, és eltűnt, elhagyta a házat, olyan gyorsan, hogy csak álltam, és néztem utána. Úgy bámultam az üres ajtónyílást, mint valami idióta. Nem értettem, mi történt. A lilin meg sem rezzent Zayne vagy Roth fenyegetésére, de amikor én alakot váltok, fülét- farkát behúzva elmenekül?

Öö…

– Hát ez eléggé… ingerszegény volt. – Lassan megfordultam, összehajtogattam a szárnyaimat. Először Zayne-re esett a pillantásom.

Újra emberi alakját viselte. Zayne még kimerülten is úgy nézett ki, mintha egy elegáns női magazinból lépett volna elő. Nem egyszerűen jóképű volt, hanem lélegzetelállítóan gyönyörű, és ezzel a világ összes nője egyetértett volna.

Ilyennek képzeltem az angyalokat. Élénkkék szeme és szinte isteni szépségű arca volt, amelyre ebben a pillanatban meglepett kifejezés ült ki. Száját kissé eltátotta, bőre sápadtsága miatt még erőteljesebbnek tűntek a szeme alatti kérlelhetetlen karikák. Úgy bámult, mintha most látna életében először, ami elég bizarr volt, tekintve, hogy együtt nőttünk fel. Úgy éreztem magam, mint egy minta a tárgylemezen a mikroszkóp alatt.

Kényelmetlen borzongás futott végig a gerincemen, ahogy a kanapé felé pillantottam. Zayne ott termett, ahová Stacey esett, amikor ellöktem. Arra számítottam, hogy a barátnőmet labdaként összegömbölyödve pillantom majd meg, de ehelyett ő is tátott szájjal meredt rám, két kezét az arca két oldalára szorítva. Bármilyen más helyzetben nevethetnékem támadt volna az arckifejezése láttán, de most nem így történt.

A szívem hihetetlenül gyorsan vert, miközben Roth felé futottam, aki a szoba túlsó felében állt. Tekintetem borostyánszínű szemébe fúródott. Roth szeme tágra nyílt, pupillája hosszúkás volt. De még így is jó volt ránézni a srácra.

Az egész világon nem volt hozzá fogható pasi. Ennek valószínűleg köze volt ahhoz, hogy nem volt benne semmi emberi, mégis elképesztően jóképű volt. Mindig, még akkor is, ha felzselézte fekete haját. Nekem a mostani, visszafogottabb frizurája jobban tetszett: a tincsek a homlokába hullottak, a füle felső részét és szintén fekete szemöldöke ívét cirógatták. Aranyszínű szemének sarka kissé felfelé ívelt. Az arccsontja és az álla olyan éles vonalú volt, hogy üveget lehetett volna metszeni vele. Bármelyik művész élt-halt volna a lehetőségért, hogy lerajzolhassa – vagy csak megérinthesse – az arcát. Telt, kifejező ajkai kissé szétnyíltak.

Bőre a legkevésbé sem volt sápadt, inkább napbarnított, és bár Roth nem úgy bámult rám, mintha mikroszkóp alatt lenne a helyem, ő is ugyanolyan elképedtnek tűnt, mint Zayne.

Nyugtalanságom rettegésnek adta át a helyét, ami ólomgolyóként ülte meg a gyomromat.

– Mi az? – suttogtam, és körbepillantottam a szobán. – Miért bámultok rám úgy mindannyian, mintha… mintha valami nem stimmelne velem?

Csak nem azért, mert azt mondtam a lilinnek, hogy letépem a fejét? Oké, általában nem szoktam ilyen erőszakos lenni, de úgy az elmúlt egy hét alatt azt hittem, én vagyok a lilin, csókolóztam Zayne-nel, és majdnem elvettem a lelkét, aztán leláncolt és foglyul ejtett a klán, amiben felnőttem, utána ugyanez a klán majdnem megölt… Mély levegő… Aztán hála Rothnak és a rejtélyes főzetnek, amit egy Lilithet imádó boszorkánykör készített, meggyógyultam, most pedig megtudtam, hogy a legjobb barátom halott, a lelke pedig a pokolra került, amikor a lilin megszállta őt. Hát még ettől sem enyhülnek meg az emberek?!

Roth megköszörülte a torkát.

– Tökmag… Nézz a kezedre!

Hogy nézzek a kezemre? Mi a fenéért akarja Roth pont most, hogy nézzek a kezemre?

– Csak csináld – mondta halkan és indokolatlanul gyengéden.

Ahogy a bal kezemre néztem, sörétként hasított belém a rettegés. Arra számítottam, hogy a furcsa, márványos fekete-szürke felületet fogom látni, a bennem élő démon és őrző jellemzőinek elegyét, amihez mostanra szinte hozzászoktam. A körmeim hosszabbak és élesebbek lettek, és olyan keménynek tűntek, mintha az acélt is átvághatnám velük. A bőröm is ugyanilyen kemény volt, de… rózsaszín maradt. Igazán rózsaszín.

– Mi a…? – Tekintetem a másik kezemre siklott. Ezzel is ugyanaz volt a helyzet. Rózsaszín volt a bőröm. Megrebbent a szárnyam, emlékeztetve, hogy nem öltöttem fel újra emberi alakomat.

Zayne nagyot nyelt.

– A… a szárnyad…

– Mi van a szárnyammal? – kérdeztem szinte rikácsolva, és a hátam felé kaptam. – Eltört? Nem bújt elő? – Az ujjhegyem ekkor valami selymesen puhát érintett. Visszarántottam a kezem. – Mi a…?

Stacey könnyes szeme mintha a kétszeresére nőtt volna.

– Ööö, Layla… Van egy tükör a kandalló fölött.

Szerintem meg kéne nézned benne magadat.

Egy pillanatra találkozott a tekintetem Rothéval, aztán szinte odarohantam a kandallóhoz, amit Stacey anyukája nagy valószínűséggel sosem használt. Belekapaszkodtam a fehér kandallópárkányba, és a tükörképemre meredtem.

Normálisan néztem ki, pont, mint azelőtt, hogy átváltoztam volna. Mintha csak suliba mentem volna, vagy ilyesmi. A szemem fakószürke volt, mondhatni felvizezett kék árnyalatú. Világosszőke hajam szinte már fehérnek látszott, és szokás szerint kócosan, rakoncátlan hullámokban omlott a vállamra. Úgy néztem ki, mint egy festetlen porcelánbaba, ami cseppet sem volt szokatlan, kivéve a számból kilógó két agyarat. Nem dicsekedtem volna velük a suliban, de nem ezeken akadt meg a szemem.

Hanem a szárnyamon.

Nagy volt, habár nem olyan hatalmas, mint Zayne-é vagy Rothé, és a szokásos bőrszerű felület helyett most fekete volt, és… tollak borították. De komolyan, tollak. A selymesen puha dolog, amihez az előbb hozzáértem, a szárnyamat borító apró tollak egyike volt.

Tollak.

– Ó, istenem! – suttogtam a tükörképemnek. – Tollaim nőttek.

– Azok bizony egyértelműen tollas szárnyak – kommentálta Roth.

Megpördültem, és a mozdulat közben felborítottam egy lámpát a tollas jobb szárnyammal.

– Tollak vannak a szárnyamon! Roth oldalra fordította a fejét.

– Igen, jól látod.

Ezzel nem voltam beljebb, így Zayne-hez fordultam segítségért.

– Miért vannak tollak a szárnyamon? Zayne lassan ingatta a fejét.

– Nem tudom, Layla. Sosem láttam még ilyet.

– Hazug – sziszegte Roth, és sötét pillantást lövellt Zayne irányába. – Láttál már ilyet. Ahogy én is.

– Én még soha – motyogta Stacey, aki a mellkasához húzta a lábát, és úgy nézett ki, mint aki bármelyik pillanatban elkezdhet előre-hátra dülöngélni idegességében. Stacey nem sokkal ezelőttig nem tudta, micsoda Roth valójában. Sőt, azt sem, hogy én mi vagyok.

Ez már biztosan túl sok volt neki.

– Oké. Hadd halljam, hol és mikor láttatok már ilyet? – kérdeztem idegesen, levegőért kapkodva. – Ezentúl borotválnom kell a szárnyaimat?

– Tökmag… – Roth ajka megrándult.

Felemeltem a kezemet, és Roth felé nyújtottam az ujjamat.

– Ne merészelj röhögni, te baromarc! Ez egyáltalán nem vicces. A szárnyaim miatt szörnyszülött lettem!

Roth mentegetőzve felemelte a kezét.

– Nem fogok nevetni, de szerintem jobb lesz, ha békén hagyod a borotvát. Amúgy meg egy csomó lénynek van tollas szárnya.

– Például? – kérdeztem dühösen. Talán vannak olyan természetfeletti lények, amikről még nem hallottam?

– Például… Például a sólymoknak – válaszolta Roth. A homlokomat ráncoltam.

– A sólymoknak? Most komolyan?

– És a… sasoknak?

– Nem vagyok madár, Roth! – Kezdett elfogyni a türelmem. – Miért vannak tollak a szárnyamon? – visítottam ezúttal Zayne felé fordulva. – Láttatok már ilyet? Hol? Valaki azonnal mondja meg…

A talpam alatt remegni kezdett a föld, félbeszakítva a mondandómat. A rezgés egyre erősödött, elérte a falakat, beleremegtek a tükrök és a bekeretezett képek. A plafonról mállani kezdett a vakolat, ami miatt fehér porfelhőcskék tűntek fel. Az egész ház rázkódott, fülsiketítővé vált a robaj.

Stacey felpattant a kanapéról, és megragadta Zayne karját.

– Mi történik?

A szárnyamról megfeledkezve Zayne-re pillantottam, összeakadt a tekintetünk. Túlságosan ismerős volt ez a helyzet. Akkor is ezt éreztem, amikor…

Vakító, aranyszínű fény ömlött be az ablakokon, a falban lévő repedéseken és a padlódeszkák rései között. Lágy, ragyogó fény folyt végig a plafonon, és lecsöpögött róla. Oldalra ugrottam, épphogy csak elkerültem a cseppet. Tisztán emlékeztem, mi történt legutóbb, amikor olyan hülye voltam, hogy hozzáértem a fényhez.

A fajtámnak nem volt szabad megérintenie azt, ahogy Rothnak sem.

– A francba! – motyogta Roth.

Kihagyott a szívverésem, ahogy a robaj elhallgatott, és a káprázatos ragyogás semmivé lett. Roth egy szempillantás alatt mellettem termett, és keze a felkaromra kulcsolódott.

Stacey a levegőbe szimatolt.

– Mi ez az öblítőillat?

Stacey-nek igaza volt: valami új szag terjengett a levegőben. Én édes pézsmaillatként érzékeltem. A mennyországnak olyan volt az illata, amilyennek az ember szerette volna, amire az illető a legjobban vágyott a világon, ezért mindenki máshogy érzékelte azt.

Zayne maga mögé tolta Stacey-t, és úgy sejtettem, Roth arra készül, hogy kimenekítse innen a démoni hátsó felünket, de ekkor energiahullám söpört végig a szobán. Az édes illat, amitől elöntött a vágyakozás, semmivé lett, lóhereillat és tömjén elegye vette át a helyét. Forróság öntötte el a testemet, és tudtam, hogy elkéstünk – nincs már menekvés.

Jaj, ne!

Stacey levegőért kapott.

– Ó, te jó… – Fennakadt a szeme, és kiszaladt az erő a lábából. Összecsuklott, mint egy harmonika. Zayne elkapta, mielőtt a földre zuhant volna, nekem pedig nem igazán volt időm, hogy miatta aggodalmaskodjak.

Nem voltunk egyedül.

Nem akartam megfordulni, de képtelen voltam megállni. Muszáj volt, mert látni akartam őket. Látnom kellett őket, mielőtt nyomtalanul eltüntetnek erről a földről. Roth ugyanígy érezhetett, mert ő is hátrafordult. Halvány ragyogás tükröződött vissza az arcáról. Hunyorogva nézett valamit az ajtónál, mire én is odafordultam.

Ketten közülük őrként álltak az ajtó két oldalán. Legalább két méter magasak lehettek, vagy még annál is több. Olyan gyönyörűek voltak, hogy szinte fájt rájuk nézni. Búzaszőke hajuk csillogó bőrükre omlott, ami magához vonzotta és elnyelte a körülöttük lévő fényt. Sem feketék, sem fehérek nem voltak, de nem is valamiféle köztes árnyalatban játszott a bőrük; ehelyett mintha az összes szín elegyedett volna bennük. Vászonnadrágot viseltek. Írisz és pupilla nélküli szemgolyójuk teljesen fehér volt. Elgondolkodtam, vajon hogyan látnak a lények ezekkel a tiszta, fehér golyóbisokkal. A mellkasukon és a lábukon semmit sem viseltek. A válluk épp olyan széles volt, mint az őrzőké, és ragyogó, fehér szárnyuk legalább két és fél méterre nyúlt mindkét oldalon.

Az ő szárnyuk is tollas volt.

Az enyémmel ellentétben azonban ezeken a szárnyakon, a tollak között több száz szem bújt meg. Valódi szemgolyók voltak. Nem pislogtak, egyfolytában mozgásban voltak, mintha az egész szobát szemmel akarnák tartani.

Mindegyik teremtmény egy aranykardot tartott a kezében, egy igazi francos kardot, ami olyan hosszú lehetett, mint a lábam. Nagy eséllyel ez volt a legparább dolog, amit valaha láttam, márpedig elég sok para dolgot láttam már életem tizenhét éve során.

Ők voltak azok, az élet nevű kis előadás rendezői, az őrzők teremtői, akik a démonok számára olyanok voltak, mint a mumus. Soha, de soha nem tartózkodtak egy helyiségben démoni vérrel rendelkező személlyel anélkül, hogy azonnal kinyiffantották volna.

Éreztem, ahogy a szárnyam – a tollas szárnyam – szorosan a hátamra simul. Nem is tudom, miért akartam még most is rejtegetni, de tény, hogy feszengtem miatta egy icipicit. Viszont az emberi alakomat sem voltam hajlandó felvenni ezeknek a lényeknek a jelenlétében.

Nem tudtam levenni a szememet róluk. A szívemben csodálat és félelem viaskodott egymással. A lények… angyalok voltak, és a szárnyukból szó szerint sugárzott a fény. Sosem engedték, hogy a közelükbe menjek, még akkor sem, amikor az őrzők udvarházába jöttek Abbothoz, a klán vezetőjéhez. Ilyenkor mindig el kellett hagynom az udvarház területét, és azt gondoltam, soha életemben nem láthatom az angyalokat.

Késztetést éreztem, hogy felelőtlenül odamenjek hozzájuk, és minden erőmre szükségem volt ahhoz, hogy ne engedelmeskedjek ennek a vágynak. Mélyen beszívtam a levegőt, és élveztem a mennyei illatot.

Roth hirtelen összerándult. A torkomban dobogott a szívem, elöntött a félelem. Egy árny siklott le Roth bőréről, és előttünk lebegett a levegőben. Ilyet is láttam már korábban, méghozzá olyankor, amikor a tetovált famulusok leváltak a bőréről.

Tudtam, hogy nem Bambi vagy a kiscicák lendültek támadásba, mert ez az árny közvetlenül a… Nos, onnan vált le, ahol az öve a nadrágjához ért. Ott csak egyetlen tetoválás volt, az, amelyiket még sosem láttam.

A sárkányfamulus csak akkor vált le Roth bőréről, ha igazán szar volt a helyzet, vagy ha Roth baromira be volt gurulva.

Megérkeztek az alfák, és Toppancs végre előbújt, hogy játsszon velük egy kicsit.

KETTŐ

Az izmaimat megfeszítve, lélegzet-visszafojtva vártam az óriási, pusztító sárkány megjelenését.

Tudtam, hogy mindannyiunkra szörnyű tűzhalál vár.

A hatalmas árny ezernyi apró, fekete pöttyé esett szét, amik kavarogni kezdtek a levegőben, mint egy miniatűr forgószél, aztán lassan összeálltak. Másodpercekkel később irizáló kék és arany pikkelyek jelentek meg a sárkány hasán és hátán. Sötétvörös szárnyak bukkantak elő a testéből, büszke pofa és karmos hátsó lábak bontakoztak ki a foltokból. A szeme, akárcsak Rothé, élénksárga volt.

Csoda szép teremtmény volt.

De a méretét tekintve… Nos, nem volt nagyobb egy macskánál – egy nagyon kicsi macskánál.

Nem éppen erre számítottam.

Szárnyai hang nélkül mozogtak, ahogy Roth bal oldalára repült, farka a levegőben csapkodott. Olyan apró volt, és olyan… cuki.

Lassan pislogtam egyet.

– Neked… zsebsárkányod van?

Zayne valahol a hátam mögött horkantott. Roth nagyot sóhajtott.

Habár mindannyiunk élete veszélyben volt, és valószínűleg halál várt ránk, Roth és Zayne még mindig kölcsönösen utálta egymást.

A sárkány felém fordult, kinyitotta a száját, és rikkantott egyet. Vagy inkább nyiffantott. Fekete füstfelhőcske hagyta el a pofáját. Semmi tűz. Csak sötét, kissé kénes szagú gomolyagok. Magasra szaladt a szemöldököm.

– Tüntesd el a szemünk elől a famulust! – követelte az egyik alfa, mire összerezzentem. A lény az ajtó jobb oldalán állt, és lehetetlenül mély hangjába beleremegtem én és a szoba is. Csoda, hogy nem szakadt be a dobhártyám.

Meglepett, hogy az alfák nem próbálták meg azonnal ártalmatlanítani Toppancsot, bár a zsebsárkány nem igazán jelenthetett fenyegetést számukra.

Roth testtartása nyugodtnak tűnt, de én tudtam, hogy az izmai feszesek, és készen áll a támadásra.

– Na, arra várhatsz.

Az alfa vicsorogva válaszolt:

– Hogy merészelsz megszólítani? Elpusztíthatnálak, mielőtt újra levegőt veszel.

– Elpusztíthatnál – válaszolta nyugodtan Roth –, de nem fogsz.

Elkerekedett a szemem a csodálkozástól. Az alfákkal gúnyolódni nem volt túl okos dolog.

– Roth – motyogta Zayne. Úgy hallottam, közelebbről beszél, de nem akartam elfordítani a tekintetemet a fenyegető alfákról. – Jobb lenne, ha lenyugodnál egy kicsit.

A koronaherceg gúnyosan elmosolyodott.

– Nem fogok. És akarod tudni, miért? Az alfák kinyírhatnának, de nem fognak.

A velünk szemben álló alfa, aki az imént ráparancsolt Rothra, feszültté vált, de nem vágott közbe.

– Merthogy én vagyok a kedvenc koronaherceg – folytatta Roth, még szélesebben vigyorogva. – Ha kinyiffantanak annak ellenére, hogy nem is csináltam semmit, amivel ezt kiérdemeltem volna, akkor a Főnökkel gyűlik meg a bajuk. Azt pedig nem szeretnék.

Ez meglepett. Az alfák nem nyírhatják ki Rothot azért, mert az, aki? Eddig abban a hitben éltem, hogy bármit megtehetnek, amihez kedvük van.

Az alfa, aki eddig némán állt, megszólalt:

– Okkal léteznek szabályok. De ez nem jelenti azt, hogy szeretjük is őket, ezért azt javaslom, ne feszítsd túl a húrt, herceg.

Roth erre elképzelhetetlen dolgot tett. Felemelte a kezét, és kinyújtotta a középső ujját.

– Ezzel már túlfeszítem, Bob?

Basszuskulcs, Roth bemutatott egy alfának! Aztán meg Bobnak nevezte őt! Ki csinál ilyet? De komolyan?

Leesett az állam, a miniatűr Toppancs pedig köhintett, újabb füstgomolyagot lövellve a levegőbe.

– Engem nem vakít el a dicsfény – folytatta Roth. – Csak ültök ott fent a felhőiteken, és bíráskodtok a világ teremtményei felett. De nem minden fekete-fehér. Ezt ti is tudjátok, mégsem veszitek tudomásul, hogy léteznek szürke területek is.

Az alfák tejfehér szemei szikrát szórtak a dühtől.

– Egy napon, herceg, csúnya véget érsz majd.

– Látványos műsor lesz! – tetézte Roth. – Ja, és állati jól fogok kinézni közben.

Egy pillanatra behunytam és összeszorítottam a szemem. Ó, istenem…

A jobb oldalon álló alfa megmozdult, hatalmas keze még erősebben szorította a kard markolatát, és volt egy olyan érzésem, hogy legszívesebben átszúrná vele Rothot. Úgy döntöttem, eljött az ideje, hogy én is kinyissam a félelemtől mozdulatlanná dermedt számat.

– A lilin miatt vagytok itt, igaz? Meg fogjuk állítani. – Fogalmam sem volt, hogyan tudnánk ezt megtenni, és nem is lett volna szabad ilyen ígéretet tennem ezeknek a lényeknek, akik egy szívdobbanás alatt eltörölhetnének a föld színéről, de nem láttam más lehetőséget. Nemcsak azért, mert el kellett terelnem a figyelmüket Rothról, hanem azért is, mert a lilint tényleg meg kellett állítani. Amíg ezt nem tesszük meg, mindenre veszélyt jelent, aminek lelke van. – Ígérem.

– Az őrzők majd gondoskodnak a lilinről. Ezért teremtettük meg őket: az a dolguk, hogy megvédjék az emberi fajt. Ha nem teszik, akkor az életükkel fizetnek, a démonokkal egyetemben – válaszolta az alfa, aki elsőként szólalt meg. – Mi viszont azért vagyunk itt, hogy téged intézzünk el.

A szívem megint kihagyott egy dobbanást.

– Engem?

Az alfa, akit Roth Bobra keresztelt, összehúzta a szemét.

– A létezésed a legmagasabb szintű szentségtörés. Korábban még csak szörnyszülött voltál, amit el kellett volna pusztítani, de amivé mostanra váltál, azt nem hagyhatjuk életben.

Roth oldalra döntötte a fejét, Zayne pedig megindult az alfa felé.

– Nem! – mondta Zayne, miközben hátrafeszítette a szárnyait. – Sosem tett semmi olyat, ami miatt…

– Ó, valóban? – szólalt meg szárazon a másik alfa, és szélesre tárta a szárnyait. A tollak közt megbúvó szemek végigpásztázták a szobát, aztán mindegyik – több száz szempár – felém fordult. – Mi mindent látunk, őrző. Igazságot kell szolgáltatnunk.

Bob a magasba emelte a kardját, és mielőtt bármit tehettem volna, Roth karja felém lendült. A vállamnál fogva megragadott, és Zayne felé lökött. Visszapattantam a kemény mellizmokról, és el is estem volna, de Zayne átkarolta a derekamat, és megtartott.

Toppancs még mindig Roth válla mellett körözött a levegőben, és halkan felnyüszített…

Aztán a nyüszítésből üvöltés lett, de olyan hangos, hogy az egész ház beleremegett, még annál is jobban, mint amikor az alfák megérkeztek.

Roth lehajtotta a fejét, és elvigyorodott.

– Mint mondtam, a méret igenis számít.

Toppancs növekedni kezdett, olyan gyorsan, hogy követni sem tudtam a szememmel: fatörzs méretű lábai nőttek, és kampószerű karmai. A sárkány élénkkék és aranyszínű pikkelyei golyóállónak tűntek, hátsó lábának a karmai a fa padlódeszkát kaparászták. Egyik bíborszínű szárnya a plafont érte, és vastag vakolatfelhő szállt fel, ahogy átszakította a gipszkartont, míg a másikkal felborított egy karosszéket.

Az alfa kiáltott valamit, de a hangját elnyomta a sárkány mély, duruzsoló morgása. Toppancs előreugrott, hatalmas, tüskés farka végigsöpörte a padlót. Bútorok repültek a falnak, darabokra zúztak egy portrét. Betört egy ablak, és hideg levegő ömlött be a szobába. Toppancs megállt előttünk, az alfák felé fordult, majd hátrálni kezdett, fújtató orrlyukai szikrákat szórtak. Aztán tüzet okádott, bekormozta a plafon még ép részét. Bob felüvöltött.

– Ha még egy lépést tesztek Layla felé, alfa-sültet csinálok belőletek! – Roth halkan és halálosan nyugodtan beszélt. – Extra ropogósat.

Az egyik alfa hátralépett, Bob viszont úgy nézett ki, mint aki mindjárt felrobban.

– Fenyegetni merészelsz?

– Ennél sokkal többet merészelek. – Roth bőre mintha elvékonyodott volna, arcvonásai élessé és szögletessé váltak. – Nem hagyom, hogy Laylának akár egy haja szála is meggörbüljön. Ha őt akarjátok, velem kell megküzdenetek.

Bob erre szélesen elvigyorodott, nekem pedig görcsbe rándult a gyomrom. Rothnak szánt szándéka volt megöletni magát értem. Feláldozta magát, és a pokolra került, visszatért a földre, aztán ellentmondott a főnökének, hogy megmentse az életemet. Nem hagyhattam, hogy megint ő védjen meg.

– Állj! – Kiszakítottam magamat Zayne kezéből, de Toppancs azonnal megmozdult. Suhintott a farkával, ami alig pár centire a csípőmtől állt meg.

Nem engedett továbbmenni. Kétségbeesett tekintetem Rothról az alfákra vándorolt.

– Bármi is a problémátok, én vagyok az oka, nem a többiek. Szóval lehetne, hogy…

Miközben beszéltem, alfa Bob közeledni kezdett Rothhoz, felemelte a tüzes kardot, és ez nagyon nem tetszett Toppancsnak. Hátrahúzta a fejét, majd kinyújtotta hosszú nyakát, és kinyitotta a pofáját, felfedve ököl nagyságú agyarait. Erősödött a kénszag, aztán tűzgolyó tört elő Toppancs szájából.

Rövid, fájdalmas nyüszítés hallatszott, és ahol korábban Bob állt, nem maradt más, mint egy kupac hamu.

Senki sem mozdult. Senki sem beszélt, de amennyire láttam, még csak nem is lélegzett. Aztán:

– Na, ezt nevezem én extra-extra ropogósnak! – szólalt meg Roth a pusztítást szemlélve.

Kiszaladt az erő a lábamból, és tehetetlenül magam elé emeltem a kezemet. Toppancs rávetette magát a másik alfára. Gyomorforgató ropogás hallatszott, aztán a sárkány arany szemével hátrapillantott a válla fölött, és egyenesen rám nézett. Kinyitotta a száját. Csillogó kék folyadék színezte el a fogait, amik kivillantak, miközben a sárkány öblös kacagásra emlékeztető hangot hallatott.

Bambi megevett egy őrzőt. Toppancs megevett egy alfát.

Ezek a famulusok igazán nem voltak valami jól neveltek.

De, ami még ennél is fontosabb, eddig azt hittem, egy alfát semmi sem ölhet meg, nem is beszélve a megevésről.

– Ó, jaj… Ó, jaj! – rikácsolta Stacey, mire oldalra fordultam, épp időben ahhoz, hogy lássam, amint a barátnőm szinte befúrja magát a kanapé háttámlájának párnái közé. – Egy sárkány van a házamban! Egy sárkány! – Az ájulás miatt biztosan túl kába volt ahhoz, hogy a házában lévő angyalokra is emlékezzen.

– Toppancs! – kiáltotta Roth. – Gyere vissza!

A sárkány sűrű füstfelhőt büffentett fel, aztán megfordult. Elugrottam meglendülő farka elől, és Zayne is sikeresen elkerülte azt. A kandalló nem volt ilyen szerencsés: a halálos farokcsapás jó pár téglát kiütött belőle, amik a földre zuhantak és darabokra törtek. Toppancs mázsás testsúlyát egyik lábáról a másikra helyezve dülöngélt.

Zayne összevonta a szemöldökét.

– Most toporzékol? Roth a szemét forgatta.

– Nem engedem szabadon túl gyakran.

– Érthető okokból – motyogta Stacey.

Toppancs felemelte a farkát, majd a földhöz csapta, mire a padló maradéka berepedezett, Roth pedig felsóhajtott. A sárkány a fejét rázta, aztán borzongás futott végig a testén, és ismét zsebméretűvé zsugorodott. Toppancs végül visszatért Rothhoz, az arcára siklott, akár egy apró árny, majd a démon nyakán végigosonva eltűnt az inge gallérja alatt.

Elállt a szavam, és éreztem, hogy visszanyerem emberi alakomat. Kavarogtak a fejemben a szörnyűbbnél szörnyűbb gondolatok. Sam a lilin. Tollak nőttek a szárnyamon. Alfák jöttek látogatóba. Toppancs…

– Anya meg fog ölni – suttogta Stacey, és a mellkasához szorított egy bézs díszpárnát. Aztán felnézett. – Hogy fogom ezt megmagyarázni?

Roth csücsörített.

– Gázvezeték-robbanás? – Stacey erőtlenül elismételte a szavakat, Roth pedig folytatta: – Akár fel is gyújthatom a házat, hogy hihetőbb legyen a sztori. De az emeletet nem bántom, ha nem akarod.

– Jól sejtem, hogy nem először csinálod ezt? – kérdezte szárazon Zayne.

– Ó, amikor Toppancs lemászik a bőrömről, mindig jól jön a régi gázrobbanásos kifogás. Tök hasznos. – Roth felém fordult. – Hé, Layla, jól vagy?

Hogy jól vagyok-e?

Dühös voltam, és féltem – féltettem Rothot. Egy pillanatig magam elé bámultam, aztán felé vetődtem.

– Mit képzeltél? – Hátraléptem, aztán ráütöttem a mellkasára. – Megfenyegettél egy alfát! – Újra megütöttem, ezúttal keményebben, annyira, hogy az ütés égő érzést hagyjon maga után.

– Áú! – Megdörzsölte a mellkasát, de a szeme csillogott.

Viccesnek tartotta a helyzetet!

Zayne odasétált a hamukupachoz.

– Nem csak megfenyegette őket. Hagyta, hogy Toppancs megegye őket.

– Hékás, csak az egyiket ette meg, a másikat megsütötte! – javította ki Roth, miközben a hasát paskolgatta, ahol Toppancs elhelyezkedett.

– Ó, istenem! – A karját szorongattam. – Nagyon nagy bajban leszel, Roth! Óriási bajban.

Roth vállat vont.

– Csak megvédtem magamat.

– Csak megvédtem magamat – figuráztam ki, és közben hevesen bólogattam. – Nem gyilkolászhatsz büntetlenül alfákat, Roth!

– Megölted az angyalokat? – kérdezte Stacey, szóval valószínűleg mégis emlékezett rájuk.

Roth ártatlan mosolyt villantott rá.

– Nos, nem egészen én öltem meg őket, de…

– Roth! – kiáltottam, és elhátráltam, nehogy elszívjam azt a francos életét. – Ez nem vicc. Te…

Roth állati gyors tudott lenni, ha úgy tartotta kedve. Az egyik pillanatban még vagy egy méterre volt tőlem, a következőben pedig már közvetlenül mellettem állt, és az arcomra szorította a tenyerét. Lehajolt, hogy a szeme egy vonalban legyen az enyémmel.

– Léteznek bizonyos szabályok, tökmag.

– De…

– Szabályok, amiket még az alfáknak is követniük kell. Nem támadhatnak rám anélkül, hogy fizikailag provokálnám őket. Ha mégis megteszik, azzal magukra vonják a Főnök haragját, márpedig az ő megtorlásához képest az, amire a lilin képes, piskóta. Nem egy egyszerű démonka vagyok, hanem a koronaherceg. Megtámadtak, én pedig megvédtem magamat. Ennyi az egész.

Ez talán mind igaz is volt, de Roth provokálta őket – talán nem fizikailag, de azért nem ártatlan szemlélődő volt a helyzetben. Ahogy csillapodott a sokk érzése, egy másik problémával is szembe kellett néznem. Mi van, ha Roth félreértette a szabályokat? Ha máris úton volt a többi alfa, hogy megbosszulják a testvéreik halálát?

– Nem lesz semmi bajom. – Tekintete az enyémbe fúródott, ahogy közelebb lépett hozzám, bakancsa egy vonalba került a lábammal. – Nem esik bántódásom. Ígérem.

– Ezt nem ígérheted meg – suttogtam, és egy pillanatra sem fordítottam el a tekintetemet. – Egyikünk sem ígérhet ilyet.

Hátrébb csúsztatta a kezét, és beletúrt a hajamba.

– De, én ígérhetek.

Ezzel a három szóval mintha párbajra hívta volna az egész univerzumot. A földet bámultam, miközben Roth hátrafésülte és mindkét oldalon a fülem mögé tűrte a hajamat. Csak akkor tudatosult bennem, hogy nem vagyunk egyedül, amikor lassan elhúzta a kezét.

Hirtelen hátraléptem, és a tekintetem összeakadt Zayne-ével. Egy pillanat erejéig egyszerűen csak bámultam rá. Nem arról volt szó, hogy majdnem megöltem őt. Ennél kis híján sokkal-sokkal rosszabbat tettem. Ha egy őrző elveszti a lelkét, szörnyeteggé válik. Tudom, hogy így van, mert láttam már, mi történik egy őrzővel, ha elveszik a lelkét. És én ezt tettem majdnem Zayne-nel is, ő mégis itt állt mellettem.

Szörnyű űrt éreztem a mellkasomban, amikor észrevettem, milyen figyelmesen és aggódva néz minket.

Görcsbe rándult a gyomrom, és kinyitottam a számat, de nem tudtam, mit mondjak. A szívem és az elmém hirtelen két nagyon különböző irányba húzott. Szerencsére azonban esélyem sem volt, hogy megszólaljak.

– Pár órára magadra hagylak, és te hagyod, hogy Toppancs megsüssön és megegyen egy alfát.

Halkan felnyüszítettem és megpördültem, ahogy Stacey felsikított. A romos nappali közepén ott állt Cayman. A semmiből termett itt. Huss, és egyszer csak ott volt. Sötét nadrágot és fehér frakkinget viselt, de mintha félúton megunta volna az öltözködést, mert az ing nem volt teljesen begombolva. Karakteres arcát lelógó szőke hajtincsek keretezték. Roth egyszer mesélt a démoni hierarchiáról, amiben Cayman a pokol egyik bárójaként középvezetői pozíciót töltött be. Afféle mindenes démon volt, és volt egy olyan érzésem, hogy több mint, khm… egyszerű munkatárs Roth számára. Akár elismerte Roth, akár nem, barátok voltak.

– Ez gyors volt – jegyezte meg Roth, és karba tette a kezét.

Cayman vállat vont.

– Ilyen ez a modern világ, haver. Egy óra múlva valószínűleg már valamelyik alfa Facebook-üzenőfalán is fent lesz.

Az alfáknak van Facebookjuk?

Stacey most már a szája elé szorította a díszpárnát, és hatalmas, barna szemén kívül semmi más nem látszott az arcából. Amikor megszólalt, tompa volt a hangja.

– Ez meg kicsoda? – kérdezte.

Válaszra nyitottam a szám, de Cayman biccentett neki, aztán széttárta a karját, és megelőzött:

– Hát a legjóképűbb, legeszesebb és legelbűvölőbb démon a világon. De tudom, hogy ez elég hosszadalmas, úgyhogy szólíts csak Caymannek!

– Ö… – Stacey tekintete ide-oda cikázott a szobában. – Oké.

Zayne bőre kezdett sötétebb árnyalatot ölteni, ami egyértelmű jele volt annak, hogy nem sok választja el az átváltozástól, de reméltem, sikerül higgadtnak maradnia. Cayman a barátom volt, és most a legkevésbé sem hiányzott, hogy még ők is balhézni kezdjenek.

– Roth bajban van?

– Tökmag, mondtam…

Felemeltem a kezemet, és félbeszakítottam.

– Csitt! Cayman, Roth bajban van? Cayman elvigyorodott.

– Az igazi kérdés inkább az: mikor nincs bajban?

Gúnyos arcot vágtam, de el kellett ismernem, hogy igaza van.

– Oké. Akkor nagyobb bajban van, mint általában?

– Á… – Cayman Rothra nézett, és a vigyor helyét ördögi mosoly vette át. Állatira élvezte ezt a helyzetet. – Mondjuk úgy, hogy a főnök nem túlzottan örült annak, ami az előbb történt. Igazából elég sok dolog bosszantja éppen, és ha Roth a közeljövőben odalent járna, egy ideig biztos nem térne vissza. Úgy egy évtizedig.

Elakadt a lélegzetem.

– Ez nem túl jó hír. – Ennyit arról, hogy a Főnök Roth oldalán áll.

– Rosszabb is lehetne – mondta Roth somolyogva. Cayman bólintott.

– Ha az igazat szeretnéd hallani, a Főnöknek titkon tetszett, amit Toppancs csinált, de hát tudod… Politika. – Cayman sóhajtott, én pedig felvontam a szemöldökömet.

– Minden bulis dolog halála.

Szörnyen megfájdult a fejem.

– Ez a nap…

– Hihetetlen volt? – szólt közbe Stacey. Eldobta a párnát, és az arcára szorította a tenyerét. Sápadt volt, és kimerültnek tűnt. Remegő kézzel megdörzsölte a bőrt a szeme alatt.

Lassan bólintottam, majd hátat fordítottam. Rothra, aztán Zayne-re pillantottam. Mindketten viszonozták a pillantásomat, és vártak. Szerettem volna úgy tenni, mintha nem tudnám, mire várnak, de ez hazugság lett volna.

Olyat pedig csak egy gyáva ember tesz.

A halántékomat dörzsöltem. Mintha mázsás súly nehezedett volna a vállamra – olyan sok mindent ki kellett találnunk.

– Kezdenünk kell valamit ezzel – intettem a romos szoba felé. Kénszag ülte meg a levegőt, és kicsit még hálás is voltam azért, hogy valami elterelte a figyelmemet. – Hogy Stacey ne kerüljön bajba.

– Azt értékelném – mondta a barátnőm, és idegesen beletúrt a hajába.

Roth előrelépett.

– Ti csak menjetek el az Édes kis semmiségekbe, én meg elintézem ezt. Elviszed őket? – kérdezte Zayne-től, aki bólintott.

– Gondoskodom a biztonságukról – válaszolta színtelen hangon Zayne.

Roth habozott, aztán mély levegőt vett.

– Ha őrzők jönnének…

– Megvédem őket mindentől és mindenkitől, aki veszélyt jelenthet rájuk – biztosította Zayne. Aztán ő is mély levegőt vett. – Még akkor is, ha ez a valaki a klánomhoz tartozik.

– Én is meg tudom védeni magamat – vetettem közbe, amivel kiérdemeltem egy kétkedő pillantást Rothtól. – Mi van? Hidd csak el! Ha a… régi klánom egy tagja akár csak a közelembe jön… nem fogom tárt karokkal fogadni, abban biztos lehetsz. – A gondolat, hogy valaha újra találkoznom kell velük, rettegéssel töltött el, de nem vettem tudomást az érzésről. – Kivéve Nicolait és Dezt. Azt hiszem, ők…

– Tökmag – szólt közbe Roth. Sóhajtottam.

– Jól van, na. Gyerünk! – Stacey-hez fordultam, és odasétáltam, hogy gyengéden kiügyeskedjem elfehéredett kezéből a díszpárnát, amit időközben újra felvett. – Gondolod, hogy képes leszel kimenni?

Stacey pislogott egyet, aztán még egyet.

– Mi a másik lehetőség? Itt maradok, amíg Roth felgyújtja a házat? Kösz, inkább nem.

Örültem, hogy Stacey még egy ilyen nap után is képes okoskodni.

Roth Caymanhez sétált, és a vállára tette a kezét.

– Tartsd nyitva a szemed, rendben?

Végtelen listát lehetett volna írni az okokról, amik miatt Caymannek nyitva kellett tartania a szemét.

– Vettem – válaszolta Cayman, aztán eltűnt. Huss, és már nyoma sem volt.

A fejemet ráztam, majd újra Stacey felé fordultam. Könnyben úszott a szeme, ahogy felpillantott rám nedves szempillái alól.

– Sam… Meghalt, igaz?

Letettem a kanapéra a díszpárnát, és Stacey mellé térdeltem. Az érzelmeim égető gombóccá gyűltek a torkomban.

– Igen, meg – válaszoltam.

Szorosan becsukta a szemét, és remegés futott végig a testén.

– Emlékszem, amikor a… a lilinről beszéltetek, és arról, hogy mit tesz az emberekkel. Ha Sam halott, akkor a lelke…

Sam lelke a pokolban volt. Én is tudtam, és Stacey is tudta. Mindenki, aki a szobában tartózkodott, tudta, márpedig csapdába esni a pokolban a legszörnyűbb dolog volt a világon, ami bárkivel történhet. Sam nem érdemelte meg azokat a rettentő kínokat, amiket a lelkek átélnek odalent.

Megfogtam Stacey kezét, és erősen megszorítottam.

– Ígérem, hogy kiszabadítjuk Sam lelkét a pokolból.

A szavamat adom.

HÁROM

– Nem lett volna szabad ilyesmit ígérned – mondta halkan Zayne, abban a pillanatban, hogy Stacey kiment a mosdóba a házuktól néhány háztömbnyire működő kávézóban. El akartam kísérni, de elég határozottan a tudtomra adta, hogy szeretne egyedül maradni pár percig.

A kirakathoz legközelebb álló bokszban ültem Zayne- nel, és az odakint rohangászó embereket figyeltem, aurájuk szédítő színkavalkáddá olvadt össze. Nagyon furcsa volt újra látni az aurákat. Amíg Bambi a bőrömön volt, már szinte hozzászoktam, hogy nem láttam őket, és el is felejtettem, mennyire el tudják terelni a figyelmemet.

– Miért nem?

Zayne szemben ült velem, felém hajolt. Az aggodalom ráncokat rajzolt az arcára.

– Hogy akarod kihozni Sam lelkét a pokolból, Layla? Attól még, hogy Roth a koronaherceg, kétlem, hogy ilyesmit kérhetne, bármilyen jóban is van velük. A pokol nem fogja csak úgy átnyújtani neked Sam lelkét.

– Nem terveztem ennyire előre – ismertem el. Igazából reméltem, hogy Roth elintézi a dolgot, elvégre koronahercegként sok mindent megtehetett, például szabadon engedte Toppancsot, és hagyta, hogy megsüsse és megegye az alfákat… – De muszáj kiszabadítanunk őt, Zayne! Sam a legjobb barátom. – Elcsuklott a hangom, és éreztem, hogy kezdem elveszíteni az irányítást a már eddig is labilis érzelmeim fölött. – De ha nem lenne az, akkor sem tudnám ott hagyni. Nem ezt érdemelte. Istenem, Zayne, Sam nem ezt érdemelte!

– Tudom. – Zayne lehajtotta a fejét, de egy pillanatra sem szakította el a tekintetét az enyémtől. – Nem is azt mondom, hogy felejtsük el őt.

– Tennünk kell valamit – ismételtem meg, majd mély levegőt vettem, és nekidőltem a boksz falának, kezemet pedig az asztal sima lapjára fektettem. Hátrapillantottam oda, ahol Stacey eltűnt. Időt kért, de kezdett elegem lenni a várakozásból. Figyelembe véve a történteket, már az is meglepő volt, hogy képesek vagyunk itt ülni, és normálisan beszélgetni. – Azt is ki kell találnunk, hogy mihez kezdjünk a lilinnel, aztán…

– Hé, lassan a testtel! – Zayne átnyúlt az asztal felett, és rásimította a tenyerét a kezemre. Az arcát néztem, és a szívem mintha elnehezült volna. Ha rápillantottam, csak a szeme alatti karikákat és a körülötte lévő, tompa fényű aurát láttam. Nem tudtam másra figyelni. – Tudom, hogy őrült dolgok történtek ma, de mostanában sok mindenen keresztülmentél. Beszélnünk kell róla.

Őszintén szólva a legkevésbé sem akartam ezekről a dolgokról társalogni, mert nagy valószínűséggel nem bírtam volna elviselni egy ilyen beszélgetést.

Zayne-nek viszont más tervei voltak.

– Van fogalmad arról, milyen nehezemre esik itt ülni az asztal túloldalán, és nem magamhoz húzni téged? Csak hogy megbizonyosodjam róla, hogy tényleg életben vagy?

– kérdezte Zayne, és elakadt a lélegzetem a szavaiban csengő nyers őszinteségtől. – Ami történt, nem a te hibád volt. Ezt tudnod kell. A klánomnak… A klánunknak és az apámnak nem lett volna szabad megtennie azt, amit tettek.

A kezére néztem, amivel az enyémet fogta most és korábban oly sok éven át. Behunytam a szemem, és Zayne-t láttam magam előtt, ahogy a hálószobám padlóján fekszik sápadtan és mozdulatlanul. Eszembe jutott, hogyan nézett rám Abbot, az őrző, aki felnevelt, amikor megtalálta a fiát: úgy bámult, mintha egy szörnyeteg lennék, akinek a teremtésében ő is részt vett. Szorítást éreztem a mellkasomban, ahogy felidéztem a rémült menekülést az udvarházon át, a kétségbeesett szökési próbálkozásomat és az azt követő kudarcot.

A kudarcot, aminek eredményeképp bebörtönöztek és bedrogoztak, egyedül hagytak a sötétben úgy, hogy még abban sem reménykedhettem, hogy újra látom a napfényt. Még mindig éreztem az udvarház pincéjében terjengő pézsmaszagot és a láncokat, amikkel megkötöztek, amíg átszállítottak a titkos raktárépületbe.

– Layla?

Remegés futott végig a testemen, ahogy emlékeztettem magam, hogy már nem a ketrecben vagyok. Kinyitottam a szemem, elűztem a sötét gondolatokat.

– Értékelem, hogy ezt mondod. És igazad van. Nem lett volna szabad azt tenniük velem. Megértem, hogy azt gondolták, én okozom az udvarház körül történteket… A fenébe is, én magam is azt hittem, hogy veszélyt jelentek másokra, de akkor is túl messzire mentek.

A szavaim némiképp engem is megleptek. Korábban mindig védtem Abbotot, de ezúttal nem találtam mentséget sem az ő, sem a klánom legtöbb tagjának tetteire. A pofonból való kijózanodás és a seb, amit Abbot szeme láttára ejtettek a testemen, megváltoztatott engem. Kétség sem férhetett hozzá, hogy már nem a régi Layla voltam.

– Egyszerre játszották el az esküdtszéket, ami valamiféle ultrabéna közvetett bizonyíték alapján ítéli el a vádlottat, aztán a bírót és a kivégzőt is. Meg is halhattam volna. Sőt, meg is haltam volna, ha nincs ott Dez… Tényleg, mennyire nagy bajban vannak Nicolaijal?

Dez és Nicolai mindent kockára tett azzal, hogy riasztotta Rothot. De ha nem tették volna meg, most nem ültem volna itt.

Zayne lehunyta a szemét, az arca eltorzult.

– Először száműzni akarták őket – szólalt meg, mire rémülten kaptam levegő után. A száműzetés azt jelentette volna, hogy kitagadja őket a klán, ami egy magányos hím számára is elég szörnyű lett volna, de Deznek párja volt, és két kicsinye. – Amikor azonban rájöttünk, hogy Petr okozta a zűrzavart a ház körül, Abbot jobb belátásra tért. Nicolai és Dez biztonságban van.

Annyi minden történt mostanában, hogy egészen megfeledkeztem arról, hogy a klán látta Petr lidércét a kamerafelvételeken, pedig Zayne mesélt róla. Elöntött a megkönnyebbülés. A fiatal őrzőt én… Nos, én öltem meg, amikor az apja, Elijah parancsát teljesítve rám támadt. Akiről kiderült, hogy az én apám is, ami azt jelentette, hogy Petr, aki a lehető legrosszabb dolgokat tette, amiket egy fiú csak tehet, a féltestvérem volt. Még mindig elfogott a rosszullét, ha ez eszembe jutott. Azzal, hogy kiszívtam Petr lelkét, lidérccé tettem őt.

– Te is meghalhattál volna. Az egész lelkedet is elvehettem volna – folytattam, még mindig suttogva. Ezt az ajándékot kaptam az anyámtól, Lilithtől: a csodás képességet, aminek köszönhetően képes voltam egyetlen csókkal kiszívni az emberek lelkét. Ezért minden lélekkel rendelkező lényre veszélyt jelentettem, aki a szám közelébe merészkedett, ami nem sokkal ezelőttig eléggé betett az egész randibiznisznek.

De aztán felbukkant Roth, aki démonként a lélek nélküliek táborát erősítette. Eleinte az egész lényét gyűlöltem, és visszatekintve tudom, hogy ez javarészt amiatt volt, mert a szavai és a tettei miatt kénytelen voltam megkérdőjelezni mindazt, amit az őrzők tanítottak nekem. A démonok természetüknél fogva nem voltak ideális vacsoravendégek, de nem mindegyikük volt annyira rettenetes alak, mint amilyennek én képzeltem őket, szinte fanatikus utálattal, hiszen erre neveltek az őrzők. Persze megvolt rá az okuk. Minden együtt töltött másodperccel egyre jobban beleestem Rothba. Csodálatos dolgokat éltem át vele, mielőtt még feláldozta volna magát azért, hogy megmentse Zayne-t a pokol tüzes bugyraitól. Akkor azt hittem, elveszítettem, de visszatért – csakhogy ezután megváltozott a kapcsolatunk. Roth eltávolodott tőlem, hogy megvédjen.

Hogy megóvjon Abbottól.

Aztán ott volt még az is, ami Zayne és köztem történt.

Együtt nőttünk fel, éveken át istenítettem és imádtam őt, tisztes távolságot tartva tőle. Mióta az eszemet tudtam, ő volt a mindenem, de ő tiszta vérű őrző volt, én pedig csak félig voltam az – és ami még rosszabb, démonvér is folyt az ereimben. Az ő lelkével és az én genetikai hátteremmel afféle tiltott gyümölcs volt nekem. A barátságunk, a köztünk lévő kötelék bepillantást engedett abba a jövőbe, ami minden nőstény őrző számára nyitva állt, de az esetemben szóba sem jöhetett. Ez a gondolat csak még erősebbé tette az iránta érzett vonzalmamat, és amikor Roth visszatért a pokolból, aztán eltaszított magától, azzal egyenesen Zayne karjaiba lökött, a fiúéba, akiről azt gondoltam, sosem fogja viszonozni az érzelmeimet.

Hát, rosszul gondoltam.

Sok mindent rosszul gondoltam. Zayne hirtelen kinyitotta a szemét.

– De nem vetted el.

– Viszont közel jártam hozzá. – Újra nyomást éreztem a mellkasomban, ahogy ismét elöntött a rettegés, amit aznap éjjel éreztem, amikor észrevettem, hogy lakmározom a lelkéből ahelyett, hogy… csókolóznék vele.

– És látom, mit vettem el tőled ezzel. Az aurádon.

– Jól vagyok…

– Ez nem az én érdemem. Az egyetlen oka annak, hogy megcsókolhattalak akkoriban, Bambi volt. Amíg a testemen volt, képes voltam irányítani a képességeimet. – Kiszabadítottam a kezemet. Összepréseltem az ajkamat, és a fejemet ingattam. – Nem tekinthetjük meg nem történtnek azt, amit veled tettem, és tudom, hogy nem vagy teljesen jól.

Zayne egy darabig csak bámult rám, aztán felemelte a kezét, és beletúrt a hajába.

– Időben abbahagytad. Azon kívül, hogy egy kicsit fáradt és a szokásosnál morcosabb vagyok, minden rendben, Laylababa.

Elszorult a szívem, ahogy kimondta a becenevemet.

– A szokásosnál morcosabb?

Zayne összevonta a szemöldökét, és egy pillanatig azt hittem, nem is fog válaszolni.

– Mostanában nehezebben kontrollálom az indulataimat. Nem tudom, hogy ez amiatt van-e, ami kettőnk közt történt, vagy csak természetes következménye mindannak, amit mostanában átéltem.

Erre valószínűleg tudtam a választ. Amikor valakitől elvették a lelkét, vagy annak akár csak egy parányi darabját, az valamilyen módon megváltoztatta az áldozat egész lényét. Ez egyeseknél hangulatingadozás, másoknál felelőtlenség vagy erőszakosság formájában nyilvánult meg.

Zayne esetében úgy tűnik, azt jelentette, hogy vesztett a kedvességéből, abból a tulajdonságából, ami olyan hihetetlenül csodálatossá tette őt, és erről én tehettem. Habár nem szándékosan csináltam, teljességgel logikátlanul viselkedtünk – különösen én –, amikor megpróbáltunk együtt lenni. Egyikünk sem elmélkedett túl sokat azon, hogy vajon miért voltam képes hirtelen olyan dolgokra, mint anélkül csókolózni, hogy elvenném a partnerem lelkét.

De ugyebár, ahogy erre Zayne is rávilágított egyszer, sok egyéb dolgot is csinálhattunk volna, amihez a szánknak nem kellett volna összeérnie.

Most, hogy egymással szemben ültünk, furcsamód nem vágytam arra, hogy elszívjam a lelkét. Eddig fel sem tűnt az éhség hiánya. Azóta, hogy a klánom ellenem fordult, Rothtal és Caymannel laktam, és mivel egyiküknek sem volt lelke, eszembe sem jutott, hogy lakmározzak belőle – pedig életem eddigi tizenhét éve során mindig éreztem a kísértést.

Most azonban ismét lelkek vettek körül, a késztetés mégsem tért vissza.

Ezt is a mai események miatt érzett sokk okozta volna?

– Sajnálom – szólaltam meg, és kinéztem az utcára a kirakat üvegén keresztül. December második hetében jártunk: a Washington fölötti égbolt szürke volt, és az odakint fújó csípős szél hóillatot hozott magával. – Annyira sajnálom, Zayne.

– Ne kérj bocsánatot! – vágta rá. – Tőlem soha nem kell bocsánatot kérned. Semmit sem bántam meg, ami kettőnk közt történt. Egy pillanatig sem.

Én vajon megbántam?

– Na de nem is magamról akartam beszélgetni. Te jól vagy? – kérdezte Zayne. – Amit tettek veled, az…

– Jól vagyok – válaszoltam, de hazugságnak éreztem a szavaimat. – A boszorkányok meggyógyítottak. Tudod, Lilith imádói. Adtak valami löttyöt Caymannek, hogy igyam meg, és bevált. – Erről eszembe jutott, hogy Caymannek az italért cserébe alkut kellett kötnie a banyákkal, de egyikünk sem tudta, mi volt a tárgya. – Fogalmam sincs, mit itattak meg velem.

– Ez elég aggasztó – válaszolta Zayne szárazon. Megrándult az ajkam, és amikor felpillantottam, találkozott és összefonódott a pillantásunk. Zayne közelebb hajolt, és az asztalra támaszkodott a könyökével. – Layla, én…

Árnyék vetült az asztalunkra, és amikor felnéztem, először Stacey auráját láttam meg. Halovány, mohazöld színben játszott. Gyakori szín. A tiszta lelkek ritkák voltak, és minél sötétebb volt valakinek az aurája, annál nagyobb volt a valószínűsége annak, hogy bűnt követett el. Ahogy megláttam Stacey kivörösödött arcát, elfacsarodott a szívem. Odébb csúsztam, és jelentőségteljesen Zayne-re néztem. A tekintetéből kiolvastam, hogy még korántsem végeztünk ezzel a beszélgetéssel.

– Hogy vagy? – kérdeztem, bár tudtam, hogy hülyeség ilyet kérdezni.

– Megvagyok. – A hangja alapján ezt nehéz volt elhinni.

– Csak szükségem volt pár percre… vagy ötre. – Volt az tíz is, de annyi percet kaphatott, amennyit csak szeretne. Egy ideig hallgatott, majd a kézfejével megtörölte az arcát. – Oké így, ugye?

Erőtlenül mosolyogtam, de könnyek marták a szememet.

– Igen – válaszoltam, aztán felé hajoltam, és átkaroltam a vállát. – De ha nem, az sem baj.

Ahogy Stacey közelebb hajolt, és a vállamra hajtotta a fejét, remegés futott végig a testén. Általában nehezen bírtam az éhségemmel, ha valaki ilyen közel került hozzám, de most sem tört rám a mardosó vágy.

– Sam meghalt – suttogta.

Szorosan becsuktam a szememet, és kényszerítettem magam, hogy mély, egyenletes lélegzeteket vegyek, hátha ezzel meg tudok szabadulni a torkomat szorító gombóctól. Nem akartam mást, mint Stacey-t ölelni, és átadni magam a fájdalomnak, mert Sam… Istenem, Sam nem volt többé, és ettől mintha ezernyi borotvapenge hasított volna a belsőmbe, de Stacey miatt össze kellett szednem magam. Ő sokkal régebben, már általános iskolás kora óta ismerte Samet, és nemrég beleszeretett a fiúba. Az ő fájdalma sokkal fontosabb az enyémnél.

Tovább öleltem őt, némán, mert nem tudtam, mit mondhatnék ebben a helyzetben. Amikor Roth a pokolra került, még akkor is reménykedhettem benne, hogy életben van. Ez most más volt. Nem számíthattunk efféle meglepetésekre. Sam sosem fog csak úgy felbukkanni. Soha nem halt még meg hozzám közel álló ember, és tudtam, hogy nem sikerült teljesen feldolgoznom a tényt, hogy Sam valóban nincs többé. Szóval csak tovább öleltem Stacey-t, és bambán bámultam a bejáraton keresztül ki-be járkáló vendégeket. Zayne nem sokkal később eltűnt, és két csésze forró csokival a kezében tért vissza. Szinte nem is éreztem az édes ízt.

Nem tudom, mennyi idő telhetett el, de egyszer csak bizsergést éreztem, ami démoni jelenlétre figyelmeztetett. A velünk szemben ülő Zayne testtartása merevvé vált, de az ajtón csak Roth sétált be. Odajött az asztalunkhoz, Zayne pedig odébb csúszott, hogy a démon elférjen. Normális körülmények között kitört volna belőlem a nevetés attól, hogy így látom őket egymás mellett.

Láthatóan egyiküknek sem volt kimondottan kényelmes a helyzet.

Roth ruhái olyan illatot árasztottak, mintha egy tábortűz mellől jött volna.

– Elintéztem – mondta Stacey-nek. – A földszintnek kábé annyi. Már úton vannak a tűzoltók. Csak ne felejtsd el: nem mentél haza suli után. Idejöttél, hogy találkozz Laylával és Zayne-nel.

Stacey nagyot nyelt, aztán bólintott, miközben a csészéjére simította a tenyerét.

– Értem.

Roth oldalra döntötte a fejét, összevonta a szemöldökét, és tanulmányozni kezdte Stacey arcát.

– Ügyes leszel.

Amikor Stacey ismét bólintott, Roth felém nyúlt az asztal fölött, és elvette a forró csokimat. Aztán anélkül, hogy rám nézett volna, beleivott.

– Szolgáld ki magad – motyogtam a bajszom alatt. Roth ajka megrándult.

– Mi a stratégia, kőkövikém?

Zayne állán megrándult egy izom. Utálta ezt a gúnynevet.

– Egész pontosan milyen stratégiára gondolsz?

– A lilinnel kapcsolatosra – válaszolta Roth, mintha egy hülyéhez beszélne.

Eluralkodott rajtam a feszültség.

– Nem hiszem, hogy most van itt az ideje annak, hogy megbeszéljük ezt.

Az aranyszínű szempár átvándorolt Stacey arcára.

Senki sem szólalt meg.

– Igazad van – mondta aztán Roth.

– De – válaszolta felém fordulva Stacey. – Nagyon is most kell megbeszélni.

– Na de…

– Az a valami a házamban nem Sam volt. Egyáltalán nem – folytatta remegő hangon. Az ajtó mellett ülő pár komor arccal felénk nézett. – Szóval, ha erről beszélgettek, a lilinről, akkor nem Samről beszéltek. – Elcsuklott a hangja. – Az az izé nem Sam.

Zayne előredőlt.

– Biztos vagy ebben, Stacey?

– Teljesen – suttogta a lány.

Sajgó szívvel a fiúkra pillantottam, aztán bólintottam.

– Oké.

Roth visszatette elém a csészét, aztán hátradőlt a párnázott ülésen, és Zayne felé fordult.

– Úgy tűnt, mintha az alfák már beszéltek volna az őrzőkkel, márpedig ha így volt, egy csöppet furcsa, hogy nem szóltál nekünk.

– Ha ez is lenne a helyzet, mégis mikor lett volna időm, hogy szóljak? – vágott vissza Zayne feszülten. – Miután találkoztam Laylával, szinte azonnal megjelentek az alfák.

Roth felhúzta a szemöldökét.

– Csak nem ingerültséget hallok a hangodban?

– Szerinted? – kérdezett vissza Zayne.

– Nem tudom – válaszolta Roth, és az ajka halvány mosolyra húzódott, miközben mindkét karját kinyújtotta és a párnázott ülésre fektette. Sóhajtottam, mert tudtam, mit jelent ez az arckifejezés. – De a szájalásod kábé annyira érdekes, mint egy víztisztító rendszer előnyeiről olvasgatni.

Rothra bámultam. Csupán pár órával ezelőtt Zayne megköszönte Rothnak, hogy megmentett engem. De hát nem kellett volna meglepnie, hogy nem tartott sokáig az idill.

– Roth – mondtam figyelmeztetően.

– Hmm?

Résnyire szűkült a szemem.

– Hagyd abba!

Erre olyan széles mosolyt villantott rám, hogy kivillantak fehér fogai.

– A te kedvedért bármit, tökmag! Ó, istenem!

Zayne rám nézett, de nem tudtam azonosítani a tekintetében bujkáló érzelmet.

– Nem tudom, hogy az alfák voltak-e az apámnál. Mostanában… Nem igazán beszéltem vele, és ők sem jöttek elő, amikor az udvarházban voltam.

– Azt nem értem, miért gondolják az alfák, hogy a te fajtád a legalkalmasabb a lilin megfékezésére. Van lelketek, ami sebezhetővé tesz titeket – mondta Roth, miközben vágyakozva nézegette a forró csokimat. – Nekem viszont nincs.

– Erre én nem lennék ilyen büszke – mondta Zayne dühösen, és nem sokon múlt, hogy az asztalba verjem a fejemet. – De majd meglátom, ki tudok-e deríteni valamit.

– Jó, de van ennél fontosabb problémánk is – folytatta Roth vészjóslóan.

Stacey felpillantott a csészéjéből.

– Ennél fontosabb?

Legszívesebben én is ugyanezt kérdeztem volna, mert nem gondoltam, hogy létezhet annál fontosabb probléma, mint hogy el kell pusztítanunk egy lényt, ami ennyi fájdalmat és rombolást képes okozni.

– Mit fognak tenni az őrzők, ha rájönnek, hogy Layla él és virul? – Roth hangja kissé reszelős volt, már-már morgásszerű. – Ez az, ami engem igazán aggaszt.

Zayne összepréselte az ajkait.

– Semmit. Tudják, hogy nem ő az oka a történteknek.

– Ez még nem teszi semmissé azt, amit ők tettek – vágott közbe Roth.

– Nem is mondtam, hogy azzá tenné. – Zayne keze, amit az asztalon nyugtatott, gránitszürkés árnyalatot öltött. – Nem hagyom, hogy egy ujjal is hozzáérjenek.

Már szóra nyitottam a számat, hogy rávilágítsak, én nem fogom engedni, hogy hozzám érjenek, de Roth nem hagyta annyiban a dolgot.

– Én pedig nem felejtem el, amit Laylával tettek – mondta fenyegetőn Roth. – Ahogy azt sem, hogy karmolásokkal az arcán jött vissza hozzám.

Sóhajtottam, és hátradőltem a párnázott ülésen. Stacey felém fordult.

– Megkarmolták az arcodat?

Nem válaszoltam, csak bámultam rá. Még véletlenül sem pillantottam Zayne-re vagy Rothra, de így is tudtam, hogy a két fiú farkasszemet néz egymással. Amikor Zayne megcsókolt, és én akaratom ellenére lakmároztam a lelkéből, Zayne elkezdett átváltozni, és miközben próbált elhúzódni tőlem, végigkarmolta az arcomat. De egy pillanatig sem gondoltam, hogy tényleg bántani akart volna. És Roth sem gondolhatta ezt.

Stacey tekintete az enyémet kereste, és biztosan kiolvasta belőle az igazságot, mert hihetetlen módon még mélyebb szomorúság ült ki az arcára.

– Azt sosem fogom megbocsátani magamnak – törte meg a hirtelen beállt csendet Zayne, én pedig gyors mozdulattal felé fordultam.

Roth lehajtotta az állát.

– Én sem fogom megbocsátani neked.

– Elég! – Az asztal szélét szorongattam. – Nincs értelme erről beszélgetni. Nem számít.

– De, igenis számít – ellenkezett Roth. – Mert én soha, semmilyen körülmények között nem bántanálak.

Zayne hátrahőkölt, mintha az arcába bokszoltak volna.

– De hát megtetted – mondtam. Sajogtak a bütykeim, olyan erősen szorítottam az asztalt. – Bántottál engem.

Bár nem testileg, de Roth igenis bántott engem. Szavakkal is épp olyan mély sebeket lehetett ejteni, mint az éles karmokkal, és míg a bőr könnyedén meggyógyult, addig a szavak által ejtett sebek lassabban halványultak el. Attól még, hogy Roth engem akart védeni, kicsit sem fájtak kevésbé.

Rothtal egymásra néztünk, aztán dús szempillái eltakarták a szemét, ahogy lefelé fordította a tekintetét. Némán hátradőlt, és karba tette a kezét a mellkasa előtt. Zayne az asztallapot bámulta, egy szőke hajtincs az arcába hullott. Mindkettőjükből áradt a feszültség, én pedig azt kívántam, bárcsak valahol máshol lehetnék.

Stacey mobilja megcsörrent, ő pedig remegő kézzel bányászta elő a táskájából. Aztán felállt.

– Anya az. – Ahogy könnyes szemmel rám pillantott, évekkel fiatalabbnak tűnt a koránál. – Meg tudom csinálni.

– Meg tudod csinálni! – Felé nyúltam, és megszorítottam a karját a pulcsin keresztül. Láttam a szemében a pánikot.

Hallgattam, ahogy felveszi a telefont, aztán a bejárati ajtóhoz sétált, és kiment a kávézóból. Követtem a tekintetemmel, miközben egy üres pad mögött sétált. Legszívesebben az asztal alá bújtam volna, hogy ringassam magamat egy kicsit. Ennyit igazán megérdemeltem volna.

Zayne megköszörülte a torkát, majd így szólt:

– Már úgyis tudod, de nem mehetsz vissza az udvarházba. Viszont vannak más helyek, ahol biztonságban lehetnél.

– Van hol laknom – válaszoltam, és kortyoltam egyet a mostanra langyossá hűlt forró csokimból.

Zayne állkapcsában megfeszültek az izmok.

– Nála?

Roth meglepő módon csendben maradt, amitől úgy éreztem, ellenőriznem kéne, életben van-e még. Félretoltam a csészét, és az asztallapra könyököltem.

Enyhe kifejezés, hogy ki voltam merülve. Inkább mélységesen fáradt voltam.

– Egy biztonságos helyen – mondtam. – És igen, Rothtal és Caymannel lakom ott.

Zayne kinyitotta, aztán becsukta a száját. Eltelt pár másodperc, de mintha egy örökkévalóságig tartott volna a csend.

– Mihez kezdesz, Layla?

Súlyos kérdés volt ez, mert tudtam, hogy nem csupán arra vonatkozik, hogy hol fogom tölteni az éjszakát vagy a következő néhány napot. Olyan sok mindenre nem tudtam a választ. A suli kérdése a levegőben lógott. Az sem dőlt még el, hogy hol fogok élni. Az is rejtély volt, hogyan fogjuk legyőzni a lilint, és megmenteni Sam lelkét. Azt sem tudtam, mi történt akkor, amikor ma átváltoztam. Aztán ott volt még Roth és Zayne kérdése is, a két srácé, akiket szerettem, és akikbe beleszerettem.

Stacey ekkor visszatért, megmentve attól, hogy válaszolnom kelljen a kérdésekre. Az anyukája – ahogy várható volt – teljesen kiakadt, és Stacey-nek át kellett mennie a nagynénjéhez.

Kisétáltunk a hidegbe. Stacey és Roth ment elöl, én pedig megálltam és hátrafordultam. A szívem hevesen vert, ahogy visszasétáltam az üres padhoz, aminek a közelében Stacey sétálgatott korábban, és most Zayne állt mögötte. Felnyújtóztam, és átöleltem a fiút. Egy pillanatig habozott, de aztán viszonozta az ölelést, olyan szorosan átkarolt, hogy az arcom a mellkasába fúródott.

Jó érzés volt megölelni őt, több mint jó. Mintha egy hosszú nap után hazaértem volna, márpedig ez olyasmi, amiről az ember nem egykönnyen mond le.

– Mikor találkozunk újra? – kérdezte Zayne tompán.

– Hamarosan – ígértem. Még szorosabban ölelt.

– Kérlek, vigyázz magadra, Layla! Kérlek.

– Te is!

– Így lesz, Laylababa. A szemébe néztem.

– Sosem hibáztattalak a karmolásokért. Kérlek, ne hibáztasd magad olyasmiért, amit nem is kell megbocsátanom.

Roth és Cayman háza a folyó túloldalán, Marylandben volt, és odafelé egész úton egy szót sem szóltunk egymáshoz. Még mindig nem tudtam, hogyan szerezhették meg a hatalmas villát – amit csak McVillaként emlegettek, mert olyan volt, mintha egy katalógusból nyomtatták volna ki 3D-s nyomtatóval –, de gondoltam, jobb, ha nem kérdezősködöm túl sokat.

Órákat töltöttem Stacey-vel, az anyukájával és a kisöccsével Stacey nagynénjének hatalmas házában, amíg Roth odakint lődörgött, és… démonos dolgokat csinált. Késő volt, már majdnem éjfél, mire elhagytuk a házat, és útnak indultunk Rothék villájához.

Nem tudtam, mi az oka, hogy Roth ilyen szótlan, de értékeltem, mert nem volt agyam ahhoz, hogy beszélgessek, sőt még arra sem, hogy gondolkozzak.

Roth leparkolta a garázsban a Mustangot, aztán besétáltunk a sötét, néma házba. Odabent szörnyű forróság volt, de Caymannek nyomát sem láttuk. Felmásztam a csigalépcsőn, és a folyosón keresztül elvánszorogtam a hálószobába, ahol azután ébredtem, hogy Rothék megmentettek az őrzőktől.

Amikor a csukott ajtóhoz értem, a fülem mögé tűrtem a hajamat, és hátrapillantottam Rothra.

Úgy egy méterre állt tőlem, és zsebre tett kézzel, fejét hátrahajtva a falnak dőlt.

– Én ebben a szobában leszek – mondta anélkül, hogy felém fordult volna. Amíg gyógyultam, velem aludt, de most már nem igazán volt indokolt, hogy… osztozzunk az ágyon. – Ha szükséged lenne rám, szólj! Az ajtó nyitva lesz.

Az ajtógombra szorítottam a kezem.

– Köszönöm.

Fogalmam sem volt, tudja-e, miért mondok köszönetet, de bólintott. Egy hosszú pillanatig egyikünk sem mozdult. Roth még mindig maga elé bámult, én pedig őt néztem. Végül feladtam.

– Jó éjt, Roth! Nem válaszolt.

Elfordítottam az ajtógombot, és benyomtam az ajtót, aztán egyenesen az éjjeliszekrényen álló lámpához mentem, és felkattintottam. A szoba hatalmas volt, a legnagyobb a házban, és csoda szép antik bútorokkal volt berendezve.

Soha életemben nem éreztem még azt, hogy ennyire nem illenék a helyre, ahol épp vagyok. Gyorsan magamra kaptam a pizsamámat – egy pamutalsót és egy bő pólót –, amit Caymantől kaptam pár nappal ezelőtt. Legalább az alvóruha nem hasonlított a többi cuccra, amit Rothtal együtt választottak nekem… Kicsit meg is lepett, hogy nem egy falatnyi kis hálóinggel állítottak be. Mezítláb elsétáltam a fürdőszobába, ami sokkal nagyobb volt annál, mint ami az őrzők udvarházában lévő szobámhoz tartozott. Vagyis a volt szobámhoz. Már nem volt az enyém.

Abban a házban semmi sem volt már az enyém.

A fürdőszobában durva, erős fényű lámpa világított. Miközben megmostam a fogam és az arcom, kis víztócsákat hagytam a márvány mosdókagylón és a pólómon. Tök rendetlen voltam, ha ilyen dolgokról volt szó. Többször előfordult már, hogy fogkrémes hajjal és olyan átázott pólóval fejeztem be a műveletet, mintha vizespóló-versenyre készültem volna.

Elzártam a csapot, és ahogy felnéztem, a tükörképemmel találtam szemben magam. De nem saját magamat láttam. Valójában nem. Amikor becsuktam a szemem, akkor is ezt láttam – ugyanezt a képet.

Samet láttam.

Samet, amint mosolyog. Ahogy nevet. A szeme körüli nevetőráncokat. És ahogy hátraléptem a mosdókagylótól, hallottam, ahogy valami random infóról hablatyol, amiről ki tudja, honnan szerzett tudomást, például arról, hogy a fagyasztott banánt kalapácsként lehet használni. Láttam magam előtt, ahogy a szemüvegét igazgatva bámulja Stacey-t – már akkor is képtelen volt levenni róla a szemét, amikor a lánynak még sejtelme sem volt arról, hogy Sam vonzódik hozzá. Olyan tisztán láttam őt, mintha ott állt volna mellettem a fürdőszobában.

– Ó, istenem – suttogtam, és a fájdalom eltorzította az arcom.

Senki sem láthatott, mégis az arcom elé kaptam a kezemet, miközben a falnak dőltem. Remegés futott végig rajtam, és végre szabadjára engedtem a könnyeket, amikkel egész délután és este küszködtem.

Sam nincs többé.

Olyan erővel tört rám a gondolat, mintha elütött volna egy száguldó hókotró, és a kerekek közé ragadva végigvonszolt volna egy hepehupás úton. Ömlöttek a könnyeim, még a vállam is beleremegett, olyan erősen tört rám a sírás.

Eszembe jutott az első találkozásunk. Elsős koromban, amikor még igazi kis nyominger voltam, együtt jártunk töriórára. Az első napomon olyan ideges voltam az ismeretlen környezet miatt, hogy nem találtam meg a táskámban a tollaimat, de Sam adott nekem egyet a sajátjai közül, miközben arról magyarázott, hogy átlagosan évente száz ember fullad meg a tollát rágcsálva.

Fura nevetés hagyta el a számat. Istenem, honnan tudhatta Sam azt a sok dolgot? Egyáltalán, ki tudott ilyen sok mindent? Ő biztosan tudta volna a választ erre a kérdésre is, de már soha nem mondhatta el nekem, és ez fájt.

Próbáltam összeszedni magam, de nem sikerült, a falnak dőlve lecsúsztam a földre, és a mellkasomhoz húztam a térdemet. A lábamhoz szorítottam az arcomat, és sikoltottam, kiadtam magamból az összes fájdalmat, dühöt és bánatot. Fojtott kiáltás volt, és nem igazán csillapította a bennem dúló érzelmek viharát. Folytatni akartam, kiadni magamból az összes dühömet.

Nem hallottam kinyílni a fürdőszobaajtót, de hirtelen a vállam köré fonódott egy kar, és Roth leült mellém a padlóra. Szótlanul az ölébe emelt, én pedig némán a mellkasába fúrtam az arcomat, és belélegeztem sajátos pézsmaillatát, magamba szívtam a teste melegét. Egyre gyorsabban és erősebben folytak a könnyeim. Képtelen voltam gátat szabni nekik. Roth egyik karjával a vállamat ölelte, másik kezével a hajamba túrt, a tarkómat szorította. Nem suttogott megnyugtató szavakat, mert semmit sem mondhatott, ami segített volna. Megszakadt a szívem, mély, fájdalmas seb tátongott rajta. Ez az egész annyira igazságtalan.

Itt vagyok, valaki más házának a fürdőszobájában, a pokol koronahercegének oltalmazó karjaiban, és végre kiadhatom magamból az egészet. Gyászoltam a legjobb barátom elvesztését.

NÉGY

Törökülésben ültem a hatalmas franciaágy közepén, és éppen azon ügyködtem, hogy bepötyögjem Zayne és Stacey számát a mobilba, amit Cayman a szobám ajtaja előtt hagyott reggel.

Állati szerencsétlen voltam, ha telókról volt szó. Kész temetőt hagytam már magam mögött telefonokból, amelyek voltak olyan pechesek, hogy a kezem közé kerüljenek, de ezúttal – mint korábban minden telefonom esetében – reméltem, hogy máshogy alakul a közös sorsunk.

Csakúgy, mint a legutóbbi, amit Zayne-től kaptam, ez is egy csilivili okostelefon volt, csak egy még újabb és még puccosabb verzió. Furcsamód bárhogyan helyeztem el az ujjamat a kis gombon, a telefon nem tudta beolvasni az ujjlenyomatomat.

Ezek a francos kütyük…

Ledobtam a matracra a telefont, és pislogva próbáltam kitisztítani a látásomat. Olyan sokat sírtam előző este, hogy úgy éreztem, mintha smirgli lenne a szemhéjam belsejére ragasztva. Álomba sírtam magam a fürdőszobában, Roth karjaiban. Biztosan ő hozott el az ágyamba, bár nem emlékeztem arra, hogy hogy kerültem ide. Arra viszont igen, milyen jó érzés volt Roth karjaiban lenni. Amikor felébredtem, már nem volt ott, és egész nap nem láttam sem őt, sem Bambit. A famulus biztosan Roth bőrén van éppen.

Próbáltam nem pánikba esni a hiányuk miatt, de nem volt könnyű. A történtek után nagy esély volt rá, hogy Cayman és Roth alábecsülte a Főnök reakcióját azok után, amit Roth az alfákkal és Toppanccsal művelt.

A gondolataim Roth és Zayne között cikáztak, egészen addig, amíg eszembe nem jutott Sam és Stacey. Tudtam, hogy Sam elvesztése hosszú ideig szörnyen fog fájni, de bármilyen rosszul éreztem is magam, az semmi ahhoz képest, amit Stacey átél.

Ha bármit tanultam a történtekből, az az, hogy ragadjam meg a pillanatot – hogy éljek meg mindent, amit az élet nyújt, a bánatot, a dühöt és a gyászt is beleértve, de legfőképpen a vidámságot és a szerelmet.

Éljem az életet.

Mert az élet megállíthatatlanul rohan előre, és senki, sem én, sem senki más, akit ismerek, nem lehet biztos abban, hogy megéri akár a következő másodpercet.

Felpattantam az ágyról, a kezembe vettem a mobilomat, és lementem a földszintre. Minél közelebb értem a konyhához, annál erőteljesebbé vált a mennyei illat. Bacon. Bacon illatát éreztem. Megkordult a gyomrom, úgyhogy felgyorsítottam a lépteimet. A konyhába lépve megpillantottam Caymant: éppen tojást sütött. És a tűzhelyen lévő serpenyőben – ahogy sejtettem – bacon sercegett.

– Reggelt! – köszöntött anélkül, hogy hátrafordult volna. A haját pink színű csattal fogta hátra, amin csillámos pillangó díszelgett. Halványan elmosolyodtam.

– Szereted a rántottát? Vagy inkább mást ennél?

– A rántotta jó lesz. – Felpattantam a méretes konyhasziget mellett álló bárszékre.

– Na, ezt már szeretem! – Cayman megfordította a bacont, aztán a hűtőszekrényhez indult, menet közben pörgette a kezében lévő spatulát. Kinyitotta az ajtót, és elővett egy kis doboz narancslevet, aztán felém hajította, és épphogy sikerült elkapnom, mielőtt az arcomba csapódott volna. – Ezt is neked hoztam.

Lepillantottam a dobozra.

– Honnan tudtad?

Cayman felhúzta a szemöldökét, megrázta a fejét, aztán visszafordult a tűzhely felé. A bacon sercegett és fröcsögött a serpenyőben, miközben letettem magam elé a dobozt. Biztosan Roth szólt Caymannek arról, hogy a narancslé – meg minden, ami édes – enyhíti a lélek utáni sóvárgásomat. Amikor felébredtem, újra éreztem a gyomromban az ismerős, égető érzést, annak ellenére, hogy előző nap nyoma sem volt. De még mindig enyhébb volt a szokásosnál.

– Szóval, mik a terveid mára? – kérdezte Cayman, és két tányérra szedte a tojást.

– Nem tudom – válaszoltam, és a vállamra rendeztem még mindig nedves hajamat, aztán csavargatni kezdtem.

– Gondoltam, beszélek Zayne-nel, és megkérdem, hallott-e valamit az alfákról, aztán felhívom Stacey-t. Kicsit… aggódom érte.

– Túlteszi magát rajta. Erős lánynak látszik.

– Az is – értettem egyet. – De ha az ember elveszít valakit…

– El tudom képzelni, hogy nehéz, de igazából nem tudom, milyen érzés. Sosem szerettem semmit és senkit saját magamon kívül – válaszolta Cayman, mire felhúztam a szemöldökömet. Legalább őszinte. – Az ilyesmit, mondjuk, biztos fájdalmas elveszíteni.

– Igen, az. – Lecsavartam a narancslé kupakját. Még mindig éreztem a szorító érzést a mellkasomban, és nem tudtam, vajon mennyi ideig fog tartani, amíg elmúlik. Felidéztem, milyen volt, amikor Roth feláldozta magát; néha, pár pillanat erejéig enyhült a fájdalom, de aztán mindig újult erővel tért vissza.

Cayman a spatulára terelte a baconszeleteket, szétterítette őket a tányérjainkon, majd csatlakozott hozzám a konyhasziget mellett. Ha egy éve azt mondta volna valaki, hogy egy démon rántottát és bacont süt majd nekem reggelire, az arcába röhögtem volna, és megmondom neki, hogy a drog gáz.

De hát változnak az idők… Elmélkedés helyett inkább bekaptam egy falat bacont.

– Mi a helyzet veled és Zayne-nel?

Majdnem megfulladtam a bacontől. Könnybe lábadt a szemem, és a narancsléért nyúltam, nagyot kortyoltam belőle.

– Hogy micsoda? – krákogtam.

Cayman huncutul elmosolyodott, miközben a villájára lapátolt egy adag tojást.

– Mi van veled és Zayne-nel, az őrjítő őrzővel? Mi a szitu?

– Honnan tudod egyáltalán, hogy van „valami”? Cayman a szemét forgatta.

– Bogyókám, a vak is látja, hogy állati nagy a feszkó.

Szóval mi újság?

Elöntötte az arcomat a forróság. Hát jó…

– Én… – Fogalmam sem volt, hogyan válaszoljak a kérdésre, mert én magam sem voltam biztos abban, hogy mi is a helyzet velünk. – Nem tudom.

Cayman egy ideig némán nézett rám.

– Ó, szerintem nagyon is tudod, csak még nem állsz készen arra, hogy szavakba öntsd.

A szemébe néztem, és a számba tömtem egy újabb bacondarabot.

– Valóban?

– Ja. Bonyolult egy szitu. Megértelek, de pontosan tudom, hogy valójában mi a helyzet, úgyhogy hadd világosítsalak fel téged is. – Cayman letette a villáját, felém hajolt, és a fülembe suttogta az „igazságot”.

Hátrahőköltem, a szavai még mindig a fülemben csengtek – mintha gúnyolódtak volna velem –, és elöntött a düh. Meredten bámultam a démont, erősen szorítottam a villát. A mondandója egy része annyira igaz volt, hogy a legszívesebben visszarúgtam volna az arcába.

– Nem akarok erről beszélgetni veled. Cayman felnevetett.

– Ahogy óhajtod.

Mintha ott sem lett volna, befaltam a reggelim maradékát, aztán felálltam, és bedobtam a tányért meg az evőeszközöket a mosogatógépbe. Amikor visszafordultam felé, még mindig vigyorgott. Karba tettem a kezem.

– Hol van Roth?

– Elment.

Vártam, de nem folytatta.

– Hova?

– Helyekre – válaszolta Cayman. – Démonos dolgokat csinál.

Sóhajtottam, és nekidőltem a pultnak.

– Te aztán nagy segítség vagy!

Kacsintott, és két ujjal felemelte üres tányérját. Ropogás hallatszott, majd lángok törtek elő Cayman ujjaiból, és körülnyaldosták a tányért. Tágra nyílt szemmel figyeltem, ahogy a tűz teljesen elemészti a tárgyat. A villa volt a következő.

– Ez is egy módja a mosogatásnak – motyogtam.

– Szakmai ártalom – viccelődött, és letörölte a kezéről a hamut. – De visszatérve a nem segítős részre, jobb, ha tudod: nagyon is segítőkész vagyok. Kérdezd csak meg, hogy szerezheted vissza Sam lelkét!

– Micsoda? – pislogtam. Cayman sóhajtott.

– Kérdezd meg, hogyan szerezheted vissza Sam lelkét a pokolból! Tudod, hogy oda kerülhessen, ahová tartozik, ami, ha jól sejtem, odafönt van, a felhők fölött.

Lassan leengedtem a kezemet a mellkasom elől.

– Tudod, hogy szerezhetjük vissza Sam lelkét?

– Aha. Bár azt hiszem, Roth jobban örülne, ha nem mondanám el neked. De először tüntesd el a képedről ezt a „lekakált egy madár” arckifejezést.

Felszaladt a szemöldököm. Tényleg így néznék ki?

– Talán Roth is tudja, hogy lehetséges, de most máshol jár az esze – folytatta Cayman. – Őszintén szólva tudni sem akarom, hol jár az esze.

Görcsbe rándult a gyomrom az idegességtől, ahogy a konyhaszigethez araszoltam. Cayman le sem vette rólam a szemét.

– Na, mondom, mi a helyzet. A pokolba került lelkek fölött egy lény őrködik, és csakis ez a lény engedhet szabadon egy lelket. Legalábbis a legtöbb esetben. Ha az illető nem teljesen halott, hanem afféle köztes állapotban lebeg, akkor a Főnök és a nagyfiú a felhők közt is dönthet úgy, hogy elengedi vagy visszahúzza a lelket.

– Visszahúzza? – Közelebb hajoltam, és a hűvös gránitlapra fektettem a kezemet. – Úgy érted, visszahozza az életbe?

Cayman megrázta a fejét.

– Nem szeretjük ezt a kifejezést használni. Inkább úgy mondanám, hogy visszahúzza a halál szakadékának a széléről.

– Oké… – motyogtam, de a szívem máris megtelt reménnyel. Tudtam, hogy nem szép tőlem, hogy csak Sam lelkével foglalkozom, amikor nem ő volt az egyetlen, aki igazságtalanul a pokolra került, de elég eszem volt ahhoz, hogy tudjam, nem menthetek meg mindenkit. Vagy talán mégis. Megfeszült a testem. Legalább megpróbálhatnám.

– Ez már részletkérdés.

– Szerinted részletkérdés, szerintem viszont ezen múlik az univerzum egyensúlya.

Egy pillanatig bámultam rá, aztán folytattam:

– Nem hozhatnánk vissza Samet? Végül is…

– Nem, édes, hihetetlenül naiv gyermekem, nem hozhatjátok vissza őt. – Cayman felkönyökölt a pultra, és a kezére fektette az állát. – Sam halott. Halott halott.

Szörnyen csalódott voltam, de még mindig volt valami, amibe belekapaszkodhattam. Ha már nem hozhatjuk vissza őt, arról legalább gondoskodhatunk, hogy a lelke a megfelelő helyre kerüljön.

– És hogy működik a dolog? Hogyan kell visszaszerezni egy lelket, és a túlvilág megfelelő felére küldeni?

– Nos, amikor egy ember meghal, az alfák eldöntik, hova kerül a lelke. Általában oda, ahova tartozik. Nincs egyezkedés, könyörgés és nyavalygás. Ha odalent van a lélek helye, akkor oda is kerül. – Cayman szünetet tartott.

– Kivéve, ha a lelket elvette egy lilin… vagy egy hozzád hasonló lény. Ezekben az esetekben a lélek csakis egy irányba mehet. Szar dolog. Teljesen igazságtalan, de így van, és kész.

Egy hozzád hasonló lény.

Normális esetben arcul csapásnak éreztem volna a szavait, de ez a… képesség hozzám tartozott. Nem tett automatikusan gonosszá.

Visszaültem a székre, és felemeltem a narancsleves dobozt.

– Hogyan szerezhetjük vissza a lelkét, Cayman?

– A Kaszástól.

– A kaszástól?

Cayman vigyorgott, és nem válaszolt.

Eltartott egy pillanatig, de aztán megértettem. Akkora lendülettel hőköltem hátra a széken, hogy csoda volt, hogy nem estem hanyatt a padlóra.

– Úgy érted, A Kaszás Haláltól?

– Nem szereti, ha így nevezik, lealacsonyítónak tartja. – Cayman megpördült a bárszékkel. – Az igazi nevét ki sem tudnád mondani, szóval maradjunk csak a Kaszásnál. Azzal neki sincs baja. Ő a pokolra került lelkek őrzője, és az egyetlen, aki szabadon engedheti őket.

Ezt egy ideig emésztgettem.

– És jó fej?

Cayman abbahagyta a pörgést, hátravetette a fejét, és hosszan, jóízűen felnevetett.

– Nem, hihetetlenül édes és naiv gyermekem, nem az. Vén, mint az idő, és olyan a kedélye, mint valakinek, aki összekakálta az ágyát, aztán egész nap abban fetrengett.

Elfintorodtam.

– Fuj.

– De legalább viszonylag könnyen le lehet jutni hozzá. Csak elmész a Palisadesbe, beszállsz az egyik liftbe, és már lent is vagy a pokol tüzes bugyraiban – folytatta Cayman. Palisades volt a neve annak az épületnek, ahol Roth korábban lakott, és amiben egy démoni szórakozóhely is működött. – Rothot viszont nem viheted magaddal. A Főnök még mindig pipa rá, ahogy néhány felsőbbrendű démon is. Ha Roth a kezük közé kerülne, biztos ott tartanák.

– Szóval… egyedül kéne lemennem? – Futkosott a hideg a hátamon. – A pokolba?

– Valószínűleg. Én veled mennék, de… Hát, mondjuk úgy, hogy nagyon nincs kedvem a Kaszással cseverészni.

– Kösz szépen a támogatást! – motyogtam, aztán belekortyoltam a narancslébe. – Ez az egész túl könnyűnek tűnik. Egyszerűen beszállok a liftbe, és lemegyek a Kaszáshoz, hogy visszakérjem Sam lelkét?

Cayman felnevetett.

– Kezdem azt hinni, hogy az édes naivságod inkább imádni való ostobaság. Mintha a falu bolondja cuki verziójával beszélgetnék.

– Hűha – mondtam gúnyosan. – Te aztán tudod, hogy kell egy lány egóját simogatni.

Megint megpördült a széken, amitől kiesett a hajából a pillangós csat.

– Mit mondhatnék? Inkább a fiúk a szakterületem. De térjünk vissza az igazi témánkra – nem, Sam lelkét nem lesz olyan könnyű visszaszerezni, mint ahogy említetted, de szerencsédre lesz időd kidolgozni a stratégiát. A Kaszás épp nincs odalent. Jelenleg… vakációzik, hogy úgy mondjam.

– A Kaszás Halál vakációzik? – kérdeztem hitetlenkedve.

– Ha több mint kétezer éve ugyanazt a melót csinálnád, neked is szükséged lenne vakációra. – Megbökte a térdemet a térdével. – Oké. Igazából nem vakációzik, de most éppen egy olyan helyen van, ami sokkal kellemesebb a pokol bugyrainál. Kétlaki életet él.

– Ez meg mit jelent? És ne nevezz megint idiótának, nem ismerem a démonzsargont.

Cayman a plafonra pillantott, aztán visszanézett a padlóra.

– Érted már?

– Felmehet oda? – mutattam a mennyezetre. – És odalent is szokott lenni? Mindkét helyre bejárása van?

– Naná. Ő a Kaszás, vagyis valójában… Juj, ez olyan, mint valami jó kis fejtörő. Adok néhány infót, neked meg rá kell jönnöd, hogy micsoda valójában! – Cayman tapsikolt, mint egy fóka. – Szárnya van, és…

– Angyal – szakítottam félbe. – A Kaszás egy angyal. Cayman arckifejezése elkomorodott.

– Nem túl jó veled játszani.

Nem sokat tudtam a különféle angyaltípusokról, de úgy tippeltem, hogy a Kaszás halálangyal, talán egy ősi példány, szóval voltaképpen érthető volt, hogy megosztotta az idejét a mennyország és a pokol között. Őszintén szólva nem is érdekelt. Csakis az számít, hogy tehetünk valamit Samért, és – ha szerencsém van – talán az összes többi emberért, aki a lilin miatt a pokolra került.

– Hamarosan visszamegy. Itteni idő szerint jövő pénteken. – Cayman felém hajolt, megcsavarta az orrom, és nevetett, amikor ellöktem a kezét. – Merthogy ez az egyetlen esélyed, lemenni oda. Fel ugyanis nem mehetsz.

Ki gondolta volna? Viszont péntekig még hat hosszú nap van hátra. Nagyot nyeltem.

– Nem tudom, hogy tudok-e addig várni. Sam lelke…

– Nincs választásod, Layla. – Cayman hangjából eltűnt a játékosság. – Csakis a Kaszás engedheti szabadon Sam lelkét, és te nem mehetsz fel a mennybe, hogy beszélj vele. Most már biztosan nem.

Csupa fül lettem.

– Most már nem? Ma vagy tegnap, nem mindegy? Eddig sem hittem, hogy beléphetnék a mennybe. Várjunk csak! Tudsz valamit a szárnyamról? Tudod, hogy miért nőttek rajta tollak?

Cayman ajka megrándult.

– Úgy beszélsz a tollakról, mint valami rossz frizuráról.

Mondjuk, egy tollas frizura tényleg gáz lenne…

– Cayman! – nyafogtam. Kezdtem elveszteni a türelmemet.

– Miért aggódnál a szuper, fenséges szárnyaid miatt, amikor a lilin bármelyik pillanatban rájöhet, hogy Lilithnek esélye sincs kiszabadulni? A Főnök fogva tartja őt. Lilith nem megy sehova, édes kis vajkrémes muffinom.

Felhúztam az ajkamat. A legkevésbé sem találtam kedvesnek a kedveskedő beceneveit.

– És mit gondolsz, mit fog tenni a lilin, ha rájön, hogy a drága anyuci nem fog kiszabadulni, és ő semmit sem tehet ellene? – Cayman viccesen hullámoztatta az ujjait, ezzel nyomatékosítva a mondandóját. – Káosz lesz, és mit gondolsz, mi történik, ha káosz lesz? Jönnek az alfák, és olyan sokan lesznek, hogy Toppancsnak belefájdulna a pocakja, ha megpróbálná megenni mindannyiukat. Azt pedig nem szeretnénk. De nagyon nem.

Tátva maradt a szám a csodálkozástól.

– Miért aggódnál az állati menő, tollas szárnyaid miatt, amikor egy egész klánnyi őrző szerzett tudomást az elmúlt huszonnégy órában arról, hogy nem vagy halott? Mert higgy nekem, tudják. Nem Zayne-en múlik. Az alfák elmondták nekik. Néhányan nem fognak örülni az érkezésednek. Nem, bizony, cukorborsó. Aztán ott van még a boszorkányos dolog is, és azt meg ne kérdezd, hogy mit kértek cserébe a popókád megmentéséért, mert nem én akarok lenni a rossz hír hozója.

Becsuktam a számat. Szent szotyola, kezdtem állatira beparázni.

És Cayman még nem végzett.

– Miért paráznál a szárnyaid miatt egyáltalán, amikor mindjárt összetöröd valakinek a szívét?

– Hogy micsoda? – csattantam fel.

Caymannek fülig ért a szája, miközben lehuppant a bárszékről.

– Hagyjuk a játszadozást, drága kis plüssnyuszikám!

Zayne szerelmes beléd. Roth is szerelmes beléd.

Nagyot sóhajtottam, de félúton elakadt a lélegzetem.

– Bármit megtennének a kedvedért: érted élnek és lélegeznek, akár meg is halnának miattad. De nem kaphatod meg mindkettőjüket, Layla.

A combomra ejtettem a kezemet, és azt suttogtam:

– Ezt én is tudom.

– Ahogy azt is, hogy melyikük a jó választás – folytatta Cayman, és elszántan bámult rám. – Tudod, ez olyan örök szerelem izé. Szóval miért húzod az időt?

– Nem húzom az időt – ellenkeztem. – Csak nem igazán volt alkalmam elmondani, tekintve, hogy foglyul ejtett és majdnem megölt a saját klánom. Aztán meg itt voltam bekuckózva, gyógyulgattam, tegnap meg tudjuk, mi történt. – Idegesen leugrottam a székről, és megkerültem a konyhaszigetet. – És talán nem gondolom, hogy ez a megfelelő időpont arra, hogy bármelyikükkel is összejöjjek. Erre nem gondoltál?

Cayman oldalra döntötte a fejét.

– Mikor megfelelő az időpont arra, hogy odaadd a szívedet valakinek? Mindig lesznek akadályok. Csak el kell döntened, melyiket éri meg leküzdeni.

– Tök mindegy. – Karba tettem a kezem, mire Cayman is ugyanígy tett.

– Ne légy gyáva kukac!

– Hogy mondtad?

– Gyáva. Kukac – ismételte meg, amitől egy pillanatra elgondolkoztam azon, hogy felkapom a konyhasziget közepén álló vázát, és hozzávágom. – Ha nem döntesz, azzal a gyávák megoldását választod. Mindkettőjüket szereted. Értem én. De nem ugyanúgy szereted őket, és minél előbb elfogadod ezt, annál jobb.

– Miért is beszélgetünk erről? És miért érdekel ez téged egyáltalán?

Cayman elmosolyodott.

– Én már csak ilyen gondoskodó démon vagyok. Felmordultam, és idegesen legyintettem. Éreztem, hogy lassan elhatalmasodik rajtam a pánik. Cayman szájából olyan könnyűnek tűnt; mintha a döntéssel nem veszíteném el egyiküket. Talán önzőség volt, de a gondolat, hogy nem lesznek mindketten az életem részei, halálra rémített.

– Baromi idegesítő tudsz lenni.

– Szeretkezz, ne utálkozz! – mondta vigyorogva. Némán bámultam rá válasz helyett.

– Mármint a megfelelő pasival – tette hozzá. – Csak hogy elkerüljük a félreértéseket.

– Ó, istenem! – nyögtem, aztán előredőltem, és a pulthoz nyomtam a homlokomat.

Így maradtam, még azután sem ültem fel, hogy hallottam, ahogy Cayman elhagyja a szobát… Sőt, talán magát a házat is elhagyta, mert pár másodperc elteltével már nem érzékeltem démoni jelenlétet.

Kellemes érzés volt, ahogy a gránitpult hűvös, sima felülete az arcomhoz ért. Megfordult a fejemben, hogy egész nap így maradok. Egész jó tervnek tűnt. Jobbnak annál, mint…

Nem, nem tűnt jobbnak annál, mint amit Cayman mondott Zayne-nel és Rothtal kapcsolatban. A démonnak igaza volt. Istenem, ijesztő, hogy mennyire igaza volt. Mindkét srácot szerettem. Tényleg így volt, és ha arra gondoltam, hogy az egyiküknek fájdalmat okozok, vagy elveszítem őt, legszívesebben üvöltöttem volna. De nem ez volt az egyetlen okos dolog, amit Cayman mondott.

Mindkét srác nem lehetett az enyém.

És tényleg nem ugyanazt éreztem irántuk.

Ez nyilvánvaló volt. Mindig is. Mindketten boldoggá tettek. Megnevettettek. Vágyat ébresztettek bennem, és izgis dolgokat éreztem odalent, ha rájuk gondoltam. De csak egyikük iránt éreztem…

Nos, tudtam, hogy csak egyikükkel lehetek igazán boldog, csak egyikük tudna örökké megnevettetni. Rá nem egyszerűen vágytam, hanem áhítoztam utána, és minden másodperc, ami úgy telt el, hogy ezt figyelmen kívül hagytam, egy újabb másodpercet jelentett, amíg nem lehettem vele – amíg szerelem nélkül kellett élnem, igaz szerelem nélkül, amely örökké tart.

Annak ellenére, amit Cayman mondott, nem voltam biztos benne, hogy mindketten valóban szerelmesek belém. Nem láthattam a fejükbe, de igazából úgysem számít, ők hogyan éreznek. Csak az számít, én hogyan érzek, és nem köthetek kompromisszumot. Ahogy tőlük sem várhatom el ezt.

A homlokom kezdett hozzáragadni a gránitlaphoz. Napok óta először igazán átgondoltam Roth szavait, amikről azt gondoltam, hogy csak hallucináltam őket azelőtt, hogy a sérüléseim és a boszorkányok löttye miatt elájultam volna.

Szeretlek, Layla. Azóta szeretlek, hogy legelőször meghallottam a hangodat, és örökké szeretni foglak. Bármi is történjék. Szeretlek.

Roth, ha úgy vesszük, megerősítette, hogy kimondta ezeket az édes szavakat, de egy részem mégsem tudta elhinni, hogy így történt. Vagy talán nem is akartam elhinni, mert ha belegondoltam, hogy Roth ezt mondta, az is eszembe jutott, mit mondott Zayne, amikor megpillantott Stacey nappalijában.

Éreztem volna, ha a szívem egy része veled hal.

Mintha az egész lényemet egy erős marok szorongatta volna. Fájdalmat okoztak a titkok, amelyeket Zayne megosztott velem, a gondolat, hogy… várt rám. Ráadásul éveken át vágytam rá, és úgy tűnt, sosem lehet az enyém.

Talán csak állatira megrémített a gondolat, hogy végre…

Annyira belefeledkeztem a gondolataimba, hogy észre sem vettem a borzongást, ami valakinek a jelenlétére figyelmeztetett, egészen addig, amíg meg nem hallottam a mély hangot.

– Te meg mi a jó fenét csinálsz, tökmag?

Hátrahőköltem, felemeltem a fejem, és a mellkasomhoz szorítottam a tenyeremet. Zakatolt a szívem, ahogy Rothot figyeltem, amint a konyhaszigethez sétál.

Majdnem ugyanúgy volt felöltözve, mint előző este, kivéve, hogy ezúttal egy szűk, fehér felsőt viselt, ami szuperül kiemelte bőre bronzos árnyalatát.

– Én csak… gondolkodtam – válaszoltam, és végigsimítottam a hajamon. – Dolgokról.

Roth a konyhaszigetnek dőlt a csípőjével.

– És a pult segített benne? Összepréseltem az ajkaimat.

– Talán.

Roth pillantása lejjebb vándorolt, aztán visszasiklott az arcomra. A tekintetéből elégedettség sugárzott, amitől egészen újfajta borzongás futott végig a testemen.

– Elég fura dolog így gondolkodni, tökmag.

– Igen, tudom. Cayman… öö, csinált reggelit. – A hajammal játszadoztam, az ujjam köré tekertem a tincseket, miközben Roth felém indult. – És egy mobilt is vett nekem.

– Én kértem meg, hogy hozzon egyet – mondta Roth. Borostyánszínű szeme csillogott. – Az viszont tényleg kedves volt tőle, hogy csinált reggelit. Az az ő ötlete volt.

– Tényleg az volt. – A szívem még mindig zakatolt, és ezen az sem segített, hogy Roth még közelebb jött hozzám. – Hol jártál?

Roth megállt előttem.

– Megnéztem Sam házát. Gondoltam, nem árthat. – Előrenyúlt, és megfogta a hajamban matató ujjaimat. – És nem fogsz örülni annak, amit találtam.

– Nem fogok?

Roth a fejét rázta. Még mindig fogta a kezemet.

– A családja halott. Az ágyukban találtam meg őket. – Az arca elkomorodott, a vonásai feszültté váltak. – És legalább néhány nap eltelt azóta, hogy meghaltak. Mivel nem láttam lidérceket, nem valószínű, hogy elvették volna a lelküket. Viszont elég… csúnya látványt nyújtottak.

Szorosan behunytam a szemem, és képtelen voltam leplezni a testemen végigfutó remegést. Nem kellett megkérdeznem, mit ért „csúnya látvány” alatt.

– Miért ölne a lilin úgy, hogy közben nem veszi el valakinek a lelkét?

Roth a tenyeremet simogatta a hüvelykujjával.

– Azért, mert megteheti. Nem lehet más oka rá.

– Istenem. – Az egyetlen pozitívum az volt, hogy Sam családja oda került, ahová tartozott, hiszen még megvolt a lelkük.

– Őszintén szólva, kicsit számítottam is erre. Már tegnap este is eszembe jutott, de nem akartam elmenni addig, amíg biztos nem lehettem abban, hogy minden rendben veled. – Roth meleg keze a csuklómra siklott, és amikor kinyitottam a szemem, Roth visszanézett rám. – Sajnálom, hogy ilyen rossz híreket hoztam.

Szörnyű érzés volt arra gondolni, hogy még több ártatlan élet elveszett. Párszor találkoztam Sam szüleivel. Jó fejek voltak, pont olyan hebehurgyák és imádni valóak, mint Sam.

– Várj! Samnek van egy húga is. Vele…

Roth állán megrándult egy izom, ahogy a fiú a föld felé fordította a pillantását, és ekkor megértettem. Roth nem Sam szüleit említette. Hanem a családját. Felfordult a gyomrom, kavarogni kezdett benne a tojás és a bacon, és azt kívántam, bár ne ettem volna semmit.

– Névtelen bejelentést tettem a rendőrségen. Valószínűleg már a háznál vannak. Az az izé, ami Samnek adja ki magát, eddig vígan járt-kelt, de most, hogy Sam családja… nincs többé, a lilin kénytelen lesz távol tartani magát az iskolától és az ott tanuló diákoktól. Óvatosnak kell lennie. Na nem mintha olyan könnyen le lehetne tartóztatni, de kétlem, hogy vágyna a cécóra.

Majd’ megszakadt a szívem, miközben Rothot hallgattam.

– Ez nagyon okos ötlet volt – motyogtam. Roth még közelebb lépett hozzám.

– Gondoltam, Stacey-nek… és neked könnyebb lenne, ha minél előbb kiderülne, hogy Sam halott, vagy, nos, gyilkos. Ha a lilin az iskolában ólálkodhatna Samként, az azt jelentené, hogy Stacey-nek újra át kéne élnie az egész szörnyűséget.

Mélyen Roth szemébe néztem.

– Igazán figyelmes vagy.

Roth tátogva elismételte a figyelmes szót, mintha most hallaná először, vagy nem tudná pontosan, hogy mit jelent.

– Őszinte leszek, oké?

– Öö, oké?

– Kedvelem Stacey-t. Ne érts félre! Igazi kis rosszcsont, a bulis fajtából, de igazából te jártál a fejemben. – A tekintete nem eresztette az enyémet. – Azután, hogy tegnap láttam megszakadni a szívedet, hogy tudom, még mindig mennyire fáj, nem akarom, hogy újra át kelljen élned mindezt.

Ó.

Hűha!

– Szóval ne dicsérj olyasmiért, amit nem érdemeltem ki! – fejezte be, és elengedte a kezemet.

Ahogy elhátrált tőlem, nekidőltem a konyhapultnak.

Kavarogtak bennem az érzelmek.

– Túl kevésre tartod magad, Roth!

A fiú távozás közben hátrapillantott a válla fölött.

– Csak ismerem magamat.

Pontosan ez az, amiben kételkedtem. Azt gondoltam, igazából a legkevésbé sem ismeri magát, nem tudja, mi rejtőzik benne, és mi az, ami igazán számít.

Cayman szavai visszhangoztak a fülemben, amiket korábban mondott. Elfordultam. Olyan sok minden történt, és olyan nagy volt a káosz. De valahol el kellett kezdenem a szálak kibogozását, és tudtam is, hol.

– El kell intéznem valamit.

Roth a hűtőhöz ment, és kivett belőle egy palackot. Nem fordult felém, de gyanús, sziszegő hangot hallottam, ahogy kipattintotta a kupakot.

Mély levegőt vettem, és folytattam.

– Találkoznom… Találkoznom kell Zayne-nel.

Roth válla megfeszült, aztán elernyedt, ahogy az ajkához emelte az italt.

– Gondoltam, hogy ez lesz – mondta Roth, míg én háta merev vonalát bámultam.

– Roth…

Nem hagyta, hogy befejezzem a mondatot.

– Visszahívom Caymant. Ő majd elvisz oda, ahová menned kell – mondta, aztán felém fordult, nekem pedig elállt a lélegzetem. Olyan sebezhetőnek tűnt, amilyennek azelőtt sosem láttam; szeme csillogása elhalványult, és a tekintetéből mérhetetlen szomorúság sugárzott. – Tudom, hogy bízol Zayne-ben, és… és fontos neked, de a többiekben nem bízhatunk. És az alfákról sem feledkezhetünk meg. Cayman veled megy.

Mielőtt bármit is válaszolhattam vagy ellenkezhettem volna, Roth eltűnt. Egy szempillantás alatt nyoma veszett, én pedig ott maradtam, és csak bámultam a hűlt helyét.

ÖT

Végül csak késő délután tudtam megbeszélni a találkozót Zayne-nel, aztán még Caymanre is várnom kellett, mert ő volt a sofőröm. Úgy tűnt, nem zavarja, hogy belekényszerült ebbe az új szerepbe. Útközben beszélgetni próbált, de én túl ideges és zavarodott voltam ahhoz, hogy oda tudjak figyelni arra, amit mond, ezért csak bámultam kifelé az ablakon, és néztem a lámpaoszlopokra tekert girlandokat és a fényeket, amelyek hamarosan kigyulladnak majd. A Zayne-nel töltött vasárnapi kávézásaink helyszínéül szolgáló kávézóig tartó utunkat végigfészkelődtem, és nem tudtam kiverni a fejemből azt, ahogy Roth a konyhában nézett rám.

Nem értettem. Azok az érintések, aztán meg… a teljes visszahúzódás. Nem csak távolságtartóvá vált: mintha fájt volna neki az, ami történik. Esélyem sem volt, hogy megmagyarázzam. Mostanra olyan őrülten zakatolt a szívem, mintha egy ördögbestiával néztem volna farkasszemet, és ennek semmi köze nem volt Zayne-hez.

Caymannel talán teljesen félreértettük azt, hogy mi is… öö, érdekli Rothot valójában, de ez nem változtatott azon, hogy mire készültem épp. Nem változtathatott rajta.

Cayman finoman lefékezte a Mustangot a kávézónál parkoló autók mellett. Az ajtó felé nyúltam, ő pedig dobolni kezdett az ujjaival a kormányon.

– A számomat már beírtam a telódba, csak keresd a Szupercuki nevet. Írj, ha végeztél!

– Oké. – Kinyitottam az ajtót, és összerándultam, ahogy a szél az arcomba csapott.

– Ne kószálj el! Alfák meg még ki tudja, miféle átokfajzatok ácsingóznak utánad – folytatta Cayman. – Nagyon nem szeretném, ha nélküled kéne visszamennem a házhoz, és elmagyarázni Rothnak, hogy szem elől tévesztettelek.

Ellenálltam a kísértésnek, hogy rámutassak, Rothot a jelenlegi helyzetben nem is biztos, hogy zavarná ez, és a szemforgatást is sikerült megállnom.

– Oké, apuci.

– Tegyél büszkévé! – mondta vigyorogva.

Kimásztam az autóból, és menet közben még vetettem rá egy pillantást a vállam fölött, aztán becsaptam az ajtót, és kiugrottam a padkára. A brutális erejű szelet leküzdve és a járdán haladókat kerülgetve elindultam a kávézó felé. Az utca tele volt aurákkal, vajsárga, halványkék és élénk rózsaszín foltok töltötték meg a levegőt. A tekintetemmel kerestem azokat a járókelőket, akiknek nincs aurája, hiszen ez biztos jele volt annak, hogy az illető démon. Ezúttal azonban minden normálisnak tűnt.

Az ajtóra helyezett zúzmarás koszorú csilingelt, ahogy benyitottam a kávézóba. Azelőtt tudtam, hogy Zayne már itt van, hogy beléptem volna az ajtón. Amint a helyiség meleg levegője a bőrömhöz ért, megéreztem a jelenlétét. A kávézó afféle családi vállalkozás volt, nem egy nagy kávézólánc egyik üzlete, és mennyei péksütemény- és kávéillat töltötte meg. A fal mellett eszpresszószínű bokszok sorakoztak, és én azonnal kiszúrtam Zayne aurájának fehér ragyogását. A kávézó hátsó részében ült, az egyik kényelmes bokszban, az ajtó felé fordulva.

Mielőtt csatlakoztam volna hozzá, vártam pár másodpercet, hogy kitisztuljanak a gondolataim, és rendeltem egy borsmentás mokkát. Aztán a szerzeményemmel a kezemben odasétáltam Zayne-hez. A fiú azonnal felpattant, és ahogy közelebb értem hozzá, észrevettem, hogy a szeme alatti karikák kissé halványabbak. Én pedig hálás voltam ezért.

A kávézó tele volt öltönyös és bevásárlószatyrokat cipelő vendégekkel, de amikor Zayne kivette a kezemből a poharat, és letette az asztalra, mintha senki más nem lett volna ott rajtunk kívül. Mielőtt megszólalhattam volna, átölelt, szorosan a karjába zárt, és a fejemhez hajtotta a fejét. Mozdulatlanná dermedtem, mert közel került a számhoz, Zayne viszont… Ő mindig szörnyen felelőtlen volt, ha rólam volt szó.

– Ezt már tegnap óta meg akarom tenni – szólalt meg mély, reszelős hangon, a fülembe duruzsolva. – Azóta, hogy megláttalak abban a házban, semmi másra nem tudtam gondolni.

Szorosan behunytam a szememet, és viszonoztam az ölelését. Alig tudtam határt szabni az érzelmeimnek.

– A klán most már tudja, hogy életben vagy – folytatta Zayne, és a szavaitól átjárta a testemet a feszültség. Cayman is ugyanezt mondta, de Zayne szájából hallani egészen más érzés volt. – Denika velem akart jönni. A saját szemével akarta látni, hogy tényleg jól vagy-e.

Fojtott, meglepett nevetést hallattam, és éreztem, ahogy Zayne hozzám préselődő arca megmozdul, és mosolyra húzódik a szája. Denikával nagyon furcsa volt a kapcsolatunk. Az egész klán azt akarta, hogy ő legyen Zayne párja. Más szóval azt, hogy lendüljenek akcióba, és csináljanak jó sok őrzőbabát, én pedig emiatt mindig is szörnyen féltékeny voltam a telivér őrzőlányra. Denika lélegzetelállítóan szép volt, igazi kemény csaj, ami a legtöbb őrző nőstényre nem volt jellemző. Ő nem elégedett meg azzal, hogy tétlenül ücsörög, és az emberi faj jóléte érdekében néha kipottyant magából egy babát. Viszont ő sem volt közömbös Zayne iránt. Röviden: bőven volt rá okom, hogy utáljam őt, meglepő módon azonban afféle szövetségesekké váltunk.

Még hiányzott is egy kicsit, úgy, ahogy az embernek hiányzik a hólapátolás hőhullám idején. Amikor Zayne nagy nehezen elengedett, szinte lerogytam a székre, annyira lefoglalt, hogy megfékezzem a rám törő érzelmeket. Féltem attól, amire készültem.

Zayne visszaült a szemközti székre.

– Jól vagy, Laylababa?

Hallottam a hangján, hogy aggódik.

– Aha – válaszoltam, aztán megköszörültem a torkom, és belekortyoltam a mentás mokkámba. – Elég durva volt az éjszaka. Samen gondolkodtam, és… – A fejemet ráztam, lehalkítottam a hangomat. – Roth elment a házához ma reggel. A családja… halott. De a lelküket legalább nem vették el.

– A fenébe! – mondta Zayne, és a hajába túrt.

Lassan bólintottam, és a poharamon lévő tetőt bámultam.

– Roth bejelentést tett a rendőrségen, ami elég jó ötlet volt. A lilinnek így meg kell majd húznia magát egy darabig, mert a rendőrség keresni fogja… Samet. Legalábbis ebben reménykedünk. Sikerült kiderítened valamit az alfákról?

Zayne tekintetéből eltökéltség sugárzott, és rájöttem, hogy azóta így néz rám, hogy leültem az asztalhoz.

– Igen. Néhány alfa látogatást tett a klánnál akkortájt, amikor az a kettő megjelent Stacey-nél. Az alapján, amit Nicolai mondott, az alfák tudtak a lilin létezéséről. A kezdetektől.

Nem kerülte el a figyelmemet, hogy Zayne az apja helyett Nicolaijal beszélt, de leginkább a mondat utolsó része érdekelt.

– Komolyan?

– Igen, de nem avatkozhattak közbe, bizonyos mennyei okokból. Gondolták, mi majd megoldjuk a dolgot.

A szívemben kipattantak a düh szikrái, ahogy Zayne-t bámultam. Annyi héten át azt gondoltam, hogy én tehetek az iskolai és az udvarházban történt halálesetekről, pusztításról és káoszról, és az alfák mindvégig tudták, mi az igazság.

– Egész idő alatt tudtak róla, és eszükbe sem jutott, hogy nekünk is szóljanak róla? De miért? – Egyre hangosabban beszéltem, de képtelen voltam visszafogni magam. – Valami idióta kamu szabály miatt?

– Tudom… – mondta halkan Zayne.

Be akartam húzni egy alfának. Olyan igazi, Bruce Lee módra.

– Életeket menthettünk volna meg. Én nem is… – Hatalmasat kortyoltam a mokkából, reméltem, hogy segít megnyugodni. De egyáltalán nem így történt. – És mit mondtak még?

Zayne az asztalra könyökölt, közelebb hajolt.

– Apámnak sikerült időt kérnie tőlük. Újévig van időnk elintézni a lilint, feltéve, hogy a lilin nem tesz olyasmit, amivel kockáztatná a lebukását. Néhány őrző most is keresi.

A homlokomat ráncoltam. Őszintén szólva nem gondoltam volna, hogy kapunk tőlük időt. Na jó, talán két órát. De az nem lepett meg, amit Zayne a lebukós dologról mondott. Az alfák réges-régen parancsba adták, hogy az emberek nem kaphatnak igazi, cáfolhatatlan bizonyítékot a menny és a pokol létezésére, pusztán a hitük alapján kell hinniük a felsőbb erő létezésében. Akkoriban sem értettem, és most sem tudom, miért van ez így. Csak annyit tudtam, hogy az őrzők mindent megtettek annak érdekében, hogy a világon mindenhol titokban tartsák a démonok létezését az emberek előtt.

– És mi lesz, ha nem sikerül elkapnunk a lilint?

– Semmi jó. Megfenyegettek minket, hogy az egész fajunkat eltörlik a föld színéről. És ugyanezt fogják tenni, ha a lilin túl nagy pusztítást végez. – Zayne nagyot fújtatott, én pedig elgondolkoztam, hogy vajon mit értenek az alfák „túl nagy” alatt. – Látszólag értik, hogy a lilin becserkészése és megölése nem lesz egyszerű feladat, de nem csak ez a téma került szóba.

– És miről beszéltek még? Hogy milyen jó a levegő ott fent, a magas lovon?

Zayne egy pillanatig némán bámult, aztán folytatta:

– Öö, nem. Az alfák… Ezt nem lehet szépen mondani.

Nem örülnek neked, Laylababa.

Ennek hallatán pár hete még talán kiborultam volna, és elvonulok egy sarokba zokogni. Most viszont csak horkantottam, és belekortyoltam az italomba.

– Nem nagy meglepetés.

Zayne tekintete visszasiklott az arcomra. Egy hosszú pillanatig hallgatott.

– Roth valamivel kapcsolatban igazat mondott tegnap – szólalt meg végül. – Nem először láttam fekete, tollas szárnyakat.

Nagyon igyekeztem nem gondolni a fura szárnyaimra, de most mégis letettem a poharamat, és továbbgördítettem a beszélgetést:

– Hol?

Zayne szeme alatt megrándult egy izom, miközben elfordította a pillantását. Görcsbe rándult a gyomrom. Ez nem jelenthet sok jót.

– Eddig csak egyetlen démonon láttam ilyeneket.

Érzésre felsőbbrendű démon volt, de csak futólag láttam. Először azt hittem, hogy csak képzelődöm, de pont olyan volt a szárnya, mint a tiéd.

– Ó – motyogtam. Nem voltam biztos abban, hogyan kéne éreznem magamat ettől a hírtől. Zayne és Denika is mondta már, hogy olyan a szagom, mint egy felsőbbrendű démoné. Tomas, az őrző is emiatt támadott meg. Szóval nem volt újdonság, de önmagában nem magyarázta meg azt, hogy miért nőttek hirtelen tollak a szárnyamon, és miért nem változtam át teljesen őrzővé vagy démonná. – Köze van a szárnyaimnak az alfák hirtelen ellenszenvéhez? Már nem mintha valaha is kedveltek volna, de miért pont most lett elegük belőlem?

– Csak annyit mondtak, hogy szörnyszülött vagy.

Márpedig ez nem oké. Te…

– Tudom. Nem oké. Nálam rosszabb dolgok is garázdálkodnak a világon. Tisztában vagyok vele. De ha ők ezt nem tudják, az már nem az én gondom.

Zayne felhúzta a szemöldökét.

– Na jó, az én gondom, ha újra értem jönnek, de tudom, hogy nem vagyok szörnyszülött – ismételtem meg, és végigsimítottam az ujjammal a pohár peremén.

Sokáig tartott, mire elértem, hogy ne húzzanak le az alfák vagy a saját klánom tagjainak szavai. Vagy akár a sulimba járó lányok, például Eva Hasher és – ahogy Stacey nevezte őket – a Ribiosztag becsmérlése, akik miatt megkérdőjeleztem mindent, amitől önmagam voltam. Nem is tudom, pontosan mi váltotta ki ezt a változást bennem. Talán a hosszú, sötét órák, amiket abban a szörnyű ketrecben töltöttem az udvarház alatt, vagy az, hogy majdnem meghaltam. Bármelyik volt is a kiváltó ok, végre felébredtem tőle.

Több értelemben is, és most itt volt az alkalom, hogy megragadjak egy újabb lehetőséget.

Zayne-re pillantottam, aki kislány korom óta a legjobb barátom volt, a mindenem, oly sok éven át, és azon kaptam magam, hogy nem tudom levenni róla a szemem. Ez… fájni fog. Szent szotyola, ez fájni fog, mint egymillió darázscsípés. Féltem, mert tudtam, hogy ha beleugrom ebbe a döntésbe, nem fog elkapni a biztonsági háló.

Zayne oldalra döntötte a fejét.

– Hé… – A kezemért nyúlt az asztal fölött, de nem engedtem, hogy megfogja, inkább összekulcsoltam magam előtt. Zayne pillantása rám siklott. – Layla?

Felidéztem Cayman szavait, amiket a fülembe suttogott aznap reggel.

Ne légy gyáva, engedd el a múltat! A jövőre figyelj, mert az számít igazán.

Caymannek igaza volt. Tényleg gyáva voltam, féltem elengedni a múltat, mindazt, amit olyan jól ismertem, mert biztonságot jelentett, egyszerű volt, és kényelmes. A múlt egyet jelentett az otthonnal, édes, meleg érzés töltött el, ha rá gondoltam. Az otthon tökéletes, úgy, ahogy van. A jövő sem ért ennél kevesebbet, én mégis féltem az ismeretlentől, annak a lehetőségétől, hogy elveszíthetem azt, amire mindig számíthattam.

Amikor viszont este lehunytam a szememet, és reggel kinyitottam, csakis egyetlen szempárt láttam magam előtt.

– Layla? – kérdezte Zayne gyengéden.

Kihúztam magam, és remegve beszívtam a levegőt.

– Tegnap azt mondtad, beszélnünk kell, és igazad volt.

Tényleg beszélnünk kell.

Zayne fürkésző tekintettel nézett rám, én pedig folytattam:

– Tudom, hogy sok minden történt mostanában, az életünk tele van bizonytalansággal és őrültségekkel.

– De…?

A torkomban mintha egy golflabda méretű gombóc nőtt volna, és legszívesebben csukott szemmel folytattam volna. El akartam fordulni, hogy ne kelljen Zayne szemébe néznem, de erőt vettem magamon. Nem akartam semmit eltitkolni.

– Tudod, hogy nagyon sokat jelentesz nekem; mióta az eszemet tudom, fontos vagy nekem. Szeretlek…

– De nem vagy szerelmes belém? – Zayne behunyta a szemét, az arcizmai megfeszültek. – Erre akarsz kilyukadni?

– Nem. Úgy értem, nem így akartam mondani. Tényleg szeretlek, de…

– Ugye most csak viccelsz? – Zayne kinyitotta a szemét, a boksz falának dőlt, és a fejét rázta. – Inkább maradj csöndben!

Eltátottam a számat.

– Maradj csöndben! Csak egy pillanatra – ismételte meg. Feszülten nézett, egyetlen mozdulatom sem kerülte el a figyelmét. A fejét rázta, és hitetlenkedve nézett rám. – Amiatt mondod ezt, ami legutóbb történt, amikor megcsókoltalak? Vagy a klánunk miatt? Bízom benned, Layla. És tudom, hogy te is bízol bennem. Meg fogjuk oldani valahogy.

Ó, istenem! A golflabda kosárlabdává változott.

– Tudom, hogy bízol bennem, de nem erről van szó. Tényleg nem. – Eddig a pillanatig nem is tudtam, mennyire igaz is ez, és még fontosabbá tette azt, amit el kellett mondanom. Még ha meg is tudnánk oldani a dolgot, a szívem… a szívem valaki másé. – Ha nem lett volna… a csók, ha óvatosabbak lettünk volna, meg tudtuk volna oldani. Én is bízom benned, de ez nem a bizalomról szól. Fontos vagy nekem, Zayne, de…

– De Rothot szereted – folytatta helyettem a fiú. – Belé vagy szerelmes.

Belenéztem élénkkék szemébe.

– Igen – suttogtam, és az ajkam remegett. – Belé. Mindig is belé voltam szerelmes. Sajnálom. Tényleg szeretlek téged. Nagyon fontos vagy nekem, rengeteg módon, és a kapcsolatunk egy valóra vált álom. De ez nem elég.

Hátrahőkölt, mintha az asztal fölött átnyúlva megpofoztam volna.

– Kérlek, ne akard, hogy végighallgassak egy olyan beszédet, amitől úgy érzem magam, mint egy béna versenyző, aki lemaradt a dobogóról.

Élesen beszívtam a levegőt.

– Nem az volt a célom, hogy így érezd magad. Zayne összehúzta a szemöldökét, és rám bámult.

– Akkor mégis mi a fenét akartál, hogyan érezzem magam?

Csípték a szememet a könnyek. Én soha senkit nem akartam bántani. Főleg Zayne-t nem.

– Nem tudom.

– Hát persze hogy nem. – Ideges mozdulattal a tarkójához nyúlt. Eltelt egy pillanat, ami alatt még feszültebbé vált az arckifejezése. – Szeretlek – morogta, miközben egy izom remegni kezdett az állán. – Szerelmes vagyok beléd. Vártam rád, Layla. És ez… mindez semmit sem számít.

Nem tudtam, mit mondjak. Számított, nagyon is számított, de hogy mondhattam volna el neki? Hiszen ha visszamentem volna a házhoz, és Roth egyszerűen csak a képembe röhög, az sem változtatott volna semmin.

Düh villant át Zayne arcán.

– Akkor mi volt köztünk? A kapcsolatunk csak unaloműzés volt neked?

– Istenem, dehogy! – Egy nő, aki a sorban állt, és akinek az aurája halvány rózsaszín volt, felénk pillantott. Megpróbáltam halkabban folytatni. – Egyáltalán nem erről van szó. Ami köztünk történt, tökéletes volt, mintha a valaha volt összes fantáziám valóra vált volna.

– Tényleg? – Hitetlenkedő kifejezés ült ki az arcára. – Mert nekem inkább úgy tűnik, mintha csak kavarni akartál volna valakivel, amíg össze nem jöhetsz Rothtal.

– Amíg össze nem jöhetek vele? – ismételtem meg bután. – Nem is tudom…

– Nehogy azt merd mondani, hogy nem tudod, szeret-e téged! Ne játszd a hülyét! – fröcsögte, mire hátrahőköltem a hangjából áradó gyűlölettől. – A fenébe – motyogta, és leeresztette a kezét.

– Zayne…

– Elég – utasított, én pedig behunytam a szemem. –

Elég volt.

Zayne egy szó nélkül felállt, és én nem próbáltam megállítani, miközben kisétált a kávézóból. Az asztalra könyököltem, és a tenyerembe temettem az arcomat. A szívem háborgott és sajgott. Zayne korábban is volt már dühös rám – jogosan –, de sosem beszélt így velem. Nem mintha hibáztattam volna. Megérdemeltem. Nem voltam elég óvatos, nem vigyáztam Zayne szívére. Nem bántam meg semmit, amit együtt éltünk át, de hibáztam: nem lett volna szabad kapcsolatba bonyolódnom vele, mert amit az előbb vallottam be neki, már akkor is igaz volt.

Mindvégig Rothba voltam szerelmes; attól a pillanattól, hogy a maga dögös valójában megjelent abban a francos sikátorban, ahol éppen egy démont igyekeztem legyűrni, ő volt számomra az igazi. Talán túl vak voltam hozzá, hogy észrevegyem a pokolból való visszatérése után. Talán túlságosan dühös voltam rá amiatt, ahogy eleinte viselkedett. Talán tényleg játszadoztam Zayne érzéseivel, még ha nem is ez volt a célom. Nem tudhatom.

Azt viszont igen, hogy elveszítettem azt a fiút, akivel együtt nőttem fel. Ha bármi kételyem is lett volna efelől, semmivé lett akkor, amikor magamra hagyott itt, a kávézóban. Zayne mindig is óvni próbált engem, sosem hagyott volna őrizet nélkül úgy, hogy szabadon garázdálkodik egy lilin. De úgy tűnik, elmenni a közelemből most már fontosabb volt neki, mint gondoskodni a biztonságomról.

Nem tudom, meddig ülhettem a bokszban, de egyszer csak természetellenes melegséget éreztem a tarkómon, ami démoni jelenlétre figyelmeztetett. Arra számítottam, hogy a fejemet felemelve Caymant látom majd magam előtt, de nem volt ott. Körülnéztem a kávézóban. A tekintetem átsiklott az aurák pasztelles foltjai fölött, és egy fiatalemberen állapodott meg, aki körül nem volt semmi.

Megtaláltam a démont, de nem Cayman volt az.

Hálás voltam, hogy valami elterelte a figyelmemet arról, hogy épp most törtem apró darabokra Zayne szívét. Előresöpörtem a hajamat, hogy kissé eltakarja az arcomat, és izgatottan tanulmányozni kezdtem a férfit, aki a helyiség elülső részében állt. Kettős származásom miatt a démonok nem érzékelték a jelenlétemet, ez volt az oka annak, hogy régebben olyan könnyen ment a vadászat. Egyszerre voltam őrző és démon, amivel együtt járt az egyedülálló démonmegjelölő képességem. Egyetlen érintéssel neonszínű jelet hagytam rajtuk, így az őrzők könnyedén megkereshették őket.

Viszont egyetlen démont sem jelöltem meg azóta, hogy… Nos, azóta, hogy Roth az életem részévé vált, és bebizonyította, hogy a démonoknak is megvan a maguk szerepe az életben. Megtanította nekem, hogy nem minden démon veszélyes: az ártó démonok például általában csak telefonpóznákkal, elhagyatott építkezéseken és mindenféle elektromos dologgal rosszalkodtak, és volt némi piromán hajlamuk, de ebben ki is merült a gonoszságuk.

Ez a démon viszont nem tűnt ártónak, és fogadni mertem volna, hogy nem is pózoló, azaz olyan démon, akinek a harapása után az ember simán elmehet statisztának a Walking Deadbe.

Nem, ez a démon inkább olyan felsőbbrendű démonos kisugárzással rendelkezett, vagyis a pokol valamelyik hercege vagy királya, vagy a rosszcsontok elit társaságának egy másik tagja lehetett. Az ilyen démonoknak nem volt szabad idefent lenniük, mert a képességeiknek köszönhetően állati nagy, gusztustalan vérfürdőt rendezhettek.

Elkomorult az arcom.

Ami – mint kiderült – azt jelentette, hogy nekem sem lett volna szabad itt lennem. Folyton elfelejtettem, hogy most már nekem is olyan a szagom, mint a felsőbbrendű démonoké, és egyéb módokon is hasonlítok rájuk. Ilyen az én formám.

A démon oldalra döntötte a fejét, mire egy döbbenetesen világos, tejfölszőke tincs a homlokába hullott, éles kontrasztot alkotva sötét szemöldökével. Rockeres külseje volt: a nyakában valamiféle szakadt lánc lógott, szűk farmerja pedig a csípőjére csúszott, mintha mindjárt leesne róla. Tekintetét végigjáratta a kávézón, megnézett magának, aztán folytatta a nézelődést, majd a pillantása visszasiklott rám.

Mozdulatlanná dermedtem.

A démon is mozdulatlanná dermedt. Ó-ó.

A démonok nem érezték a jelenlétemet, de ez a fickó úgy bámult rám, mintha a fejem búbjából kinőtt volna egy harmadik kar.

Az arca elsápadt, olyan fehérré változott, mint a haja, aztán hátrált egy lépést, míg végül nekiütközött egy halványkék aurájú nőnek. A nő majdnem elejtette a kézitáskáját és a kávéját, ahogy megpróbálta kikerülni.

A démon sarkon fordult, aztán ellökött egy idősebb férfit az útjából. A férfi ráordított, de a démon már az ajtónál járt. Gondolkodás nélkül felálltam. Hatalmába kerített a kíváncsiság és a meglepettség. Átvágtam a helyiségen, az asztalon hagytam a maradék kávémat. Pár lépésre jártam a démontól, amikor az kirontott az ajtón, hogy eliszkoljon. Kétségbeesett pillantást vetett rám a válla fölött.

Megtorpantam a kávézó bejáratában.

– Ööö…

A démon futásnak eredt, aztán befordult a sarkon, és eltűnt a halovány színű aurák tengerében.

– Ööö – motyogtam megint, és hátrapillantottam. Már- már arra számítottam, hogy egy falkányi alfát találok magam mögött, de rajtam kívül nem volt ott senki, márpedig ez csak egy dolgot jelenthetett.

A valami, ami elől a felsőbbrendű démon elmenekült… én voltam.

HAT

Nem meséltem Caymannek a szökött felsőbbrendű démonról, ő pedig nem kérdezett a Zayne-nel folytatott beszélgetésemről, ami a legkevésbé sem zavart. Egész úton csendben ültünk a kocsiban, aztán kitett a ház előtt.

– Jó mulatást hozzá – mondta, aztán elsüvített.

A McVilla felé indultam, és fogalmam sem volt, mire gondolhatott Cayman, de gondoltam, majd úgyis megértem a maga idejében.

A ház sötét volt, de ezúttal zajokat hallottam, amikor beléptem a bejárati ajtón, és bezártam magam mögött. A második emeletről érces gitárhang és dübörgő dobszó egyvelege szűrődött le a földszintre.

Összevontam a szemöldökömet, és a lépcső felé indultam. Félúton jártam, amikor találtam valami furcsát. Lehajoltam, és felvettem: egy üres sörösüveg volt. Felnéztem, és észrevettem, hogy minden lépcsőfokon van egy ugyanilyen, egészen a lépcsősor tetejéig. Tíz üres palack.

Ó, édes istenkém!

Tágra nyílt szemmel visszatettem az üveget a lépcsőfokra.

Képtelenség lett volna az összeset összegyűjteni egy zsák nélkül, és a legkevésbé sem volt kedvem lemenni a kamrába. Felgyorsítottam a lépteimet, hogy a lehető leghamarabb a lépcső tetejére érjek.

A sörösüvegeket, mintha mesebeli kenyérmorzsák lettek volna, egymástól egyenlő távolságra helyezték el a fal mentén, egészen addig a hálószobáig, ami előtt Roth megállt előző éjjel, míg én továbbmentem a sajátomhoz.

A szívem majd kiugrott a helyéről, amikor az ajtaja mellé értem. Az ajtó tárva-nyitva volt, a zene dübörögve szólt odabent. Az ajtónyílásból lágy fény szűrődött ki. Mély levegőt vettem, és benyomtam az ajtót… aztán megtorpantam a hatalmas hálószoba bejáratában.

A világon semmi sem készíthetett volna fel arra a látványra, ami fogadott.

Bambi bólogatva, vergődve mászott a keményfa padlón. Amikor meglátott, abbahagyta a mozgást, és felém fordult általában méltóságteljes testével. Piros szeme tompa volt, és réveteg. Villás nyelvét kidugta a szájából, aztán folytatta, amit elkezdett. Lassan az ablakbeugróban kialakított ülőkéhez mászott, és több mint száznyolcvan centis teste felével ráfeküdt, majd azonnal le is pottyant onnan, egyenesen a padlóra.

Elöntött az aggodalom, de ahogy elindultam felé, valami elterelte a figyelmemet. Az ágyon Roth fekete- fehér cica famulusa épp azon volt, hogy ráugorjon a teljesen fehér társára, ami látszólag nem volt magánál, kiterülve, szétvetett tagokkal feküdt a hátán. A fekete- fehér cica, akit találóan Fúriának hívtak, az alvó Nitró felé vetődött, de messze célt tévesztett, és a párnán kötött ki. A cica, akár egy fekete-fehér ördögszekér, legurult a párnáról, és Nitróba csapódott.

Leesett az állam.

A harmadik macska, a koromfekete Thor egy fiókos szekrény tetején ült, és résnyire nyitott szemmel nézte őket. Thor ide-oda dülöngélt ültében. Észrevett engem, és kinyitotta a száját – valószínűleg azért, hogy fújjon rám, mert ezek a cicák igazi kis átokfajzatok voltak –, de végül egy meglepően emberi böfögés hagyta el a pofáját.

Ó, te jó ég, a famulusok részegek voltak.

Kacagásban törtem ki, de az ajtó ekkor becsapódott, belém fojtva a vad vihogást. Az egyik pillanatban még ott álltam, egy lélegzetvétellel később pedig a hátam már az ajtónak feszült. Egy kemény, meleg és nagyon pucér mellkas préselődött a felsőtestemhez, és forró lehelet süvített végig az arcomon, miközben két kéz az ajtóba csapódott a fejem két oldalán.

– Mit keresel itt? – kérdezte Roth dühösen. A szívem olyan hevesen vert, hogy majd’ szétvetette a mellkasomat, és kétszer olyan gyorsan kezdett dobogni, amikor Roth ajka végigsimította az állam vonalát. Mélyen beszívta a levegőt. – Pokolian jó az illatod! Menta és… napsütés.

Fogalmam sem volt, erre mit válaszolhatnék.

– Elengedtelek – folytatta Roth, miközben a nyakamhoz hajolt. Megborzongtam. – Igazad volt tegnap. Bántottalak. Nem úgy, mint Zayne. Sokkal rosszabbat tettem veled. Hagytam, hogy kisétálj ebből a házból, hogy boldog lehess vele. Elengedtelek, és majdnem belehaltam, most pedig itt vagy.

Ó, istenem!

Roth összevissza beszélt, a szívem mégis elszorult. A szavai mélyre hatoltak, és vad érzéseket ébresztettek bennem. Hirtelen megértettem, mit jelentett a reggeli arckifejezése, amikor előálltam azzal, hogy beszélnem kell Zayne-nel. Ha lehetőséget adott volna, hogy elmagyarázzam neki, mire készülök, akkor nem hitte volna azt, hogy elhagyom őt, hogy Zayne-t válasszam.

Roth elengedett engem, hogy boldog lehessek. A pokol koronahercege, aki azt állította magáról, hogy nincs nála önzőbb démon, hagyta, hogy kisétáljak az ajtón, mert azt hitte, hogy valaki mással boldogabb lehetek. Elakadt a szavam, ahogy a korábbitól teljesen más okból könnybe lábadt a szemem. Régebben is félreállt már azért, hogy megvédjen, és ezúttal is megtette ugyanezt, hogy boldog lehessek valaki mással. Ezekben a tettekben egy fikarcnyi önzés sem volt. Sőt, inkább az ellenkezőjéről árulkodtak, és ettől a gondolattól mintha beforrt volna a szívemen keletkezett csúnya sebhely, egy egésszé álltak össze az apró szívdarabkák. A Zayne elengedése után esett sebhely azonban nem tűnt el miatta. Tudtam, hogy az örökké megmarad a szívemen.

Szorosan becsuktam a szemem.

Roth lassan felemelte az állát, és a homlokomhoz támasztotta a homlokát.

– Miért vagy itt, Layla? – suttogta.

– Azért, mert… Azért, mert itt vagyok boldog, melletted.

Roth nem mozdult, még abban sem voltam biztos, hogy lélegzik. Nagy esély volt rá, hogy a szavaim át sem jutottak az alkoholgőzön, amit annak a sok piának az elfogyasztása után érezhetett, márpedig ez egyértelműen azt jelentette, hogy a beszélgetést később kéne folytatnunk. A mellkasára tettem a kezemet, arra készülve, hogy ezt neki is elmondjam, de ekkor megmozdult.

Átölelt, és szorosan magához szorított. Tetszett az érzés… sőt. Testünk minden porcikája egymáshoz ért, miközben a nyakam hajlatába temette az arcát, és mélyen beszívta a levegőt. A pulzusom az egekbe szökött, a kezem remegett. Éreztem, hogy Roth testét mélyről jövő remegés rázza meg, aztán megmozdult.

Nagy kezeibe fogta az arcomat, aztán mondott valamit, túl mély hangon és túl gyorsan ahhoz, hogy értsem, majd hátradöntötte az arcomat, és megcsókolt. A csókban nem volt semmi gyengédség. A számra szorította az ajkát, nyelve fémgolyóként csapódott a fogaimnak, miközben Roth az ajtóhoz préselt. Édes volt a csókja, de még éreztem a nyelvén az alkohol keserű ízét. Az egész testemben éreztem a gyönyör apró remegéseit, ahogy nyögve belefeledkeztem a csókba. Kezem a vállára siklott, ujjaim puha bőrébe vájtak. A csók őrületes erővel hatott az érzékeimre, amikor pedig hozzám nyomta a csípőjét, elvesztettem az eszemet.

Mintha egy örökkévalóság telt volna el azóta, hogy utoljára éreztem ezt. Az édes, vad érzést, amihez elég volt egyetlen csók, a megkönnyebbülést és a szabadságot, amit az elengedés hozott magával, a teljes és visszafordíthatatlan elfogadás, hogy végre megkaptam, amire vágytam, ami után áhítoztam. Olyan erővel tört rám a vágy, hogy elhomályosította a gondolataimat. A nyelvemen éreztem a szerelem ízét, amitől feszültség és eufória öntötte el a testemet. Ehhez az érzéshez semmi sem volt fogható.

Roth megtörte a csókot, és arcomat a kezében tartva, zihálva így szólt:

– Mondd még egyszer! – utasított határozottan. – Ismételd meg, Layla!

Alig kaptam levegőt, de teljesítettem a kérését:

– Boldog vagyok veled, Roth. Én… – Végighúztam a kezemet a nyakán, hüvelykujjamat az állára simítottam. Mást is akartam mondani neki, de Roth elkapta a csuklómat, és némán meredt rá. A szívem vadul zakatolt, de a vérem mintha lassabban folyt volna az ereimben.

Egy fekete hajtincs Roth arcába hullott, és amikor felnézett, megint láttam a szemében a sebezhetőséget. Földöntúlian szép volt, szinte túl tökéletes, de ebben a pillanatban emberibbnek tűnt, mint korábban bármikor.

– Én… ittam egy kicsit.

Nem éppen erre számítottam.

– Azt látom.

Roth elengedte a kezemet, hátrált egy lépést, majd megfordult – izmos háta kifejezetten kellemes látványt nyújtott. Amikor oldalra fordult, örömmel láttam, hogy Toppancs a bőrén van: egy nem is annyira zsebre dugható méretű sárkány részegen nem játék. Na persze annak is örültem, hogy újra láthatom a Roth hasán lévő árkokat és barázdákat.

Nagyon örültem.

Olyan mélyen ült a nadrágja, hogy az szinte illetlen volt. Szinte. Felvett egy üveget a fiókos szekrényről. Megrázta.

– Annyira leittam magamat, hogy szó szerint képtelen lettem volna utánad menni és megállítani. – A kezében tartott üveget vizsgálgatta, összevonta a szemöldökét. – Tudtad, hogy a részegség nálunk kicsit máshogy működik? Egy óráig tartott az egész, utána pedig csak simán szarul voltam, ezért még többet kellett innom. Ezért taláááán még mindig egy kicsit részeg vagyok…

Összeszorítottam az ajkaimat, hogy nehogy elnevessem magam.

– Úgy is mondhatjuk.

Szája egyik sarka felfelé kunkorodott, ahogy oldalról rám pillantott.

– Tudom, hogy nem kéne innom. Csúnya, rossz fiú leszek tőle.

– Igen, és láthatóan a famulusaid is berúgnak ilyenkor – intettem Bambi felé, aki ugyanott szundikált, ahová korábban lepottyant, mint valami szánalmas kígyókupac.

– Lehet, hogy azért nem tudsz eléggé lerészegedni, mert a pia a szegény kis barátaidra van hatással helyetted.

Roth oldalra döntötte a fejét.

– Hű! Ma is tanultam valamit. – Visszafordult felém, és láttam a szenvedélyt a tekintetében. – Újra meg akarlak csókolni.

Habár bizonyos testrészeim vadul helyeselni kezdtek, tudtam, hogy erre ma éjjel – különféle okokból – nem fog sor kerülni.

– Ahogy az előbb te magad mondtad, részeg vagy.

Rám nézett, állát lehajtotta, telt ajkai résnyire szétnyíltak.

– Attól még meg akarlak csókolni. És más dolgokat is akarok csinálni veled, ami sok-sok érintéssel és lehetőség szerint kevés ruhadarabbal jár.

Égővörösre gyúlt az arcom.

Roth hátrahajtotta a fejét, és nagyot sóhajtott.

– De igen, részeg vagyok. Bocsi.

– Roth… – Tettem felé egy óvatos lépést. Még becsípve is állati gyors volt a srác. – Mióta iszol?

Az ágyhoz fordult, és megvonta az egyik vállát.

– Azóta, hogy elmentél. Ha nem kezdtem volna el azonnal, utánad megyek, és valószínűleg hagyom Toppancsnak, hogy megegye kőkövit, annak pedig nem örültél volna.

– Nem – suttogtam. – Tényleg nem örültem volna.

– Lehet, hogy nem kellett volna ennyit innom. Te nem… Te jobbat érdemelsz ennél. – Megállt az ágy lábánál, és rám nézett, miközben ujjaival végigszántotta kócos haját. – Tényleg itt vagy? Vagy én vagyok az első démon, akinek sikerült összehoznia egy alkoholmérgezést?

Egy részem legszívesebben nevetésben tört volna ki, de fájdalmas, szorító érzés keletkezett a mellkasomban. Gúzsba kötötte a szívemet a bánat és a maró, keserű bűntudat. Szembesültem a tetteim következményével. Persze, nem én tartottam Roth szájához azokat az üvegeket, de azelőtt sosem láttam őt inni.

– Tényleg itt vagyok – nyugtattam meg.

Úgy tűnt, mintha mondani akarna valamit, miközben az ágyhoz ment, hogy leüljön a végébe. Nekiiramodtam, mert láttam, hogy rosszul mérte fel a távolságot, de túl késő volt.

Roth az ágy előtt a padlóra pottyant, egyenesen a hátsójára. Hátravetett fejjel, hangosan felnevetett, míg én a szám elé kaptam a kezem. Nem voltam biztos benne, mi fogad majd a házban, amikor visszajövök a kávézóból. Akármilyen irracionális volt is ez, féltem attól, hogy Roth majd megpaskolja a fejemet, és kiadja az utamat. Egy másik részem viszont azt gondolta, hevesen a karjába zár, és vallomást tesz irántam érzett, örökké tartó szerelméről. Az viszont, hogy részegen találom majd a házban, nem volt a lehetőségek között.

Elhelyezkedett, a combjára fektette a kezét, és rám nézett.

– Szóval tényleg visszajöttél?

Bólintottam, aztán még egy „igen”-t is kinyögtem az extra hatásért.

Roth lenézett a földre, és nagyot sóhajtott.

– Fogadok, hogy már meg is bántad.

– Nem – válaszoltam habozás nélkül, és odasétáltam mellé. – Nem bántam meg.

Felvonta az egyik szemöldökét, de ettől sem tűnt kevésbé elveszettnek az arckifejezése.

– Tényleg?

A fejemet rázva leereszkedtem mellé a földre.

– Részeg vagy. Nagy ügy. Úgy értem, nem lenne szabad ennyire berúgnod, de hát nem is vagy… ember. A pokol koronahercege vagy. Nem hinném, hogy az alkoholfogyasztás akkora ügy lenne felétek.

– Nem, asszem nem az. – Egyik lábát a mellkasához húzta, és megnyalta az ajkát. – Te… Nem akarom, hogy ha visszaemlékszel erre, azt gondold, rossz döntést hoztál, mert Zayne…

– Elég! – mondtam. Vagyis inkább kérleltem. – Nem fogom megbánni a döntésemet akkor sem, ha lélekszakadva, sikítozva elmenekülsz előlem.

– Kétlem, hogy ez valaha megtörténne – mondta Roth szárazon.

Közelebb húzódtam hozzá, és kinyújtottam a lábamat az övé mellett.

– Arra próbálok kilyukadni, hogy meghoztam a döntést. És nem fogom megbánni. Bármi történjen is köztünk. – Az ajkamba haraptam, és figyeltem a jóképű arcán végigsuhanó érzelmeket. – Figyelj, szerintem jobb lenne, ha nem most beszélnénk ezt meg. Ráérünk. Sőt, várnunk is kell vele, mert… azt hiszem, nagyon megbántottam Zayne-t. Nem is hiszem, tudom. Te pedig nem vagy éppen ideális tudatállapotban. – Megint szünetet tartottam, és kedvem lett volna hátba veregetni magamat ezért az érett viselkedésért. – Ráérünk ezt megbeszélni. Előttünk a jövő.

Roth nem válaszolt, csak nézte az arcomat, és nekem fogalmam sem volt, mi jár a fejében, de aztán felém hajolt. Az ölembe tette a fejét, pont úgy, mint azon az éjjelen, amikor a boszorkányfőzettől meggyógyulva felébredtem, de ezúttal nem hezitáltam. A kezeim azonnal tudták, mi a dolguk. Egyikkel Roth selymes, fekete tincseibe túrtam, a másik pedig a vállára simult.

Roth az oldalára fordult, és behunyta a szemét. Vastag szempillái az arcát söpörték. Egy darabig csend volt a szobában, de tudtam, hogy Roth ébren van. Ahhoz túlságosan feszültek voltak az izmai.

– Layla, én… csináltam pár nagyon ocsmány dolgot.

Elszorult a szívem, ahogy lepillantottam rá, és ebben a pillanatban nem gondoltam sem a lilinre, sem a szárnyaimra, de még Samre vagy Zayne-re sem. Száz százalékig Rothra összpontosítottam, a körülöttünk lévő világ és az azt megtöltő újabb és újabb problémák elhalványultak.

– Igen, valahogy gondoltam, hogy így van. – Ez igaz is volt. Elvégre Roth telivér felsőbbrendű démon, ráadásul koronaherceg. Nem áltattam magam azzal, hogy démonbőrbe bújt angyal.

– Állati gázos dolgokat – motyogta.

– Vettem – mondtam, és megremegett az ajkam.

Rothnak valahogy sikerült az egyik karját a lábam köré fonnia.

– Először alig egy évvel a teremtésem után küldött fel ide a Főnök. Az volt a feladatom, hogy találjak meg egy herceget, aki nem engedelmeskedett a Főnöknek – folytatta Roth, miközben gyengéden simogattam a haját. Nem mertem megszólalni, mert Roth korábban soha nem beszélt nyíltan arról, hogy milyen feladatokat kapott a főnökétől.

– A herceg megismert egy nőt, egy embert. Szerintem a nő nem is tudta, valójában kivel van dolga. Nem mintha számított volna. A Főnök utasította a herceget, hogy térjen vissza a pokolba, de ő nem volt hajlandó itt hagyni a nőt.

A szám belsejét harapdáltam. Volt egy olyan érzésem, hogy ennek a sztorinak nem lesz vidám a vége.

– Többen voltunk, a Főnök másokat is utánaküldött. – Roth karja még szorosabban ölelte a lábamat. – Eléggé… elfajultak a dolgok.

Behunytam a szemem, a szívem fájdalmasan elszorult.

– És nem ez volt az egyetlen ilyen alkalom. Több hasonló… szituációban is részem volt. De ezek az emlékek egészen mostanáig nem nyomasztottak. Nem úgy teremtettek, hogy gyötörjön a bűntudat. – Száraz mosoly villant át az arcán, aztán gyorsan el is tűnt. – De aztán jöttél te. Ha most felidézem ezeket a dolgokat, elgondolkodom, hogy van-e bennem egyáltalán… jóság. Hogy vajon te mit látsz bennem.

Jaj, istenkém, a szívem ettől mintha újra apró darabokra tört volna. Nem tudtam, hogy milyen érzés lehet Rothnak lenni, az összes korábbi Rothból álló sor legutóbbi példányának. Roth volt a legújabb verzió, amit a Főnök megteremtett azután, hogy az elődeit megunta, majd valamilyen úton-módon elpusztította. Tényleg nem tudtam mindenről, amit Roth a múltban elkövetett, de őszintén szólva nem is érdekeltek ezek a dolgok. Ki vagyok én, hogy bíráskodjak fölötte? Lévén, hogy én magam sem vagyok éppen a tökéletesség mintapéldánya, és egy részem démoni, tettem olyasmiket, amikre nem voltam büszke, és tudtam, hogy a jövőben is lesznek olyan tetteim, amiket meg fogok bánni. Roth viszont tizennyolc éve azon igyekezett, hogy a Pokol Főnöke elégedett legyen. A benne rejlő sötétség nem lepett meg.

Csak elszomorított.

Lehajoltam, és megpusziltam az arcát, és miközben felegyenesedtem, rám meresztette borostyánszínű szemét.

– Én látom, amit te nem – mondtam, miközben a karját cirógattam. – Nem vagy önző, még ha olykor úgy is viselkedsz. Mindenki így van ezzel. Nem vagy gonosz, még ha a létező leghatalmasabb gonosz erő teremtett is. Nekem és saját magadnak is bebizonyítottad, hogy van szabad akaratod, és újra és újra jó döntéseket hoztál.

Ahogy végigsimítottam a karján, megborzongott.

– A kezdetektől fogva elfogadtál engem és azt, ami vagyok. Sosem próbáltál megváltoztatni vagy… elrejteni. Mindig bíztál bennem, még akkor is, amikor valószínűleg nem lett volna szabad – nevettem, mert eszembe jutott, amikor magamra hagyott a Palisades klubban, egyértelműen utasítva, hogy ne kószáljak el. – Te önmagamért szerettél, úgy, ahogy vagyok, és ezt nagyon kevesen mondhatják el magukról. Ahogy már máskor is mondtam, te nem egyszerűen a legújabb koronaherceg vagy, hanem Roth.

Egy pillanatig nem mozdult, még csak nem is pislogott. Aztán csodálkozó kifejezés ült ki az arcára, ahogy felnézett rám, és végre eltűnt a feszültség az izmaiból. Végül így szólt:

– És a tiéd vagyok.

HÉT

Valamivel később sikerült ágyba dugnom Rothot, és rövidesen Bambi is követte gazdája példáját. Elég érdekes látvány volt, ahogy a spicces démoni anakonda megpróbált felmászni az ágyra. Úgy döntöttem, jobb lesz, ha segítek neki, ezért az ágyra emeltem az alsó felét, majd óvatosan a kezembe vettem a fiókos szekrény tetején kiterült kiscicát is, és letettem melléjük. Csak reménykedhettem abban, hogy Bambi nem fogja megenni Thort, ha az éjszaka közepén rátör a részeges éhségroham.

Ezután elindultam, hogy összeszedjem az üres üvegeket. Már a hálószobában abbahagytam a számolást, olyan sok volt belőlük, aztán fogtam a hangosan csörömpölő zsákot, és kivittem a szemeteshez. Miután ezt is letudtam, csináltam magamnak egy szendvicset, és beszélgettem egy kicsit Stacey-vel.

A körülményekhez képest jól volt, és megerősítette, hogy Roth tényleg névtelen bejelentést tett a rendőrségen.

– Délután itt járt a rendőrség. Anya azt hitte, a tűz miatt jöttek, de… Samről akartak beszélni.

A nappaliban ültem, hátamat egy túlméretezett díszpárnának vetve. Behunyt szemmel hallgattam Stacey- t.

– A családja…

– Tudom. – A telefonban is hallatszott, hogy Stacey hangja remeg. – Mondták a rendőrök. És kérdezték, hogy találkoztunk-e. Azt válaszoltam, hogy azóta nem, hogy utoljára az iskolában járt. Tegnap.

– Jól tetted.

Stacey egy darabig hallgatott, aztán folytatta:

– Istenem, Layla, hogy történhetett meg ez az egész? Két hónapja még sejtelmem sem volt… Várj egy picit – mondta, aztán hallottam, ahogy becsukódik egy ajtó. – Anya mindenhová követ, mióta itt járt a rendőrség. Aggódik és fél. A rendőrök azt gondolják, hogy Sam… hogy elborult az agya, és megölte a családját. Holnap mindenki erről fog beszélni a suliban, és ez nem jó így. Érted, mire gondolok? Nem lenne szabad azt hinniük, hogy Sam képes volt ilyesmit tenni.

– Tényleg nem – értettem egyet, aztán kinyitottam a szememet. Szemben velem egy festmény lógott a falon. Egy festői szépségű utat ábrázolt, őszi tájban, de az élénk narancssárgák és vörösek furcsán tompának hatottak. –

Sam egyáltalán nem ezt érdemli.

– És mi sem. – Stacey újabb mély levegőt vett. – Muszáj elterelnem valahogy a figyelmemet, különben megint kiakadok. Eddig kábé óránként egyszer megtörtént. Szóval légyszi, tereld el a figyelmem!

– Ööö… – Az agyam minta felmondta volna a szolgálatot. Kösz a segítséget, agy! – Bocsi, béna vagyok ebben.

Stacey reszelős nevetést hallatott.

– Mi újság Rothtal?

– Hát, ő most… Nos, mondjuk úgy, hogy cselekvőképtelen.

Amint kimondtam a mondatot, tudtam, hogy nem kellett volna.

– Tényleg? – Stacey hangjában kíváncsiság bujkált. – Na és miért?

A széles, boltíves folyosó felé pillantottam.

– Reggel megmondtam neki, hogy beszélnem kell Zayne-nel, és, gondolom, azt hitte, azért, mert meg akarom mondani neki, hogy vele akarok lenni. Ezért Roth egy icipicit berúgott.

Fojtott kacagás hallatszott a vonal túlsó végéről, és a hangtól nekem is egy kicsit jobb kedvem lett.

– Komolyan?

– Aha. És a famulusai is. – Egy pillanatig csendben vigyorogtam. – Szép kis műsort mutattak be.

– El tudom képzelni. Nem. Mégsem tudom. Képeket akarok!

Mosolyogtam, de eszemben sem volt teljesíteni a kérését.

– Szóval… Nem akarsz Zayne-nel lenni? Mióta ismerlek, a megszállottja vagy.

– Azért a megszállott kicsit erős kifejezés. – Kényelmetlenül éreztem magam amiatt, hogy erről beszélgetek Stacey-vel, de azt kérte, tereljem el a figyelmét, és én kész voltam bármit megtenni ennek érdekében. – Tudod, hogy szeretem Zayne-t. Mindig is szerettem, és örökké szeretni is fogom. De Rothtal más a helyzet. Ő…

– Ő az igazi – mondta halkan Stacey.

– Aha. Állatira tud idegesíteni, de még ezt is szeretem benne. Tudom, hogy furán hangzik, de ez az igazság. – Kibogoztam keresztbe tett lábaimat, és felálltam, majd egyik kezemet a hasam elé téve mászkálni kezdtem a szobában, menet közben lábnyomokat hagyva a keleti stílusú szőnyegen. – Szeretem őt, Stacey. Igazán szeretem.

– Nem vagyok meglepve – válaszolta.

Megint elvigyorodtam, miközben a második fordulót tettem a kanapé előtt.

– Ó, valóban?

– Nem bizony. Láttam, hogy néz rád Roth. És azt is, te hogy nézel rá. Zayne-nel mindig más volt a dolog. Már nem mintha becsmérelni akarnám őt. Tudod, hogy a fél petefészkemet odaadnám, ha… Istenem, micsoda hülyeségeket beszélek?! Mármint, ez egyelőre még viccnek is rossz – mondta Stacey, és nagyot sóhajtott. – Szörnyű alak vagyok.

– Nem! Te jó ég, dehogy vagy! Ne gondolj ilyesmit! És egyáltalán nem vagy szörnyű alak.

– Kérdezhetek… Kérdezhetek valamit? És megígéred, hogy őszintén válaszolsz?

– Persze – feleltem, és megálltam a festmény előtt.

– Ígérd meg! – suttogta.

– Ígérem.

Eltelt egy pillanat, mielőtt Stacey megszólalt volna.

– Sokat gondolkodtam ezen. Azelőtt, hogy Sam megváltozott, nem is igazán figyeltem rá. Csak akkor kezdett el érdekelni, amikor másképp kezdett öltözni, és megváltoztatta a frizuráját. Amikor magabiztosabbá vált…

Jaj, ne.

– És ami ezeket csinálta, nem is Sam volt. – Megremegett a hangja. – Hanem az az izé, ami Samnek adta ki magát. Ez azt jelenti, hogy abba a lénybe zúgtam bele, Layla? Nem pedig Sambe? Hát milyen ember vagyok én?!

– Jaj, Stacey… Ne gondolj ilyeneket! Az az igazság, hogy szerintem mindig is tetszett neked Sam, csak kellett egy kis idő, mire rájöttél erre. Nem a lilinbe zúgtál bele.

– Biztos vagy benne? – Olyan vékonyka volt a hangja, mint egy kisgyereké.

– Igen, biztos. Gondolj bele: a lilin olyan jól eljátszotta Samet, hogy egyikünk sem vette észre a különbséget. Te is azt gondoltad, hogy ő Sam. Én is azt gondoltam… Pontosabban azt, hogy Samnek egy olyan verziója, aki megtanulta, hogyan kell fésűt használni.

Stacey nevetése váratlan, kellemes meglepetésként ért.

– Igaz. Oké.

Mintha apró gombócok formálódtak volna a hasamban.

– De érted, mire gondolok, ugye? Ne gondolj ilyesmiket magadról!

– Nem gondolok. Vagyis… Csak hallanom kellett a te szádból a dolgot – nyugtatott meg, és reméltem, hogy igazat mond. – Mikor talizhatunk, hogy kifaggathassalak arról, hogy mi történt közted és Roth között?

Nem igazán tudtam, miről mesélhetnék neki, mivel Rothtal még nem sikerült beszélgetnem, legalábbis úgy nem, hogy mindketten józanok lettünk volna.

– Hétfőn mész suliba?

– Valószínűleg. És te? Előreestek a vállaim.

– Nagyon szeretnék, de előtte ki kell találnunk, hogy intézzük el a lilint, és már eddig is rengeteg időt elvesztegettem.

– Jaj, Layla!

A fejemet ingattam, nem volt kedvem erről a témáról tovább beszélgetni.

– Amint sikerült elsimítani a dolgokat, kitalálok valamit. Ha mást nem, megpróbálhatok odamenni az órák után, hogy találkozzunk. Attól függ, mit csinálunk.

Megbeszéltük, hogy majd írunk egymásnak, de mielőtt letettem volna, Stacey megállított.

– Layla?

– Igen?

Élesen, jól hallhatóan beszívta a levegőt.

– Ígérd meg, hogy segítesz Samnek! Hogy amit lehet, helyrehozunk. Érte.

A szabad kezem ökölbe szorult, a körmeim a tenyerembe vájtak.

– Megígértem, hogy így lesz. És nem is fogom megszegni az ígéretemet.

Amint leszállt az éj, és megbizonyosodtam róla, hogy Roth még mindig alszik, hortyogó famulusaival együtt, magamhoz vettem egy takarót a hálószobámból, és kiléptem az erkélyre, ami valamiféle természetvédelmi területre nézett.

Ajkaim közül kis párafelhő szállt elő, ahogy hátrahajtottam a fejem. A tiszta égbolt tele volt csillagokkal, amelyek ezernyi apró gyémántként csillogtak a távolban. A korláthoz sétáltam, összehúztam magamon a takarót.

Képtelen voltam kikapcsolni az agyamat. Újra és újra ugyanazok a gondolatok kavarogtak benne. Újrajátszottam a beszélgetésünket Stacey-vel, elidőztem a félelmein. Fájt érte a szívem, azt kívántam, bárcsak többet is tehetnék érte, de nem volt más lehetőségem, mint kiszabadítani Sam lelkét, amit eltökéltem, hogy meg is fogok tenni. És tudtam is, hogy mivel kell kezdenem: a Kaszással. De meg kellett várnom a következő hetet, és rosszul voltam ettől a gondolattól, mert ki tudja, mi történhet addig Sam lelkével.

El kellett intéznünk a lilint, mert biztos voltam benne, hogy nem sokáig marad majd tétlen. A gondolataim azonban hirtelen a démonra vándoroltak, aki elmenekült előlem, aztán pedig a tollas szárnyaimra. Erről pedig elkerülhetetlenül eszembe jutottak az alfák, és az, hogy vajon miért tartottak hirtelen szörnyszülöttnek, amikor tizenhét évig tök jól elviselték a létezésemet.

Arra tippeltem, hogy a szárnyaimhoz lehet köze, vagy ahhoz, ahogy átváltoztam.

Egy csillag különvált a többitől, és átszelte az eget, magára vonva a figyelmemet. Amikor kicsi voltam, azt gondoltam, a hullócsillagok angyalok, akik ellátogatnak a földre. Zayne tudta, hogy mi az igazság, de a kedvemért belement a játékba, és történeteket talált ki arról, hogy valójában őrangyalok, akik azért szállnak alá az égből, hogy megvédjék a rájuk bízottakat.

Szorosan becsuktam a szemem, és vettem egy fájdalmas lélegzetet. Nem tudom, mióta állhattam odakint, de amikor bementem a házba, az orrom jéghideg volt, és érzéketlenné váltak az ajkaim. Az ágyra dobtam a takarót, felvettem a pizsamámat, de mielőtt bebújtam volna az ágyba, meggondoltam magam.

A szívem hevesen dobogott, ahogy sarkon fordultam, és elhagytam a szobát. Nem hagytam időt magamnak, hogy átgondoljam, mit is művelek: odasétáltam Roth hálószobájához. Kinyitottam az ajtót, becsusszantam rajta, és halkan az ágyhoz léptem.

Roth az oldalán feküdt, az arca az ajtó felé nézett. Az ajkai kissé nyitva voltak, a haja kócosan omlott a homlokába. A takarót karcsú derekáig visszatűrte, így láthattam, hogy Bambi visszatért a helyére. A kígyó újra tetoválás alakjában simult Roth bal karjára. A famulus egy része mintha átlógott volna a srác hátára is, de túl sötét volt ahhoz, hogy ebben biztos lehessek. A kiscicákat nem láttam, de tapasztalatból tudtam, hogy akárhol lehetnek, és valószínűleg arra készülnek, hogy a lábfejemre és a bokámra vessék magukat.

Nem akartam visszamenni az ágyamba, hogy egyedül maradjak a gondolataimmal. Itt akartam lenni, Roth mellett. A szívem a torkomban dobogott, ahogy az ágyhoz léptem, felemeltem a takarót, és bemásztam alá.

Roth nem ébredt fel a mozgásra, amiért hálás voltam, mert furán éreztem magam amiatt, hogy bemászok az ágyába, mint valami őrült zaklató. Az oldalamra gördültem, szemben Rothtal, és még tovább fokoztam a zaklatósdit, amikor hagytam, hogy a tekintetem elidőzzön az arcán. Meg akartam érinteni a járomcsontját, de megfékeztem az ujjaimat. Az állam alá dugtam a kezem, és a fejemben kavargó gondolatok pár perc múlva elcsendesedtek. A közelsége megnyugtatott, márpedig nagyon nagy szükségem volt egy kis nyugalomra.

Ahogy hallgattam szabályos, egyenletes lélegzetvételeit, lassan becsukódott a szemem. Pár pillanattal később, ahogy kezdtem álomba szenderülni, zajt hallottam Roth másik oldaláról: mintha egy apró motor duruzsolása lett volna. Beletelt egy kis időbe, mire rájöttem, hogy az egyik ördögi cicát hallom, és habár tudtam, hogy milyen gonoszak a kis pokolfajzatok, elmosolyodtam.

Mélyen aludtam, Roth meleg testének közelsége elringatott, és nem tudom, hány óra telhetett el, amikor egy kar átölelte a derekamat, és közelebb húzott. Amikor hozzányomódtam a kemény mellkashoz, kinyitottam a szemem. Borostyánszínű szempár nézett vissza rám.

– Jó reggelt!

A hangja álomittas volt, a lehelete pedig mentolos illatú, mintha megmosta volna a fogát, majd visszamászott volna az ágyba.

Álmosan ránéztem. Roth haja nedves volt.

Valószínűleg észrevette az arcomra kiülő zavarodottságot, mert így folytatta:

– Felfrissítettem magam. – Felém nyúlt, és elkapta az egyik hajtincsemet, hogy a fülem mögé tűrje. – Teljesen ki voltál ütve, amikor felébredtem. Gondoltam, jobb lesz, ha megszabadulok az éjszaka bűzétől. – Tekintete az arcvonásaimat pásztázta, miközben az ujjbegyével a szemöldököm vonalát cirógatta. – El kell ismernem, kellemes meglepetés volt arra ébrednem, hogy az ágyamban vagy.

Végre képes voltam megszólalni.

– Tényleg?

– Igen. – Az ujja most már az orromat simogatta. –

Rájöttem, hogy sosem csináltam még ilyet. Sem veled, sem mással. Én mindig…

Azon ritka alkalmakkor, amikor egy ágyban aludtunk el, Roth mindig lelépett, mielőtt még felébredtem volna, kivéve, amikor gyógyultam, de ezt láthatóan egyikünk sem számolta.

Különös mosoly bujkált az ajkán. Nem negatív értelemben volt különös, de sosem láttam még így mosolyogni. Kisfiús bájt kölcsönzött neki.

– Annyira tetszett, hogy ráfaragtál, mert mostantól egész életemben így akarok felébredni. Azt akarom, hogy minden reggel itt legyél mellettem. Na jó, inkább a te hálószobádban, mert az nagyobb. És kényelmesebb az ágy.

Lassan kitisztultak a gondolataim, és azon kaptam magam, hogy úgy vigyorgok rá, mint valami gyagyás.

– Szerintem ez az ágy is jó.

– Azért, mert én is benne fekszem?

– Hűha! – Még szélesebben vigyorogtam. – Jó tudni, hogy az egód mérete nem változott!

Végighúzta az ujját a homlokomon, és mély hangon felnevetett. Aztán a nevetése hangjával együtt a mosoly is eltűnt az arcáról.

– Nézd, ami a tegnap éjszakát illeti… Sajnálom – mondta Roth. Láthatóan nehezen ment neki a bocsánatkérés, amitől valamiért nevethetnékem támadt. A démonokra nem volt jellemző a bocsánatkérés. A sajnálom szó nem szerepelt a szókincsükben. – Őszintén azt hittem, hogy elhagysz engem, ezért leittam magam a sárga földig, nehogy utánad menjek. De ez sem mentség. Tudom jól, és sa… sajnálom.

– Semmi baj. Cuki voltál.

– Cuki? – Az ujjai az állam vonalára siklottak. – Jobban szeretném, ha inkább szexi vadállatnak neveznél.

Erre aztán tényleg felkacagtam.

– Bocsi, szerintem ez a jellemzés csak Toppancsnak jár. A tekintete az enyémet fürkészte, az ujjai megállapodtak az állam közepén, közvetlenül az ajkam alatt.

– És hogy vagy? – kérdezte. Amikor nem válaszoltam, végigsimított a hüvelykujjával az ajkamon. – Nem vagyok hülye. Tegnap délután beszéltél Zayne-nel, ma reggel pedig mellettem ébredtél fel. Biztosan nem lehetett könnyű.

– Nem is volt – suttogtam, és eszembe jutott a kín, amit Zayne arcán láttam. Ez is egyike volt azoknak a gondolatoknak, amik nem hagytak nyugodni előző éjjel.

Az ágy másik oldalán lévő ablakon vastag függöny lógott, aminek a résén keresztül besütött a nap, és a fény Roth arcát simogatta.

– Szóval, hogy vagy?

Először azt akartam válaszolni neki, hogy jól, de ez hazugság lett volna. Legalábbis részben. Márpedig én azt akartam, hogy soha többé ne legyenek titkaink egymás előtt.

– Nehéz volt – ismertem el, és a mellkasára tettem a kezemet. Kissé megrándult a teste, és ez tetszett nekem. Tetszett, hogy ilyen hatással van rá az érintésem. – Valószínűleg ez volt az egyik legnehezebb dolog, amit valaha tennem kellett, mert Zayne fontos nekem. Szeretem őt, és sosem akartam neki fájdalmat okozni. Soha.

– Tudom. – Az ajka hozzáért a homlokomhoz. – Nem lehet könnyű elveszíteni téged, de azt hiszem…

– Hogy? – Ezúttal az én ujjam kalandozott el Roth testén. Milyen különös, gondoltam, miközben kört rajzoltam vele a mellkasára. Mintha az, hogy így érhetek hozzá, hatalommal töltene el. Nem úgy, mintha szembeszállnék egy őrjöngő démonnal, vagy kiállnék magamért a klánommal szemben, de így is megrészegültem az érzéstől.

– Nem hiszem el, hogy ezt mondom – folytatta egy sóhaj kíséretében –, de kőkövi jó srác; viszont jobb lesz, ha adsz neki egy kis időt.

Behunytam a szemem.

– Igen, tudom.

A derekamat ölelő kar szorítása erősödött.

– Megtennél valamit a kedvemért? – kérdezte Roth.

– Öö… – nyögtem, miközben az ujjam mozdulatlanná dermedt izmos hasa legfelső kockáján.

– Milyen mocskos a fantáziád, te lány! Nem arra gondoltam. Most éppen – tette hozzá, mire összerándult a gyomrom az izgalomtól. – Lehetne, hogy elölről kezdjük a tegnap éjszakát?

Nem értettem, mire gondol.

– Hogy érted?

– Be voltam csípve, de azt hiszem, azt mondtad, hogy velem akarsz lenni. És, nos, szeretném újra hallani.

A szívem tótágast állt, és hátradöntöttem a fejemet, hogy az ajkaink közel kerüljenek egymáshoz.

– Itt akarok lenni, melletted. – A körém fonódó kar még szorosabban ölelt, Roth a mellkasához préselte a testemet, pont, mint előző éjjel. Én pedig pont, mint előző éjjel, élveztem ezt. – Veled akarok lenni.

Roth a homlokomhoz szorította a homlokát, miközben a hátára gördült, és engem is magával húzott. Félig rajta feküdtem, a kezemet a mellkasára tapasztottam, a lábaink összefonódtak. Roth úgy ölelte a derekamat, mintha sosem akarna elengedni, és a keze a tarkómat simogatta, amitől borzongás futott végig a gerincemen, és az érzékeim mintha ujjongásban törtek volna ki.

De még nem mondtam el mindent, amit akartam. Elmerültem az ékszerként fénylő, gyönyörű szempárban, és kimondtam azt, amit még soha. Minden egyes porcikám helyeselt, amikor elhagyták a számat a szavak:

– Szeretlek, Roth. – A hangom remegett az érzelmektől.

– Szerelmes vagyok beléd.

Roth ismét pozíciót váltott. Ezúttal háton fekve találtam magamat, Roth pedig fölém hajolt, lábát a combjaim közé ékelte, keze meg még mindig a tarkómra simult.

– Mondd még egyszer! – kérte suttogásnál alig hangosabban.

– Szeretlek. Szeretlek – ismételtem meg. Újra és újra és újra, egészen addig, amíg Roth el nem hallgattatott egy csókkal.

Ez a csók más volt, mint az előző éjjeli. Az ajka gyengéden ért az enyémhez, mint egy édes simogatás, ami éles kontrasztot alkotott Roth emberfeletti erejével. Minden porcikámban éreztem. A lágy csók után kissé felemelkedett, hogy láthassam az arcát. Levette a kezemet a válláról, és az ujjaim köré fonta az ujjait, aztán összekulcsolt kezeinket a mellkasához húzta. Éreztem, hogy hevesen ver a szíve.

– Vágyom rád, ahogy csak egy démon vágyhat valakire.

– A tarkómon lévő keze szorítása erősödött. – És minden ébren töltött pillanattal egyre jobban sóvárgok utánad, aminek meg kéne ijesztenie, de ehelyett izgat. És ami még ezeknél is fontosabb: szeretlek! – mondta Roth, mire az egész testem megfeszült a gyönyörtől. Ő viszont mintha nem vette volna észre ezt. – Én, Astaroth, a pokol koronahercege, szerelmes vagyok beléd, Layla Shaw. Tegnap is az voltam. Ma is az vagyok. Holnap is az leszek. Száz évszázaddal később is ugyanígy foglak szeretni, pont ilyen szenvedélyesen.

A szavaitól úgy éreztem, mintha átöleltem volna a Napot. Melegség árasztotta el a testemet, és Roth egy újabb csókkal támasztotta alá a vallomását, ami több volt az előbbi lágy, kalandozó csóknál. Mély volt, és alapos, és úgy éreztem, mintha Roth a sajátjának nyilvánítana általa, én pedig ugyanezt tenném ővele. Mintha végre, oly sok idő elteltével elpusztítottuk volna a köztünk álló határvonalat, és nem lenne többé visszaút.

Százszor és százszor szerelmet vallottunk egymásnak, és a csókjaink hangját időről időre az azok által kiváltott nyögéseink váltották fel. Amikor nem beszéltünk, a csókjaink és az érintéseink akkor is a szerelmünket kiáltották a világba.

Elengedtük egymás kezét, és Roth megragadta a csípőmet, majd hozzám nyomta a testét. A vékony pizsamanadrág mintha ott sem lett volna, nem jelentett akadályt, annyira ki voltunk éhezve egymásra. Akartam Rothot, annyira akartam őt, hogy az már fájt; az iránta érzett vágyam igazi, fizikai fájdalmat okozott. A vágy mélyről indult a testemből, és mintha a bőrömre tetoválták volna, az izmaimba és a csontjaimba ivódott. Roth is biztosan ugyanígy érzett, a csípője mozgása elárulta, mennyire vágyik rám, és amikor a keze a pólóm alá siklott, majd felhajtotta és még feljebb gyűrte azt, elakadt a lélegzetem. A szívem őrülten kalapált, miközben Roth feltámaszkodott az egyik könyökére, és lenézett rám.

Deréktól felfelé meztelen voltam, és ugyan nem most látott így először, mégis úgy éreztem, mintha kannibál hajlamú pillangók egész serege kezdett volna el verdesni a gyomromban. Az e téren szerzett tapasztalataim elég korlátozottak voltak, de Roth tekintetéből olyan éhség és szenvedély sugárzott, hogy ösztönösen tudtam: tetszik neki a látvány.

Ezt szavakkal is megerősítette.

– Gyönyörű – mondta, és a hangjában fülledt erotika bujkált, miközben finoman végigsimított a hasamon az ujjaival. Összerándultam, aztán az ajkamba haraptam. – Annyira gyönyörű vagy, Layla. Ha választanom kéne, mit bámulnék életem hátralévő részében, te lennél az.

A szívem olyan őrülten zakatolt a boldogságtól, hogy azt hittem, mindjárt leesek az ágyról. Vagy kirepülök az ablakon, egyenesen a mennyországba.

Roth ujjai feljebb vándoroltak, egy pillanatra sem hagyta abba a bőröm cirógatását.

– Örökké tudnálak nézni – mondta, aztán megint megcsókolt. Minden csók értékes, erőteljes és gyönyörű volt a maga módján.

Roth ajka végigsimította az arcomat, aztán a fülemre siklott, és végül belesuttogott valamit, amitől a bőröm mintha lángra lobbant volna, az izmaim pedig furcsa, gyönyörteljes görcsbe rándultak. Amikor felemelte a fejét, a tekintete kíváncsiságról, vágyról és ezer más érzelemről árulkodott.

Bólintottam.

Szája egyik sarka felfelé görbült, aztán így szólt:

– Köszönöm.

Fogalmam sem volt, miért mond köszönetet, de aztán az összes gondolat kiröppent a fejemből, mert Roth megcsókolta a szám sarkát, aztán az ajka új helyekre kalandozott, apró csókokat hintett az államra, a nyakamra és még lejjebb…

Az ujjaim a paplanba vájtak, amikor megállt, és elidőzött egy bizonyos ponton. Szaggatottan felnyögtem. Tényleg nem értettem, miért köszöni meg, hogy ezt teheti velem; inkább fordítva kellett volna lennie.

Az ajka végigsimított a bordáimon.

– Azt hiszem, csináltatnunk kéne neked egy tetoválást.

Eltartott pár másodpercig, mire értelmezni tudtam a szavait.

– Egy… tetoválást?

– Igen. – Megcsókolta a hasamat, közvetlenül a köldököm fölött. – Egy famulust.

– Nekem is lehet olyanom?

Roth felemelte az állát, és szívdöglesztő mosolyt villantott rám.

– Miért ne lehetne? Tudom is, hogy ki csinálhatná meg neked. – Végigpillantott a testemen, amibe beleborzongtam. – Itt például jól mutatna. – Végigsimított az oldalamon. – Vagy itt. – Ugyanaz a keze a pizsamaalsóm alá siklott, és a csípőmre simult. Roth tekintete szenvedélytől izzott. – Nekem itt nagyon tetszene.

– Számít, hogy hová tetoválják? – kérdeztem. – Így is, úgy is elmászkál majd, nem?

– Ó, nagyon is számít. – Csókot lehelt a köldököm alá. – De főleg nekem.

Felnevettem.

– Akkor oké.

Roth elvigyorodott, és újra fölém ereszkedett. A karja izmos volt, és erős, két kezét kétfelől a fejem mellé fektette. Elakadt a lélegzetem, ahogy ajkai átvették az irányítást az enyémek fölött. Köré fontam a karomat, magamhoz szorítottam. Összefonódott a nyelvünk, élveztem Roth őrjítő ízét.

Aztán ismét mozgásba lendült, lefelé vette az irányt. Ujjaim a hajával játszottak, és már követni sem tudtam, hol jár éppen a szája: képtelen voltam józan ésszel gondolkozni mellette.

Nem is tudom, mikor került le rólam a pizsamaalsóm, vagy hogy hova lett. Csak úgy, varázsütésre eltűnt. Roth maga volt a varázslat. A huncut mosoly akkor sem hagyta el az ajkát, amikor a keze végigsimított a combom külső részén. Semmi sem volt a keze és a bőröm között, és minden apró érintése, még a legfinomabb simogatás is áramütésként hatott a testemre.

– Tökmag?

Elengedtem a haját, a paplanra ejtettem a kezemet.

– Igen?

– Mi lenne, ha ide csináltatnánk azt a tetkót? – Megcsókolta a combom belsejét, közvetlenül a térdem fölött. – Nagyon izgalmas terület. Tetszik nekem.

Az ajkamba haraptam.

– Azt mindjárt gondoltam.

Roth szeme élénk okkerszínben játszott.

– Tudod, mi jutott még eszembe?

Rothról volt szó, ezért inkább nem válaszoltam – nála sosem lehet tudni, épp mire gondol.

– Azt hiszem, eljött az ideje, hogy hivatalosan is bejelentsem. Tudod, hogy én lettem az elnöke a vérszomjas démonokból álló Layla fanklubnak.

Kibuggyant belőlem a nevetés.

– És akkor most mi lesz? Nyomtatsz magadnak egy elnöki pólót?

– Ja, és kitűzőket is csináltatok.

Nevetni kezdtem, de a keze hirtelen a testünket elválasztó egyetlen, vékony ruhadarabra vándorolt, és valami egészen új dolgot tettünk. Izgultam, de bíztam Rothban. Eszembe jutott az, amit nem sokkal ezelőtt a fülembe suttogott. Tudtam, hogy annál messzebb nem fogunk jutni. Mielőtt elhatalmasodhatott volna rajtam az idegesség, Roth ajkai oda vándoroltak, ahol az előbb még az ujjai voltak, és elvesztettem az eszem. A gondolatok helyét átvették az érzelmek – csak Roth létezett, és az őrült, pezsdítő érzetek, amiket előcsalogatott a testemből. Mesterien tette a dolgát, olyan volt, mint valami szexi géniusz, és többé én sem voltam önmagam. Még sosem remegtem így, és nem adtam ki ilyen hangokat. Mintha egy feszesre húzott szövetdarab lettem volna, aztán hirtelen megszűnt a feszítő érzés, és felkapott a forgószél, magával vitt, egészen az égig, olyan magasra, hogy akár a csillagokat is képes lettem volna megcsókolni.

Roth lassan felemelkedett, alám ügyeskedte az egyik karját, és a mellkasához húzott. Amikor kinyitottam a szemem, olyan volt az arckifejezése, mintha eszét vesztette volna a gyönyörtől, ami különös volt, mivel ő vette el az én eszemet. Én éltem át a gyönyört, neki köszönhetően.

– Ez… – A nyelvem mintha képtelen lett volna szavakat formálni. – Ez fantasztikus volt.

Volt valami arrogáns a mosolyában, mintha pontosan tudná, milyen jól csinálta azt, amit csinált, ugyanakkor kisfiús báj sugárzott belőle. Elnyújtózott mellettem, és egy pillanatra sem engedett el a közeléből. Hozzám hajolt, és finoman megcsókolt. Ahogy a karjában feküdtem, az egész testem elernyedt, mintha folyékonnyá váltak volna a csontjaim.

Forró ajka nedves homlokomra tapadt.

– Azt akarom, hogy örökké ilyenek legyenek a reggeleink. – Csókot lehelt a fülem mellé. – Amíg világ a világ.

Megborzongtam, és kinyitottam a szemem. A rózsaszín köd felszállt, elhalványult a boldogság vakító fénye. Rádöbbentem valami nagyon fontosra, valamire, ami mind ez idáig egyikünknek sem jutott eszébe. Roth sosem fog megöregedni. Amíg él, úgy fog kinézni, ahogy most, mialatt én megöregszem és meghalok, mint bármely más halandó – hála az ereimben csörgedező őrzővérnek.

Roth számára volt örök élet. Számomra viszont nem.

NYOLC

A hidegrázós nyugtalanság érzése az egész délelőttömet végigkísérte, ami baromira idegesített, mert Rothtal végre bevallottuk egymásnak az érzéseinket, és amit csináltunk – amit Roth csinált velem –, az egyszerűen fantasztikus volt, és csodálatos, és igen, én is azt szerettem volna, ha az örökkévalóságig ilyenek lennének a reggeleink. Úgy éreztem, mintha a gondolat kísértetként vagy árnyékként követne minket, és a végtelen időt röpke percekké és pillanatokká zsugorítaná. Tudtam, hogy ez az egész hülyeség, mert rengeteg időm volt még, mielőtt el kell kezdenem aggódni amiatt, hogy öreglány létemre egy dögös pasi velem tölti az idejét.

A lelki szemeim előtt láttam Rothot, aki ugyanolyan friss és üde, mint most, ahogy felkel az ágyból, és sokatmondóan rám mosolyog; én viszont teljesen máshogy nézek ki. A hajam ősz, az arcom pedig olyan ráncos, mint azoké a fura kutyáké, és a hátam is görbe. És ahelyett, amit reggel csináltunk, bingózással ütjük el az időt.

Mondjuk bingózni pont szeretek…

Lényeg a lényeg, a kényelmetlennél is kényelmetlenebbül éreztem magam.

De ennél sokkal sürgetőbb dolgokkal kellett foglalkoznunk, épp ezért Caymannel és egy számomra ismeretlen démonnal, akit Edwardnak hívtak, gyűlést tartottunk a konyhában. Erősen kételkedtem abban, hogy tényleg így hívják a szöszit, mert az Edward név a legkevésbé sem alkalmas arra, hogy félelmet keltsen az emberben.

Cayman a pulton ült, a mosogató közelében, és a lábát lóbálta, mintha a játszótéren lenne. Én a konyhaszigetnél ültem, éppen befaltam egy hatalmas adag kolbászt, Roth pedig mellettem állt. Amikor együtt besétáltunk a konyhába, szinte arra számítottam, hogy Cayman majd látványosan elővesz egy fényképezőgépet, és vadul kattintgatni kezd. Az arcáról valósággal sütött a boldogság. Minden erőmmel azon voltam, hogy ne nézzek rá Rothra, mert ha megtettem, eszembe jutott, mit csinált velem aznap reggel, és az, hogy mit nem csináltunk, és ettől fülig elpirultam. Talán még messzebb is jutottunk volna, ha Roth nem érzi meg a másik démon jelenlétét, ami miatt kénytelenek voltunk elhagyni a hálószobát, és felderíteni a terepet.

Edward Cayman mellett állt. A szeme furcsán csillogott, és ha a démon egy bizonyos módon elfordította a fejét, visszaverte a fényt. Egyértelműen nem felsőbbrendű démon volt; úgy sejtettem, ártó démon lehet.

– Na, mi lesz a mai program, gyerekek? – kérdezte Cayman.

Roth lassan elmosolyodott, és sokatmondó pillantást vetett rám, amitől mintha lángra lobbant volna az arcom. Kinyitotta a száját, de azonnal be is csukta – valószínűleg kiolvasta a tekintetemből, hogy nem lenne jó vége, ha úgy válaszolna a kérdésre, ahogy szíve szerint tenné.

Nevetve nekidőlt a pultnak a csípőjével.

– Gondolom, bemegyünk a városba, és elkezdjük átkutatni a területeket, ahol a lilin elrejtőzhetett. Az őrzők is ugyanezt csinálják, de kétlem, hogy sikerrel járnának.

– A lilin egy kilométerről megérzi, ha a közelébe kerülnek – értett egyet Edward. – Mi viszont el tudunk vegyülni a démonhordában, amíg alkalmunk nem lesz közel kerülni hozzá.

Összekulcsoltam a karomat a hasam előtt, ahol Bambi pihent azóta, hogy átmászott a bőrömre, amikor elhagytuk a hálószobát. Eszembe jutott, hogyan reagált a jelenlétemre előző nap a felsőbbrendű démon, de elhessegettem a gondolatot.

– Szerintetek lehetséges, hogy a Lilithet imádó boszorkányok rejtegetik a lilint?

Cayman a fejét ingatta.

– Nem hinném. Megszállottjai az anyádnak, de tudják, mekkora kockázatot vállalnának, ha menedéket nyújtanának egy olyan gonosz lénynek, mint a lilin.

Normális esetben rendesen behisztiztem volna, ha valaki az anyámként emlegeti Lilithet, de most úgy voltam vele, hogy egyszerűen ez az igazság. Akár tetszik, akár nem, Lilith tényleg az anyám.

– Egyáltalán, milyen démon adna neki menedéket ezek után? – kérdeztem.

– Egy nem túl okos példány – válaszolta Roth, miközben pozíciót váltott, és a derekamra tette a kezét. Pulcsi volt rajtam, egy szörnyen szűk darab, amit Cayman szerzett nekem, szerintem amúgy a sarki boltban, de még így is éreztem a bőrömön perzselő érintését. – Mert jobb, ha tudják, hogy a lilinre nemcsak az őrzők vadásznak, de a Főnök is, következésképp én magam is. Velem pedig nagyon nem akarnak ujjat húzni.

– Nézzenek oda, micsoda vadmacska… – Edward nekidőlt a pultnak, és a könyöke a mozdulat közben súrolta a kávéfőzőt. Összerándultam, mert a gépből szikrák törtek elő, és a konyhát égett ózonszag töltötte meg, mire Edward hátrapillantott a válla fölött. A kanna közepén repedés szaladt végig, és Edward visszafordult felénk. – Huppsz, bocsesz.

Igen. Egyértelműen ártó démon.

Roth dühösen összevonta a szemöldökét.

– Holnap reggelre legyen itt az új.

– Igenis, uram – mondta a démon grimaszolva.

Uram? A pultra meredtem, és összepréseltem az ajkaimat, hogy elnyomjam az arcomra kívánkozó vigyort.

– Egyetlen ártó sem fog segíteni a lilinnek, ezt garantálom – folytatta Edward, amikor sikerült leküzdenie a szégyenkezését. Elgondolkodtam, hogy vajon azért beszél-e így, mert a fajtája szószólója, vagy valami hasonló.

Még mindig olyan keveset tudtam a démoni fajról, és ettől kényelmetlenül fészkelődni kezdtem a székemen. Rengeteget megjelöltem közülük a múltban, amivel arra kárhoztattam őket, hogy vissza kelljen térniük a pokolba, és feltételeztem, hogy a Főnök a kudarc semmilyen formáját sem tolerálja. Vajon a Főnök az ártókat is megbüntette, akiknek semmi más bűne nem volt, mint hogy kinyírták a konyhai eszközöket? Mardosott a bűntudat.

Halkan kifújtam a levegőt, felpillantottam, és csavargatni kezdtem a hajamat zavaromban.

– Elég nagy ez a város. Nem kezdhetünk el csak úgy céltalanul bolyongani benne.

– A francba – motyogta Cayman. – Pedig pont erre vágytam.

A szememet forgattam.

– El kell kezdenünk nyomon követni a gyanús halálokat. Azokat az eseteket, amikor egyébként egészséges emberek holtan esnek össze. Kétlem, hogy a lilin tétlenül fog ücsörögni. Ha elkezd lelkeket elszívni, idővel a testek is felhalmozódnak majd.

– Jó ötlet – mondta Edward.

– Ez az én okos csajszim – dicsért meg Roth, majd az állam alá tette a kezét, és hátra, majd oldalra döntötte a fejemet. Az ajka egy nanoszekundum alatt az enyémen termett, és én először teljesen megdermedtem a meglepetéstől. Nem voltam hozzászokva, hogy mások előtt csókoljon meg valaki. Pontosabban: nem voltam hozzászokva, hogy megcsókol valaki. Annyira új volt a kapcsolatunk, huszonnégy órája sem tartott, de a csókjával képes volt eltörölni a fenntartásaimat és az aggodalmaimat. Ellazultam, a szoba mintha eltűnt volna körülöttünk. Roth úgy csókolt, mintha senki más nem lenne ott rajtunk kívül, de nem voltunk egyedül.

Valaki megköszörülte a torkát, aztán Cayman felmordult.

– Most komolyan, srácok…?

Égővörös arccal elhúzódtam Rothtól, de ő nem jött zavarba.

– Mi van? – kérdezte.

– Habár örülök, hogy úgy döntöttetek, ti lesztek az év párja, nem akarom látni, ahogy csőröztök – jegyezte meg Cayman. Nem igazán hittem neki, mert egyértelműen Roth szurkolótáborát erősítette. – Hatással van az emésztésemre. Rossz hatással.

– Engem nem zavar – mondta Edward.

Tágra nyílt a szemem. Oké. Ez fura… és undi.

Roth felegyenesedett, de a karját a vállamra fektette.

– Cayman, te figyeld a hullaházakat és a kórházakat, te pedig, Eddie fiú, tartsd a szemed a város szórakozóhelyein. Csak ne nyúlj semmihez!

Az ártó démon alázatosan bólintott.

– Mit fogunk csinálni? – kérdeztem, és Roth elhomályosuló tekintetéből azonnal tudtam, ő mit szeretne csinálni. Felemeltem a kezem, és a szájára tapasztottam. – Ne mondj semmit!

Úgy tett, mintha meg akarná harapni az ujjam, és elvigyorodott, amikor elhúztam a kezem.

– Van pár hely, amit érdemes lenne megnézni.

Ezután elváltak útjaink, és jólesett végre csinálni is valamit a sok tétlenség után. A nappaliba mentem a hajgumimért, amit a kisasztalon hagytam. Felvettem, és ahogy megfordultam, Caymannel találtam szemben magamat, aki alig harminc centire állt tőlem.

– Még mindig el akarsz menni a Kaszáshoz, metálpopi?

– kérdezte Cayman.

Egy pillanatig csak bámultam rá, és próbáltam értelmezni a becenevet, aztán az ajtóra pillantottam.

– Igen, de Rothnak még nem mondtam.

– A helyedben egyáltalán nem is szólnék neki, mert nem lesz ínyére a dolog. – Halkan és gyorsan beszélt. – Ne felejtsd el, amit mondtam, cukorborsó! A Főnök nem maradéktalanul elégedett Rothtal. Ha lemegy oda, akkor ott fogják tartani. Márpedig azt te sem akarod.

Görcsbe rándult a gyomrom, ahogy közelebb léptem Caymanhez.

– Feljöhetne érte a Főnök, ha akarna?

Cayman oldalra döntötte a fejét válasz közben.

– Igen, de egyelőre kétlem, hogy megtenné. De hogy mi lesz később… Ki tudja? Elterelhetem Roth figyelmét pénteken, hogy legyen időd lemenni a Kaszáshoz, de sietned kell majd.

– Sietnem? Ha elfelejtetted volna, sosem jártam még a pokolban, ezért fogalmam sincs, milyenek arrafelé az útviszonyok – mutattam rá, és nagyon igyekeztem nem kiborulni a gondolattól, hogy hamarosan le fogok menni a pokolba. Szó szerint. – Rám férne némi útbaigazítás.

Cayman elvigyorodott.

– Egyszerűbb tájékozódni, mint gondolnád. Higgy nekem, vajgombóckám. Amint megérkezel, tudni fogod, hova kell menned – mondta, és kacsintott. – Egyébként büszke vagyok rád. Jól döntöttél tegnap azzal, hogy a jövőt választottad. Hogy Rothot választottad.

Szóra nyitottam a számat, de Cayman eltűnt, mielőtt bármit is mondhattam volna. Lassan elfordultam, és körbepillantottam az üres szobán.

– Utálom, amikor ezt csinálja.

– Micsodát?

Roth hangjától annyira megijedtem, hogy ugrottam egyet. Egyáltalán nem lepett meg, hogy alig harminc centire állt mögöttem…

– Ezt! Ti, démonok egyfolytában csak úgy felbukkantok és eltűntök. Tök para. És természetellenes is.

– Csak féltékeny vagy, mert te nem tudsz ilyet.

A szememet forgattam, pedig egy kicsit igaza volt. Tényleg féltékeny voltam rájuk egy icipicit e miatt a menő képesség miatt. Ha én is rendelkezem vele, megállás nélkül eltünedeztem és előbukkantam volna. Bambinak épp ezt a pillanatot sikerült kiválasztania arra, hogy pozíciót váltson. Végigmászott a derekamon, és a bordáimra fektette a fejét. Ha képes lettem volna rá, őt is szépen lepottyantottam volna a kanapéra, amikor ilyen izgága volt.

– Mit keresett itt Cayman? – Roth a kezébe vette az egyik hajtincsemet, és tekergetni kezdte az ujja körül.

Már annak a gondolatától is mocskosnak éreztem magamat, hogy hazudjak Rothnak, különösen azok után, ami köztünk történt, de tudtam, hogy ha elmondanám neki, mire készülök, nem engedné, hogy egyedül lemenjek oda Sam lelkéért, sőt, talán egyenesen meg is tiltaná. Nem hagyhattam, hogy megakadályozza a tervemet. És nem csak arról volt szó, hogy meg akartam védeni Rothot a Főnök haragjától. Sam lelkének megmentése fontosabb volt bármelyikünk szándékainál.

– Semmit. Csak hozta a szokásos, caymanes formáját – mondtam végül.

Roth finoman meghúzta az ujjára tekert hajtincsemet, és közelebb húzott magához.

– És mindannyian tudjuk, hogy az mit jelent. – Tekintete az enyémbe fúródott, és a szívem hevesebben kezdett verni. Lehajolt, és a homlokomhoz nyomta a homlokát. – Képzeld…

– Igen?

– Ha ma jól viselkedsz, később kapsz tőlem egy kis meglepetést.

Mosolyra görbült az ajkam.

– Ha jól viselkedek?

– Aha. – Roth megcsókolta a homlokomat, aztán felegyenesedett, és elengedte a hajtincsemet. – És jó viselkedés alatt azt értem, hogy légy olyan huncut, amilyen csak tudsz.

Elnevettem magam, és gyors mozdulattal laza kontyba fogtam a hajam.

– Nem tudom, lesz-e módom huncutkodni, ha az utcákat járjuk a lilin után kutatva.

– Huncutkodni mindig van idő, tökmag.

– Nem lep meg, hogy ezt gondolod.

– Előfordult, hogy bármit is rosszul hittem? – kérdezte egy jelentőségteljes pillantás kíséretében.

Felhúztam a szemöldökömet.

– Rengetegszer.

– Szerintem valami baj van a memóriáddal – vágott vissza, és én megint elnevettem magam. Hiányzott ez a játékos élcelődés Rothtal, és örömmel konstatáltam, hogy a sok viszontagság, amit át kellett vészelnünk, hogy ide jussunk, egyáltalán nem hagyott rajta nyomot.

– Nyugtatgasd csak ezzel magad! – Roth durcás arcot vágott, én pedig megint elmosolyodtam. – De mielőtt újabb meglepetések érnének, be akarok ugrani Stacey- hez.

– Megoldható. – Felemelte a kezét, és megsimogatta az arcomat a kézfejével. Ez is egyike volt Roth azon tulajdonságainak, amik nem változtak, mialatt külön voltunk egymástól. Démon létére kifejezetten szerette a simogatást. – Egyedül szeretnéd meglátogatni?

Már meg sem lepődtem azon, hogy mennyire figyelmes. Nem mintha nem nyűgözött volna le vele, mert így volt, és a szívem már megint furán remegett a boldogságtól… Azt viszont nem értettem, ő miért nem veszi észre, mennyi jóság van benne. Felnyújtóztam, és megpusziltam a szája sarkát.

– Szerintem örülne, ha téged is láthatna.

– Nyilvánvalóan – motyogta, és a tekintete elidőzött az ajkamon. Megborzongtam, de nem a hideg miatt. Nem. A legkevésbé sem. – Mindenki örül, ha láthat engem.

A fejemet ingattam.

– Készen állsz? – kérdeztem, és amikor bólintott, mosolyogva pillantottam fel rá. – Elmondod végre, hova megyünk?

– Elmondanám, de azzal elrontanám a szórakozást. – Roth kacagott, én viszont elkomorultam. – Oké. Nem megyünk sehova. Legalábbis szándékosan. Csak céltalanul róni fogjuk az utcákat.

– Hűha, ez aztán a zseniális terv!

Roth vigyorgott, aztán az alsó ajkába harapott.

– Igazából állati okos terv ám.

– Ezt egyelőre elég nehéz elhinni.

Roth megragadta a kezem, és a bejárati ajtóhoz vezetett.

– Elmondom, mit gondolok. Szerintem nem kell majd túl sokáig keresnünk a lilint. Pontosabban nem hiszem, hogy neked keresned kell majd a lilint.

– Na és mégis miért?

Roth a válla fölött rám pillantott, és az arcán többé nem látszottak a jókedv jelei.

– Azért, mert a lilin fog megkeresni téged.

KILENC

Semmi sem hasonlít ahhoz az érzéshez, mint amikor az ember megtudja, hogy a pszichopata démon, akinek a teremtéséhez akaratlanul is hozzájárult, a nyomában van; egy pillanatra még azon is elgondolkodtam, hogy csatlakozom a rémtanúvédelmi programhoz.

Mégis reménykedtem benne, hogy Rothnak igaza van, mert így könnyebben megtalálhattuk a megoldást a problémánkra.

Mivel délután volt, kocsival mentünk be a városba, aztán leparkoltunk egy parkolóházban. Nem voltunk túl szerencsések, ha ilyen építményekről volt szó, de a repülés nem jöhetett szóba, mivel fényes nappal volt. Habár a város emberi lakossága nagyon is tudott az őrzők létezéséről, és Roth igazi alakjában egészen hasonlított hozzájuk, ha túl közel került volna hozzá egy ember, biztosan olyan kérdések merültek volna fel, amelyeknek a megválaszolására nem álltunk készen.

Roth felém pillantott, miközben kinyitottam a kocsiajtót.

– Nem hoztál magaddal dzsekit? A fejemet ingattam.

Roth becsukta a sofőroldali ajtót.

– És sálat?

– Azt sem.

– Kesztyűt? Megrándult az ajkam.

– Nem.

Végigmért, miközben megkerültem a kocsi elejét.

– Hát sapit a cuki kis fejedre? Felnevettem.

– Azt sem hoztam, apuci. Jól vagyok így. Roth szeme felcsillant.

– Tetszik, ha úgy szólítasz, hogy…

– Elég.

Roth oldalra döntötte a fejét.

– Komolyra fordítva a szót: hideg van kint, tökmag.

Ezt magamtól is tudtam. Rothon farmer és egy hosszú ujjú felső volt, de a telivér őrzőkhöz hasonlóan az ő testhőmérséklete is valahol a tűzforró és a fortyogó között mozgott. A két faj keverékeként nekem is jól kellett volna bírnom a hideget, de ez sosem volt így.

Egészen mostanáig, úgy tűnik. Alig volt több négy foknál.

– Nem fázom.

Furcsa kifejezés villant át az arcán, és feszülten nézett rám.

– Különös.

Ennél különösebb tulajdonságaim is voltak, mint például a tollas szárnyaim. Na, azok a legkevésbé sem voltak normálisak, és amikor Rothtal kijutottunk végre a parkolóházból az F Street felé, fel is hoztam a témát.

– Szóóóval… – szólaltam meg, miközben kikerültem egy falkányi egyenruhás gyereket, akik a megállóban várakozó buszhoz siettek, és lágy, fehér aura vette körül őket. A járókelők aurái színpompás függönnyé álltak össze a járda fölött, az én figyelmemet azonban a sötétebb árnyalatok keltették fel: a bíborvörös és szilvakék foltokat figyeltem. A legtöbb ilyen aura öltönyös, aktatáskát szorongató alakhoz tartozott. Bűnösök voltak, méghozzá nem is kis bűnöket követtek el. Összerándult a gyomrom az éhségtől, de közel sem volt olyan erőteljes az inger, mint régen, és fogalmam sem volt, ennek mi lehet az oka.

Roth megfogta a kezem, összekulcsolta az ujjainkat. Melegség járta át a szívem. Eszembe jutott, hogy volt idő, amikor még olyan gyorsan rántottam volna ki a kezemet az övéből, hogy csak úgy kapkodta volna a fejét.

– Mi van? – kérdezte Roth.

Hirtelen tudatosult bennem, hogy kézen fogva sétálunk a zsúfolt utcán, mint egy… egy igazi, normális szerelmespár. Elakadt a lélegzetem. Most először sétáltunk kézen fogva, és bár nem mondtuk ki, hogy együtt járunk, tökre így volt.

Bárgyú mosoly ült ki az arcomra, és ahogy néztem az ide-oda siető járókelőket, nem is küzdöttem ellene. Olyan szélesen mosolyogtam, hogy majd’ szétrepedt a képem.

Abban a pillanatban nem gondoltam a Zayne-nel történtekre, a lilinre, a tollas szárnyaimra, sem a másik ezer gondunkra, ami lesben állva várt minket. Sebesen áradt szét bennem a boldogság, mintha végre átszakadt volna a gát, ami eddig visszatartotta, melegséggel töltve el a testemet. Még a lépteim is könnyebbé váltak, és kedvem lett volna megállni az út közepén, megragadni Roth arcát, és helyben lesmárolni. Milyen sokáig vágytam arra, hogy ő ezt tegye velem… Amikor ellöktem magamtól, akkor is akartam őt. És most végre az enyém.

– Layla? – Roth megszorította a kezemet. – Min mosolyogsz? Nem mintha zavarna. Állati szép a mosolyod, és amikor látom, kedvem lenne…

Megtettem, amire vágytam.

Nem érdekeltek a járókelők undok pillantásai, megálltam a járda közepén. Roth épp csak rájuk pillantott, és egyik sem mert beszólni nekünk. Lábujjhegyre álltam. Szabad kezemet a tarkójára simítottam, és magamhoz húztam az arcát. Meglepettség villant át az arcán, aztán behunytam a szemem, és a szájára nyomtam az ajkamat. Rövid csók volt, de Roth arckifejezése, amit akkor láttam, amikor elhúzódtam, bearanyozta a napom.

Tágra nyílt szemmel nézett rám, a pupillája kissé kitágult. Az ajka szétnyílt, a nyelvében lévő piercing csillogott. Az arca kissé kipirult. Totál… megkukult a döbbenettől.

– Ezt… miért kaptam?

A széles mosoly még mindig nem akart leolvadni az arcomról.

– Csak úgy… Vagyis azért, mert olyan sokszor kívántam titokban, hogy ezt tedd velem… És gondoltam, miért ne tehetném meg én?

Tekintete az arcomat fürkészte.

– Csak hogy tudd… Bármikor megismételheted, ha kedved tartja. Nem érdekel, hol vagyunk, és mit csinálunk. Mindig örülni fogok neki. Mindig.

Most rajtam volt a sor, hogy elvörösödjek, de igyekeztem fontosabb dolgokra fókuszálni, ahogy továbbsétáltunk. Tudtam, hogy senki sem fog odafigyelni arra, amit mondok, mivel ennél sokkal furcsább dolgokat is hallani Washington D. C. utcáin, ezért így folytattam:

– Szóval, mit gondolsz a tollas szárnyaimról?

Roth fojtottan nevetett.

– Tetszik, ahogy azt mondod, hogy „tollas”. Grimaszoltam.

– Szerintem egész dögösek – tette hozzá.

A szememet forgattam. Megálltunk egy kereszteződésnél.

– Nyilván ezt gondolod, de ezzel nem vagyok beljebb. Nem normális, hogy csak úgy kinőttek, nem? Zayne és te is láttál már ilyet, de Zayne azt mondta, ő csak egyszer, egy felsőbbrendű démonon. És miért pont most? Miért változna meg a külsőm pont most, ennyi év után?

Roth elgondolkodva állt a zebránál, amíg a zöldre vártunk.

– Hát, csak nemrég kezdtél el átváltozni. Talán végre felveszed a valódi alakodat.

– Azt kétlem – motyogtam, és amint a kicsi, zöld emberke felvillant a lámpán, továbbmentem.

– Én is, csak próbáltam optimista lenni. – Roth lelassította hosszú lépteit, és nézegetni kezdte a körülöttünk lévő tömeget. Dudaszó harsant, aztán megismétlődött. Elsétáltunk egy étterem mellett, ahonnan erős, ínycsiklandó sülthús-illat áradt ki. – Tényleg láttam már ilyen szárnyakat, de az egésznek nincs értelme.

– Miért nincs…? – Félbehagytam a mondatot, mert hirtelen felkeltette a figyelmemet egy irodaház, aminek ablakokkal teli homlokzatáról ragyogó, fehér fény tükröződött vissza. Megálltam, a szívem vadul zakatolt, ahogy a fény forrását kerestem.

Rothnak azonnal feltűnt a változás.

– Mi történt?

– Láttam egy hófehér aurát – magyaráztam, és továbbmentem, hátha így újra megpillanthatom azt a körülöttünk lévő szédítő színkavalkádban. – Vakító volt, túl erősen fénylett ahhoz, hogy emberi legyen.

– Őrző lehetett?

Bólintottam. Csakis őrző lehetett a lény, hacsak nem alfa volt. De kicsi volt az esély arra, hogy az utóbbi Washington utcáit rója. Amennyire tudtam, ők nem képesek alakot váltani, márpedig azokat a szárnyakat képtelenség volt elrejteni.

Roth szorosabban fogta a kezemet, és elhatalmasodott rajtam az aggodalom. Akármelyik őrző lehetett, de ha én megláttam az auráját, az egyúttal azt is jelentette, hogy ő is érzékelhette Rothot és engem. Ha Nicolai vagy Dez lett volna, biztos odajönnek hozzánk. Zayne-nel talán nem ugyanez volt a helyzet, és ezt elismerni elviselhetetlenül fájdalmas volt.

Sétáltunk még egy háztömbnyit. Némán, feszülten figyeltük az utcát. Pár méterre voltunk egy sikátortól, amikor az érzékeim jeleztek. Az őrző a közelben volt.

Roth lehajtotta a fejét.

– Érzed ezt?

Bólintottam, és ahogy elsétáltunk a sikátor bejárata mellett, újra megpillantottam a ragyogó fehérséget. Jobbra kaptam a fejem. A sikátor mélyén óriási, gyöngyfehér aurafelhő lebegett. Jóság sugárzott belőle. Aztán a felhő szertefoszlott, és megpillantottam a ragyogás mögött megbúvó lényt.

Jeges borzongás futott végig a gerincem mentén, és rémülten kaptam levegő után. Még ebből a távolságból is megismertem az arcot. Ki ne ismerte volna fel? A szabálytalan sebhely, ami a szeme sarkától az ajkáig ért, összetéveszthetetlenné tette.

Elijah volt az. Az apám.

Futólag elgondolkodtam azon, hogy milyen megtévesztő is a fehér aura. Elijah egész életemben arra vágyott, hogy meghaljak; én, a saját lánya. Az őrzők lelke azonban tiszta maradt, bármilyen bűnt követett is el a tulajdonosuk.

Kihúztam a kezemet Roth markából, és a sikátor vége felé rohantam, ahol Elijah-t láttam. Fogalmam sincs, miért mentem utána. Nem láttam őt azóta, hogy arra utasította a fiát, a féltestvéremet, hogy szabaduljon meg tőlem. Amikor Petrnek nyoma veszett, Elijah is eltűnt, de akkoriban még a klánom védelmét élveztem. Most viszont nem mondhattam el ugyanezt.

De nem is volt többé szükségem védelemre.

Egyikünk sem akarta, hogy Elijah a városban ólálkodjon. Volt elég problémánk enélkül is, és ha azért volt itt, hogy velem szórakozzon – márpedig valószínűleg ez volt a helyzet –, akkor szívesebben estem volna túl most a találkozáson, mint hogy attól kelljen félnem, vajon mikor fog lecsapni.

– A fenébe – morogta Roth a hátam mögött, mielőtt utánam jött volna.

Ha akartam, kifejezetten gyors tudtam lenni, de mire elértem a sikátor végét, a célpontom eltűnt szem elől. Felkaptam a fejem. Elijah egy tűzlétrán mászott felfelé fürge ugrásokkal, fekete ballonkabátja csapkodott mögötte a levegőben.

– Lehet, hogy csapda – érvelt Roth, amikor utolért, és a tető irányába bámult. Mintha nekem nem jutott volna eszembe… – Layla, ezt át kell gondolnunk.

– Nem akarjuk, hogy vadásszon ránk. Épp elég volt, hogy a fia ezt tette lidércként. – Odafordultam Rothhoz. – Egyikünknek sincs most szüksége erre.

– Tökmag…

Egy pillanatig farkasszemet néztem vele, aztán megpördültem. A tűzlétrához rohantam, felugrottam, és elkaptam a korlátot. Meglendítettem a testem, először oldalra, aztán hátra. A lábam elérte a létrát.

– Oké – kiáltott fel Roth a hátam mögött. – Bolond vagy, de ez őrülten szexi volt. – Nyögve felugrott a létrára mögöttem. – Gondoltam, ezt megosztom veled.

Elindultam a létrán. Csupán pár másodperc alatt megtettem legalább tíz emeletet. Elgondolkoztam, vajon hogy lehettem képes erre. Mindig is gyorsabb és erősebb voltam az embereknél, de nem ennyire. De nem most volt itt az ideje annak, hogy ezen elmélkedjek.

Amikor felértem a létra tetejére, lendületet vettem, és felugrottam a tetőre. Guggoló pózban értem földet. Tágra nyílt szemmel néztem az elém táruló látványt. Görcsbe rándult a gyomrom.

Rothnak talán igaza volt.

Ebben a pillanatban földet ért mellettem, és suttogva szitkozódott, miközben felegyenesedtünk. A tető távolabbi végében ott állt Elijah. De nem volt egyedül. Három őrző állt mellette. Felismertem őket, mert ott voltak, amikor Elijah klánja látogatást tett az udvarházban.

A tetőn süvített a szél, Elijah kabátja vadul csapkodott körülötte a levegőben. Hideg tekintetét le sem vette az arcomról. A szívemben feléledt a gyűlölet, úgy áradt szét az ereimben, mint az akkumulátorsav.

– Szia, apa!

Durva vonásai meglepett arckifejezésbe rendeződtek. Nem sokáig maradt így az arca, és a meglepett kifejezést rövidesen a sebhelyét eltorzító vicsorgás váltotta fel.

– Ne nevezz így!

– Miért? – kérdeztem, mire Roth közelebb lépett hozzám. Rá sem néztem, minden figyelmemet erre a lényre összpontosítottam, akinek szeretnie kellett volna engem. Azt hittem, minden anya és apa ösztönösen így érez a gyereke iránt, de az én szüleim láthatóan kivételt képeztek e szabály alól. – Az apám vagy.

Az egyik őrző, egy magas, sötét hajú férfi, kérdőn Elijah-ra pillantott. Ők talán nem tudták? Gonosz mosolyra húzódott az ajkam, amiben nem volt semmi melegség. Ehelyett szemrehányás és tizenhét évnyi keserűség sugárzott belőle.

– Bizony. Talán még emlékszel a kis kalandodra Lilithtel…

– Kuss legyen! – sziszegte, és virsliujjai ökölbe szorultak.

Roth mellkasából halk, figyelmeztető morgás tört fel, és hő áradt felém a testéből, de a mosolyom csak még szélesebbé vált.

– Együtt összehoztatok engem, a kis Laylát. Mi van?

Nem tudtad, hogy tudom?

Két, Elijah háta mögött álló őrző bizonytalanul egymásra pillantott.

– Mi van? Ők nem tudták?

– Az nem számít – válaszolta Elijah. Az orra ellaposodott, az arca pedig megnyúlt, helyet teremtve a hatalmas agyaraknak, amik könnyűszerrel áthatoltak az acélon vagy akár a márványon is.

– Valóban? – Tudtam, hogy feszegetem a türelme határait. Szinte kézzelfogható feszültség és düh áradt belőle. Ha kedvem tartja, gyakorlatilag megtapinthattam volna, de túlságosan lefoglalt a saját dühöm. Annyi idő után végre kérdőre vonhattam őt. Úgy éreztem, mintha végre valóra válna egy titkos fantáziám. – Kufircoltál Lilithtel.

– Kufircoltál? – kuncogott Roth a bajsza alatt. – Istenem, de szeretlek!

Elijah lecsapott a megjegyzésre.

– Szeretet? Egy démontól? Ez komoly?

– Ne merészeld! – mondtam vészjóslón, és éreztem, hogy a tarkóm bizseregni kezd. – Ne merj úgy viselkedni, mintha bármit is tudnál a szeretetről! Semmivel sem vagy jobb nálam, nála pedig végképp nem. Roth ezerszer többet ér annál, mint amivé te valaha is válni remélhetsz.

Elijah horkantott.

– Ő? Egy démon? Te…

– Roth a pokol koronahercege – csattantam fel, és a kezem ökölbe szorult. – Nem egyszerű démon. De ha egy szimpla kis ártó démon lenne, a hozzád hasonlóknál akkor is többet érne.

– Ez az én csajom – mormolta Roth.

– Mit akarsz itt? – kérdeztem határozottan. Olyan mélyről jövő düh áradt szét az ereimben, hogy úgy éreztem, mintha a saját, belső napom lenne, ami erőt ad nekem. – Várj, hadd találgassak: meg akarsz ölni?

– Követtelek. Tudtam, hogy idővel újra felbukkansz. – Elijah bőre kezdett besötétülni. – Már akkor el kellett volna intéznem ezt, amikor még kisbaba voltál. Abban a pillanatban tudtam, hogy valami baj van veled, amikor az a szuka nálam hagyott. Tudtam, hogy olyanná fogsz válni, mint az a ribanc…

– Azt ajánlom, hogy alaposan fontold meg, hogyan folytatod ezt a mondatot! – tanácsolta Roth lágy hangon. – A barátnőmet készülsz megsérteni, márpedig annak nem fogok örülni. Nagyon nem.

– Tök mindegy. – Erőltetetten megvontam a vállam. Oké, Elijah szavai a szívembe martak, de rég túltettem már magam az apakomplexusomon. – Elcsépelt duma. Próbálkozz valami jobbal!

Az Elijah mögött álló sötét hajú őrző kivillantotta az agyarait, de Elijah leintette.

– Nem lep meg, hogy egy démon mellett kötöttél ki. Roth előrelépett, beállt Elijah és közém.

– Engem meg az, hogy pont olyan ronda vagy, mint a fiad. Vagyis várj! A halott fiad. Bocs a tévesztésért.

Elijah hűvös pillantása Rothra siklott.

– Ne merészelj a fiamról beszélni!

– Nem fogok, de csak azért nem, mert annyit sem ér, mint az utcát beborító szemét – mondta Roth vészjósló nyugalommal. – Azt azért szeretnéd tudni, hogy mit csináltam a gerincével, mielőtt kitéptem a testéből?

Ez megtette a hatását. Főleg azért, mert önvédelemből elvettem Petr lelkét, Roth kitépte Petr gerincét a testéből, és felteszem, erről Elijah is tudomást szerzett valahonnan.

Az őrzők átváltoztak. Ruhadarabok szakadtak szét, ahogy a testük megnőtt, és a bőrük megkeményedett. A szárnyuk kitárult, karmok bújtak elő a kezükön. Az esőkabát, amit Elijah viselt, szétszakadt a hátán. Elijah igazi alakja lenyűgöző volt. Sötét hajából szarvak bukkantak elő.

– Mindkettőtöket elpusztítom – ígérte.

– Kérlek! – nevetett Roth.

Ezután Roth állati menő dolgokat csinált. Nem változott át. Úgy érezte, az őrzők nem jelentenek akkora fenyegetést, ami szükségessé tenné ezt.

A sötét hajú őrző nekiiramodott, Roth pedig összegörnyedt, majd lendületből rúgott egyet, a térdkalácsánál találva el az őrzőt, amitől az összecsuklott. Hatalmas teste súlyába beleremegett a tető, de csak fél másodpercig maradt a földön. Felpattant, aztán Roth felé lódult, de ő villámgyorsan reagált. Roth lebukott az őrző kinyújtott karja elől, aztán a lény mögött bukkant elő. Csizmás lábával nagyot rúgott az őrző hátába, térdre lökve őt.

Roth az őrző feje fölött rám kacsintott. Rám kacsintott. Harc közben.

Hűha.

A másik két őrző is rárontott Rothra, és egy pillanatra kihagyott a szívverésem, ahogy az egyikük majdnem elkapta őt. Roth megpördült. A tenyeréből lüktető, piros fény tört elő. A lángok úgy nyaldosták a kezét, mintha az ujjai benzinből lettek volna, aztán a kezéből nagy erővel tűz lövellt elő, akár egy rakéta, és épphogy csak elkerülte az őrzőt.

Elijah felém indult.

– Bambi! – szólítottam a famulust. – Segíts Rothnak!

Csiklandozást éreztem a köldököm felett, aztán a pulcsim szegélye alól egy tekergő, sötét árny kúszott elő, és összegyűlt előttem a levegőben. Az árny ezután milliónyi üveggolyó méretű labdává esett szét, amik némán pattantak vissza a tetőről. Aztán a golyók egymás felé lövelltek, és egy darabbá álltak össze.

Bambi felemelte rombusz alakú fejét, piros szeme csillogott a napfényben. Kinyitotta a száját, láthatóvá téve agyarait, amik akkorák voltak, mint a kezem. A famulus éhesnek tűnt.

Mondjuk, Bambi mindig éhesnek tűnt.

A kígyó fürgén megindult a tetőn, egyenesen az egyik, világos hajú őrző felé tartott. Roth elvetődött az útból, amikor Bambi lecsapott. A torkánál kapta el az őrzőt, aki felvonyított.

Borzongás futott végig a bőrömön, ahogy Roth mély hangon felnevetett, miközben a harmadik őrző felé közeledett, játszadozott vele, láthatóan jól mulatott. Jó volt nézni akció közben, méltóságteljesen mozgott, mint egy táncos a színpadon.

– Odáig süllyedtél, hogy famulusokkal becsteleníted meg a tested? – Elijah hangjából sütött az undor.

– Ez most komoly? Muszáj ismételgetnem magam? Te kavartál Lilithtel!

Elijah acsarogva válaszolt:

– És minden egyes lélegzetemmel bánom, hogy ezzel megteremtettelek téged. Biztos vagyok benne, hogy Abbot is megbánta, hogy megmentette az életed.

Aucs. Na ez… Ez jobban fájt, mint amire számítottam, olyannyira, hogy összerezzentem Elijah szavai hallatán. A fájdalom izzó késként hasított a szívembe, mély sebet hagyva maga után. De volt még egy hatása: a has- és lábizmaim megfeszültek; hagytam, hogy megkezdődjön az átalakulás.

Ó, de még mennyire, hogy hagytam.

Hideg levegő csapta meg a hátam, ahogy a felsőm szétrepedt a nyakánál. Előbújtak és kitárultak a szárnyaim, miközben a bőröm megkeményedett, mintha vastag jégréteg képződött volna rajta.

Elijah megrökönyödött, tátva maradt a szája.

– Mi a…?

– Bizony. Tollas a szárnyam. Fura. Tudom.

Elijah a fejét rázva hátrált tőlem egy lépést… Szó szerint elhátrált tőlem. De ahelyett, hogy ezen álmélkodtam volna, kihasználtam a lehetőséget.

Felidéztem az összes harci technikát, amit Zayne tanított az évek során, és az utolsó cseppig összegyűjtöttem a lábamban és a törzsizmaimban rejlő erőt. Gyorsabban, mint ahogy valaha mozogtam, megpördültem, aztán rúgtam egyet. Felfelé irányoztam a mozdulatot, a mellkasán találva el Elijah-t.

A teste megremegett a rúgás erejétől, de ez még nem volt elég a teljes győzelemhez. Olyan ütést mértem Elijah állára, amit egy bokszoló is megirigyelt volna, mire az őrző feje hátrabicsaklott. Fájdalom hasított a kezembe, de figyelmen kívül hagytam. Felnéztem, és Rothtal találkozott a tekintetünk.

– Azta – mondta, le sem véve rólam a szemét, miközben hirtelen kinyújtotta a kezét, és a torkánál fogva megragadott egy őrzőt. A sárgásbarna szempárban büszkeség és valami sokkal mélyebb érzelem tükröződött. – Még mindig pokoli dögös vagy.

Futva rávigyorogtam, majd visszafordultam Elijah-hoz, még épp időben ahhoz, hogy elkerülhessem az arcom felé kapó karmos kezet.

– Nem lehetsz az – nyögte. A pupillája kitágult.

Hátraugrottam, mert újra felém nyúlt, és sikerült megragadnia a szárnyamat. Megcsavarta. Akár finomnak is mondható roppanást hallottam, aztán ijesztő fájdalom hasított a szárnyamba, ami kisugárzott a vállamba és a gerincembe.

Kiáltás tört fel a torkomból, képtelen voltam elfojtani, de a fájdalom szikrája tüzet gyújtott a belsőmben. Felhúztam a térdemet, de mielőtt még annyit mondhattam volna, hogy „baromarc”, Elijah mellkason ütött a tenyerével.

Az ütés ledöntött a lábamról, és a levegőbe repültem, mintha meglökött volna. Átrepültem a sikátor fölé nyúló tető pereme fölött.

– Layla! – kiáltotta Roth félelemmel teli hangon.

Zuhanás közben működésbe léptek eddig automata üzemmódban lévő ösztöneim. A bal szárnyamba hasító fájdalomtól elakadt a lélegzetem, de leküzdöttem a kínt, fogcsikorgatva kitártam a szárnyam, és megtartottam magam a levegőben. Mozgás közben úgy éreztem, mintha valaki égő gyufaszálat tartott volna a szárnyamhoz, de sikerült pár méterrel a tető fölé repülnöm.

Elijah eltörte a szárnyamat!

Az őrző rémülten felkiáltott, majd szakadt kabátja alá nyúlt, és előhúzott egy tőrt, amiről ekkora távolságból is meg tudtam állapítani, hogy vasból van. Márpedig a vas akár halálos sebet is okozhatott bárkinek, akinek az ereiben akár egy cseppnyi démonvér is csörgedezett.

Elijah összegörnyedt, majd a levegőbe emelkedett, mire a bennem dúló tűz igazi tűzorkánná erősödött. Átrepültem a tető fölött, Elijah pedig felemelte a kezét, és felém hajította a tőrt. Lebuktam, a tőr pedig elsüvített a fejem fölött. Megragadtam Elijah lábát, a karmaim a húsába vájtak, ahogy minden erőmmel lerántottam őt.

Elijah nem számított erre, lezuhant, én pedig támadásba lendültem; a karmaim hegye alig pár centire siklott el a bőrétől. Megpördültem, és kinyújtottam a kezem. Ezúttal nem csak súroltam Elijah bőrét.

A karmaim mélyen a mellkasába vájtak, felhasították a kemény bőrt. A sebből vér tört elő és spriccelt szét. Elijah arcára kiült a megrökönyödés, ahogy kezét a mellkasához szorítva hátratántorodott a tető széle felé. Nem volt halálos seb, de miközben rám bámult, lehetőségem nyílt egy újabb támadásra. A torka sebezhető volt, semmi sem védte. Ha sikerül ott eltalálnom, abból a sebből nem épül fel.

Tettem egy lépést felé, a szárnyam megrebbent, ahogy ismét felemeltem a kezem. Feszes izmokkal, tettre készen vártam. Térdre akartam kényszeríteni Elijah-t, véget vetni az életének. Az apám volt, és talán még annál is többször az életemre tört, mint amiről tudtam. Érthető, sőt indokolt lett volna megölnöm őt, hiszen ha nem teszem, biztosan újra és újra megpróbál kinyiffantani.

Tekintetem kék szemébe fúródott, és az összes düh, az összes sérelem az érzelmeink zavaros, mocskos forgószelévé állt össze. Benne volt az a sok év, ami alatt úgy éreztem, kívülálló vagyok, nem tartozom sehová, és nem is akar senki. Épp olyan keményen hasított belém a tudat, hogy a saját apám holtan akar tudni, mint amikor először a tudomásomra jutott, és ettől…

Megsajnáltam Elijah-t.

Lehettem volna a kislány, aki felnéz rá. Lehettem volna a lánya. Éveket tölthettünk volna el együtt, ami alatt megismerjük egymást. Szerethettem volna őt.

De ő úgy döntött, nincs szüksége ezekre az élményekre.

Amúgy sem érte meg az életen át tartó bűntudatot, amit nekem okozott volna.

Leengedtem a kezemet, és hátráltam egy lépést Elijah- tól, amikor is egy őrző a tetőre ereszkedett, akkora erővel, hogy csaknem berepedt tőle a beton. És épp készültem megszólalni, amikor egy sötét folt – egy árnyék – jelent meg a tető peremén, aztán átrepült fölötte.

Mielőtt bármelyikünk is reagálhatott volna, Sam ott termett Elijah és közöttem. Nem Sam, jutott eszembe, és elöntött a fájdalom. A lilin. Nem állt le fecserészni, Elijah felé iramodott. Az utolsó még harcképes őrző felkiáltott, de a szavai torzak voltak az arcát csúfító repedések miatt, és Roth hamar félbe is szakította őt, amikor egy ütéssel leterítette.

A lilin egy nanoszekundum alatt Elijah-ra vetette magát, megszorította a torkát, és lehúzta magához. Elsőre mozdulatlanná dermedtem a meglepetéstől. Bizarr látvány volt, ahogy a Sam kinézetű lény mozgásképtelenné tesz egy őrzőt. Szinte képtelen voltam felfogni, hogy nem a cingár Samet látom, hanem mindenki legrosszabb rémálmának feltuningolt változatát.

A lilin válla megemelkedett, ahogy mélyen beszívta a levegőt. Elborzadva figyeltem, ahogy Elijah lelkéből lakmározik. Az őrző aurája pislákolt, mint egy kialvófélben lévő lámpa, aztán nem világított többé. Hideg szél csapott az arcomba, ide-oda dobálta a harc közben elszabadult tincseimet, miközben odébb tántorogtam. Tudtam, hogy már késő. A lilin túl gyors volt, túl halálos. Lecsapott, mint a kobra, a mérge pedig senkit sem kímélt.

Roth hirtelen mögöttem termett, egyik karját a derekam köré fonta, hogy visszatartson, de az igazat megvallva meg sem mozdultam, mert tudtam: nincs mit tenni.

A lilin pár másodperc múlva elengedte Elijah-t. Az őrző háta természetellenesen merev volt, ahogy a tető pereme felé hátrált. Arra számítottam, hogy abban a pillanatban valami rettenetes lénnyé változik majd át, mint Petr, amikor elszívtam a lelkét, de nem így történt.

Elijah bőre rózsaszín árnyalatot öltött, ahogy az őrző újra emberi alakot öltött, és a szárnyai becsukódtak, majd eltűntek. Az agyarai és a karmai összezsugorodtak. A mellkasán éktelenkedő seb, a seb, amit én okoztam neki, mostanra még véresebb lett, az arcán lévő sebhely erősen elütött bőre színétől.

Nem jött létre lidérc.

Elijah lelkéből semmi sem maradt.

Kék szeme, amiből általában gyűlölet sugárzott, kimeredt, élettelenné vált, és az őrző átzuhant a tető pereme fölött. Vége volt.

A lilin megpördült, hogy szembenézhessen velünk. Azonnal elkezdett átalakulni: a teste görcsösen összerándult, majd kétrét görnyedt, végül a lény felegyenesedett, és hátravetette a fejét. A teste megnyúlt, aztán széltében is nőni kezdett, kidagadtak rajta az izmok.

– Ó, istenem! – suttogtam, ahogy tudatosult bennem a szörnyű igazság.

A lilin felvette Elijah alakját, ahogy korábban Samével tette. Teljesen átalakult, és csupán másodpercek teltek el, de Sam másának nyoma sem volt többé.

Helyette Elijah tökéletes másolata állt előttünk: még az arcát átszelő, a szája sarkánál véget érő sebhely is pontosan egyezett az egykori őrzőével.

– Szívesen – mondta a lilin Elijah hangján. Az egyetlen dolog, ami hibádzott, az aura volt. Csakúgy, mint Sam hasonmása esetében, Elijah mása körül sem volt semmi a levegőben.

A lilin behajlította erős lábait, és megrázta a vállát. A bőre gránitkeménnyé vált, előbújtak hatalmas szárnyai, és kitárultak a háta mögött. Szája egyik sarka gúnyos mosolyra húzódott, aztán a lilin a levegőbe emelkedett, és kisvártatva eltűnt a környező épületek fölött.

Zihálva belekapaszkodtam Rothba, de kicsúszott a kezemből a karja. Az épület oldalához támolyogtam, és lepillantottam a mélybe, az alattunk húzódó utcára. Odalent csoportba verődtek a járókelők. Néhányan a szájuk elé kapták remegő kezüket, és elhátráltak. Valaki elfordult, és kétrét görnyedt.

Görcsbe rándult a gyomrom, szorosan becsuktam a szememet. Az igazi Elijah a járdának csapódott a zuhanást követően, és… nem nyújtott szép látványt. Összeszorult a torkom, de elfordultam, és mély levegőt vettem.

– Figyelmeztetnünk kell a többi őrzőt.

TÍZ

Apró hópelyhek szállingóztak a vaskos felhőkből, és vékony hóréteg ült az épületek tetején. Lassan beesteledett a városban, és odalent pislákoltak az utcalámpák meg a fákra aggatott, fehér karácsonyi fények.

A tető pereméről letekintve figyeltem az embereket, ahogy odalent jönnek-mennek szapora léptekkel, meg leintenek egy-egy taxit, és arra gondoltam, hogy ha megörökíthetném ezt a pillanatot egy fényképezőgéppel, olyan lenne, mint egy tökéletes karácsonyi üdvözlőlap.

Volt valami megnyugtató abban, hogy emberek milliói zavartalanul végzik ügyes-bajos dolgaikat, és fogalmuk sincs arról, hogy milyen nagyon is valós, sötét erők fenyegetik a városukat. Annyi év után végre megértettem, hogy miért akarják az alfák tudatlanságban tartani az embereket a démonok létezését illetően. Nemcsak arról volt szó, hogy azt akarják, vakon higgyenek egy felsőbbrendű hatalom létezésében, hanem egyfajta védelem is volt ez, mert az emberek így nyugodtan élhették az életüket. Ha tudták volna az igazságot, a világ visszafordíthatatlanul megváltozik, és sokkal nagyobb károkat szenved el, mint amiket pusztán az emberek egymással szembeni érdektelensége okozott benne.

A hideg levegő ellenére melegséget éreztem magam körül, amikor Roth mögém állt. A derekam köré kulcsolta a karját, és a fejem tetejére támasztotta az állát. Az ölelése fesztelen volt, és én is fesztelenül reagáltam rá. Bár mindkettőnk számára új volt az, hogy ilyen nyitottan kezeljük az érzelmeinket, nem éreztük kínosan magunkat, ahogy a legtöbb pár érezhette magát a kapcsolatuk elején.

Már nem a korábbi épület tetején álltunk ekkor, hanem a szövetségi kerület közelében vártunk a klánom tagjaira. Megszokásból rövid üzenetet írtam Zayne-nek, amiben figyelmeztettem, hogy ne bízzon Elijah-ban, hogy ha találkoznának vele, tudják, ő nem az őrző, akit ismernek. Alig pár perc múlva válaszolt is, amiből kiderült, hogy nem alszik kővé dermedve, ahogy ebben az időpontban elvileg tennie kellett volna. Azt kérte, találkozzunk, ezért vártunk itt, a tetőn. A gyomrom görcsölt az idegességtől. Tudtam, hogy hamarosan újra találkozni fogok Zayne-nel, ami már önmagában is elég kemény lett volna, de ami még ennél is rosszabb, valószínűnek tartottam, hogy a klán más tagjai is eljönnek majd. Talán még Abbot is, amitől úrrá lett rajtam a rettegés és a szorongás.

Roth egyáltalán nem volt oda az ötletért, ami megmagyarázta, miért tekeredett Bambi ismét a derekam köré, emellett Cayman és Edward is csatlakozott hozzánk erősítésképpen. Úgy álltak az épület sarkainál, mint két őrszem.

Bár őrszemekhez képest igencsak elegánsan öltözöttek voltak.

Mindketten sötét nadrágot és fehér inget viseltek, a lábukat fényes bőrcipőbe bújtatták. Fogalmam sem volt, miért öltöztek ki ennyire. Talán társastáncóráról jöttek… Caymanről simán el tudtam képzelni ilyesmit.

– Hogy van a hátad? – kérdezte Roth néhány másodperc elteltével.

Nem említettem meg, hogy a hátam fájt ott, ahol Elijah megragadta a szárnyamat, de Roth nagyon ügyelt rá, hogy ne érjen hozzá a tompán lüktető területhez.

– Már nem fáj annyira, de lehet, hogy eltörte valamimet.

Megfeszültek a karizmai.

– Ha hazaérünk, szeretném megvizsgálni, ha nem fáj túlzottan a visszaváltozás.

Ha hazaérünk. Az otthon számomra egyet jelentett Rothtal. Efelől kétségem sem volt. Néhány másodpercig csak némán álltunk, aztán kifakadtam:

– Már értem.

A hasamra simította a kezét, épp a köldököm felett, és felemelte az állát. Bambi megmozdult a bőrömön, kinyújtózott, majd közelebb mászott a gazdájához.

– Mit értesz? – kérdezte Roth halkan.

– Azt, hogy az alfák miért tiltották meg, hogy az emberek megtudják az igazat – magyaráztam, és hátrahajtottam a fejemet a mellkasára. – Régen azt gondoltam, hogy ez tiszta hülyeség. Hogy is árthatna bárkinek az, ha tudja valamiről az igazságot? Ha tudnák az emberek, hogy tényleg létezik menny és pokol meg az összes köztes dolog, akkor talán úgy viselkednének, ahogy kell.

– Talán – mormolta Roth, és megváltoztatta a pozícióját, miközben még szorosabban ölelt.

– De pont ez a lényeg: jól viselkednének, de csak azért, mert valójában nem is élnének igazán. A jelenben nem. – Felerősödött a szél, és halványan elmosolyodtam, ahogy rájöttem, Roth azért állt odébb, hogy így védjen a széltől.

– Semmit sem mernének csinálni a félelemtől. Ezért nem tudhatják. Többek között.

– Van értelme, azt hiszem. Bár én, aki teremtett lény vagyok, és ezáltal rendelkezem minden tudással, nehezen tudom ezt értelmezni. – A szememet forgattam, mire Roth elnevette magát, pedig biztosan nem láthatta az arcomat.

– Na mi van? Most már meg akarod védeni őket?

Az arcom kissé elkomorult, ahogy az alattunk elterülő várost bámultam.

– Mindig is meg akartam védeni őket.

Éreztem, ahogy megemelkedik a hátamnak nyomódó mellkasa.

– Te többet érsz ennél, Layla. Nem szeretnéd, ha az életed többről szólna, mint a démonjelölgetés?

– Már fogalmam sincs, és ezt te is tudod. – Hátrafordítottam a fejem, hogy a szemébe nézhessek. Roth oldalra döntötte a fejét, úgy nézett le rám, mint mindig, amikor valami számára felfoghatatlan emberi érzelmet próbált megérteni. – És igen, többre vágyom.

– Például mire? – kérdezte kihívóan. – Mit akarsz csinálni, ha ennek az egésznek vége lesz?

Minek lesz vége? A lilin elleni küzdelemnek? Sam lelke visszaszerzésének? Az őrzők és a démonok közt dúló háborúnak? Fogalmam sem volt, hogy ezek a dolgok mikor fognak véget érni, vagy egyáltalán véget érnek-e valaha, de muszáj volt belekapaszkodnom a gondolatba, hogy így lesz. Hogy mindketten épségben átvészeljük, ahogy a szeretteim is. Nem engedhettem meg magamnak, hogy akár csak egy pillanatra is azt gondoljam, ha véget ér mindez, már nem leszünk.

– Talán… talán fősulira mennék – válaszoltam Rothnak. – Mondjuk, ahhoz előbb be kéne fejeznem a gimit. Asszem.

Roth ajka megrándult.

– Ez a nagy terved?

Felidéztem a régi hálószobám padlóját beborító jelentkezési lapok képét, és bólintottam.

– Igen, és… előtte még utazni is akarok. El akarok menni a városból.

– Például hová? – kérdezte Roth, miközben felemelte a kezét, és ujjaival végigsimított az állam vonalán. – Régóta szeretnék már eljutni Hawaiira.

Elvigyorodtam.

– Az tényleg jó lenne. Hozzáadhatjuk a listához.

– Ahhoz, hogy lista legyen, több helynek is kéne lennie rajta, tökmag.

– Oké. Látni akarom New Yorkot… Dez szerint fantasztikus hely. És Miamit is. Sétálni akarok a tengerparton. – Kezdtem belemelegedni. – És be akarom járni a New Orleans-i francia negyedet, aztán elmenni Galvestonba…

– Mármint a texasi Galvestonba? Miért?

– Olvastam egyszer egy könyvet, ami ott játszódott. Nem számít. Meg akarom nézni Dallast, igazi cowboyokat akarok látni, meg minden.

Roth nevetve hátratűrte egy hajtincsemet.

– Igazi cowboyokat elég nehéz lesz találni.

– Majd megoldjuk valahogy. Tuti. Aztán elmegyünk a Hollywood felirathoz és talán Portlandbe is. Ott elég sokat esik, igaz? Akkor ott nem akarnék olyan sokáig maradni, viszont a Mount Rushmore-t mindenképp látnom kell… Ó, és Kanadát. Folytathatnám még – mondtam –, de azt hiszem, ez kezdetnek elég lesz.

Félig lehunyt szemmel, fülledt tekintettel nézett rám, amitől elfutotta a pír az arcomat.

– Nagyon jó lista.

– És te hogy vagy ezzel? – kérdeztem. – Mit szeretnél csinálni, ha véget ér ez az egész?

– Komolyan kérdezed? – Bólintottam, mire lehajtotta a fejét, és gyors puszit nyomott az orrom hegyére. – El sem hiszem, hogy ezt meg kell kérdezned. Az a tervem, hogy ott leszek, ahol te vagy.

Az ajkam széles, béna mosolyra húzódott, mint egy régi rajzfilmfiguráé, akinek a szíve hatalmasra dagad a boldogságtól. Szinte vártam, hogy a szemem helyén túlméretezett, dobogó szívek jelenjenek meg.

– Ez… tökéletes válasz.

– Azért, mert én is tökéletes vagyok.

– Na ez már egyáltalán nem volt tökéletes – mondtam szárazon.

Ekkor megszólalt Cayman, akinek a figyelmeztetése félbeszakította Roth nevetését.

– Jönnek!

Odafordultunk, amerre Cayman mutatott. A távolban, a felhők között hatalmas madárnak kinéző alakok tűntek fel. Görcsbe rándult a gyomrom, miközben figyeltem, ahogy ereszkedni kezdenek a tető felé. Zayne biztosan köztük volt; a csoport közepén helyezkedett el, és még igazi alakjában is azonnal felismertem őt.

Három őrzőtársával érkezett, és ahogy közelebb kerültek, kettejükben Nicolaira és Dezre ismertem. Kicsit enyhült a szorongásom. Dez a New York-i klánhoz tartozott, és első látogatása alkalmával a párjával, Jasmine-nel érkezett Washingtonba. Bár eleinte bizalmatlan volt velem, látszólag hamar megkedvelt. Azt gondoltam, ennek az az oka, hogy mindketten kívülállók voltunk a magunk módján. Nicolai szívében mindig is kitüntetett helyem volt, ahogy neki is az enyémben. Nem sokkal volt idősebb Zayne-nél, amikor elvesztette a párját és a gyerekét. Nicolai ritkán mosolygott, de ha megtette, lélegzetelállítóan jóképű volt.

Amikor azonban rájöttem, ki a csapat negyedik tagja, szinte sokkot kaptam.

Nem lehetett más, mint Denika.

– Érdekes – mondta Roth, és lefejtette a karját a derekamról. A közelemből azonban nem ment el.

Az érdekes kifejezés nem írta le megfelelően a helyzetet. Az őrzők nem igazán engedték ki a külvilágba a nőstényeiket, jobban szerették a biztonságos „aranykalickában” tudni őket. Ez is egyike volt annak a sok dolognak, amit utáltam a fajtánkban. Oké, értettem, hogy az őrző faj fennmaradása veszélyben van, a nőstények pedig a felsőbbrendű démonok első számú célpontjai, de ha arra gondoltam, hogy a világtól elzárva kell élnem, a legszívesebben behúztam volna valakinek.

És tudtam, hogy Denikát is őrületbe kergeti a szabály. Denika sokkal vadabb és őrültebb volt, mint a nővére, Jasmine, és serdülő éveim java részét azzal töltöttem, hogy utáltam őt pusztán azért, mert kedvelte Zayne-t, és fényes, fekete haja meglibbentésével képes volt magára vonni a fiú minden figyelmét.

Cayman és Edward nem mozdult el az őrhelyéről, mindössze elfordultak, hogy a közeledők felé nézzenek. A négy őrző égzengésszerű zajjal landolt a tetőn. Aztán Cayman Rothra pillantott, mire ő bólintott. Cayman és Edward eltűnt, mintha ott sem lett volna, de még mindig éreztem a jelenlétüket. A közelben maradtak, nyomon követték az eseményeket, és ha én éreztem őket, ugyanez az őrzőkre is igaz volt.

Zayne előrelépett; az állát lehajtotta, a szárnyait becsukta. A gyomrom idegesen összerándult, ahogy a tekintetem Nicolaira, majd Denikára siklott. A hím őrzők elé álltak, védelmezték őt.

És a lány láthatóan nem igazán örült ennek.

Előrecsörtetett, menet közben súrolva Zayne vállát, aki az égnek emelte a pillantását. Egy izom lüktetni kezdett az állkapcsán. Denika egyenesen Roth és énfelém tartott, és ahogy közeledett hozzánk, újra emberi alakot öltött, szürke bőre lassan csoda szép alabástrom árnyalatot öltött. Dez motyogott valamit, míg Nicolai aggodalmas arccal követte a lányt.

Denika – anélkül, hogy hátranézett volna a hímekre – elutasítóan felemelte a kezét feléjük, és így szólt:

– Ne is próbáljatok megállítani!

Nicolai megtorpant, és felhúzta a szemöldökét. Rothtal megdermedtünk.

Denika a félelem bármilyen jele nélkül, villámgyorsan odalépett hozzám, körém fonta a karjait, és szorosan megölelt. Gyümölcsös, almára emlékeztető illatot éreztem, és Bambi azonnal átmászott a hátamra, hogy minél távolabb legyen a lánytól. Denika olyan erős volt, mint egy hátvéd, ezért elfojtottam egy kis nyüszítést, miközben szorosan kemény mellkasához préselődtem. A tompa fájdalom éles lüktetéssé erősödött a gerincem két oldalán, alátámasztva a paranoid félelmemet, miszerint Elijah eltörhette az egyik szárnyamat – az egyik tollas szárnyamat.

– Óvatosan – kérte Roth olyan halkan, hogy csak mi halljuk. – Layla megsérült.

– Ó, istenem! Ne haragudj! – Denika azonnal elengedett, és én hátraestem volna, ha nincs ott Roth, hogy megtartson. – Mi történt? Mi a…

– Jól vagyok – biztosítottam. Váratlanul ért ez az üdvözlés. Még nem szoktam hozzá újsütetű barátságunkhoz.

Aggodalmasan Rothra pillantott, és láttam rajta, hogy nem bízik száz százalékig a fiúban. Roth feszülten, mégis merészen visszamosolygott Denikára.

– Annyira aggódtam – folytatta Denika hátralépve, és kezével végigsimított farmerba bújtatott csípőjén.

– Amikor Zayne elmondta, hogy kapcsolatba léptél vele, mert történt valami, és találkoznak veled, muszáj volt eljönnöm. Hogy bocsánatot kérjek.

– Denika – szólította meg lágyan Nicolai.

– Miért kérnél bocsánatot? – kérdeztem a többi őrző felé pillantva. Zayne úgy méregette Rothot, mintha le akarná hajítani a tetőről. Dez nem tűnt kimondottan meglepettnek, Nicolai viszont… nos, ő úgy nézett ki, mint aki fel akarja kapni Denikát, hogy együtt elrepüljenek innen, ami… elég fura volt.

– Azért, amit tettek veled – mondta égővörös arccal. – A klán. Nem lett volna szabad bántaniuk. Legszívesebben tökön rúgtam volna Abbotot.

– A sajnálkozás önmagában nem ér semmit, de azért kedves tőled – mormolta Roth. – Igazán.

Denika pillantása Rothról rám villant, Nicolai pedig közelebb lépett.

– Na mindegy, az a lényeg, hogy nem lett volna szabad ezt tenniük. Sosem bántanád szándékosan sem Zayne-t, sem senki mást.

Hát, ez nem teljesen volt igaz, mert igenis bántottam Zayne-t, még ha nem is fizikailag. Nem volt mit tagadni rajta. Feltételeztem, hogy Denika is tudja ezt. Amikor Zayne-re pillantottam, még mindig nem volt hajlandó felém nézni. Ettől rosszul éreztem magamat, ezért megpróbáltam inkább másra figyelni.

– Köszönöm, Denika, ez igazán… jólesik. – Nicolaihoz és Dezhez fordultam. – Nektek köszönhetek mindent. Köszönöm, hogy megkerestétek Rothot, és segítettetek kijutni a raktárból. Megmentettétek az életem.

Ez igaz is volt.

Ha ők nincsenek, már nem lennék életben. Ahelyett, hogy Abbot mellé álltak volna, megkeresték Rothot, és ellenszegültek a saját klánjuknak, óriási személyes kockázatot vállalva azért, hogy megmentsenek engem.

– Jó látni, hogy felépültél – mondta Dez, amire egy mosollyal válaszoltam.

– Egyetértek. Már kiskorod óta ismerlek, Layla, és sosem gondoltam, hogy felelős lennél bármiért, ami az udvarházban vagy akár azon kívül történt – tette hozzá Nicolai, amitől melegség járta át a szívemet. – Talán örülni fogsz, ha elmesélem, hogy a távozásod óta sem felhőtlen a helyzet a klánnál. Még mindig nem sikerült elűznünk Petr lidércét. Érzékeli, ha a kiűzésére készülünk, és elhagyja a házat.

– Pont olyan seggfej, mint életében volt – jegyezte meg Dez, megerősítve, hogy Elijah fiát, a féltestvéremet, nem igazán kedvelték a klán tagjai. Aztán szünetet tartott. – Ja, tényleg, Jasmine üdvözöl.

– Mondd meg, hogy én is üdvözlöm őt! – válaszoltam bénán, aztán, mint valami idióta, felemeltem a kezemet, és intettem az ujjaimmal.

Dez vigyorgott, aztán elfordította a tekintetét. Elég gyakran csinálta ezt, ha egy társaságban voltunk. Legszívesebben szemen böktem volna magam a hülye kalimpáló ujjaimmal.

– Mi történt? – szólalt meg végre Zayne, és azonnal rásiklott a tekintetem. Rothot bámulta, és ettől fájdalmasan görcsbe rándult a gyomrom. –

Az üzenetedben az állt, hogy történt egy incidens Elijah- val, és ne bízzunk benne.

Nicolai karba tette a kezét, és becsukta a szárnyait. A másik két hímhez hasonlóan nem öltötte fel emberi alakját, és őrzőként lenyűgöző látványt nyújtott.

– Sosem bíztunk Elijah-ban – mondta, és le sem vette rólam a szemét. – A véleménye és a tettei mindig is elégedetlenséget szítottak a klánban.

– Nos – szólalt meg vontatottan Roth –, annyi biztos, hogy Elijah többé semmit sem fog szítani.

Erre az összes őrző felé kapta a fejét, mire feszes mosolya még szélesebbé vált.

– Értékelnénk, ha részleteket is mondanál – mondta határozottan Zayne. A hűvös szellő meglibbentette világos hajtincseit sötét szarva körül.

Közbeavatkoztam, mielőtt még elfajult volna a beszélgetés.

– Elijah… nincs többé – magyaráztam, és Dez káromkodását hallva sietve folytattam: – De nem mi öltük meg!

– Na, nem mintha nem is próbáltuk volna… – tette hozzá Roth, majd, amikor dühös pillantást vetettem rá, így folytatta: – Miért hazudnánk, tökmag? Épp a lilint kerestük, amikor…

– Azt majd mi elintézzük – vágott közbe Zayne, és felemelte az állát.

– Na persze – válaszolta Roth, és bár ez is heccelésnek számított, tudtam, hogy ennél sokkal nagyobb seggfej is tud lenni, ha Zayne-ről van szó. Visszafogta magát. – És eddig jól haladtok?

Zayne állkapcsa úgy mozgott, mintha azon igyekezne, hogy az összes fogát lemorzsolja. Mivel nem kapott azonnal választ, Roth tovább folytatta a szurkálódást:

– Ahogy gondoltam, semmi nyomotok nincs.

Egyik lábamról a másikra álltam idegességemben, Dez résnyire szűkítette a szemét, Denika pedig a tetőt bámulta.

– De mindegy is, szóval ott tartottam, hogy épp a lilint kerestük, amikor Layla meglátta Elijah-t. Ő és három másik klántag a tetőről követett minket. Amikor ezt számonkértük rajtuk, ránk támadtak.

– Csak a szokásos, ki akart nyírni – magyaráztam. Zayne felém pillantott, de nem nézett a szemembe.

– És mi történt?

– Hát, Bambi megette az egyik őrzőt. Nem mondhatnám, hogy túlzottan sajnálom a dolgot – tetézte Roth, mire Bambi legyintett a farkával a csípőm mellett, mintha élvezné a csetepatét. Egy pillanatra behunytam a szemem.

– Lehet, hogy… én is kiiktattam egyet közülük.

Véglegesen. De önvédelem volt. Esküszöm.

– Biztos vagyok benne – motyogta Nicolai, és odébb lépett, hogy kissé eltakarja Denikát.

A lányt viszont láthatóan nem ijesztette meg a beszélgetés.

– Ha az ő klánjához tartoztak, senkinek sem fognak hiányozni.

– Denika! – mondta figyelmeztetően Dez.

– Mi van? – kérdezte egy legyintés kíséretében Denika.

– Ez az igazság. Mind seggfejek. Ti is tudjátok.

Nicolai ajka megrándult.

– Mi történt a harmadik őrzővel?

– Éppen szundikált a tetőn, amikor otthagytuk. Azt nem tudom, hogy felébredt-e, vagy egy démon megtalálta, és nagyon-nagyon csúnya dolgokat csinált vele. – Roth vállat vont. – Nem tudom. És nem is érdekel.

– És Elijah? – kérdezte Zayne feszülten.

Mély levegőt vettem, és kisöpörtem az arcomból a hajtincseket, amiket odafújt a szél.

– Megküzdöttem vele…

– Elijah és te megküzdöttetek? – Nicolai szemöldöke magasra szaladt.

– Ööö… Igen.

Denika szélesen elmosolyodott.

– Hú, de menő!

A fejemet ráztam.

– De aztán megjelent a lilin, és elválasztott minket. Elvette Elijah lelkét… Felfalta. És Elijah nem változott lidérccé. Semmi sem maradt belőle. Aztán a lilin alakot váltott.

– Most már úgy néz ki, mint Elijah – tette hozzá Roth. – Ezért gondolta Layla, hogy figyelmeztetni kéne titeket. A másik őrző, aki vele volt, ki volt ütve, amikor a Lilin elszívta Elijah lelkét. Ha még életben van, fogalma sincs, hogy Elijah nem az igazi Elijah, ezért veszélyt jelenthet, ha a lilin visszatér a klánhoz.

– A fenébe! – motyogta Dez. – Nem tudom, hová rejtőzhettek el, de figyelmeztetnünk kell őket. Talán Geoff tudja, hol vannak.

Nicolai elgondolkodott.

– Ha ő nem is tudja, van egy olyan érzésem, hogy Abbotnak lenne ötlete.

Abbot nevének említésére rossz érzés töltött el, de folytattam:

– Ahogy mondtam, mindannyiótokat figyelmeztetni akartuk, hogy fel legyetek készülve, ha felbukkanna az udvarháznál. – Ezután jött a legrosszabb rész. – Az alapján, hogy milyen meggyőzően alakította a lilin Samet, úgy tűnik, hogy az áldozata emlékeit is elszívja a lelkével együtt.

– Logikus – mondta Denika, és a hímekre pillantott. – Minden lénynek a lelke az esszenciája, ezért értelemszerűen minden benne van, amitől önmagunk vagyunk.

Nicolai idegesen fújtatott.

– Ha ez a helyzet, a lilin sok mindent tud.

– Túl sokat – jelentette ki Zayne, aztán elfordult, és kitárta sötétszürke szárnyait. – Beszélnünk kell apámmal és a többiekkel.

Dez és Nicolai egyetértett. Denika hezitált, Roth és közöttem járt a pillantása.

– Majd beszéljünk – mondta halkan. – Oké? Együtt kell működnünk, ha meg akarjuk fékezni azt a szörnyet.

Bólintottam, és furcsa érzés töltött el, ahogy az őrzőkre néztem. Alig jutott eszembe olyan eset, amikor Zayne elment valahova, de én nem tartottam vele. Ahogy az őrzők elfordultak, előreléptem. Bár a szívem mélyén tudtam, hogy hagynom kéne őket elmenni – Zayne-t elmenni –, képtelen voltam visszafogni magam. Túl sok évet töltöttünk egymás mellett ahhoz, hogy úgy tegyünk, mintha idegenek lennénk.

– Zayne? – kiáltottam fel.

Zayne már a tető peremén járt, amikor kimondtam a nevét, és úgy láttam, mintha a hangomra összegörnyedne, de aztán letérdelt, majd a levegőbe emelkedett, anélkül, hogy hátranézett volna. Anélkül, hogy tudomást vett volna rólam.

TIZENEGY

Mire a Palisadesbe értünk, hogy találkozzunk Caymannel, leszállt az este.

A Roth lakásának helyet adó épületben egy szórakozóhely működött, ami dugig volt démonokkal meg a körülöttük lődörgő emberekkel, akiknek sötét és zavaros volt az aurája. A gyomrom kissé kavargott, de nem volt vészes. Fülledt zene szólt, és a színpadon szukkubuszok ringatták gyémánttal díszített csípőjüket. Úgy fénylettek és csillogtak, mint a mennyezet alatt lógó karácsonyi fények.

A körülményeket tekintve elég ironikus volt a dekoráció…

Roth erősen fogta a kezemet, ahogy elvezetett a színpad mellett. A nyakamat nyújtogatva igyekeztem kifürkészni, hogy mi folyik a sötét sarkokban, amik mellett elsétáltunk, de nem láttam mást, csak egy kártyázó démonnőt és egy emberférfit, aki nem volt kimondottan dögös – legalábbis a betegesen sárgás árnyalatú bőrszíne nem volt éppen csábító.

Az egyik ketrecből felém nyúlt egy táncosnő, aztán vadul vihogni kezdett, amikor Roth figyelmeztető pillantást vetett rá. Még szorosabban fogta a kezemet.

– Most nem fogok elkóborolni mellőled – nyugtattam meg. Amikor legutóbb itt jártunk, megmondta, hogy ne táncoljak senkivel, és, hát, úgy alakult, hogy táncoltam egy szukkubusszal és egy inkubusszal. Néha rám fért volna a felnőtt felügyelet.

Roth nevetése túlharsogta a zenét.

– Ezúttal nem bízom a véletlenre, az fix.

– Ezúttal?

Elengedte a kezemet, és a vállamat átölelve az oldalához szorított, miközben az asztalok között sétáltunk. Lehajtotta a fejét, és finoman megérintette az ajkával az arcomat, aztán a fülembe suttogott:

– Mondtam már, mennyire tetszik rajtad ez a nadrág?

– Ez? – A lábamra pillantottam, és elfojtottam egy morgást. A nadrág olyan szűk volt, hogy reggel, öltözés közben csak az ágyra lefekve tudtam felhúzni a cipzárját.

– Caymannel borzasztó ízlésetek van, ha ruhákról van szó.

Roth nevetett.

– Le sem bírom venni a szememet a…

– Szememről? – próbáltam segíteni.

– Mmm. – Megpuszilta a fülcimpámat, ahogy végre a színpad másik oldalára értünk.

– Vagy az orromról?

– Nem egészen – válaszolta. Elvigyorodtam.

– Akkor biztos a térdkalácsomat stírölöd.

– Közelít. – Roth megállt a bárpult közelében. – Később kézrátétellel bemutathatom, melyik testrészedet bámultam egész nap.

Fülig pirultam.

– Milyen segítőkész.

– Mit mondhatnék? Kihozod belőlem a jóságot.

Mielőtt erre válaszolhattam volna, Cayman előlépett a pult mögül, és ledobta rá a kezében tartott fehér rongyot.

– Gyerünk az irodába!

Sosem jártam még az irodában, ezért kíváncsi voltam. Cayman elvezetett minket egy ajtóhoz a bár kijáratától nem messze, amin a SZEMÉLYZETI BEJÁRÓ felirat állt, de valaki lekaparta a betűk nagy részét, csak a MÉLY szót hagyva az ajtón.

Milyen kreatív.

Keskeny folyosón sétáltunk, amit valódi, falra rögzített fáklyák világítottak meg.

– Érdekes dekoráció – jegyeztem meg.

Cayman vigyorgott, Roth pedig becsukta utánunk az ajtót, így nem hallottuk többé a zene duruzsolását.

– A stílus az életünk, cukorborsó. Roth horkantott.

A folyosóról nyíló harmadik ajtó vezetett az irodába, és a szoba egyáltalán nem olyan volt, mint amire számítottam; őszintén szólva nem is tudom pontosan, hogy mire számítottam, de az biztos, hogy nem erre. A szoba sápadt színekben játszott: a falakat halvány türkizszínűre festették, az íróasztal fehér volt, és egy üres könyvespolc állt mellette. Az íróasztal előtt egy bolyhos, rózsaszín széket és egy leopárdmintás heverőt helyeztek el. A fal mellett egy szürke bőrkanapé állt. A kanapé fölött pedig egy bekeretezett One Direction-fotó díszelgett.

A fényképet az összes bandatag aláírta, még az a srác is, aki kilépett.

Tátva maradt a szám.

– Nem én rendeztem be az irodát – mentegetőzött Roth, amikor meglátta az arckifejezésemet.

Cayman lehuppant az íróasztal mögött álló, meglepően normális kinézetű székre, majd feltette a lábát.

– Roth feketét akart. Fekete falakat. Fekete bútorokat.

Bla-bla-bla. Néha jólesik az embernek egy kis szín.

Megtartottam magamnak a véleményemet, és inkább a kanapéhoz csoszogtam, és lezöttyentem rá.

Mielőtt elindultunk volna a szórakozóhelyre, írtam egy üzenetet Stacey-nek, amiben elmagyaráztam neki, mi történt, Roth pedig Caymannek tartott beszámolót. Stacey válaszul küldött egy csomó felkiáltójelet, aztán pedig, amikor Elijah-ról is meséltem neki, egy sor komor emojit. Habár Stacey tudta, hogy Elijah meg én a legkevésbé sem voltunk jóban, azzal is tisztában volt, hogy nem lehetett könnyű végignéznem a halálát.

És az a gondolat sem volt a legkellemesebb, hogy a lelkének az a része, amelyiket a lilin nem szívta el, a pokolra került… Gyűlöltem a pasast, de egy örökkévalóságot eltölteni a pokolban azokkal a lényekkel, akik részben miatta voltak ott, kissé talán túl nagy büntetés volt.

És ami még ennél is rosszabb, most, hogy végignéztem Elijah lelkének elszívását, tudtam, hogy mi történt Sammel, és ettől felfordult a gyomrom. Sam teste ott feküdt valahol, hidegen és elfeledve, a lelke pedig – legalábbis az, ami maradt belőle – egy még ennél is borzalmasabb helyre került.

Nem akartam ezekre a dolgokra gondolni, de képtelen voltam megállni. A gondolataim egyfolytában visszatértek Samre és arra, hogy mi történt vele.

Amikor Roth végre mindent elmondott Caymannek, amit akart, felpattantam a kanapéról.

– Lehetne, hogy a ház helyett a lakásodba menjünk? – kérdeztem.

– Ha ezt szeretnéd. – Roth ellökte magát az asztallaptól, aminek mostanáig támaszkodott. – Kétlem, hogy az őrzők pont most jönnének ide keresni minket. Biztonságban leszünk.

Megkönnyebbültem Roth válaszától, és tudtam, hogy jó érzés lesz visszatérni a lakásába. A nosztalgia miatt is, meg egyébként is jobban szerettem a hatalmas marylandi háznál. Persze a McVillának is megvoltak a maga előnyös tulajdonságai, de hidegnek és túl hivatalosnak éreztem.

Cayman megcsavarta az orromat, ahogy az iroda ajtajához sétált.

– Majd felküldök nektek valami bő zsírban tocsogó finomságot.

A gyomrom megkordult, eszembe juttatva, hogy reggel óta nem ettem. Lépcsőn kellett felmennünk a lakáshoz, mert a liftek csak lefelé közlekedtek – igen, oda –, és mire zihálva felértem a felső emeletre, az kívántam, bárcsak felmásztam volna inkább Roth hátára.

Az ölebek ezúttal nem őrködtek az ajtónál.

– Hol vannak a barátaid?

– Etetésidő van – válaszolta Roth. – Többet nem akarsz tudni.

Fuj.

Amikor Roth kinyitotta a tetőlakás ajtaját, meleg levegő áradt ki a helyiségből. Roth belépett, felkattintotta a lámpát, én pedig besétáltam a szobába, és körülnéztem.

– Minden pont úgy néz ki, mint régen – mondtam a hatalmas dupla ágyat bámulva. Fekete, gondosan betűrt ágynemű borította, és ahogy a tetőre vezető ajtó felé fordultam, észrevettem, hogy a patinás zongorán sincs egy szem por se. A falakon lógó morbid, tüzet és sötét árnyakat ábrázoló festmények még mindig szabályos szögben álltak.

Roth odalépett az ősrégi, unalmasnak tűnő kötetekkel teli könyvespolchoz, és lerúgta magáról a cipőjét.

– Senki sem merné összerendetlenkedni.

– De valaki tisztán tartotta.

– Cayman.

Hát, végül is logikus.

– Arra számítottál, hogy máshogy fog kinézni? – kérdezte Roth, és áthúzta a fején a pólóját.

A szám ugyanúgy kiszáradt, mint amikor először álltam itt a lakásában, és néztem végig, ahogy ezt csinálja. Kidolgozott teste görög szoborra emlékeztetett.

– I…igen, azt hiszem.

Szemét félig lehunyta, és kissé önelégült mosoly játszott az ajkán, mintha tisztában lenne azzal, hogy nem csak egy röpke pillanat erejéig terelte el a figyelmemet.

– Olyan, mintha egy örökkévalóság óta nem jártunk volna itt. Pedig annyira azért nem volt régen.

Rothnak igaza volt.

De azóta olyan sok minden megváltozott. Én is megváltoztam, épp ezért volt olyan furcsa látni valamit, ami ennyire változatlan azóta, hogy mindez elkezdődött.

Roth végigsimított a szegycsontján, majd keze a farmerját tartó övre siklott, a színes sárkánytetoválás közelében állt meg, és a mozdulattól átjárta a testemet az izgalom. Remegve beszívtam a levegőt. Felnézett, és fülledt tekintete az enyémbe fúródott.

Bódító feszültség ülte meg a szobát, ami mintha egymás felé húzott volna minket. Mindig is jelen volt köztünk ez a feszültség, és fikarcnyit sem gyengült.

Három árny emelkedett fel Roth testéről, és lassan a padlóra hullottak, ahol kiscicaformát öltöttek. Ketten azonnal az ágy alá rohantak, míg a harmadik – Thor – hozzám osont, nekidörgölőzött a lábamnak, és közben úgy dorombolt, mint egy miniatűr motor. Ezután ő is eltűnt az ágy alatt, anélkül, hogy a véremet ontotta volna, ami egyértelműen előrelépés volt.

– Vajon mit csinálnak ott lent? Roth megvonta széles vállát.

– Igazából nem akarom tudni.

– Valószínűleg bölcs döntés. – Az ágyhoz mentem, és leültem a sarkában, hogy levegyem a csizmámat. – Örülök, hogy itt vagyunk. Hiányzott ez a hely.

Halványan elmosolyodott, amikor felhúztam a lábamat a földről, nehogy azok az átkozott kiscicák elkapják. Bármilyen kedvesek voltak is velem, nem bíztam bennük.

– Tényleg egész hangulatos.

Már válaszra nyitottam a számat, de Roth ekkor nyújtózkodni kezdett, és volt valami abban, ahogy az izmai és a bőre megmozdult, amitől teljesen kiment a fejemből minden, amire addig gondoltam.

– Kérsz valamit inni? – kérdezte Roth. Némán a fejemet ingattam.

Roth leengedte a karját, majd a fekete minihűtőszekrényhez lépett, és elővett belőle egy üveg vizet. Lecsavarta a kupakot, és embereset kortyolt belőle, majd letette a palackot, és felém fordult. Áthatóan nézett rám, nem úgy, mintha arra számítana, hogy bármelyik pillanatban összeomolhatok, de azért aggódva figyelt. Odasétált hozzám, és anélkül, hogy bármit is kérdeznie kellett volna, beszélni kezdtem.

– Nem tudom kiverni a fejemből, hogy… Sam is így halt meg – vallottam be. – Valami másra gondolok, aztán hirtelen újra eszembe jut.

Roth letérdelt elém.

– Layla…

– Láttad, mit tett a lilin. Elvette az… Elvette Elijah lelkét, és bekebelezte. A lény megette a lelket, aztán felvette Elijah alakját. – Felemeltem a tekintetemet, és Roth szemébe néztem. – Sam is így halt meg, és a lilin ezért nézhetett ki úgy, mint ő. Szörnyen fájdalmas lehetett. – Egy pillanatra szorosan becsuktam a szememet. – De legalább gyorsan történt, igaz? Elijah-val úgy tűnt, nagyon gyors volt.

Roth a térdemre tette a kezét, és finoman dörgölni kezdte.

– Gyorsan történt.

Előreesett a vállam, és a fejemet ingattam.

– Nem igazán bánt, ami Elijah-val történt, pedig az apám volt. Mit mond ez el rólam?

Roth arckifejezése elkomorult.

– Semmit sem mond rólad. Az a seggfej csak egy spermadonor volt. Ez az igazság. Semmi másra nem volt jó. Nem volt az apád. Egy pillanatnyi szomorúsággal sem tartozol neki. És semmi mással sem.

Ez igaz, de…

– Akkor is bűntudatom van.

Nem válaszolt, közel hajolt hozzám, és az arcomat tanulmányozta.

– Te annyira… annyira emberi vagy néha, Layla. Pedig egy csepp embervér sincs benned.

– Így szocializálódtam, asszem – mondtam bizonytalanul, mire Roth halkan felnevetett. – De komolyan. Stacey és… és Sam hatására lettem ilyen. Ember maradtam miattuk, és ennek örülök. Szeretem embernek érezni magam.

– És én is szeretem ezt benned – válaszolta gyorsan, amivel meglepett.

– Tényleg?

Roth komolyan bólintott, mire halványan elmosolyodtam.

– Semmivel sem tartozol Elijah-nak – sulykolta. – Kérlek, mondd, hogy érted ezt.

– Értem – mondtam, de tényleg elfogadni a dolgot már nehezebb ügy volt.

Roth pillantása újra az arcomra siklott.

– Nem tervezel semmi butaságot, igaz? Mozdulatlanná dermedtem.

– Mire gondolsz?

– Arra, hogy vissza akarnád hozni Sam lelkét. – Roth le sem vette rólam a szemét. – Ne is próbáld tagadni… Tudom, hogy ezt szeretnéd. Majd én megyek, és…

– Nem. Te nem mehetsz le oda. Ha megteszed, nem engednek vissza – szakítottam félbe. – Nem mehetsz le oda.

Roth szeme összeszűkült.

– Látom, beszélgettél Caymannel.

Nem tagadtam, hogy így volt.

– Nem akarom, hogy kockára tedd a testi épségedet.

– Még Samért sem? – kérdezte kihívóan.

Erre a kérdésre nehezebb volt válaszolni, tekintve, hogy mire készültem.

– Nem.

– Én sem akarom, hogy kockáztasd érte az életed – jelentette ki Roth. – Nem érdekel, ha kegyetlenül hangzik. Nem akarod, hogy ilyen kockázatot vállaljak, és én sem, hogy te tedd meg ugyanezt.

A következő mondatot még annál az egyszerű szónál is nehezebb volt kimondanom, mert hazugságra készültem, és nem akartam, hogy Roth és köztem bármilyen titok is legyen, de muszáj volt tennem valamit Samért. Nem volt más mód rá, és tudtam, hogy ha elmondanám Rothnak, találna rá módot, hogy megállítson, vagy velem jöjjön. Egyik sem volt opció.

– Hogy hoznám el Sam lelkét? – kérdeztem. – Azt sem tudnám, hol kezdjem.

Roth nem válaszolt, csak bámult rám, de láttam rajta, hogy tudja, mit kéne tennem. Ha Cayman tudta, neki is tudnia kellett. És ha Cayman azt is tudta, hogy a Kaszás éppen nincs a pokolban, akkor nagy eséllyel Rothnak is tudomása volt erről. Én pedig azt tudtam, hogy Roth a kockázatok ellenére kész lenne elmenni a Kaszáshoz.

Előtte kell odaérnem.

– Át tudnál változni gyorsan, mielőtt Cayman ideér?

Meg akarom nézni a szárnyadat.

Tudtam, hogy ha nemet mondanék, azzal csak késleltetném az elkerülhetetlent, és amúgy is örültem a témaváltásnak. Lehúztam a pulcsimat. Volt rajta két szakadás ott, ahol korábban a szárnyaim áthasították az anyagot, de a spagettipántos felső, amit alatta viseltem, épnek tűnt. Mielőtt alakot váltottam volna, megpróbálkoztam azzal, amit Roth korábban csinált a cicákkal. Gyengéden végigsimítottam a testemen ott, ahol Bambi pihent, és láss csodát: a famulus azonnal lemászott a testemről. Menő.

Bambi először Rothhoz ment, a démon combjához dörzsölte az orrát. Roth megpaskolta a fejét. A famulus ettől megnyugodott, és a zongora közelében álló alacsony háttámlájú székhez siklott. Összekuporodott, fejét a karfára hajtotta, aztán látszólag bánatosan bámult kifelé az ablakon.

Már nem esett nehezemre az átváltozás. Koncentrálnom, sőt felállnom sem kellett hozzá. Csak azt akartam, hogy megtörténjen, és megtörtént. A hátam bizseregni kezdett, aztán előbújt a szárnyam. A bal oldali fájt, és amikor megnéztem, észrevettem, hogy kissé lóg, mint Izzy babáé.

– Azt hiszem, eltört – mondtam.

Roth az ágyhoz sétált, és leült, majd odafordult hozzám, és megvizsgálta a szárnyamat.

– Fáj?

– Egy kicsit – vallottam be. – De nem vészes.

Roth tekintete az arcomra siklott, aztán vissza a szárnyamra.

– Lehet, hogy eltört, de már gyógyulófélben van. – Ujjaival végigsimított a tollak felszínén, elkerülve a fájó pontot. Habár az érintése gyengéd volt, így is összerándultam. Roth azonnal visszahúzta a kezét.

– Fájt?

– Nem, csak állati érzékeny.

Roth felhúzta az egyik szemöldökét, kinyitotta a száját, majd visszacsukta. Elvigyorodtam, és így szóltam:

– Na, most kinek mocskos a fantáziája?

– Tökmag, az én fantáziám mindig mocskos. – Kacsintott, én pedig felnevettem, aztán Roth megint vizsgálgatta pár másodpercig a szárnyamat. – Ha pihenteted pár óráig, maximum egy napig, teljesen rendbe jön.

Hátrapillantottam a szomorú, kókadt szárnyacskámra.

– Gondolod, hogy a tollak le fognak hullani?

– Hogy micsoda? Égővörös lett az arcom.

– Lehet, hogy valamiféle átalakuláson megyek keresztül, és ki fognak hullani a tollaim.

Roth olyan arcot vágott, mintha mindjárt elnevetné magát, de végül bölcsen megcsókolta fedetlen vállamat. Felállt az ágyról, aztán odasétált a vizéhez.

– Baromira utálod őket, igaz?

– Nem utálom őket. Vagyis nem kimondottan. – Jobb szárnyamat közelebb húztam a testemhez, és remegő ujjakkal végigsimítottam a tollakon. – Csak nem értem őket. Kinőttek, pedig nem is vagyok felsőbbrendű démon.

Roth ivott egy kortyot, majd visszatette az üveget.

– Mondtad, hogy a többi őrző és démon felsőbbrendű démonként érzékel téged, aminek az lehet az oka, hogy kezdesz érettebbé válni. Talán a tollak is ennek az érésnek a jelei. Más vagy, mint mi – mint bármely más démon. Keverék vagy, ami miatt nehéz kiszámítani a fejlődésed alakulását. – Megvonta a vállát, majd folytatta:

– Ennél jobb ötletem nincs, de nem túlzottan értek ehhez a témához. A legtöbbünk már a teremtése pillanatában teljesen kifejlett, a többiek pedig egy nap alatt befejezik azt a növekedést, ami normál esetben évtizedekig tart.

– A kis különleges – motyogtam a bajszom alatt. Roth elvigyorodott.

– A tollakat meg azt, ahogy átalakulás után kinézel, én sem értem. Ja, tudom, állati sokat segítettem, de hát te vagy az egyetlen lény, akiben egyszerre van őrző- és démonvér… Méghozzá nem is akármilyen démoné, hanem Lilithé. Lehet, hogy ez is csak egy fázis a folyamatban, aminek a végére eléred az igazi formádat.

Ebben a pillanatban rájöttem, hogy nem is meséltem neki a kávéházi démonról.

– Amikor elmentem, hogy beszéljek Zayne-nel… Tudod, miről… Nos, akkor találkoztam egy felsőbbrendű démonnal, azután, hogy Zayne otthagyott. A démonok ugye általában nem éreznek engem, de ez a fickó érzett.

– A felsőbbrendű démonokkal más a helyzet, tökmag.

Néhányan lehet, hogy érzik, mi vagy.

Hűha.

Felnéztem, hogy a szemébe pillanthassak.

– De ez a démon… elfutott előlem, Roth.

Rothnak ezúttal mindkét szemöldöke magasra szaladt.

– Konkrétan elrohant előlem, és tök rémültnek tűnt – folytattam, és a hangomon hallatszott, hogy nyugtalanít az emlék. – Sosem láttam még olyan felsőbbrendű démont, ami bármi elől is elfutott volna. Még az őrzőktől sem félnek.

– Ez igaz. – Roth arcvonásai megkeményedtek. – A felsőbbrendű démonok nem menekülnek el semmi elől, kivéve a Főnököt, engem és…

A szívem elszorult a rettegéstől.

– És mitől?

Roth még komoran is szívdöglesztő volt, az arckifejezésétől mégis összerándult a gyomrom.

– Egy ősdémon elől ők is elmenekülnének.

– Ősdémon?

Roth a falnak dőlt, és félig lehunyt szemmel nézett rám.

– Az ősdémonok olyanok, mint a Főnök, tökmag.

Kegyvesztettek.

– Kegyvesztettek…? – ismételtem el suttogva, aztán megértettem. – Az angyalokra gondolsz, akik kegyvesztetté váltak azután, hogy a Földre küldték őket segíteni az embereken? – Roth bólintott, én pedig tágra nyílt szemmel folytattam: – Nekik is fekete, tollas szárnyuk van?

Az ajka megint megrándult.

– Igen. És a Főnöknek is.

A vállamra mintha ólomsúly nehezedett volna.

– De ennek…

– Semmi értelme, tudom. Ezért nem beszéltem róla eddig. És nyilván nem vagy egyike a kegyvesztetteknek sem – mondta, miközben végigsimított a mellkasán. – Ezért gondolom, hogy ez csak egy fázis. Épphogy csak elkezdtél átváltozni, tökmag. Fogalmad sincs, mi mindenre vagy képes.

Sóhajtottam. Ha ez tényleg csak egy fázis volt, mi jön ezután? Szarvacskák nőnek a gerincem mentén, mint valami dinónak? Vagy pikkelyeim lesznek, mint Toppancsnak?

– És mit gondolsz, miért menekült el előlem a démon?

– Azért, mert olyan a szagod, mint nekem.

– Öö… Hogy mondtad?

Roth arcán újra feltűnt a féloldalas mosoly.

– Minden porcikádon rajta van a szagom. A többi démon érzi.

Ellenálltam a kísértésnek, hogy megszagoljam magamat.

– Minden démoné egyedi – magyarázta Roth. – Mármint a szagunk. Olyasmi, mint az ujjlenyomat. Ha egy démonnak van legalább egy működő agysejtje, képes azonosítani a szagomat, és hanyatt-homlok elmenekül.

Még mindig arra összpontosítottam, hogy ne kezdjem el szagolgatni magamat, amikor eszembe jutott, hogy egyszer Zayne is azt mondta, érzi rajtam Roth szagát. Végre megértettem, mi volt az a szag, ami mindig körüllengte a démont.

– Neked édes… pézsmaillatod van.

Roth arcáról eltűnt a mosoly, és egy hosszú másodpercig némán, fürkészőn nézett rám.

– Neked pedig napfényillatod.

Elakadt a lélegzetem. Fogalmam sem volt, milyen illata van a napfénynek, de úgy képzeltem, hogy finom. Édes volt Rothtól, hogy ezt mondta.

Hirtelen zavaromban hátranyúltam, és játszani kezdtem a jobb szárnyammal.

– Úgy érzem magam, mint egy… páva.

– Látom, már megint visszatértünk ehhez a madaras témához. – Ellágyult az arca. – A páva sokak szerint gyönyörű állat.

– Akkor… kakadu?

Roth szeme vidáman megvillant.

– Biztos vagyok benne, hogy vannak, akik szerint a kakadu is.

– Galamb?

A fiú elnevette magát.

– Layla, nincs benned semmi galambos.

– Jó tudni.

Hirtelen csend lett, aztán Roth így szólt:

– Megnézted magadat egyáltalán azóta, hogy… másképp változol át? Az első alkalom óta?

Lenéztem, és a fejemet ráztam.

– Érdemes lenne minél előbb megtenned. Talán akkor te is meglátod, amit én látok… és mindenki más is – mondta halkan. – Mert gyönyörű vagy, Layla. Tudom, hogy gyakran mondom ezt neked, de nem ok nélkül dobálózom a szóval. A démoni szépségű emberek visszataszítóak. Te messze túlszárnyalod mindegyiküket. És nem csak a külsődről van szó. A szépséged belülről fakad. Sok mindent láttam már életemben, és semmi, semmi sem hasonlítható a te szépségedhez.

Te jó ég… Ahogy Rothra néztem, az összes érzelmem és a világegyetem összes csillaga a tekintetemben csillogott. Valószínűleg ez volt a legszebb dolog, amit valaha mondtak nekem, és a testem összes sejtjében tudtam, hogy komolyan is gondolja, amit mond. Számára tényleg ez volt az igazság.

Mielőtt bármiféle normális választ sikerült volna adnom, Cayman megérkezett a kajával, és Roth bekapcsolta a tévét. Hátradőltem, és rávetettük magunkat a hamburgerrel, rántott csirkemellcsíkokkal és sült krumplival teli tálra. Roth minden falatot – beleértve a hamburgert is – fokhagymás szószba mártogatott. Ezt eddig sosem vettem észre.

Evés után a fürdőszobába mentem, hogy megmossam a kezem és az arcom, mert úgy éreztem, rám fér azok után, hogy szinte beledugtam az arcomat a tálba. Amikor visszamentem a hálóba, már csak a tévé fénye világította meg a szobát. A tálat elvitték, a helyén Roth nyújtózkodott, kezét a feje alá tette. A hasa érthetetlenül lapos volt, amíg én úgy néztem ki, mint akinek egy kajababa van a pocakjában.

Néha – például most is – teljesen elvesztettem a fejem, ha Rothról volt szó.

Odasétáltam hozzá, felmásztam az ágyra, aztán Roth felé fordulva az oldalamra fordultam. A szívem úgy zakatolt, mintha vagy tizenkétszer, rohanva megtettem volna a fürdőszoba és az ágy közötti távolságot.

Roth felém fordult, és rám nézett. Közelebb másztam hozzá.

Figyelmesen nézett.

Még közelebb húzódtam hozzá, egészen addig, amíg a felsőtestem Roth oldalához préselődött. Anélkül, hogy ránéztem volna, a mellkasára fektettem a fejem. Egy pillanat múlva kivette a kezét a feje alól.

– Nem úgy alakult az este, ahogy szerettem volna – mondta.

Csak most jutott eszembe a meglepetés, amit korábban említett.

– Semmi baj.

– El akartalak vinni randizni – folytatta, mintha meg sem hallott volna. – Egy normális helyre. Vacsorázni. Vagy moziba.

Felemeltem a fejem, és meglepetten felpillantottam rá. Találkozott a tekintetünk.

– Tudom, hogy őrültségnek hangzik ebben a helyzetben, de az emberek… ilyen dolgokat szoktak csinálni. Randiznak. Kajálnak. Moziba mennek, pedig egyiküket sem érdekli igazán a film.

– Igen, tényleg.

Roth az oldalára fordult és lejjebb húzódott, hogy egy magasságban legyen a szemünk.

– Szerintem az egész vacsi és film alatt a másikra gondolnak, hogy mi fog történni, ha eljön a távozás ideje. Vajon behívja majd magához a lány a fiút? Vagy a fiú a lányt? Lesz csók? Vagy még több?

Begörbültek a lábujjaim.

– Te ezekre gondolnál, ha randiznánk?

– Igen. Az száz százalék – válaszolta Roth. – De akkor is szerettem volna, ha elmegyünk randizni. Ha van egy ilyen esténk. Ez lett volna a meglepetésem.

A közelebbnél is közelebb húzódtam hozzá, felnyújtóztam, és lágyan megcsókoltam.

– Szeretném, ha lenne egy ilyen esténk, de nincs szükségem rá. Amire szükségem van, az ez, a másodpercek és percek, amiken osztozunk. Csak erre van szükségem. Amíg élek.

A karomra tette a kezét.

– De te többet érdemelsz ennél.

Ezzel a mondattal rászolgált egy újabb csókra. És elérte, hogy még jobban beleszeressek, pedig nem gondoltam, hogy ez lehetséges.

– Vacsoráztunk, és be van kapcsolva a tévé. Ez is van olyan jó, mint a mozi. Elterelted a figyelmemet a rossz dolgokról, és azt mondtad, gyönyörű vagyok. Szóval olyan estét adtál nekem, amilyet szerettél volna.

Egy pillanatig némán nézett rám, aztán mosolyra görbült a szája, ellágyultak éles arcvonásai. Jó pár másodperc eltelt, mire újra megszólalt.

– Tudod, miért kell néha távolabb mennem tőled? – kérdezte Roth, és végigsimított a karomon.

Váratlanul ért a kérdés.

– Nem.

Roth tekintete követte keze mozgását.

– Mindig, amikor a közeledben vagyok, meg akarlak érinteni.

A vallomástól bizseregni kezdett a testem.

– Abban sem vagyok biztos, hogy pusztán akarom, nem pedig szükséglet-e – folytatta. Dús szempillái csaknem eltakarták a szemét. Ujjaival megcirógatta a hasamat, majd a csípőmre tette a kezét. – Azóta így érzek, hogy először megpillantottalak. Már akkor is meg akartalak érinteni. Azt hiszem, az az oka, hogy… ahonnan én jövök, nincs hozzád hasonló. Eredendően jó vagy – mondta, és a szemembe nézett. – Érzem. De az is lehet, hogy csak jó érzés megérinteni a bőrödet. Ki tudja? Talán csak nem ismerem a határokat.

Elvigyorodtam.

– Ebben van valami, de nem bánom.

Pár másodpercig némán feküdtünk, és a gondolataim elterelődtek a ma estéről, az összes sürgető problémánkról, és egy ismeretlen jövő felé kalandoztak.

– Gondolkodtam.

– Jaj, ne.

Felnevettem, aztán hirtelen elillant a jókedvem.

– Mit fogunk csinálni? – suttogtam. Roth teste megfeszült.

– Ez nem túl konkrét kérdés, tökmag.

– Tudom. – Közelebb bújtam hozzá, hagytam, hogy a testéből áradó meleg átjárja a tagjaimat. – De most úgy egy évtizeddel későbbre gondolok.

– Hmm. Egy évtized. Jól hangzik.

– Arra gondoltam, mi lesz két vagy három évtized múlva. Amikor majd negyvenéves leszek, és úgy is nézek ki, te pedig ugyanúgy, mint most – magyaráztam, és bámultam magam elé a sötétben. – Nem lesz fura?

– Nem.

Roth egy másodpercig sem habozott a válasszal, de nekem nevethetnékem támadt.

– Ne már, előbb-utóbb úgy fogok kinézni, mintha az anyád lennék. Az őrzővérem miatt öregszem, Roth. Lehet, hogy fiatalabbnak fogok tűnni a koromnál, de akkor is öregszem majd, és…

– Ne mondd ki! – mondta élesen. – Ne fejezd be a mondatot!

Nagyot nyeltem, és felemeltem a fejem. Fürkész tekintete az enyémbe fúródott.

– De hát igaz. Hogyan lehetnénk együtt, ha én kilencvenéves leszek, te pedig tizennyolcnak tűnsz? Hogyan…

– Nem tudom, de valahogy meg fogjuk oldani. Megtaláljuk a módját. Ki tudja, hogy egyáltalán tovább öregszel-e majd? Értem, hogy mostanáig így volt, de talán egy ponton abbamarad majd a folyamat. Részben démon vagy, Layla. A démonok nem öregszenek. Az őrzővér talán hatással volt bizonyos tulajdonságaidra, de nézd csak meg, mi történt, amikor az utóbbi időben átalakultál! Változol, és nem tudod… sőt, senki sem tudja, hogy ez mit jelent.

– A te szádból olyan egyszerűnek hangzik – mondtam rövid hallgatás után. – Mintha nem is lenne olyan nagy ügy, hogy egy napon úgy fogok kinézni, mint a nagyanyád.

– Mert nem is az. – Az arcomra simította a tenyerét. – Szerintem nem tudod, mit jelent, ha egy démon szerelmes lesz, Layla. Az ilyesmi nem múlik el csak úgy.

Nem fakul meg az érzés, még akkor sem, ha azt szeretnénk. A szerelmünk örökké tart. És ezt nem csak úgy mondjuk. Ha szerelembe esünk – ami csak egyetlenegyszer történik meg –, az örökké tart. Semmi sem változtathat rajta. Ha jobban belegondolsz, ez elég para dolog, de szerencsére te is így érzel, szóval nem kínos a helyzet. Érted, miről gagyogok?

Paimon, a felsőbbrendű démon, aki szerelmes volt Lilithbe, és elindította ezt az egészet, amikor megpróbálta kiszabadítani őt, valami hasonlót mondott, de Rothtól hallani olyan volt, mint először csokoládét kóstolni. Nem illant el tőle az összes aggodalmam, de már nem aggasztottak annyira. Roth szavai reményt adtak: tudtam, hogy együtt megküzdhetünk minden problémával, még akkor is, ha nekem már járókeretre lesz szükségem ehhez.

– Istenem, Roth, néha… Néha annyira tökéletes vagy.

Arra számítottam, hogy a szokásos élcelődő módon fog válaszolni, de ehelyett megérintette az arcomat, majd a tarkómra siklott a keze. Magához húzott, hogy a fejem az álla alatt legyen, és egyik lábát az enyém köré fonta.

– Mondhatok valamit?

– Persze.

Roth a tarkómat simogatta a hüvelykujjával.

– Az ilyen pillanatokra is szükségem van.

TIZENKETTŐ

A szék előtt álltam, és úgy éreztem, mintha megittam volna egy rekesznyi energiaitalt. Szinte szétvetett az idegesség, és egyik lábamról a másikra álltam, kicsit úgy, mint Toppancs Stacey-éknél.

– Nem várhat ez? – kérdeztem, miközben nyirkos tenyeremet a csípőmhöz dörzsöltem. – Szerintem nagyon is ráérünk vele.

Roth úgy vigyorgott, mint egy macska, ami elfogott egy egész csapat egeret, de annál jobban ismert, mint hogy közelebb merészkedjen hozzám ebben a pillanatban. Ha megteszi, nagy eséllyel képen törlöm.

– Inkább előbb, mint utóbb, tökmag.

Felhúztam az orrom, karba tettem a kezem, majd odapillantottam, ahol Cayman babrált valamiféle hatalmas, fúrógépnek tűnő szerkezettel, amiről tudtam, hogy a legkevésbé sem ezt a célt szolgálja.

– Tényleg meg tudja csinálni? – kérdeztem aggódva Rothtól.

Cayman mosolyogva rám nézett.

– Nincs olyan, amit én ne tudnék megcsinálni, bogárkám.

– Azért van néhány dolog – emlékeztette Roth.

Cayman vállat vont, aztán megnyomott valamit a kezében tartott szerszámon, mire zúgó hang töltötte meg a szórakozóhely mögötti irodahelyiséget. A szemem tágra nyílt, az izmaim megfeszültek.

– Ennek… biztos ilyen hangosnak kell lennie? Cayman nevetett.

– Tökmag, éjszörnyekkel és őrjöngőkkel néztél farkasszemet; nem ijedhetsz meg egy kis tetkótól.

Roth felé pördültem.

– Nem téged fognak tetoválni, úgyhogy inkább fogd be! A hátam mögött álló Cayman horkantott, mire dühösen felé fordultam, és megajándékoztam a legszebb gyilkos pillantásommal.

– Te is! Csend legyen! Cayman csendben maradt.

– Öt tetkóm van, tökmag. Tudom, milyen érzés – mondta Roth mézesmázosan, és kezét mentegetőzve emelte fel. – Kicsit szúrni fog, de erős vagy: ki fogod bírni.

Nem akartam kibírni.

És nem akartam nyavalyogni sem, de nem tudtam lelkesedni a gondolatért, hogy valaki mindjárt tintába mártott tűvel fogja szurkálni a bőrömet. Miért gondoltam, hogy ez jó ötlet? Cayman felegyenesedett.

– Akkor elkezdjük, vagy mi lesz? Gondolom, mindannyiunknak megvan a maga dolga. Nektek például meg kell találnotok a lilint, nekem pedig meg kell kötnöm néhány alkut.

– Rajtad áll, Layla – mondta Roth. – Ha nem akarod, nem kell megcsinálnunk.

Legszívesebben kaptam volna az alkalmon, és kihátrálok a dologból, de famulust tetováltatni a bőrömre bölcs döntés volt. Az ilyen tetkó erővel ruházza fel a tulajdonosát, mint egy saját, külön bejáratú védelmi rendszer, ami bekapcsol, ha elfajulnak a dolgok. Szóval itt volt az ideje, hogy nőként viselkedjek.

– Csináljuk meg!

Roth rám mosolygott, Cayman pedig az íróasztalt megkerülve közelebb lépett.

– Akkor pattanj fel a székre – utasított. – És már indulhat is a buli.

Megtettem, amit kért, aztán kis híján felsikítottam, amikor Cayman megnyomott valamit a szék oldalán, és váratlanul fekvő helyzetben találtam magamat. A karfát szorongatva bámultam rá.

– Azért értékeltem volna, ha figyelmeztetsz.

– Abban meg mi lett volna a poén? – kérdezett vissza. –

Tudod már, mit szeretnél?

Rothra pillantottam, ő pedig lassan bólintott. Előző éjjel beszélgettünk a témáról, és a vártnál nehezebbnek bizonyult eldönteni, milyen famulusom legyen. A legtöbb ötletem tök béna volt. Az egyik a láma volt, de amikor előhozakodtam vele, Roth kijelentette, hogy ideje lefeküdnöm, mert az agyamnak nyilvánvalóan pihenésre van szüksége.

– Egy rókát – válaszoltam Caymannek. – Mert gyors és okos.

– Mint én – tette hozzá Roth. A szememet forgattam.

– Nem azért, mert hasonlít Rothra.

– Rókát? Érdekes – motyogta Cayman, és legyintett a bal kezével. A mozdulatra egy alacsony szék bukkant fel a semmiből. Elég menő trükk volt. – Kelleni fog hozzá egy kis hely. Húzd fel a pólód!

Roth hirtelen Cayman felé kapta a fejét.

– Biztos vagy benne, hogy ezt akartad kérni tőle?

Cayman horkantott, és felpillantott az arcába hulló hajtincs mögül.

– Kérlek. Bármilyen csinos is a mi kis pitécskénk, nem az esetem. Ha viszont te vennéd le a pólódat, az már csúcsra pörgetné a motorcsónakomat.

Felhúztam az ajkam, Roth pedig azt motyogta:

– Tök mindegy.

Mély levegőt vettem, aztán felhúztam a pólómat, hogy szabaddá váljon a hasam.

– Van egy olyan érzésem, hogy ez fájni fog.

– Nem lesz vészes – nyugtatgatott Roth, majd a szék háttámlájához lépett, és a vállamra tette a kezét. – Ki fogod bírni.

Caymanen látszott, hogy ismeri a kezében tartott eszközt. Görcsösen megfeszültek az izmaim, ahogy fölém hajolt, de Cayman a fejét ingatta.

– Szerencséd van, cukipopi. Sokkal gyorsabban fog menni, mintha ember lennél.

– Miért?

Cayman rám nézett.

– A varázslat miatt – válaszolta olyan hangsúllyal, mintha egy gyagyáshoz beszélne. – És azért, mert sokkal gyorsabban fogsz gyógyulni, mint egy átlagos ember. Be sem kell majd takarni a tetkót.

– Oké. – Nem volt más lehetőségem, hinnem kellett neki.

– És minek fogod nevezni a rókucidat? – érdeklődött Cayman.

Olyan feszült voltam, hogy az sem lepett volna meg, ha néhány testrészem csak úgy letörik.

– Robinnak.

– Miért pont úgy? – húzta fel a szemöldökét.

– Az a kedvenc Disney-filmem, amiben Robin Hood egy róka – magyaráztam. – Ezért lesz Robin.

– Ez az én csajom – hallottam Roth hangját a hátam mögül. – Úgy bizony.

Cayman Rothra pillantott, majd a bordámra tette a kezét. Az érintésétől összerezzentem, aztán – mivel képtelen voltam elfordítani a tekintetemet, bármennyire is szerettem volna – néztem, ahogy a bőrömhöz érinti a tetoválópisztolyt.

– Basszus! – visítottam, és olyan erősen szorítottam a szék karfáját, mintha az életem múlna rajta. Az egész hasamban éles, égő fájdalmat éreztem, mintha darázsfészekben hengergőztem volna. – Csak egy kicsit fog fájni? Te szórakozol velem?

– Idővel jobb lesz – nyugtatgatott Roth, miközben a vállamat masszírozta.

Anélkül is tudtam, hogy mosolyog, hogy ránéztem volna, és kedvem lett volna behúzni neki egyet. A hasam égett Cayman szorgos kezei alatt, és csak kábé egy örökkévalóság után kezdett enyhülni a fájdalom, de szerintem akkor is csak azért, mert érzéketlenné vált a bőröm. A kínok ellenére ültem és tűrtem, ahogy egy rendes félig démon, félig őrző lányhoz illik, és legyűrtem a késztetést, hogy alakváltással védjem magamat.

Roth minden tőle telhetőt megtett, hogy elterelje a figyelmemet; felkészített arra, hogy milyen lesz, ha már lesz saját famulusom, nem csak egy olyan, aminek a felügyeletén osztozom Rothtal.

Elmondta, hogy Robin, a ravaszdi róka famulusom az első napot valószínűleg átalussza majd, nem mozog sokat, és ez idő alatt végig a bőrömön marad. Azt is elmondta, hogy Robin nemcsak fizikailag, de érzelmileg és mentálisan is kötődni fog hozzám. Amíg pihen, belepillant majd az emlékeimbe. Megismer engem, ami, hát, eléggé ijesztően hangzott, de ahogy Bambi és Roth esetében, úgy Robin is képes lesz érzékelni, ha bajba kerülök, vagy arra van szükségem, hogy alakot öltsön.

Csak azt reméltem, hogy nem óriási mutáns rókaként jelenik majd meg, mert az is állati para lett volna.

Fogalmam sincs, mennyi idő telhetett el, de Cayman egyszer csak hátradőlt, és kikapcsolta a tetoválópisztolyt.

– Kész – mondta, majd nagyot nyújtózott.

Lepillantottam sajgó hasamra, és amit láttam, attól elállt a lélegzetem. Egy bazi nagy tetkó volt rajta, ami a jobb bordáim aljától egészen a köldökömig tartott. Másnak talán nem tűnt volna olyan nagynak, de nekem gigantikusnak tűnt.

És gyönyörű volt.

Mivel nem figyeltem, amikor Cayman szünetet tartott és a munkáját nézte, a kész tetoválás teljes mértékben meglepetésként ért. A róka vörösesbarna bundája olyan valósághű volt, hogy szinte arra számítottam, érezni fogom a finom szőrt, ha hozzáérek. Bozontos farkában fehér csík futott. Az állat összekuporodott, hátsó lábait maga alá húzta, hosszú orrát mellső lábaira hajtotta. Cayman hihetetlen részletességgel dolgozott, a rókának még a dús szempilláit, a behunyt szeme körüli fehér pamacsokat és a fekete bajuszát is hűen sikerült ábrázolnia.

Volt még valami igazán csodálatos a tetkóban: az, hogy milyen gyorsan elhalványult körülötte a bőrömön a vörösség. Cayman nem viccelt, amikor azt mondta, szerencsés vagyok. Tudtam, hogy a bőröm úgy egy óra múlva megint teljesen ép lesz.

A rókának ekkor váratlanul megrezzent a bajusza egyik szála, én pedig ijedtemben ugrottam egyet a székben. Vigyorogva Rothra néztem.

– Megmozdult a bajusza!

Roth elmosolyodott, amitől a szeme is vidámsággal telt meg, és kivilágosodott.

– Ez gyors volt! Van egy olyan érzésem, hogy aktív lesz a kicsike.

– Remélem, Bambival jól kijönnek majd. – Kicsit olyan volt a helyzet, mintha arra készülnénk, hogy az öcsikének bemutassuk a nővérét, remélve, hogy az utóbbi nem löki egy száguldó kamion elé a betolakodót.

– Így lesz – nyugtatott meg Roth, és a tarkómra simította a kezét – Ügyes voltál, tökmag! Jutalmat érdemelsz.

Felhúztam a szemöldököm, mert tudtam, hogy annyira azért nem voltam ügyes. Őszintén szólva úgy viselkedtem, mint egy óriásbébi.

– Jutalmat?

Roth bólintott, majd lehajolt, és megcsókolt. És nem is csak egy gyors puszit nyomott a számra. Minden érzékemmel rá figyeltem. Már a hasam tompa sajgását sem éreztem. Roth keze az államra siklott, egy helyben tartotta az arcomat, és elmélyítette a csókot, így közelebbről megvizsgálhattam a nyelvében lévő piercinget.

Ó, az a csók… Meghozta a kedvemet bizonyos dolgokhoz – olyan dolgokhoz, amikre nem illett társaságban gondolni, főleg, mert még előttünk volt egy egész nap, mielőtt átélhettük volna őket. Előző éjjel, a famulusról folytatott beszélgetésünk után, túlságosan kimerültek voltunk ahhoz, hogy bármit is csináljunk az alváson kívül, de most azt kívántam, bár jobban kihasználtuk volna a kettesben töltött pillanatokat. Most viszont másnak volt itt az ideje, nagyon fontos dolgokat kellett elintéznünk, de a testem felhevült, és ezúttal az én kezem vándorolt Roth tarkójára, az ujjaim kócos hajába túrtak.

– Ne is foglalkozzatok velem – mondta Cayman. – Én itt sem vagyok. Á, nem. Nincs itt semmiféle szerencsétlen, akinek végig kell néznie, ahogy egymást nyaljátok- faljátok.

Roth felnézett, és sötét pillantást vetett Cayman felé, míg én csak ültem ott, és élveztem a csók utóhatását.

– Akár simán ki is mehettél volna.

– Ne keverjük bele a logikát a beszélgetésbe! – Cayman felállt. Észrevettem, hogy a tetoválópisztoly eltűnt a kezéből. Visszahúztam a pólómat, és Cayman rám kacsintott. – Ahogy Roth mondta, ne lepődj meg, ha a famulusod eleinte nem mozog túl sokat. Gyakorlatilag még alszik a kicsike, de ha már készen áll, és érzékeli, hogy bajban vagy, valószínűleg alakot ölt majd.

Bólintottam, aztán felkászálódtam a székből. Nem éreztem magamon különösebb változást most, hogy rajtam volt a saját famulusom, de izgatottan vártam, hogy hús-vér valójában láthassam Robint.

Most azonban eljött az idő a portyázásra. Mivel a lilin előző nap is felbukkant, nagy esély volt rá, hogy ma is így lesz. Ezúttal viszont muszáj volt felkészültnek lennünk.

Cayman az íróasztalhoz hátrált, majd nekidőlt, és karba tette a kezét.

– Mielőtt elmentek, kérhetek egy szívességet, Roth?

– Az attól függ – mondta vontatottan Roth.

– Van odafent egy könyved a démonok fajtáiról… Kölcsönvehetném?

Roth felhúzta a szemöldökét.

– Aha. Mióta kérsz te engedélyt bármire?

– Gondoltam, kipróbálom.

A borostyánsárga szempár összeszűkült.

– Kölcsönveheted.

– Lehoznád nekem? Roth csak bámult rá.

– Fáhhadt vagyok – mondta Cayman francia akcentust mímelve, amit mintha hallottam volna már egy YouTube- videóban. – És nem akarok csak úgy betoppanni, amikor te és Layla épp ott vagytok, és akrobatikáztok, mert meglátnám Layla intim részeit, és akkor bántanod kéne engem…

– Oké – szakította félbe Roth, és idegesen beletúrt a hajába. – Ha ezzel elhallgattathatlak végre.

Cayman elmosolyodott.

Roth motyogva elindult az ajtó felé, majd eltűnt, én meg csak pislogtam utána. Utálom, amikor ezt csinálják. Ellenálltam az ingernek, hogy megpaskoljam frissen tetovált hasamat, karomat az oldalamhoz szorítottam.

– Ez elég fura kérés volt.

– Igazából nem is akarom a könyvet. Az olvasás tök unalmas – felelte Cayman, és ellökte magát az íróasztaltól.

Összevontam a szemöldököm.

– Akkor miért…

– Nincs sok időnk. Reggel felmentem a lakásba, és eldugtam a könyvet egy csomó poros, pokolian unalmasnak tűnő kötet mögé, de Roth így is itt lesz pár perc múlva – magyarázta Cayman. – Tegnap hírt kaptam, hogy a Kaszás korábban visszatért a pokolba. Már ott van.

Először csak bambán bámultam Caymanre. A Kaszás – a Kaszás –, az egyetlen lény, ami szabadon engedheti Sam lelkét, visszatért a pokolba. Szörnyen izgatott lettem, és elöntött a félelem. Végre tehetek valamit Samért, de tudtam, hogy nem lesz könnyű menet.

– Ha tényleg le akarsz menni oda, azt ajánlom, hogy csináld gyorsan, mert lehet, hogy a Kaszás hamar új terveket sző – folytatta Cayman. – Úgy hallottam, jókedvében van, úgyhogy ideális lenne az időpont a könyörgéshez és rimánkodáshoz. Mert ezt akarod csinálni, igaz? Könyörögni fogsz?

Pislogva néztem rá.

– Más nem jutott eszembe. Ő a Kaszás, és ha az ideje egy részét a mennyben tölti, annyira gonosz nem lehet.

– Szóval abban reménykedsz, hogy hatni tudsz a benne rejlő jóságra és igazságérzetre? – kérdezte, és amikor bólintottam, elnevette magát. – Ó, az én kis Lökött Laylám! Olyan cuki vagy.

Karba tettem a kezem, és fújtattam.

– Mégis, mi mást ajánlhatnék neki? Ha van valami javaslatod, szívesen veszem.

– Nincsen. – Vállat vont, és elpöckölt egy arcába lógó, szőke hajtincset. – Igazság szerint azt sem tudom, hogy mit akarna kapni a Kaszás a lélekért cserébe, vagy hogy akar-e egyáltalán valamit. Ezt neked kell kitalálnod. Még mindig meg akarod tenni?

Tudat alatt nagyon is jól tudtam, hogy milyen rossz ötlet ez. Ki vagyok én, hogy csak úgy besasszézok a pokolba, és ilyesmit kérek a halál angyalától? De nem volt más választásom. Nem kockáztathattam, hogy Roth tegye meg, mert tudtam, hogy ha lemenne a pokolba, talán sosem térne vissza, de Samet sem hagyhattam odalent. Nem nyugodhattam bele a dologba, tennem kellett valamit.

– Igen, meg akarom – válaszoltam, és az idegeim pattanásig feszültek.

Cayman oldalra döntötte a fejét, és arcáról eltűnt a szokásos játékosság.

– Mikor?

Zakatoló szívvel az ajtó felé pillantottam. A pokolba menni kábé olyan veszélyes vállalkozás volt, mint csúcsidőben sétálgatni Washington legforgalmasabb autópályáján. Olyan sok minden balul sülhet el, és ha most elindulnék, talán most láttam volna utoljára Rothot. Az üzenetek, amiket Stacey-vel váltottunk, lennének az utolsó beszélgetésfoszlányok kettőnk között, és Zayne-nel is a tegnapi találkozás lenne az utolsó. Néhány plusz óra vagy nap nem lett volna elég ahhoz, hogy bármit is helyrehozzak Zayne-nel, de ahhoz igen, hogy találkozzak Stacey-vel, és hogy Rothtal…

Néhány rövid órába préseljük az örökkévalóságot.

Hogy megtapasztaljunk mindent, amit eddig nem éltünk át, mielőtt túl késő lenne.

– Egy éjszakát még maradhatnék? – kérdeztem. Cayman egy ideig csak nézett rám, majd bólintott.

– Reggel az előcsarnokban találkozunk. Használd ki a hátralévő időt. Holnap bármi megtörténhet.

TIZENHÁROM

Aznap éjjel Roth fürdőszobájában álltam, és a tükörképemet bámultam. Az arcom vörös volt, a szemem szokás szerint nagyobbnak tűnt a normálisnál, de semmi változást nem láttam magamon. Mégis máshogy éreztem magamat. Öregebbnek, és nem tudtam biztosan, mi váltotta ki ezt a változást.

A fürdőszobába beszűrődött Roth motoszkálásának hangja és a tévé megnyugtató duruzsolása. Az ajtóra pillantottam, és a szívem vadul dübörögni kezdett. Egészen addig nem tudatosult bennem, hogy tényleg a pokolba fogok menni a Kaszáshoz, ameddig Cayman a tudtomra nem adta, hogy a Halál Angyala visszatért a birodalmába. Ahhoz azonban nem kellett Cayman, hogy tudjam, veszélyes küldetés lesz. Magamtól rájöttem. Ha bármi balul sül el, a mai lehet az utolsó éjszakám Rothtal.

Igazán közel akartam kerülni hozzá, sőt, szükségem volt erre.

A lehető legtöbb élményt át akartam élni, mielőtt még túl késő lenne. Meg akartam tapasztalni Rothot. Nem volt könnyű döntés. Egész nap rágódtam rajta, mialatt az utcákat jártuk, és üres kézzel tértünk vissza a lakásba. Nagy dologra készültem. Bár Rothtal csináltunk már ezt- azt, azt még nem csináltuk, ezért azt hiszem, indokolt volt az izgalmam. Roth sokkal tapasztaltabb volt nálam az ilyen dolgokban, de ahogy a tekintetem újra a tükörre siklott, tudtam, hogy készen állok. Csak azt reméltem, hogy… Hogy nem fogok hülyét csinálni magamból. Hogy Roth nem fogja azt gondolni, naiv vagyok, vagy fogalmam sincs, mit csinálok… Pedig tényleg fogalmam sem volt erről a „műfajról”.

Pillantásom a kombiném pántjára siklott, és a bőröm azonnal felhevült. Amikor beléptem a fürdőszobába, még teljesen fel voltam öltözve. Nyilván. Most viszont a farmer és a pulóver, amit viseltem, összehajtogatva hevert a fürdőkád szélén, köztük pedig ott volt a melltartóm. A kombiné anyaga vékony volt, olyannyira, hogy le se kellett néznem ahhoz, hogy tudjam, mi látszik a testemből, és mi nem. És a lábamon előbukkanó libabőr nélkül is tudtam, hogy bár a bugyim nem éppen ribis, azért baromira nem takar sokat. Sosem mutatkoztam még senki előtt ilyen kevés ruhában, ráadásul fogalmam sem volt, hogy nézhet ki a fenekem bugyiban, és a legkevésbé sem akartam tudni.

Megmozgattam a lábujjaimat a hűvös padlócsempén.

– Meg tudom csinálni – suttogtam a tükörképemnek. – Vagány hibrid vagyok, nem valami… gyáva… nyúl. És tollas a szárnyam. Szép és fura. Meg tudom csinálni.

A motivációs beszédem azonban nem ért célt.

Egyszerűen ki kell nyitnom az ajtót, és be kell vonszolnom a magabiztos kis fenekemet a hálóba, megragadni Rothot a vállánál fogva, és az ágyra lökni, mint valami harcos animehercegnő, aztán mehet a menet.

Elkomorodtam.

Hát, ez nem hangzott túl romantikusan, és igazából már azzal is megelégedtem volna, ha nem tűnök totál idiótának, ahogy besétálok a szobába. Csak ennyi. A vállamra simítottam a hajamat, vettem egy mély levegőt, öklendeztem egyet az izgalomtól, aztán az ajtóhoz fordultam, és majdnem leszakítottam a zsanérokról, ahogy kinyitottam.

Két lépés után megtorpantam.

Roth az ágy előtt állt, és a tévét bámulta, kinyújtott kezében ott volt a távirányító. Felém pillantott, majd mozdulatlanná dermedt.

Szívem a torkomban dobogott, és meg sem bírtam mukkanni, ahogy felém fordult. Roth kezéből kiesett a távirányító, és égzengésszerű zajjal ért földet, de egyikünk sem reagált a hangra.

Roth pillantása a fejem búbjától begörbített lábujjaimig végigsiklott a testemen, majd lassan visszatért a szememhez. A tekintete szenvedélyt sugárzott, amitől remegés futott végig az ágyékomon. Amikor megszólalt, a hangja érdes volt, és a hallatán borzongást éreztem a gerincem mentén.

– Nem tudom, mi késztetett arra, hogy más alvóruhát vegyél fel, de azt akarom, hogy tudd: százötvenöt százalékig támogatom a döntést.

Nem tudtam másra gondolni, mint hogy tetszik neki, amit lát – kezdetnek jó.

– Sőt, ha szeretnél így öltözni akkor is, ha épp valami mást csinálunk kettesben, mondjuk, vacsizunk, tévézünk, könyvet olvasunk, vagy bármi mást csinálunk, azt is támogatom.

Újabb biztató mondat.

Fűtött tekintete ismét lejjebb vándorolt, és mélyről feltörő, morgásszerű hangot adott, amibe megint beleborzongtam.

– Layla, te állatira…

Roth mintha nem találta volna a szavakat, amitől egy kicsit jobban éreztem magam, habár a kezem még mindig remegett. Nyilvánvalóan hatással voltam Rothra, ami pedig rám volt hatással, és bizonyos testrészeim lüktetni kezdtek az izgalomtól.

A lábaim – mintha maguktól működtek volna – Rothhoz vittek, habár furcsán gyengének tűntek. Minél közelebb kerültem hozzá, annál jobban éreztem a belőle áradó feszültséget. A teste kemény volt, a pupillája kissé kitágult, én pedig szinte alig kaptam levegőt, ahogy a mellkasára tettem a kezem. Pólóján keresztül is éreztem a teste melegét és a mellkasa emelkedését, ahogy mély levegőt vett. Felnyújtóztam, és hozzányomtam a testemet.

Nem kellett külön kérnem.

Roth lehajolt, és az ajkamhoz nyomta a száját; bár én kezdeményeztem a csókot, engem ért meglepetés, amikor megéreztem a Roth mozdulataiból áradó szenvedélyt. El akartam csábítani őt – ami már önmagában is nevetséges volt, ha jobban belegondolok –, de nem igazán gondoltam tovább a dolgot. Amint az ajkaink egymáshoz értek, elvesztem Roth ízében és ölelésében. A szívem hevesen vert, ahogy karjával átölelt, és kissé megemelt, amitől a lábam az ő zokni nélküli lábára került. Másik kezét a tarkómra szorította, és csókolóztunk, igazán csókolóztunk, nyelvem hozzáért Roth piercingjéhez. Egy centiméternyi távolság sem maradt a testünk között. Nyaka köré fontam a karomat, ujjaim puha hajába túrtak.

Hirtelen elhúzódott. Miközben nézett engem, minden egyes porcikámban éreztem reszelős lélegzetvételeit.

– Nem hiszem el, hogy ezt mondom, de… le kell lassítanunk.

Az ajkam duzzadt volt, a bőröm bizsergett, és majd’ kiugrott a szívem.

– Én… nem akarok lelassítani.

Szeme élénk sárgásbarna színben játszott, és még szorosabban ölelt.

– Layla…

– Nem akarom abbahagyni. – Nem bírtam magammal, hadarva folytattam: – Nem akarok lassítani. Gyorsan akarom csinálni. – Amint kimondtam a szavakat, legszívesebben képen töröltem volna magamat. – Úgy értem, hogy…

– Tudom, hogy érted – mondta fátyolos hangon. – A fenébe, nagyon is értem.

Nyeltem egy nagyot, majd megint a szájához hajoltam, de a tarkómra simuló kéz megállított. Összezavarodtam, és kezdtem elszégyellni magamat.

– Ezt… Nem értem. Te nem akarod a dolgot?

– Ezt komolyan kérded?

– Aha.

Még magasabbra emelt, amitől a testünk egymáshoz simult azokon a helyeken, ahol a legjobb érzés volt.

– Mit gondolsz, mi a válasz a kérdésedre?

A vérem mintha lángra lobbant volna, de nem a szégyen miatt, hanem azért, mert Roth minden porcikáját éreztem.

– A-azt hiszem… akarod.

– Semmit sem akarok jobban a világon, mint ezt, méghozzá ebben a pillanatban. Akarlak téged, Layla. Annyira akarlak, hogy amikor csak kettesben maradunk – a pokolba is, amikor csak a közeledben vagyok –, az akaraterőm minden cseppjére szükségem van ahhoz, hogy ne tegyelek a magamévá. Kétséged se legyen afelől, hogy már a gondolatától is kész vagyok, hogy veled lehetek – mondta Roth rekedten, és a hangjából áradó szenvedélytől borzongás futott végig a testemen. – De csak akkor akarom a dolgot, ha már készen állsz. Semmi kompromisszum. Semmi talán. Kész vagyok kivárni, bármeddig tartson is.

Szóhoz sem jutottam az ámulattól – letaglóztak a szavai. Annyira démonra nem jellemző válasz volt. Vagy inkább általánosságban véve pasira nem jellemző.

Mélyen legbelül tudtam, hogy egy icipici részem eddig a pillanatig nem teljesen állt készen, hogy azért akarom annyira, mert megvan rá az esély, hogy a holnapi kaland után nem látom többé Rothot. Siettettem az együttlétünket, mert féltem, hogy többé nem lesz rá lehetőségünk, márpedig ez nem jó indok volt arra, hogy új szintre lépjünk a kapcsolatunkban. De Rothnak ez a mondata minden kételyemet eltörölte. Az eredendő idegesség, amit az ember ilyen nagy dolgok előtt érez, persze nem múlt el, de minden apró kételyem semmivé lett.

Készen álltam.

Készen álltam, mert Roth hajlandó volt lelassítani. Hajlandó volt várni. Hajlandó volt engedni, hogy én határozzam meg a tempót.

Már nem remegett a kezem, ahogy az arcára tettem, és a pillantásom is határozott volt, ahogy Roth szemébe néztem.

– Készen állok, Roth.

Roth hirtelen behunyta a szemét.

– Layla – mondta keményen. – Nem vagyok szent. Te is tudod. De próbálok…

– Nem is akarom, hogy szent legyél. Azt akarom, hogy önmagad légy – suttogtam, és végighúztam a hüvelykujjam az alsó ajkán. – Szeretlek, és akarom ezt.

Teltek-múltak a másodpercek, és Roth mintha nem vett volna levegőt.

– Biztos vagy benne?

– Igen – válaszoltam, és egy bólintással is nyomatékosítottam a mondandómat, hogy biztosan megértse a választ.

Eltelt egy hosszú másodperc, mielőtt Roth bármilyen reakciót adott volna a hallottakra. Aztán elmosolyodott. Nem a szokásos szívdöglesztő mosoly volt ez, hanem egy kisebb, bensőségesebb fajta, ami megmelengette a szívemet. Aztán Roth megcsókolt.

A csókunk eleinte más volt, mint a korábbi. Az ajkaink olyan lágyan értek egymáshoz, mint két tollpihe: szívszaggatóan gyengéden csókoltuk egymást – mintha ki akarnánk fejezni egymás iránti megbecsülésünket. Fogalmam sem volt, hogy létezik ilyen csók. De az érintések átalakultak, amikor ajka másodszor közelített a szám felé. Az ajkaim elváltak egymástól, befogadtam őt – és nem csak testileg.

A csókban benne volt az egymás iránt érzett szerelmünk és elfogadásunk. Mintha az összes reményünket és álmunkat összegyúrtuk volna egyetlen csókká, amiben annyi elsöprő erejű érzelem rejlett, hogy mindkettőnket letaglózott. Csak egy csók volt, és szinte már így is túl nagy hatással volt ránk, de mégsem tudtunk betelni vele. Egyszerűen csodálatos volt.

Roth megint elhúzódott, de ezúttal nem azért, hogy megállítson. A tekintetünk összefonódott, és Roth sárgásbarna szeméből ezernyi érzelem sütött, ahogy lenézett rám.

– Ha veled vagyok… – Nagyot nyelt. – Ha veled vagyok, azt kívánom, bárcsak lenne lelkem, hogy megérdemeljelek.

Levegőért kapkodtam.

– De hát megérdemelsz.

Roth nézett rám egy ideig, aztán újra megcsókolt. Elindult, és amikor a combom hátulja az ágyhoz ért, Roth lefektetett. A takaró után nyúltam, miközben néztem a fölém magasodó Rothot.

Gyengéden mosolygott, aztán lehúzta a pólóját, és eldobta valahová a fejem mögé. A testemet átjárta az izgalom, ahogy elegánsan szálkás izmainak mozgását figyeltem. A kiscicák ezúttal nem voltak a testén, valószínűleg a szobában bujkáltak valahol. Bambi farka ott kunkorodott Roth feszes bőrén, a sárkány pedig szokásos helyét foglalta el.

Roth az éjjeliszekrényhez lépett, és elővett egy kis csomagot, majd az ágyra dobta.

– Nem tudom, hogy képesek vagyunk-e gyereket nemzeni. Szóval jobb lesz, ha odafigyelünk.

Az arcom lángvörösre gyúlt.

– Jó ötlet.

Roth oldalra döntötte a fejét, és elvigyorodott.

– Igen. De idővel talán majd ezt is kiderítjük.

A szívem ettől mintha kihagyott volna egy ütemet, mert a babacsinálás mostanáig még csak eszembe sem jutott. Gyerekkorom óta azt feltételeztem, hogy a jövőm nem tartogat ilyesmit. A klánom azt tanította nekem, hogy nem rendelkezem a gyermeknemzéshez szükséges tulajdonságokkal, azt viszont nem tudtam, hogy azért van-e így, mert genetikailag nem vagyok alkalmas rá, vagy mert az őrzők így tartották jónak. A gondolat, hogy egyszer talán mégis lehet gyerekem, különös volt, felemelő és ijesztő.

Roth az ágyhoz lépett, majd letérdelt, aztán fölém feküdt. Elakadt a lélegzetem a közelségétől. Találkozott a tekintetünk, és esküdni mertem volna, hogy Roth egy pillanatig nem lélegzett. Aztán lassan rám feküdt, és teljes testsúlyával rám nehezedett.

Rám nézett, és ujjhegyével végigsimított az arcom vonalán.

– Azt akarom, hogy tökéletes legyen neked – mondta.

– Az lesz, mert veled vagyok – válaszoltam szenvedélyesen.

Roth szája sarka féloldalas mosolyra húzódott.

– Úgy érzem, mintha… – Elfojtott egy nevetést. – Mintha most csinálnám először.

– Hát, akkor már ketten vagyunk – mosolyogtam. – Szóval vagy nagyon jó lesz, vagy…

– A nagyon jónál sokkal jobb lesz – nyugtatott meg, és korábbi mozdulatomat utánozva végigsimított a hüvelykujjával az ajkamon. – Igen, sokkal.

Megborzongtam, ahogy Roth felém hajolt, és alig pár milliméterre a számtól félbehagyta a mozdulatot.

– Ha bármikor, bármi miatt azt szeretnéd, hogy abbahagyjam, csak szólj. Oké? Ígérd meg!

– Megígérem – suttogtam, és a nyaka köré fontam a karom.

Gyengéd érzelem suhant át az arcán, aztán csókolózni kezdtünk, és a csókunk mintha egy örökkévalóságig tartott volna. Olyan hatással volt rám, mintha begyógyszereztek volna, oldotta izmaim merevségét. És minden csók radírként tüntette el a külvilágot, nem hagyva hátra mást, csak a saját, kicsi univerzumunkat, amit megteremtettünk. Elvesztem Rothban, és ő elveszett bennem. Az idő egyszerre lelassult és száguldott, és a testünk egyre jobban felhevült és kimelegedett, ahogy a csókok üteme felgyorsult, és a tagjaink összefonódtak.

Amikor Roth újra felemelte a fejét, egy hosszú pillanatig nem beszélt és nem mozdult, nekem pedig hevesen vert a szívem, miközben a hajába túrtam. Roth felém hajolt, és megpuszilta az arcomat.

– Ne felejtsd el az ígéreted!

Nem felejtettem el, de tudtam, hogy nem fogom megállítani őt, nem fogom tagadni azt, amit mindketten akarunk. Erre látszólag ő is rájött, mert amikor ismét fölém feküdt, nem helyezte rám a súlyát, hanem behunyta a szemét, és feszült arcot vágott. Szinte tapintható volt a feszültség a testünk között, a nyers, lüktető vonzerő mintha egymás felé vont volna minket. A száját keresve elfordítottam a fejemet, és amikor megtaláltam, minden érzelmemet beleadtam a csókba. Kezemmel végigsimítottam nyaka vastag ínjain, elkalandoztam vállizmain, aztán az ujjaim lejjebb vándoroltak karcsú derekára, majd izmos hasizmaira, és még azoknál is lejjebb, megérintették a V alakú barázdákat. Amikor a farmerja gombjához értem, Roth élesen beszívta a levegőt.

Elkapta a kezemet, elhúzta a hasától, és a matrachoz szorította. Éreztem a testéből áradó hőt, és a szívem még hevesebben vert. Roth bőre mintha áttetsző lett volna, felfedte a hús mögött táncoló árnyakat, miközben keze a kombiném aljához siklott.

Gondolkodás nélkül felemeltem a vállam, és a kombiné valahol Roth pólója mellett landolt, aztán a csípőmet is, mire a testemen lévő utolsó ruhadarab is lekerült rólam. Akkor sem gondolkodtam, amikor Roth lejjebb csúszott, és megcsókolta a bőrömet közvetlenül az új tetoválásom alatt. Amikor pedig remegő keze felfedezőútra indult a testemen, képtelen is lettem volna gondolkozni. A szívem majd kiugrott a helyéről, és a belsőmben égő tűz olvadt lávatengerré alakult, elárasztotta az ereimet.

Roth is levette a még rajta lévő ruhákat. Valószínűleg ő volt a leggyönyörűbb lény, akit valaha láttam, és amikor az ajkaink egymáshoz értek, szinte képtelen voltam megbirkózni érzelmeink vad kavalkádjával. Minden egyes apró mozdulata mennyei élvezetet okozott. A testünk egymáshoz préselődött és megfeszült, úgy éreztem, mintha a gyönyör tengerében lebegnék. Ahol csak hozzám ért, a bőröm élettel telt meg, nem tudtunk betelni egymás testével – elvesztem Rothban, ahogy végigcsókolta a nyakamat, lángoló bőrt hagyva maga után, aztán lejjebb vándorolt oda, ahol múltkor is elidőzött, és pont úgy, mint akkor, minden egyes precíz, jól megtervezett mozdulatától darabjaimra hullottam, hogy aztán Roth mély, lassú csókjától újra egy egésszé álljak össze.

Amikor aztán ismét fölém hajolt, kezét a csípőmnél nyugtatta, és homlokát az enyémre fektette. A bőrünk nyirkos volt, a testünk egymáshoz simult.

– Kell… kell egy perc szünet – mondta halkan, reszelős hangon.

Ahogy alaposan végigmértem, észrevettem, hogy közel jár ahhoz, hogy elveszítse az irányítást emberi alakja fölött. A bőre sötétebb lett, és gránitsimaságúvá vált. Amikor pedig a szemébe néztem, láttam, hogy ugyan még mindig aranyszínben játszik, de a pupillái hosszúkássá váltak.

Felbátorodva attól, hogy ilyen hatással voltam rá, megérintettem. Még emlékeztem a megjegyzésére arról, hogy nem csak a nyelvében van piercing, és most megbizonyosodhattam róla, hogy nem viccelt. Felnyögött, és a hangtól begörbültek a lábujjaim. Behunyta a szemét, és mellkasa megemelkedett, ahogy mély lélegzetet vett. Amikor újra kinyitotta a szemét, a pupillája megint normális volt.

A keze a testemen barangolt, de ezúttal lassabban mozgott. Végül nem bírtunk magunkkal, vadul egymásnak estünk, képtelenek voltunk tovább várni. És végre megtörtént.

Nem tudtam, mire számítsak, mert korábban senki, még Stacey sem részletezte, milyen érzés. Egy pillanatig fájdalmat éreztem, amitől elakadt a lélegzetem, de Roth… Rothnak sikerült elfeledtetnie a fájdalmat, és átalakítania valami csodálatossá és földöntúlian gyönyörűvé. Mintha egy hullámvasút legmagasabb pontján ültem volna, és Roth ott várt rám a több száz méteres mélységben.

Sosem éltem még át ehhez hasonló élményt. Tökéletes volt, és letaglózó, és miközben Roth újra és újra a fülembe suttogta azt a szót, a testünk egy ütemre mozgott. Ezekben a pillanatokban Roth nem volt koronaherceg, én pedig nem voltam… az, ami. Egyszerűen egy szerelmespár voltunk, és ez mindennél többet ért.

Percek teltek el, vagy talán órák; nem tudtam biztosan, de a szívverésünk idővel lelassult, és egymásba gabalyodva feküdtünk az ágy közepén. Roth szorosan magához ölelt.

– Jól vagy? – kérdezte, és a hangja olyan volt, mintha ezer éve nem szólalt volna meg.

Eltartott egy darabig, mire sikerült mozgásra bírnom a nyelvemet.

– Soha… jobban.

Gyengéden az ajkamhoz érintette az ajkát.

– Szóval nem okoztam fájdalmat?

A fejemet ráztam, a szemem lecsukódott.

– Nem. Te egyszerűen…

– Csodálatos vagyok? Isteni? Lélegzetelállító? Halkan felnevettem, és közelebb húzódtam hozzá.

– Igen. Mindegyik.

Szorosabban ölelt, és egy hosszú pillanatig egyikünk sem szólalt meg. Roth a hátamat simogatta, boldog bódulatba ringatva engem.

– Köszönöm – szólalt meg végül Roth.

– Mégis micsodát? – suttogtam. Roth megpuszilta a homlokomat.

– Mindent, amit adtál nekem.

TIZENNÉGY

Elszundítottam Roth karjában, és amikor nem sokkal később felébredtem, már nem volt mellettem az ágyban. Szaporán pislogva kinyitottam a szemem, és sötétséget láttam magam előtt. Még éjszaka volt, ezért jólesően megmozgattam a lábujjaimat, és elhatároztam, hogy nem hagyom a reggellel kapcsolatos gondolatokat beférkőzni a fejembe, hogy azok megzavarják bágyadt boldogságomat.

Átfordultam a hátamra, és megvártam, hogy a szemem hozzászokjon a sötétséghez. Gondoltam, Roth talán a fürdőben van, de ahogy körbepillantottam a szobán, észrevettem, hogy ott van a zongora mellett. Felgyorsult a szívverésem, ahogy a gondolataim a tegnap esténkre terelődtek, és arra, hogy mit éltünk át együtt.

A takaró lecsúszott a csípőm magasságába, de túl lusta voltam ahhoz, hogy megigazítsam. Ehelyett inkább lazán összefontam a karomat a mellkasom előtt.

Roth a padon ült, felém fordulva, és karját felhúzott térdén nyugtatta. Ennél többet azonban nem láttam belőle, még akkor sem, amikor az oldalamra gördültem.

– Mit csinálsz?

Roth felállt, és felém suhant az árnyak között. Az arckifejezése nyugodt volt, a tekintete nyílt, de mintha megváltozott volna valami az arcán. Roth sosem nézett ki „hétköznapian”, de ahogy ott állt, most szinte ezt lehetett mondani rá.

– Biztos betegesnek fogod tartani, de téged néztelek.

– Ez tényleg elég beteges.

Féloldalas mosolyra húzódott a szája, és arca jobb oldalán előbújt egy gödröcske.

– Nem tehetek róla. Egyszerűen túl gyönyörű vagy ahhoz, hogy ne nézzelek. Ez az igazság. Démon vagyok, mi nem hazudunk.

Némán bámultam rá.

Még szélesebben mosolygott.

– Igazából csak egy italért jöttem – ismerte el. – Aztán hátrapillantottam. Nem is tudom, miért. Csak hátranéztem rád, és megálltam. – Kissé elhalványult a mosolya. – Talán nem tudom elhinni, hogy itt vagy. Hogy itt vagyunk. – Megvonta a vállát, és sima bőre megfeszült kemény izmain. – Aztán leültem, és gondolkodni kezdtem… A lilinre gondoltam, aztán az az ötletem támadt, hogy felkaplak, amíg alszol, és magammal viszlek. Hawaii még mindig elég csábítóan hangzik.

A fenébe a lilinnel meg az egész szarsággal.

– Túlélhetnénk. Arról gondoskodnék. Megragadtam a takaró szélét.

– Roth…

Sóhajtott, majd felemelte a kezét, és durván beletúrt kócos, sötét hajába.

– Tudom. Nem sétálhatsz csak úgy ki a helyzetből. Ahogy én sem. – Leengedte a kezét. – Szóval erre gondoltam, amíg bámultalak. – Borostyánszínű szeme huncutul csillogott, amitől elmúlt minden aggodalmam. Még nem álltam készen arra, hogy szembenézzek a külvilággal. – Mondtam már, hogy gyönyörű vagy?

– Igen. – A hajamhoz, pontosabban a fejem körüli bozonthoz emeltem a kezemet, aztán elnevettem magam, és a párnához nyomtam az arcomat. – De nem értem, hogy gondolhatod ezt. Tisztára szét vagyok csúszva.

Roth oldalra döntötte a fejét, majd hátat fordított, és a fürdőszobába ment. Pár másodperccel később egy hajkefével a kezében tért vissza. A farmerja nem volt begombolva, ezért illetlenül mélyre csúszott a csípőjén. Nagyon jól láttam, merre kunkorodik Toppancs farka.

Nem mintha korábban nem láttam volna azt a pontot.

Egész lángoló arcomat a párnába temettem, elrejtve a mosolyomat, aminél idiótábbat valószínűleg nem látott a világ. Az előttünk álló őrület és a következő óra vagy a másnap által tartogatott bizonytalanság ellenére kis univerzumunk fényesnek és melegnek érződött.

Amit Rothtal átéltünk, az élmény, amin osztoztunk, leírhatatlanul gyönyörű volt. Márpedig ahhoz, hogy ilyesmi történjen két ember között, szerelem kell – őrült, mély szerelem.

Na tessék: ilyen szirupos gondolatokkal a fejemben csoda, hogy nem ragadtam oda az ágyhoz.

Roth megérintette a vállamat.

– Ülj fel!

– Nincs kedvem – motyogtam a párnába. Roth felnevetett.

– Ülj fel! Kérlek.

A démonok nem gyakran kértek dolgokat. Már-már azt hittem, a szó nem is szerepel az alapszókincsükben, ezért felültem, és a mellkasom elé húztam a takarót. Roth mögém csusszant. Egyik lábát felhúzta és az oldalamhoz szorította, a másikat pedig lelógatta az ágyról.

Hátranéztem rá, de mielőtt megszólalhattam volna, lehajtotta a fejét, és megcsókolt. Hideg fém ért a nyelvemhez, de sajnos csak egy pillanatig élvezhettem a hűvösségét. Roth elhúzódott, és gyengéden visszafordította az arcomat, hogy az ellenkező irányba nézzek.

– Lássuk, mihez tudok kezdeni ezzel – mondta, és összegyűjtötte a hajamat a kezében. – Igazad van. Ez tényleg elég durva. Úgy nézel ki, mintha egy 80-as évekbeli klipből szalajtottak volna. Mit csináltál a hajaddal?

– Semmit sem csináltam vele. Ez itt – a fejemre mutattam – egyes-egyedül a te műved.

Roth elkezdte gyengéden kibontani a hajamat.

– Szóval a démont hibáztatod? Szép dolog, mondhatom.

Mialatt Roth a gubancok kibontásán igyekezett, tudatosult bennem, hogy a pokol koronahercege fésülgeti a hajamat. Bizarr jelenet volt, de egyszerre hihetetlenül kedves is. A korábbi kellemes melegség érzelgős szipogásnak adta át a helyét. Éreztem, ahogy a könnyek szúrják a szememet. Ha így folytatom, lassan gyógyszert kell szednem a hangulatingadozásaimra.

Roth hihetetlenül türelmes volt a gubancbogozás közben, messze túlszárnyalt engem. Ilyenkor általában már szitkozódva rángattam a kefét a hajamban. Ő ezzel szemben halkan dúdolt munka közben.

– A Paradise City a kedvenc dalod? – kérdeztem.

– Nem, csak olyan fülbemászó – mondta. – Pár évig nem fogtunk mást odalent, csak a klasszikus rockcsatornát, és a „grass is green” sor valahogy mindig megütötte a fülemet.

Elvigyorogtam a gondolatra, hogy a pokolban a Rock Rádió szól.

– Miért?

Egy pillanatig hallgatott.

– Azért, mert odalent sosem zöld a fű, tökmag. Legörbült az ajkam a választól.

– Nem az? Akkor milyen színű?

– Szürke – válaszolta. – Ahogy kábé minden más is.

Kivéve a vért. És abból elég sok van. Remegés futott végig a hátamon.

– Bájosan hangzik.

– Fura hely. Ahogy mondtam, a fenti világ utánzata, de elég ócska kivitelben. Elsőre minden szupernek tűnik. Szinte szépnek. Minden egyes alkalommal, amikor lemegyek oda, ilyennek látom. És mindenki más is, de nem sok idő kell hozzá, és szürkülni kezd a kép. Elhomályosul. Omladozni kezdenek az épületek, az ég mintha szennyezett lenne, a fű pedig… Nos, az szürke. – Folytatta a hajam fésülését, nekiveselkedett egy újabb csomónak. – Odalent minden gonosz és kopott. Itt fent viszont igazi. A pokol siralmas másolatokkal van tele, amik széthullanak.

Eszembe jutott, hogy Roth egyszer bevallotta, ez az egyik oka annak, hogy szeret feljárni a földre. A szívem fájdalmasan elszorult.

– Vissza… vissza kell majd menned?

Nem válaszolt azonnal, amitől görcsbe rándult a gyomrom.

– Nem tudom, tökmag. Ha a Főnök visszahív, nem ellenszegülhetek neki sokáig.

Behunytam a szemem, és fájdalom hasított a mellkasomba, mert tudtam, hogy előbb-utóbb el fog érkezni ez a pillanat.

– És visszahívott már a Főnök?

– Nem. – Roth szünetet tartott, és puszit nyomott csupasz vállamra. – A Főnök a legtöbbünknek hagyja, hogy úgy mászkáljon, ahogy kedve tartja, egészen addig, amíg szüksége nincs az illetőre. Amíg a Főnökkel jóban vagyok, nem lesz baj.

Ez nem volt túl megnyugtató.

– De én azt hittem, hogy a Főnök nem elégedett veled.

– A Főnök senkivel sem elégedett. De az elégedetlenség nem jelenti azt, hogy nem vagyunk jóban.

Roth ezzel egy kicsit megnyugtatott, de nem tudtam elképzelni, hogy örökké jóban tudna maradni a Főnökkel.

– Ne aggódj emiatt – mondta, majd visszatért a feladatához. Éreztem, hogy a kibontott hajamat három vastag tincsre választja szét. – Most nem ez a legnagyobb problémánk.

Horkantottam.

– Igaz. De nem tudom elhessegetni a gondolatot, hogy egy napon majd… csak úgy eltűnsz.

– Azt akarom, hogy jól figyelj arra, amit most mondok.

– A vállamra fektette az állát, és amikor felé fordultam, dús szempillái alól nézett vissza rám. – Nincs olyan dolog ezen a világon vagy odalent, ami távol tarthatna tőled. Nincs, Layla. És ezt az ígéretet sosem fogom megszegni.

Mély, erőteljes érzelem kerített a hatalmába.

– Ezt én is megígérem neked.

Dús szempillái elárnyékolták a szemét.

– Tényleg?

– Igen. Nem hagyom, hogy bármi is közénk álljon; a Főnöködet is beleértve.

Roth nevetve felemelte a fejét, és a mozdulat közben puszit nyomott a nyakamra.

– Tetszik, amikor ilyen tüzes vagy. – Folytatta a hajam három kupacba rendezgetését. Pár másodperc múlva így szólt: – Amikor lent voltam a pokolban, tényleg nem gondoltam, hogy valaha kijutok onnan. Azt gondoltam, hogy a Főnököt vagy nem érdeklem eléggé ahhoz, hogy kihúzzon a pácból, vagy szimplán elfelejti.

Az ajkamba haraptam, miközben hallgattam. Roth eddig mindig szarkasztikusan beszélt a pokolban töltött idejéről.

– Őszintén szólva fogalmam sincs, meddig voltam odalent. Ott máshogy telik az idő – folytatta, miközben összefonta a három tincset. – Nem volt kellemes. – Száraz nevetés tört fel a torkából. – Igazából rohadt nagy szívás volt, de hála neked, kibírtam.

Beletelt egy pillanatba, mire felfogtam a szavait.

– Nekem?

– Igen. Rád gondoltam. Végig, amíg odalent voltam. – Roth halkan beszélt, a hangjától fájdalmasan elszorult a szívem. – Az együtt töltött időre gondoltam, és bármilyen őrültségnek hangzik is, arra, hogy te és Zayne együtt vagytok idefent.

Meglepetten összerándultam. Miért segített volna Rothnak ez a gondolat?

Szinte azonnal meg is válaszolta a fel nem tett kérdésemet.

– A gondolat, hogy biztonságban vagy, és idővel boldog lehetsz, elviselhetőbbé tette a fogságomat. És tudom… Tudom, hogy Zayne az élete árán is megvédett volna téged. Valószínűleg még most is megtenné. Megvédett volna. Ez a tudat segített, amikor… Hát, amikor eldurvult a dolog.

Gombóc volt a torkomban.

– Bárcsak elfeledtethetném veled az ott töltött időt!

Kézfeje hozzáért a hátam közepéhez, ahogy a fonaton dolgozott.

– Már megtetted.

A gombóc a háromszorosára nőtt.

– Bárcsak ne kellett volna feláldoznod magad!

– Semmin sem változtatnék.

– Tudom – suttogtam, és megint behunytam a szemem. Egy pillanatig kerestem a megfelelő szavakat a folytatáshoz. – Tudod, hogy Zayne nagyon fontos nekem. Ez sosem fog megváltozni. Valószínűleg most inkább rúgna be a száguldó autók közé, mint hogy beszéljen velem, de örökké szeretni fogom.

Szünetet tartottam, és mély levegőt vettem.

– Már korábban is mondtam: szeretem Zayne-t, de nem vagyok szerelmes belé, és nem tudom, hogy ez vajon valaha is megváltozott volna-e. Képes lettem volna vele lenni? – Vállat vontam. – Igen, de sosem lett volna ilyen… Mint ami köztünk van. Nem tudom, meddig lettem volna boldog Zayne-nel, ha összejövünk, és te sosem jössz vissza. Abban sem vagyok biztos, hogy ő boldog lett volna hosszú távon, de amit én éreztem iránta, az idővel egészen biztosan kevésnek bizonyult volna. És Zayne nem ezt érdemli. Szóval örülök, hogy a gondolat, hogy van valakim, segített neked, ami szerintem őszintén szólva elképesztő, de azt akarom, hogy tudd: nekem nem lett volna elég.

Roth átkarolt, és a szívem fölé tette a kezét. A testemre simította a tenyerét, én pedig felemeltem a karomat, és az övére tettem a kezemet. Éreztem a vállamon a meleg leheletét, amikor megszólalt.

– Tudom.

Elhúzódott, és átdobta a fonatot a vállam fölött.

– Kész is vagyunk. Végigsimítottam a vastag copfon.

– Nagyon ügyes vagy! Nálam sokkal ügyesebb. A kis démon barátaidon gyakoroltál?

– Csak a játék babáimon.

Felnevettem, Roth pedig eközben félredobta a hajkefét, ami visszapattant a matracról az ágy végében, és a földre pottyant. Egy másodperccel később Fúria kirohant az ágy alól, és rávetette magát. Fúria fekete-fehér bundája az égnek meredt, a fülét hátrasunyta. A kiscica megragadta a kefe nyelét, és bevonszolta az ágy alá. Fogalmam sem volt, mire készül vele.

Hátrafordultam, hogy szembenézhessek Rothtal. Találkozott a tekintetünk, ő pedig elvigyorodott. A következő lélegzetvételem reszketeg volt.

– Szeretlek. Csak szeretném, ha tudnád.

– Kívánlak. – Roth leengedte a fejét, és szájával végigsimított a nyakam oldalán, egészen a fülem alatti érzékeny pontig. – Akarlak. Szükségem van rád. – A szájába vette a fülcimpám húsos részét, amitől elállt a lélegzetem. – És szeretlek.

Hirtelen háton fekve találtam magamat, és Roth fölém hajolt, finoman harapdálni kezdte a nyakamat, aztán lejjebb vándorolt a szája a testemen. A hajamból készített remekművének nem sokkal később már nyoma sem volt.

Megint a tükörképemet bámultam.

A szemem még mindig túl nagynak tűnt, az arcom pedig vörös volt, de ezúttal nem voltam félmeztelen. Ami, őszintén szólva, nagy fegyvertény volt, mert azóta, hogy a kapcsolatunknak ebbe az új fázisába léptünk, Roth nagyon…

Az arcom még vörösebb lett, és a pulcsim nyakát húzgálva elfordultam a tükörképemtől. Oké. Koncentrálnom kell. Az előző éjjel, a hajnal és a reggel is csodálatos volt, de a nap többi része kész őrület lesz. Elvégre a pokolba készültem. Az idegesség közel sem fejezte ki azt, amit éreztem, és még mindig nem tudtam, hogyan fogom elterelni Roth figyelmét, hogy ne vegye észre, mire készülök. Azt gondolta, az utcára megyek majd, hogy a lilint keressük. Említette, hogy elnézhetnénk egy másik démon-szórakozóhelyre. Bár érdekelt a hely, tudtam, hogy erre ma nem fog sor kerülni.

Azt sem tudtam, mihez fogok kezdeni, amikor visszatérek – pontosabban, ha visszatérek –, mert Roth biztosan őrjöngeni fog.

Bambi visszamászott a bőrömre: a hátamon pihent, farka a bal oldali bordáim fölött verdesett, egyre közelebb Robinhoz. Reggel, amikor felébredtem, azonnal rám tapadt, ami nem volt a terv része, de nem problémázhattam amiatt, hogy a bőrömön van, mert Roth ebből rájött volna, hogy valami nem stimmel. Nem akartam veszélybe sodorni Bambit, ezért aggasztott a dolog.

Bambi gyakorlatilag a gyerekünk volt.

Kontyba csavartam a hajamat, beletűztem vagy egymillió hullámcsatot, aztán kimentem a fürdőből. Roth a falnak dőlve várt, hosszú lábait keresztezte a bokájánál, kezét farmerja zsebébe dugta. Ahogy ránéztem, minden más kiment a fejemből.

Roth szívdöglesztő volt.

Lélegzetelállítóan festett, ahogy fekete tincsei borostyánszínű szemébe hullottak, és inge a megfelelő helyeken izmos testére tapadt, de ami igazán letaglózott, az a mosolya volt – a mosolya, amitől kisimultak az arcán a gödröcskék, és átalakította az egész lényét, amikor rám nézett.

Márpedig most éppen ezzel a mosollyal nézett rám.

– Tetszik a nadrágod – mondta.

A lábamra pillantottam. Fekete nadrág volt rajtam.

Bőrnadrág. Sóhajtottam.

– Soha többé nem engedem Caymannek, hogy ruhát vegyen nekem.

Roth nevetve ellökte magát a faltól.

– Én pedig remélem, hogy mostantól mindig ő vesz majd neked ruhát. – Roth elsétált mellettem, és az ajtóhoz menet végigsimított bőrbe bújtatott lábamon. – Vagy hogy legalább ezt megtartod.

A szememet forgattam, és hátat fordítottam.

– Mmm. – Végignézett rajtam. – Kérlek, tartsd meg!

Nevetve a hátára simítottam a kezemet, és az ajtó felé löktem.

– Jó, de csak azért, mert szépen kérted.

– És azért, mert a feneked pazarul mutat benne?

– Jesszus – nyögtem, és a fejemet ráztam, miközben Roth becsukta az ajtót a hátunk mögött.

A folyosóra érve a vállam köré fonta a kezét, és közel húzott magához. Elindultunk a folyosón.

– Azt hiszem, ez elég nyomós érv.

– Ugye-ugye?

Kezét fel-le mozgatva a felkaromat simogatta, ahogy a lépcsőhöz sétáltunk, majd megtettük az előcsarnokba vezető hosszú, hosszú utat.

– Nadrágvásárláskor az az egyik legfontosabb szempont, hogy hogy néz ki az ember segge, tökmag.

Összeszorítottam a számat, hogy elfojtsam a nevetést.

– Biztos vagyok benne, hogy ennél fontosabb szempontok is vannak.

Roth gúnyosan horkantott.

– Például?

– Ó, nem is tudom. Mondjuk, a kényelem?

– Uncsi.

– Akkor a praktikusság?

– Egy bőrnadrágnál nincs praktikusabb. Megvédi a feneked, és még jól is nézel ki benne – érvelt Roth egy jelentőségteljes pillantás kíséretében.

Már majdnem az első emeletnél jártunk.

– Neked mindenre van egy válaszod, igaz?

– Igen.

– Elég idegesítő – motyogtam, és ahogy a szürke betonajtó felé pillantottam, felgyorsult a szívverésem.

– De azért szeretsz – jelentette ki.

– Igaz. – Kihúztam magamat, Roth pedig kinyitotta az ajtót.

Amikor kiléptünk a grandiózus előcsarnokba, Roth keze még mindig a vállamon volt. Az előcsarnokot most is épp olyan lenyűgözőnek találtam, mint az első alkalommal. Nem gyakran láthattam, mert mindig a parkolón vagy a pincében működő szórakozóhelyen keresztül érkeztünk meg az épületbe, aztán pedig a lépcsőházba mentünk.

Az előcsarnok mennyezetének közepén egy hatalmas csillár lógott, ami minden apró zugot fénnyel töltött meg, a helyiségben mégis a freskó volt a legfigyelemfelkeltőbb elem. Angyalokat ábrázolt. Sok-sok angyalt, akik brutális csatát vívtak, tüzes karddal a kezükben. Néhányan a nedvességtől csillogó felhők között zuhantak. Mások a magasba emelték a kardjukat. Elképesztően részletes festmény volt, a narancsvörös lángok és a fájdalomtól eltorzult arcok is hihetetlenül élethűek voltak. Az angyalok szeme erényesen csillogott.

Gyorsan elfordítottam a tekintetem a festményről, mert a korábbi csodálat helyett nyugtalansággal töltött el. Az előcsarnok tele volt régimódi bőrkanapékkal, amelyeken különböző korú emberek ültek, némelyek magányosan, mások pedig kisebb csoportokban beszélgettek és nevetgéltek. Voltak, akik telefonáltak. A levegőt erős kávéillat töltötte meg. A vendégek egy ember számára átlagosnak tűntek volna, de én észrevettem, hogy a szemük furcsán csillog.

Nem emberek voltak; legalábbis nem a hagyományos értelemben.

Néhányan gyanakvóan néztek rám. Mások egyszerűen semmibe vettek. Egy fiatal nő, aki valamiféle fűzőt viselt, amit akár Cayman is választhatott volna, felállt a díványról, amin eddig ült, csillogó szeme tágra nyílt, majd a nő az előcsarnokon átsietve eltűnt egy folyosón.

Fogalmam sem volt, hogy ennek hozzám vagy Roth jelenlétéhez van-e köze. Nem igazán tudtam, hol helyezkedik el Roth a démonhierarchiában, de annyi biztos, hogy az előcsarnokban lebzselő démonok egyike sem mert a közelünkbe jönni.

Rothhoz fordultam, és az előcsarnok közepén, a csillár alatt ekkor megjelent Cayman. Feszülten figyeltem, ahogy felénk sétál. Pink és türkizszínű, hawaii mintás inget viselt, aminél valószínűleg nem láttam még ízléstelenebb ruhadarabot.

– Oké. Visszavonom, mégsem akarom, hogy Cayman vegye a ruháidat – mondta Roth.

Elfojtottam egy nevetést.

Cayman mintha meg sem hallotta volna a megjegyzést.

– Szép napunk van, nem igaz? – kérdezte vidáman, és Roth mellé lépett. – Most süt a nap, de estére havat ígérnek. Sok havat. Olyan sokat, hogy…

Hirtelen reccsenésre lettem figyelmes.

Cayman olyan gyorsan mozgott, hogy nem is jöttem rá, mit csinál, egészen addig, amíg Roth lábai összecsuklottak. Rémülten Roth után kaptam, de túl nehéz volt, ezért térdre estem.

Cayman kitörte Roth nyakát.

TIZENÖT

Elöntött a rettegés, ahogy Roth feje természetellenes szögben oldalra bukott.

– Jaj, istenem! – kiáltottam, és felnéztem Caymanre. – Mit csináltál? Mit…?

– El kellett terelni a figyelmét – mutatott rá a földön fekvő Rothra. – Most már nem figyel. És fogalmad sincs, milyen régóta meg akarom ezt tenni. Hadd élvezzem ki a pillanatot.

Leesett az állam.

Egy felénk sétáló démon, aki elviteles, fehér papírpoharakban kávékat tartott a kezében, megpördült hegyes tűsarkain, és így szólt:

– Én ebbe nem akarok belefolyni – mondta, majd elsietett.

Remegett a kezem, ahogy lepillantottam a mozdulatlanul fekvő Rothra. Nem kaptam levegőt, és ahogy felálltam, éreztem, hogy a bőröm elkezd megkeményedni, és bizsergett a gerincem két oldalán.

– Hűha – emelte fel mentegetőzve a kezét Cayman. –

Csigavér, őrződémonka! Rothnak semmi baja. Ha bajban lenne, Bambi két másodperc alatt lemászna a bőrödről. Roth pár perc múlva felébred, jól elagyabugyál, észreveszi, hogy eltűntél, aztán miután újra elroppantom a nyakát, hogy ne tudjon utánad menni, kezdjük elölről – szóval légyszi, ne maradj lent sokáig!

A szívem még mindig vadul zakatolt.

– Ha baja esett…

– Nem esett baja – szólalt meg egy démon, aki az egyik kanapén ült, és hamuszürke arccal bámulta Rothot. – A herceget nem lehet így megölni, és amikor felébred…

– Jaja, állati pipa lesz – sóhajtott Cayman.

– El sem köszönhettem tőle, Cayman. – Remegve beszívtam a levegőt. – Mi van, ha…?

– Be se fejezd ezt a mondatot. Vissza fogsz jönni. De most már indulnod kell, Layla! Te sem akarhatod, hogy a náspángolás, amit kapni fogok, hiábavaló legyen. Menned kell. – Cayman a hátam mögé mutatott, és a tekintetem követte az ujját: az aranyszínűre festett liftek felé irányított.

El kellett indulnom.

Vadul zakatoló szívvel Rothhoz hajoltam, és finoman megpusziltam az arcát, miközben kisöpörtem az arcából a sötét tincseket. Nem akartam otthagyni. Ott akartam maradni mellette, amíg újra ki nem nyílik a szeme, de nem tehettem.

– Szeretlek – suttogtam elcsukló hangon. A jobb kezem ökölbe szorult.

Felálltam, majd Caymanhez fordultam, és amilyen erősen tudtam, ököllel a gyomrába ütöttem. Körülöttünk több démon is rémülten levegőért kapkodott.

Cayman felnyögött, kétrét görnyedt, és a gyomrához szorította a kezét.

– Szent Kleofás, cukipopi!

Ettől egy kicsit azért jobban éreztem magam. Kényszerítettem magam, hogy hátat fordítsak, és a lifthez sétáljak. Nem néztem vissza, mert ha megteszem, nem biztos, hogy tovább tudtam volna menni. Szerettem volna azt gondolni, hogy igen, hogy tudomásul vettem volna azt, hogy ez most többről szól, mint rólam és Rothról, de nem voltam biztos benne, hogy ilyen jó ember vagyok, ilyen önzetlen.

Az aranyszínű lift már várt rám, én mégis a kelleténél erősebben rácsaptam a panel kerek hívógombjára. Az ajtók halk, szinte emberi nyögésre emlékeztető hang kíséretében kinyíltak. Beléptem a liftbe, és az előcsarnok felé fordultam.

Cayman ekkor a lift előtt termett, és a gyomrát dörzsölve így szólt:

– Légy óvatos, Layla! És ne feledd: a pokolban semmi sem az, aminek látszik.

Mielőtt válaszolhattam volna, az ajtó bezárult, és a lift nagyot rándulva működésbe lépett. Hátrébb álltam, és nagyot nyeltem, miközben a lift lassan elindult lefelé. A liftben nem szólt zene, nem volt semmiféle kezelőpanel, és az ajtó mintha valami furcsa anyagból készült volna. Végigsimítottam az ajtó belsején, aztán rémülten elkaptam a kezemet.

Tapintásra olyan volt, mint… az emberi bőr.

Görcsbe rándult a gyomrom, és úgy éreztem, mindjárt kidobom a taccsot.

A lift faláról különös, narancsos fény tükröződött vissza. A plafonra emeltem a tekintetem, aztán a szám elé kaptam a kezem.

Nem is plafon volt a fejem fölött.

A lift falait lángok nyaldosták, erős fénnyel töltötték meg a teret. Tágra nyílt szemmel vártam, hogy a tűz az egész fülkét bekebelezze, de a lángok nem terjedtek tovább. A felvonó megrándult, és a lassú ereszkedés felgyorsult.

A falnak tántorodtam. Mindkét kezemmel megtámaszkodtam, ahogy a lift hirtelen nagy sebességgel száguldani kezdett lefelé. Kalapált a szívem, és olyan erősen szorítottam a fémkorlátot, hogy belefájdult a kezem. A lift úgy remegett, hogy azt hittem, mindjárt darabokra hullik.

Aztán váratlanul megállt, és én elvesztettem az egyensúlyomat. Térdre rogytam, de az emiatt érzett fájdalomnál rosszabb volt a hirtelen rám törő szédülés. Eltartott pár másodpercig, mire újra tisztán láttam, és ekkor észrevettem, hogy a lift már nem mozog.

Feltápászkodtam, és abban a pillanatban, hogy felegyenesedtem, az ajtó kinyílt. Tátva maradt a szám, ahogy megpillantottam… a poklot?

Á, dehogy.

A nyitott liftajtón túl fehér falakat láttam… fehér padlót és fehér plafont. Ragyogóan fehérek voltak. Makulátlanok. Gondolkodás nélkül kisétáltam a liftből a tágas, kör alakú előcsarnokba, amiből több száz, vagy inkább több ezer folyosó indult ki. Zeneszót hallottam. Borzalmas, vidám liftzenére emlékeztetett, ami az idegeire megy az embernek, ha öt percnél tovább kell hallgatnia. Nem hittem a szememnek: a pokolba egy előcsarnokon keresztül vezetett az út.

Az előcsarnokot semmi sem őrizte. Meglepő módon nem ugrottak rám démonok. De Cayman figyelmeztetett, hogy a pokolban semmi sem az, aminek látszik. Talán csak nem láttam a démonokat. Ahogy körbe-körbe forogva kutattam a rám leselkedő veszélyek után, észrevettem, hogy a falakon minden folyosó mellett arany plaketteket helyeztek el, rajtuk egy-egy névvel…

– Basszus! – suttogtam.

Az arany plakettekre démonneveket véstek. Néhányat nem ismertem közülük. Másoktól felfordult a gyomrom. ABADDON. VINE. MOLOCH. BAEL. Rengeteg név volt a falakon. A lifttel szemben lévő folyosónál A FŐNÖK feliratot helyezték el, mellette pedig egy olyan név állt, amitől elállt a lélegzetem.

ASTAROTH.

Már majdnem elindultam felé, mert látni akartam, hogy élt valójában Roth, amikor idelent volt, de visszafogtam magam. Nincs időm erre.

A nevekkel szemközti folyosó melletti táblán A POKOL TÜZES BUGYRAI felirat állt, három folyosóval odébb pedig megláttam a nevet, amit kerestem: A KASZÁS.

Erőt gyűjtöttem, vettem egy mély lélegzetet, majd szapora léptekkel a Kaszás nevével ellátott folyosóhoz sétáltam, és elindultam a hosszú, erősen megvilágított, viszonylag hűvös úton. Nem voltak benne ablakok. Említésre méltó szagokat sem éreztem. A levegő nem mozgott, de tiszta volt, a testemen mégis égnek meredt az összes szőrszál.

Ablaktalan dupla ajtóhoz értem, ami, mielőtt bármit tehettem volna, halkan kinyílt, felfedve egy számomra eddig ismeretlen világot. Fullasztóan forró levegő csapta meg az arcom.

Az átjárótól pár centire megtorpantam, és az ajkamba haraptam. Erre a látványra számítottam. Nagyjából. Az ég égetett vörös színű volt. Nem voltak rajta felhők. Sem nap, sem hold. A levegőben émelyítő kénszag terjengett, és még valami, amit nem tudtam azonosítani.

A valamiféle kőből készült út két oldalán hamuszínű épületek magasodtak. Felhőkarcoló módjára törtek az idegen égbe, az ablakaik sötétek voltak, az ablakok mögött nem látszottak élet jelei. Végigpillantottam az ijesztő, szorongást keltő épületek során, aminek a végén – több háztömbnyi távolságban – egy óriási építményt láttam. Ez volt a legnagyobb mind közül, de úgy nézett ki, mintha a középkorban épült volna. A hegyes tető két oldalán ikertornyok magasodtak, ami miatt az épület inkább keltette erődítmény, semmint otthon hatását. Kicsit emlékeztetett az udvarházra, ahol felnőttem.

Nagyot nyeltem, mert tudtam, hogy ez az úti célom. Naná, hogy a Kaszás nem egy cuki, léckerítéses házban él; neem-nem, csakis ebben A Gyűrűk Urá-s kastélyban tölthette a napjait.

Mivel tudtam, hogy nem sok időm van, és az idő egyébként is teljesen máshogy telik idelent, ezért összeszedtem minden bátorságomat, és kiléptem a folyosóról.

Nem is számítottam arra, ami ekkor történt.

Borzongás futott végig a bőrömön, és éreztem, ahogy Bambi és Robin lemászik a bőrömről. Kétségbeesetten próbáltam őket a helyükön tartani, mert nem voltam biztos benne, hogy Robin készen áll-e erre, de képtelen voltam megfékezni őket.

Az árnyak elősiklottak a felsőm alól, és két szabálytalan körré álltak össze. Megremegtek, majd a kőből készült útra estek, és milliónyi apró golyóra estek szét, majd újra összeálltak egy darabbá. A tintafekete labdácskák a levegőbe emelkedtek, de aztán nem zuhantak vissza a földre, ahogy máskor.

A gömbök körbe-körbe forogtak, majd sűrű árnnyá álltak össze. Tátott szájjal bámultam, ahogy a két árnynak lába, majd törzse és feje nőtt. Az egyik pillanatban még ember alakú, olajos foltnak tűntek a levegőben, aztán a homályból egy pillanat alatt kibontakozott két alak.

Egy fiú és egy lány állt előttem.

Olyan régóta bámultam magam elé tátott szájjal, hogy belefájdult az állkapcsom, de képtelen voltam becsukni a szám. Nem kisgyerekek voltak. Sőt, kissé idősebbnek tűntek nálam, de annyi biztos, hogy az emberi fajhoz tartoztak, és az egyikük hím, a másik pedig nőstény volt.

A fiú magas volt, és karcsú, padlizsánlila haja belelógott bíborszínű szemébe. Félmeztelen felsőteste elegánsan izmos volt, csupasz bőrét finom, vöröses szőr borította. Az oldalán egy fiatal nő állt, akinek a szeme majdnem ugyanolyan mélyvörös árnyalatú volt, mint a haja. Fekete spagettipántos topjában és farmerében szinte már normálisnak tűnt. Szinte. A bőrén itt-ott foltok voltak, amik mintha… nem is bőrből lettek volna. Inkább apró pikkelyeknek tűntek, olyan… kígyóbőrszerűnek.

Ó, istenem!

A nő ragyogó mosolyt villantott rám.

– Szia, csajszi!

– Szia – válaszoltam lassan, miközben a tekintetem ide- oda járt kettejük között. – Ö…

A fiú üdvözlésképp felemelte az állát, majd megrándult az orra… és a füle is.

– Helló.

Ó, istenem!

– Annyira tudtam, hogy rosszban sántikálsz, és igazam volt! – A lány a fiúhoz fordult, és bemutatott neki. – Megmondtam. Megmondtam, hogy Layla ide fog jönni. Szóval örülhetsz, hogy itt vagyok, mert így nem zabálnak fel téged a sárkányok. Igen, jól hallottad, sárkányok. És az itteni sárkányok nem olyan jó fejek, mint Toppancs.

– Jól van, te okostojás! – válaszolta szárazon a srác.

– Bizony, állati okos vagyok! – A lány hirtelen felém fordult. – Egyelőre nem túl segítőkész, mert még tökre új neki ez az egész. Szóval muszáj volt nekem is jönnöm.

– Te… te vagy… – Alig bírtam rávenni magam, hogy kimondjam: – Te vagy Bambi?

A lány ugrándozni kezdett, és tapsikolt.

– Te meg Layla vagy. Ő pedig Baromarc. Baromarc felsóhajtott.

– Robin vagyok. Tudod, az igazi famulusod. Nem a parazita, aki jobban tenné, ha visszamenne apucihoz.

Bambi horkantott.

– Szerintem meg te tennéd jobban, ha magadba szállnál. Na, ehhez mit szólsz?

Az egész beszélgetés értelmetlen volt, de már annak sem volt értelme, hogy emberi külsővel láttam Bambit és Robint.

– Szóval… Ti így néztek ki igazából? Bambi bólintott.

– Aha. Amikor lehetőségünk van rá, ami sajnálatos módon elég ritkán történik meg. De állati formánkban is tudunk kommunikálni egymással. Telepatikusan. – Az ajkát biggyesztette. – De Robin tök unalmas. Egész idáig aludt.

Robin dühös arcot vágott.

– Azért, mert fel kellett töltődnöm.

– Na persze – mondta gúnyosan Bambi. – Hiányoznak a fiúkáim. Nitró, Fúria és Thor. Ők szórakoztatóak.

Toppancs olyan, mint te. Tök uncsi, és állandóan alszik, de ha véletlenül mégsem, akkor egy morcos fajankó.

Lassan pislantottam, miközben Bambi nagyot nyújtózott. Felhúzódott a felsője, amitől kivillant feszes hasa, és ekkor hirtelen tudatosult bennem, hogy Roth egy csajt viselt a testén. Roth bőrén állandóan egy csaj csúszott-mászott, a teste legkülönbözőbb részein. Nekem pedig egy pasi volt a hasamon!

Roth és Cayman mindeddig elfelejtette megemlíteni nekem ezt az icipici részletet.

Ocsmány, sötét érzés kerített a hatalmába.

– Te Roth bőrén szoktál mászkálni – bukott ki belőlem.

– Ööö, ja. Néha meg a tiéden. Nagy ügy. – A homlokát ráncolta. – Beverted a fejed, vagy mi?

Oké. Egy pillanatra behunytam a szemem. Féltékeny vagyok. Milyen röhejes! Semmi értelme féltékenynek lennem Bambira, aki most épp egy dögös csaj, de az idő nagy részében kígyó alakban él – igazi, hatalmas kígyóéban, ami undi dolgokat eszik.

Az én testemen meg egy pasi pihengetett…

– Ó, istenem! – nyögtem, és Robinra pillantottam. – Rajtam voltál tegnap éjjel. Rajtam voltál, amikor…

– Abban a pillanatban, hogy Rothtal elkezdtétek ledobálni a ruháitokat, kivontam magam a forgalomból – mondta, és védekezőn felemelte a kezét, majd fintorogva így folytatta: – Nem akartam látni. Nem akartam érezni.

– Ez… – Nem jutottam szóhoz.

– Figyelj – szólalt meg Bambi –, az idő nagy részében, amíg a testeteken vagyunk, nem figyelünk oda arra, amit csináltok. Na jó, ez nem teljesen igaz. Amikor Zayne-nel voltál, akkor nagyon is odafigyeltem.

Felhúztam az orromat.

– És a kiscicák? Ők is…

– Dögösek. Atyagatya, de még mennyire! Hármas ikrek – mondta Bambi, és olyan erősen belebokszolt a karomba, hogy elvesztettem az egyensúlyomat. – Hallod, Layla? Három van belőlük.

– Felfogtam – válaszoltam sajgó karomat dörzsölve. – Köszi.

Robin karba tette a kezét, és a narancsos égboltra emelte a tekintetét.

– Van egy olyan érzésem, hogy nem kéne itt lennünk.

– Ez leírhatatlanul fura – motyogtam, és még mindig nem sikerült feldolgoznom, hogy a famulusokkal beszélgetek.

Bambi hátradobta bíborvörös haját a válla fölött.

– Szerintem meg állatira fantasztikus. – Robin felé ugrabugrált, és kinyújtotta a nyelvét. Bambinak még emberi alakjában is villás volt a nyelve. – Viszont tudod, hogy mi nem fantasztikus? Az ízlésed pasik terén. Tökre reménykedtem abban, hogy összejössz Zayne-nel. Nagyon fincsi a srác.

– Egy őrzőt már megettél…

– Édesem, én nem az evésre gondolok, ha ránézek arra a nagy, szőke, szexi mackóra.

Tágra nyílt a szemem, Robin pedig forgatta az övét.

– Öö… sajnálom, hogy csalódást okoztam. Bambi mintha meg sem hallott volna, folytatta:

– Tetszett, amikor megsimogatott, és szerintem neked is – mondta, és az arcom égővörösre gyúlt, mert pontosan tudtam, melyik esetre gondol. – Vajon mit gondolna, ha tudná, hogy melyik testrészemet cirógatta? Annyit mondok, hogy nem a nyakamat.

– Undorító – nyögte Robin.

– Inkább csodálatos – mondta Bambi vihogva.

Oké. Tudtam, hogy a fontos dolgokra kellene koncentrálnom, de még mindig nem tudtam túltenni magam azon, hogy a famulusok itt vannak.

– Hogy lehetséges ez? – kérdeztem.

Bambi kinyitotta a száját, de egy férfihang válaszolta meg a kérdésemet.

– Á, úgy beszélsz, mint egy igazi újonc. Engedd meg, hogy felvilágosítsalak, ártatlan gyermek. Amikor a famulusok a pokolban vannak, automatikusan ezt az alakot veszik fel. De nyilvánvalóan senkinek sem jutott eszébe tájékoztatni erről, mert azt hitték, sosem lesz szükséged az információra.

Megpördültem, és alig bírtam megállni, hogy hátra ne hőköljek. Az ösztöneim azt követelték, hogy menjek nagyon-nagyon messze a folyosókhoz vezető ajtók előtt álló magas férfitól. Nem is a magas volt rá a jó szó. A férfi lehetett vagy két méter tíz centi. Marcona és egyben jóképű volt, már ha az embernek tetszik a sötét szakáll és a kemény tekintetű, jégkék szemek.

– Odafönt is képesek felvenni ezt az alakot – folytatta. A hátam mögött álló Bambi felkacagott.

– Astaroth néha nekem is megengedi. Nem gyakran, de olyankor mindig nagyon élvezem. Többet is csinálhatná.

A férfi felvonta az egyik szemöldökét.

– Valószínűleg nem túl jó döntés. Tudod – fordult felém –, a famulusok nehezen uralják az indulataikat, és nem az emberi erkölcsök szerint viselkednek.

– De nem ám – értett egyet Bambi.

– Nekünk beszélnünk kell – mondta nekem a férfi, és felemelte a kezét, majd csettintett. Majdnem biztos voltam benne, hogy a famulusok már nincsenek mellettem. – Ne aggódj! Nincs semmi bajuk. És nem fog bajuk esni, feltéve, hogy távol tartják magukat a pokol tüzes bugyraitól és a démonoktól, akik dühösek a Hercegre. Biztos vagyok benne, hogy azok ketten több bajt okoznak majd, mint amennyi veszély leselkedik rájuk. De nyugalom: amint elhagyod a poklot, visszatérnek hozzád.

Tágra nyílt a szemem, és felgyorsult a szívverésem. A férfi körül nem láttam aurát, de ha láttam volna, akkor az biztosan hatalmas és fekete. Felsőbbrendű erő sugárzott belőle. Egyetlen mozdulatot sem tett felém, de egy másodperc is elég volt ahhoz, hogy tudjam: egy csettintéssel véget vethetne az életemnek.

Mindannyiunk életének.

– Tudtam, hogy el fogsz jönni – folytatta a férfi, és szakálla mögött kissé felfelé görbült a szája sarka. – Annyira vártam a pillanatot, hogy még a mennybéli látogatásomat is lerövidítettem. Hát nincs semmi mondandód számomra? Elvégre te akartál látni engem. És most itt vagyok.

Hát megtaláltam: ő volt a Kaszás.

TIZENHAT

Szent repceolaj, nagyon igyekeztem nem kiborulni, de mégiscsak a Kaszással beszélgettem, aki számított rám. Nyilván, hiszen az volt, aki, és valószínűleg mindenről tudott.

Amibe elég kellemetlen volt belegondolni.

Idegesen remegtem, és milliónyi kérdés jutott eszembe, amiknek a többségéről tudtam, hogy nem szabad feltennem a Kaszásnak. De fel akartam. Tudni szerettem volna, hogy ő tényleg a Halál Angyala-e. Hogy most már oda tudna-e vinni Samhez. Hogy ismeri-e a lilint. Hogy látta-e, hova került Elijah azután, hogy a lilin megölte. A kérdések vadul kavarogtak a fejemben, és minden erőmre szükségem volt ahhoz, hogy ne tegyem fel őket.

A Kaszás rövid szakállal keretezett arcán mosoly jelent meg.

– A Herceg nagyon dühös lesz rád, amikor visszatérsz hozzá.

– Aha. – Ezen nem volt mit tagadni. Abban, mondjuk, nem voltam biztos, hogy tényleg vissza fogok térni.

A szája még szélesebb mosolyra húzódott, de a szeme és az arca nem lágyult el. Őszintén szólva csak még ijesztőbbé tette a mosoly.

– Különösen, mivel a pokolba vezető összes bejáratot lezártam. Nem tud lejönni érted. Nem akartam, hogy félbeszakítson – szükségünk van egy kis időre kettesben. Bizony, erre is képes vagyok. Erre is.

A szívem elfacsarodott, a szám kiszáradt. A kettesben töltött idő gondolatára elfogott a szorongás. De nem menekülhettem vissza a földre.

– Muszáj volt idejönnöm. Muszáj volt…

– Tudom, miért vagy itt, de nem erről akarok veled beszélgetni. – A Kaszás elsétált mellettem, és az erődítmény felé vette az irányt. – Még nem.

Követtem.

– De…

– Bölcsen tennéd, ha nem kérdőjeleznéd meg a szavam. Kérlek, mondd, hogy bölcs vagy!

Megalázottan elhallgattam, és magamban tartottam, amit igazán válaszolni szerettem volna.

– Szeretem azt gondolni, hogy igen.

– Akkor sétálni fogsz velem – folytatta mímelten udvarias hangon. – És beszélgetsz velem, amiről én szeretnék.

Fogalmam sem volt, miről akarhat beszélgetni velem a Kaszás, aminek nincs köze Samhez, de utánasiettem, hogy le ne maradjak.

– Okos lány – motyogta, miközben továbbsétált az üres út közepén, és kezét nadrágja zsebébe dugta. A körülöttünk lévő épületekből nem szűrődtek ki zajok. – Viszont, sajnálatos módon, nem vagy túl jó megfigyelő.

Összeszorítottam a számat, nehogy valami olyat mondjak, amit biztosan megbánnék. Az út köveit figyeltem: ezeknek is kissé vöröses árnyalata volt.

– Például mit tudsz az anyádról? – kérdezte a Kaszás, kizökkentve a bámészkodásból. – Igen, Lilithről. Róla akarok beszélgetni. Tudtad-e, gyermekem, hogy Lilith nem is démon? Legalábbis nem teljes mértékben.

Egy pillanatig szóhoz sem jutottam.

– Lilith démon. Mindenki ezt mondta…

– Bárki mondhat bármit, de ez még nem jelenti azt, hogy igaza is van. Az igazság néha elvész a részletekben, ha nem értjük a tényeket. – A Kaszás szája ismét mosolyra húzódott. – Az igazág pedig az, a tények azt bizonyítják, hogy Lilith nem egyszerűen egy démon.

Elsétáltunk egy kunyhószerű építmény mellett, ami beékelődött a magas, harcias kinézetű felhőkarcolók közé. A szemem sarkából mintha mozgást láttam volna a viskóban, de amikor odafordultam, nem láttam semmit.

– Ezt… ezt nem értem.

– Van egy olyan érzésem, hogy nagyon kevés dolgot értesz – mondta ki a sértést gondolkodás nélkül. – Ismered Lilith múltját, igaz? Kidobták az Édenkertből, mert, nos, követelőző volt. Ezután démonokkal párosodott, és létrehozott egy új fajt – de ez az egész nem azonnal történt. Ó, nem. Lilith, nyomorúságos helyzetének köszönhetően, elnyerte egy rendkívül nagy hatalmú lény együttérzését. Lilith összebarátkozott egy váratlan szövetségessel, és amikor az Édenkert megsemmisült, és a volt lakóit megfosztották a halhatatlanságuktól, Lilithtel is ugyanez történt. És az új barátja úgy érezte, nem helyes, hogy Lilithet újra megbüntetik.

– Azt hiszem, van egy tippem, ki volt ez a lény – mondtam, remélve, hogy nem kapok egy jókora seggbe rúgást a tippelgetésért. – A Főnök?

– Helyes. Akkoriban Lilithtel sülve-főve együtt voltak. A Főnök nem teremtett még démont a Lilithtel való megismerkedése előtt, és fogalma sem volt, hogyan kell csinálni, de nem volt hajlandó hagyni, hogy Lilith csak úgy meghaljon, mint egy halandó. Bár ki tudja, lehet, hogy a Főnök nem is puszta szeretetből csinálta ezt, hanem azért, hogy így is… keresztbe tegyen a nagyfiúnak az égben. De az okok végtére is nem számítanak. A Főnök rájött, hogy az első, kegyvesztett angyalok valamelyikének a vére a szervezetbe juttatva halhatatlanságot ad. Többek között. Így hát Lilithnek adta a vért, aki ettől visszanyerte a halhatatlanságát. – A Kaszás szünetet tartott, míg én feldolgoztam az új információkat. – Biztos vagyok benne, hogy a Főnök már megbánta, hogy ilyen ajándékot adott neki, de nincs mit tenni.

A Kaszás szélesen mosolygott, miközben egy keskeny hídhoz közeledtünk, ami ugyanolyan kőből készült, mint ami a lábunk alá simult. A kén és a fém szaga egyre erősödött.

– Szóval Lilith nem is igazán démon. Eleinte még az volt, ami, aztán halandóvá tették, végül megitatták vele egy kegyvesztett angyal vérét. – Az eddiginél is értetlenebb arcot vágtam. – Aha… Akkor mégis micsoda ő?

A Kaszás vállat vont.

– Te mi vagy? – kérdezte.

A savanyú szagú levegő fojtogatóan fülledt volt, mégis borzongás futott végig a hátamon.

– Azt hiszem, nem tudom pontosan.

– Érdekes, ahogyan a természet gondoskodik a teremtményeiről az egyensúly törvénye szerint, fékeket és ellensúlyokat kialakítva. Habár a halhatatlanságát visszanyerte, Lilithnek volt egy gyengesége, egy afféle kikapcsológombja. Ha természetes úton gyermeke születik, és a gyereknek bántódása esik, az Lilith végét jelenti. Azzal, hogy életet adott neked, működésbe hozta az egyetlen fegyvert, ami képes megölni őt. Természet. Az a szuka.

Tágra nyílt a szemem a csodálkozástól. Ez azt jelentette, hogy… ha én meghalok, Lilithnek is annyi? Én vagyok a kikapcsológombja. Hűha.

– Őszintén szólva, sosem értettem, miért vállalta a kockázatot azzal, hogy megteremtett téged. Nem sértésből.

– Nem vettem annak – motyogtam. – Lehet, hogy ő nem tudott a… kikapcsológombról?

– Ó, de, biztosan tudott róla. Viszont majdnem olyan arrogáns, mint a Főnök – válaszolta a Kaszás, és én már- már arra számítottam, hogy a Főnök megjelenik, hogy megbüntessen minket a sértés miatt. – Azt gondolta, hogy a gyereke olyan lesz, mint ő: egy hataloméhes, megszállott áruló. Lilith ördögi tervet szőtt. Paráználkodott egy őrzővel, majd magára hagyta a gyermeket, hogy az ellenség nevelje fel, és ő idővel leigázza az őrzőket, de talán még a Főnököt is. Lilith a világot akarta, mert úgy érezte, hogy azt elvették tőle, amikor kiűzték az Édenkertből. Nem számított neki, hogy visszakapta a halhatatlanságát, és békére találhatott volna. Bosszút akart állni az egész emberiségen. Mindig is erre vágyott, és nem nyugszik, amíg sikerrel nem jár. A születésed egy ördögi terv része volt, de sikertelen küldetéssé vált, mert te nem vagy olyan, mint ő.

– Nem – suttogtam, ahogy a hídra léptem. Nem is tudnám megmondani, hogy éreztem magam most, hogy megerősítette valaki azt, hogy Lilith számára, az anyám számára, csupán eszköz vagyok egy véget nem érő háborúban. Düh és csalódottság kavargott a szívemben, erőltetetten, rekedt hangon felnevettem. Nem számíthat, hogy érez irántam Lilith. Sosem számított. – Nem vagyok olyan, mint ő.

– De az őrzőkhöz sem hasonlítasz, legalábbis így gondolod – kacagott halkan. Megállt a híd kőfala mellett, és lebámult a folyóra. De micsoda folyóra.

A mederben sűrű, mélyvörös trutymó folydogált, bugyborékolt és habzott, és volt egy olyan érzésem, hogy a gyomorforgató szagnak is ez a forrása. Nem akartam tudni, hogy valójában milyen folyadék az, de elég darabosnak tűnt, ezért kételkedtem abban, hogy víz lenne.

– Elmesélek neked egy történetet, és szeretném, ha nagyon figyelnél.

Nem voltam biztos benne, hogy kibírok még egy történetet, de kényszerítettem magam, hogy odafigyeljek.

A Kaszás kivette a kezét a zsebéből, és könnyed mozdulattal a falnak támaszkodott.

– Amikor az angyalokat a földre küldték, hogy elhozzák a világosságot az embereknek, dicsőséges kudarcot vallottak. Megadták magukat a gonosznak és a csábításnak, lakmároztak és fürödtek az italban. Paráználkodtak. – A Kaszás szünetet tartott, és elvigyorodott. – Sokan kudarcot vallottak, Layla. Olyan sokan, hogy a nagyfiú az égben tudta, hogy gondja akadt. Nagy gondja. Az angyalok erősek voltak, a saját képére teremtette őket, mégis romlottá váltak. Képesek lettek volna tönkretenni mindent, amit teremtett, ezért eljött az idő, hogy az alfák elintézzék őket.

Belefeledkeztem a történetbe, ami a történelem egy olyan részletében játszódott, amiről szándékosan senki sem ejtett szót. Némán hallgattam a Kaszást. És próbáltam nem túl mély levegőket venni, mert közel álltam ahhoz, hogy elájuljak a bűztől.

– Az első, kegyvesztett angyalok közül néhányan a pokolba menekültek a büntetés elől. A Főnök pedig tárt karokkal fogadta őket. Ők azok, az elsők, a kegyvesztett angyalok, akiktől a többi démon fél. Néhányan őket is démonoknak tartják, de nem a Főnök teremtményei, és nem is más démonok nemzették őket. Érdemes nem elfelejteni, honnan származnak – magyarázta, és felszegte az állát. A válla megfeszült az egyszerű, fehér ing alatt, amit viselt. – A kegyvesztettek közül voltak olyanok is, akik elfogadták a büntetésüket. Az erényes példányok, akik megértették, hogy hibáztak, és akik jobban szerették a teremtőjüket, mint a szabadságot. És meg is kapták a büntetésüket. Tudod, mi volt az, Layla?

A nevem úgy hagyta el az ajkát, mint egy fagyos, északi fuvallat; beleborzongtam.

– Nem.

A Kaszás felém fordult, és indokolatlanul magabiztosan nekidőlt a falnak.

– Kővé változtatták őket.

Elállt a lélegzetem, ahogy elöntött a felismerés.

– Látom, megértetted. – Hidegen csillogott a szeme. – Azokat az angyalokat, akik nem szöktek meg a büntetés elől, kővé változtatták… És rettentő, bestiális külsővel ruházták fel őket, nemcsak azért, hogy emlékeztessék az emberi fajt a gonosz létezésére, hanem hogy kézzelfogható bizonyítékkal szolgáljanak azoknak, akik még nem adták meg magukat a csábításnak, hogy ők is bűnbe eshetnek.

– Hű. – Forgott velem a világ. Az őrzők eredetileg angyalok voltak, akik kegyvesztetté váltak? Hirtelen értelmet nyert a csúfondáros „mennyei selejt” név, amit Roth használt rájuk. Ő ismerte a történetet, de mindig azt mondta, hogy nem az ő története, ezért nem oszthatja meg.

– A bűnbánó, kegyvesztett angyalok sok évszázadon át kősírjukban pihentek – mígnem az alfák harcba hívták őket, hogy megküzdjenek a rohamosan gyarapodó démonhordával és az évszázadokkal korábban teremtett lilinnel – folytatta a Kaszás, és tekintetét ismét a folyó felé fordította. – Nem mindegyiküket ébresztették fel, Layla. Néhányan még mindig alszanak. Ezt még a klánod sem tudhatja, de azok, akik a legkomolyabb bűnöket követték el, még mindig a büntetésüket töltik.

– Istenem! – leheltem, és a Washington épületeit díszítő vízköpőkre gondoltam. Már ebben a városban is annyi volt belőlük… És én mind ez idáig azt hittem, hogy emberek faragták ki őket.

– Azokból lettek az első őrzők, akiket az alfák felébresztettek, de a büntetés megváltoztatta őket. Ezért van két alakjuk, és ez az oka annak, hogy igaz alakjukban épp úgy néznek ki, mint a teremtmények, akiknek az elfogásával megbízták őket. Ironikus, nemde? – mosolygott. – Biztos vagyok benne, hogy a klánod nem feledkezett meg valódi történelméről, pedig örülnének, ha így lenne. Akkor végre létezne arrogánsabb lény az alfáknál: az őrzők.

Volt még valami, amit nem tagadhattam.

– Ez igazán lenyűgöző, de…

– Miért mesélek neked az anyádról és annak a fajnak a történetéről, aminek a tagjai felneveltek, mintha egy lennél közülük? Kérni akarsz tőlem valamit, de én azt szeretném, ha előbb megértenéd, ki is vagy valójában. – A Kaszás ellökte magát a faltól, és alig harminc centiről az arcomba bámult. – Úgy állsz előttem, mint egy félős kislány.

Megint felállt a szőr a tarkómon.

– Azért, mert… te vagy… a Kaszás…

– Tudom, ki vagyok. Én legalább elmondhatom ezt magamról. Veled ellentétben.

– Igen, értem, de…

Hirtelen kinyújtotta a kezét, és megszorította a torkomat. Ez volt az utolsó lélegzetvételem, és nem készültem fel rá. Elöntött a pánik, ahogy a hatalmas kézhez kaptam. Utasítottam a testemet, hogy váltson alakot, de a Kaszás könnyedén, mosolyogva felemelt a földről.

– Nem változhatsz át. Amíg itt vagy, képtelenség. Cayman ezt nem említette? Bugyuta egy démon, folyton elfelejti megemlíteni a fontos információkat. Nem ebből a birodalomból származol, ezért itt nem veheted fel a valódi alakodat, gyermekem – mondta, és még magasabbra emelt. – Egy pillanat alatt elroppanthatnám a nyakadat, és tudod, mi történne akkor?

Meghalnék.

De ezt persze nem mondhattam ki, mert lefoglalt, hogy megőrizzem azt a kevés oxigént, ami még a tüdőmben maradt. A mellkasom égett, a szívem vadul zakatolt.

– Fájna. Elkábulnál, de nem, nem halnál meg – folytatta, mintha a gondolataimban olvasna. – Az igazat megvallva, semmi más nem ölhet meg téged, csak ha szíven szúrnak egy vastőrrel, vagy ha levágják a fejedet. – A Kaszás szavai áthatoltak a lángoló kínon, ami elhomályosította a gondolataimat, de még így sem volt túl sok értelmük. – Tűz? Nem. Ha leesnél száz emelet magasról? Abba sem halnál bele. Kibelezés? Meg se kottyanna. Amint megérted ezt, erősebb és vadabb leszel, mint bármelyik más őrző, aki odafent mászkál, és még a felsőbbrendű démonok is elmenekülnek majd előled.

A Kaszás hirtelen eleresztette a torkomat. A hídra zuhantam, és a kőfalnak tántorodtam. Az darabokra hullott a súlyom alatt, és a törmelék a folyóba zuhant. A karomat lóbálva egyensúlyoztam a peremen.

A Kaszás a karomnál fogva megragadott, és visszarántott a peremről, majd a mellkasához húzott. Olyan érzés volt hozzáérni a testéhez, mintha egy hóembert ölelnék – egy pszichopata hóembert. A bőröm lehűlt, és ahogy nehézkesen, nagyokat kortyoltam a levegőből, a leheletem apró felhővé állt össze az ajkam előtt.

– Érted már, mit akartam megértetni veled, mi volt a célom ezekkel a történetekkel? Nem vagy démon. Soha nem is voltál az, butuskám.

TIZENHÉT

Nem vagy démon.

Abbahagytam a zihálást, és a fagyos szempárt bámultam. Már az is letaglózott, amit Lilithről és az őrzőkről mondott, de ettől a hírtől annyira ledöbbentem, hogy csak bámultam rá, mint egy idióta.

– Ennek semmi értelme – hebegtem.

– Miért? Mert a klánod azt hiszi, hogy az vagy? Mert a herceg sosem állította ennek az ellenkezőjét? A Főnök neki is ezt mondta, mert ha a felsőbbrendű démonok tudnák, mit tett a Főnök Lilithért akkor régen, nem örülnének neki. A démonok nem szeretnek belegondolni, hogy a Főnöknek voltak és máig vannak kedvencei. A hercegnek sem volt oka mást hinni. A démonok azért érzékelik úgy, mintha közülük való lennél, mert olyan a szagod, mint egy kegyvesztett angyalé. – Erősen, szinte már kegyetlenül szorította a kezemet. – Ha odafigyeltél a történetemre, tudod, mire akarok kilyukadni.

Konkrétan jéggé fagytam az érintésétől, úgyhogy per pillanat francot sem tudtam.

A Kaszás lehajtotta a fejét, így a szája csupán pár centire került az enyémtől. Megfeszült a testem.

– Amikor megszülettél, részben őrző voltál, részben az, ami Lilith volt a születésed idején, ami azt jelenti, hogy teljesen egyedi vagy, és különleges. Az ereidben csörgedező őrzővér legyengítette azt, amit Lilith továbbadott neked. Halandó voltál, mint bármelyikük, de közel sem olyan erős, és a halálos csókodon kívül nem volt semmilyen adottságod, de azok az átkozott boszorkányok… – Felnevetett, és ahogy jeges lehelete az ajkamhoz ért, megborzongtam. – Anyád imádói. Adtak neked valami főzetet azután, hogy az a Maddox leszúrt, és a herceg hősiesen megmentett, nem igaz? Ügyes trükk volt, amivel kiszabadítottak a markomból, jól mondom?

– Igen – válaszoltam a fogamat csikorgatva. – Nem tudjuk, mit itattak meg velem. Roth sem tudta…

– De most már meg tudod tippelni? Bizonyítsd be, hogy odafigyeltél a kis történelemleckémre!

Lüktetett a fejem, és igen, tudtam, hova akar kilyukadni a Kaszás, de nem akartam elhinni, hogy… hogy egy kegyvesztett angyal vérét itatták meg velem. Először is: állati undorító volt már a gondolat is. Másodszor pedig…

– Miért tettek volna ilyet? Hogyan szerezhették meg?

– Erre csak ők válaszolhatnak. – A föld felé fordította a tekintetét, szempillája eltakarta a szemét. – De bármit tettek is, azzal kitörölték belőled az őrzővér utolsó cseppjeit is. Ezért most már valami teljesen más vagy, mint azelőtt.

Eszembe jutott, hogy Zayne és Denika is azt állította, olyan a szagom, mint egy felsőbbrendű démoné, de az még azelőtt volt, hogy a boszorkányok megitatták volna velem azt a főzetet. De lassan kezdett összeállni a kép. Rothnak részben igaza volt. Még nem fejeződött be az átalakulásom, és mivel nem az vagyok, amire bárki is számított, lehetséges, hogy amit az őrzők éreztek rajtam, az a lény volt, amivé egyszer válok majd, mindennek a végén. Ráadásul egy démon is elmenekült előlem azóta, hogy megittam azt a löttyöt, és máshogy is nézek ki.

– Ó, istenem! – suttogtam, megfeledkezve arról, ki ölel magához éppen. – Akkor ezért tollas a szárnyam.

A Kaszás ajka megrándult.

– Többek között.

– Akkor… Tehát halhatatlan vagyok?

A Kaszás elengedett és hátralépett, de én annyira el voltam képedve, hogy szinte nem is éreztem, ahogy lassan visszaszivárog a testembe a meleg.

– Az említett két halálnemtől eltekintve igen. Abban a pillanatban, hogy megittad az elsők vérét, az alfák szavaival élve szörnyszülötté váltál. De van valami, amit ők nem értékelnek benned: azt, ami közeleg, csakis te állíthatod meg.

Szóhoz sem jutottam az elképedéstől. Úgyhogy csak felemeltem remegő kezemet, és kisöpörtem az arcomból az elszabadult hajtincseket. Azért jöttem ide, hogy kiszabadítsam Sam lelkét, de ehelyett megtudtam, hogy minden, amit ez idáig igaznak tartottam az életemmel és önmagammal kapcsolatban, téves. Nem először történt velem ilyesmi. Egy részem nem is tudta, mit gondoljon a helyzetről. A másik részem pedig felpezsdült a felismerés miatt érzett örömtől. Tudom, hihetetlenül önző dolog volt így éreznem, de nem érdekelt: kiderült, hogy mégsem kell majd járókerettel bénáznom, hogy lépést tartsak a még mindig fiatal Rothtal.

– Olyan vagy, mint Lilith: teljességgel egyedi. Nem lenne szabad létezned, mégis létezel. Csakúgy, mint a lilin. Léteznie sem kéne, de te… Te megállíthatod.

Lassan felé fordítottam a tekintetem, és leeresztettem a kezem.

– És meg is fogom.

– Valóban? – A Kaszás oldalra döntötte a fejét. – Mert azóta, hogy a lilin felfedte magát, a barátod gyászolásán és a sekélyes szerelmi drámán kívül, ami normális esetben csak a tinédzserekre jellemző, egyedül annyit értél el, hogy elvesztetted a tisztaságodat.

Hátrahőköltem, és az izmaim megfeszültek az idegességtől.

– Hogy micsoda?

– Szerintem egyértelműen beszéltem. – Lassan felém indult, és ezúttal nem hátráltam el tőle, bár a torkom még mindig égett azóta, hogy az előbb ellenálltam neki. – Meg kell állítanod a lilint, de eddig semmi mást nem sikerült elérned azon kívül, hogy elvesztetted a szüzességedet. De azért mégis illene gratulálnom. Elvégre ez egy mérföldkő. Kérlek, add át jókívánságaimat a hercegnek.

Éreztem, hogy a szám tátva marad a szégyentől és a dühtől.

– Ez nem igaz!

– Nem? – A Kaszás hátravetette a fejét, és sötét nevetést hallatott. – Na és mondd csak, mi mást értél még el?

Kinyitottam a számat, készen arra, hogy rázúdítsam mindazt, amin dolgoztam – dolgoztunk –, de valójában csak a lilin megtalálására tett elbaltázott próbálkozásainkat, Elijah megölését és az új tetoválásomat említhette volna meg azokon az eredményeken kívül, amiket már elsorolt. Ami pedig a famulusomat illeti, vajon hol lehet ő és Bambi, nem is beszélve arról, hogy az utóbbinak itt sem kellett volna lennie.

Mivel a Kaszás sarokba szorított a szavaival, kimondtam az első dolgot, ami az eszembe jutott:

– Ezt az egészet nem én akartam!

Amint kimondtam a mondatot, tudtam, hogy hibát követtem el. Azon kívül, hogy megölte a társalgásunkat, talán ez volt a leggyerekesebb dolog, amit valaha kiejtettem a számon.

Márpedig ez nagy szó.

A Kaszás gúnyosan vigyorgott.

– Soha senki sem azt kapja az élettől, amit kér. Ettől aligha leszel különleges.

Tekintetemet a bakancsa felé fordítottam, aztán szorosan becsuktam a szemem. Istenem, és a Kaszásnak igaza van. Bármi történt is éppen az életemben, nem tettem eleget annak érdekében, hogy elpusztítsam a szörnyeteget, aminek a létrejöttéhez akaratomon kívül hozzájárultam, amikor Paimon elvégezte a rituálét Lilith kiszabadítása érdekében. És emiatt még több ártatlan élet került veszélybe. Nem tudtam, hogy pontosan mit is kellett volna tennem, de nyilvánvalóan tehettem volna valamit.

Mély levegőt vettem, és belenéztem a Kaszás szemébe.

– Igazad van. Eddig nem igyekeztem eléggé, hogy megállítsam a lilint, de mostantól minden tőlem telhetőt meg fogok tenni.

– Mindent?

– Mindent – ismételtem meg, de ez sem változtatott azon, hogy valójában miért voltam itt. – De nem fogok megfeledkezni Samről. Itt van a lelke, pedig nem ide való. A Kaszás megmozdult, villámgyorsan felém vetődött, de én hátraugrottam, és magam elé kaptam a karomat, megakadályozva, hogy ismét torkon ragadjon. Fájdalom nyilallt a karomba, és tudtam, hogy valószínűleg zúzódás lesz rajta ott, ahol a Kaszás keze belecsapódott, de inkább ott legyen, mint a nyakamon.

Elhátrált, és mintha elismerést láttam volna megcsillanni a szemében.

– Talán még mindig nem érted, mi forog kockán – mondta, aztán figyelmeztetés nélkül megragadta a csuklómat. Hirtelen eltűnt a híd és minden más, ami körülötte volt, és valamiféle épületben találtam magam, előttünk pedig hatalmas, lángokból álló fal magasodott. Az épület égő falairól visszaverődött a forró levegő, ahogy a ropogó lángok a padlót és a mennyezetet nyaldosták, de ahogy a liftben, itt sem terjedtek tovább.

A hirtelen változástól megriadva hátratántorodtam, és a Kaszásba ütköztem. Odébb ugrottam, de nem jutottam messzire, amikor egy erős kar megragadott a derekamnál fogva, és visszahúzott. Kiszaladt a levegő a tüdőmből.

– Azt hiszem, meg kéne ismerned valakit – suttogta a fülembe mély hangon.

A lángok lüktetni kezdtek, aztán lekúsztak a mennyezetről, és eltűntek a padlóban, felfedve azt, ami mögöttük rejtőzött.

Egy szoba volt – afféle hálószoba, amiben egy méretes, díszes ágy állt. A szoba kőpadlóját fényűző szőrmék borították. A helyiségben volt még két szék és egy kicsi asztal, még egy tévé is, és majdnem kitört belőlem a hisztérikus röhögés, amikor eszembe jutott, mit mondott Roth az itteni recepcióról. A mennyezetről vastag acéllánc indult ki és futott végig a falon, és ahogy követtem a tekintetemmel a láncot, észrevettem, hogy az egy nő nyakánál ér véget. A rab a szoba jobb felében állt, keskeny csípőjét a falnak döntötte.

Elakadt a lélegzetem.

A nő fehér ruhát viselt, aminek az anyaga olyan áttetsző volt, mint a pókháló, ezért mintha semmit sem takart volna el viselője testéből. A nő szőke haja olyan világos volt, hogy szinte már fehérnek tűnt, szeme halványszürkés árnyalatban játszott, meghökkentően szép külsőt kölcsönözve neki. Az összképet még szokatlanabbá tette, hogy a szeme sarka kissé felfelé ívelt, az ajka pedig telt volt, és piros.

A piros ajkak öntelt mosolyra görbültek.

Aztán a nő megszólalt, és a hangja ősi volt, és telt, mint a padlót borító szőrmék.

– Már ideje volt – mondta.

– Lilith – leheltem.

TIZENNYOLC

Életemben először Lilithtel – az anyámmal – szemben álltam, aki egy élő, lélegző lény volt. Nem tudom, hogy miért ez utóbbi lepett meg leginkább… Talán amiatt, hogy egészen mostanáig nem volt több számomra egy mítosznál.

A lényem egy részét elöntötte az undor a nyakára tekeredő lánc látványától. Különös érzés volt, a családi kötelék megnyilvánulása. Elvégre bármi is történt, Lilith az anyám volt, és valaki láncra verte. Ami nem tetszett. És ez az érzés sem tetszett, nem tudtam, mit kezdjek vele.

– Az „anyám” megszólítás illendőbb lenne – mondta Lilith, és a hangja ezernyi Bambiként kúszott a bőröm alá. – De miért is számítanék efféle udvariasságra tőled?

Nagyokat pislogva hallgattam a nem túlzottan leplezett sértést.

Ha ő így…

Lilith a szoba közepére sétált. Nem is, inkább siklott. Nem voltam biztos benne, hogy a lába egyáltalán hozzáért-e a kőpadlóhoz.

– Mit keres itt a lány? Felteszem, nem azért jött, hogy kiszabadítson, tekintve, hogy te is itt vagy.

– Tudod, hogy sosem szabadítanak ki innen – válaszolta a Kaszás epésen. – Bármit gondoljon is a lilin, nem véges az időd idelent.

A nő arckifejezése egy pillanat alatt megváltozott, éteri szépségű vonásai ellágyultak.

– A fiam? Híreket kaptál róla?

Izgatott hangját hallva úgy éreztem, mintha valaki mellkason rúgott volna. Azonnal kizökkentett a csodálkozásomból.

– A fiad? Úgy érted, az a megveszekedett őrült, aki ámokfutást rendez a földön?

A nő fakó szeme összeszűkült.

– Az öcsédről beszélsz. Ne légy tiszteletlen!

– Az öcsémről? – horkantottam. – Aha. Biztos, hogy nem.

Lilith a fejét ingatta, és a hosszú, hullámos tincsek táncoltak az arca körül.

– A tényeken nincs mit tagadni. A lilin a részed. Te pedig az én részem vagy. Hármunk között kapcsolat van.

Megfeszült a testem.

– Sem te, sem ő nem a részem. Lilith felszegte az állát.

– Mindig csalódást okozol nekem – mondta, én pedig önkéntelenül összerezzentem. – Olyan nagy reményeim voltak veled kapcsolatban. Azt akartam, hogy te légy az, aki nemcsak kiszabadít, de felemelkedik velem együtt. Együtt megváltoztathattuk volna a világot. De ez? – Lilith szünetet tartott, maga elé emelte a kezét. – Ezt kapom helyette. Nem becsülsz engem. Nem tisztelsz.

– Hűha – motyogtam, és remegve beszívtam a levegőt.

– Mást nem is tudok mondani. Érdekelt téged bárki más… Szerettél valaha valakit?

– Szerettem-e? – Undorodva felhúzta az orrát.

– Paimon szeretett téged – folytattam. Lilith a szemét forgatta.

– Az a bolond. Kudarcot vallott a kiszabadításomban, és ő az oka annak, hogy most ennyire figyelnek engem. Olyan, hogy szeretet, nem létezik, és kérlek, ne akarj még a mostaninál is idiótábbnak tűnni azzal, hogy elkezdesz vitatkozni velem. Felteszem még egyszer a kérdést. – Ismét a Kaszás felé fordult, aki mögöttem állt, és még mindig átfogta a derekamat. – Mit keres itt a lány?

– Én teszem fel a kérdéseket. – A Kaszás szorítása nem gyengült; mintha arra számított volna, hogy egyszer csak a lánchoz futok, és kitépem a mennyezetből. Ha így volt, feleslegesen aggódott. Semmi ilyesmit nem akartam tenni. – Visszahívod magadhoz a lilint? Te is tudod, hogy képes vagy rá. Innen, a celládból is megfékezheted.

– Miért nem kényszeríted őt? – kérdeztem a Kaszástól, aki válaszul szinte rám mordult.

– Ez nem ilyen egyszerű.

Lilith tekintete ide-oda járt közöttünk, aztán hátravetette a fejét, és öblösen felnevetett.

– Ezt komolyan kérded? Hogy megállítom-e a fiamat? – Visszahajtotta a fejét, és a szeme úgy villogott, akár az acélpenge, amikor ránk nézett. – Ha én nem érhetem el a célomat, akkor alig várom, hogy ő lesújtson az emberi fajra. Majd ő véghez viszi azt, amit mindig is el akartam érni, de nem sikerült: elhozza a világvégét.

– Miért? – kérdeztem. – Miért akarnád ezt? Ha eljön a világvége, azzal senki sem nyer. Még te sem.

– Hogy miért? – Hitetlenkedő kifejezés ült ki az arcára.

– Hát nem tudod, mit kellett elszenvednem? Először amiatt, aki megteremtett, aztán pedig a kínzóim kezei között? Fogalmad sincs arról, mi mindent veszítettem?! Újra és újra megfosztottak a szabadságomtól! Elvették tőlem a döntés jogát! Kitaszítottak az Édenkertből, magamra hagytak, hogy egyedül boldoguljak a sötét, borzalmakkal teli világban. Fogalmad sincs, mit éltem át. Ne merészeld megkérdezni, miért!

– Szenvedtél – mondta halkan a Kaszás. – Ahogy azok a lelkek is, akik miattad kerültek a kezem közé.

Lilith keserűen felnevetett.

– Semmit sem bántam meg – válaszolta, aztán rám pillantott. – Na jó, talán néhány dolgot mégis.

Összerezzentem, aztán kibuggyant belőlem az első dolog, ami az eszembe jutott:

– A lányod vagyok.

Lilith vonásai megkeményedtek.

– Akkor tisztelj engem!

– Nem tudlak – suttogtam fojtott hangon. – Ha ez azt jelenti, hogy emberek millióinak meg kell halnia, sosem foglak tisztelni.

– Akkor végeztünk.

– Igen, végeztünk – mormolta a Kaszás.

A lángfal hatalmas dörrenéssel előtört a kőpadlóból, aztán hirtelen eltűntünk a szobából. Újra a hídon voltunk, és a Kaszás eleresztette a derekamat. Odébb tántorogtam, a falnak ütköztem.

Pár másodpercig lebámultam a vízre. Émelyegtem, és sajgott a szívem. Egy sebhely tátongott rajta, amit életem nagy részében semmibe vettem, vagy igyekeztem úgy tenni, mintha nem lenne nagy ügy, de igenis az volt, és fájt. Bármilyen szörnyeteg is Lilith, mégiscsak az anyám, de sem ő, sem az apám nem törődött velem, mióta az eszemet tudom.

– Miért vittél oda hozzá? Azon kívül, hogy bizonyítsd: nem érdeklem, és soha nem is érdekeltem.

– Talán kegyetlennek gondolsz, de látnod kellett, milyen is Lilith valójában, mert így azt is megtudtad, milyen a lilin valójában. Sosem fognak megváltozni. Sem érvekkel, sem alkudozással nem győzheted meg őket az igazadról. A lilint muszáj megfékezni.

– Tudom. Anélkül is tudtam, hogy találkoztam volna Lilithtel. – A Kaszás szemébe néztem; kimerültem attól, amit elmondott nekem, és az anyámmal való találkozástól, aki számára akkora csalódás vagyok. Elég volt! – Sam lelkét akarom. Te szabadon engedheted, hogy oda juthasson, ahová való, én pedig megállítom a lilint. De előtte el kell engedned Sam lelkét.

A Kaszás közömbös arccal nézett vissza rám.

– Azt nem tehetem.

Felkészültem rá, hogy ezt fogja válaszolni. Összekulcsoltam a kezemet, hogy abbahagyjam a lóbálását, és hirtelen tudatosult bennem, hogy a Kaszás milyen könnyedén eltehetne láb alól az újonnan felfedezett halhatatlanságom ellenére.

– Kérlek! Sam nem ezt érdemli. Kérlek. Bármit megteszek, amit csak kérsz.

– Nem lenne szabad ilyen ajánlatokat tenned. – A tekintetében nem volt kegyetlenség, én mégis megborzongtam. – Különösen felém nem, mert olyasmit kérhetek, amit nem akarsz nekem adni.

A testemen megint borzongás futott végig.

– Muszáj ezt megtennem érte. Te ezt nem érted. Sam jó ember volt, igazán jó ember. A lelke szinte teljesen tiszta. Nem érdemel örökké tartó kínokat.

– Nem mondom, hogy nem értek egyet, de akkor sem tehetek semmit.

Remegni kezdett a kezem, úgyhogy inkább leengedtem.

– Ez nem igaz. Tudom, hogy képes vagy irányítani a lelkeket, akik idekerülnek. Te vagy a…

– Tudom, mi vagyok, leányom. Már mondtam – szakított félbe, és a közöny ideges arckifejezésnek adta át a helyét. – És azt is tudom, hogy nem tudom elengedni azt, ami nem az enyém.

A hangomból sütött a tehetetlenség.

– Akkor kié Sam lelke? Kinek kell könyörögnöm? Mert megteszem.

– Nem érted. – A Kaszás a fejét rázta, szinte már szomorúnak tűnt. – A lelke már nem létezik. Fel bírod fogni? Bármit mondott is Lilith, te és a lilin két nagyon különböző lény vagytok.

– Hogy micsoda? – suttogtam, és a szívem hirtelen zakatolni kezdett. Értettem, amit a Kaszás mondott, de azt akartam, hogy tévedjek. Ez nem lehetett igaz. Remegni kezdett az ajkam. – Hol van a lelke?

– A lilin felfalta. Te is tudod. Máskülönben hogyan vehette volna fel az alakját, vagy bárki másét? Amikor a lilin felfalja valakinek a lelkét, nem ugyanaz történik, mintha elszívnák azt. Ez az oka annak, hogy a lilinek olyan veszélyesek – még ha csak egyetlenegy is van belőlük.

Elöntötte a szívemet a rettenet. Nem. Nem. Nem. Ezt nem tudtam. Nem létezett lilinkézikönyvem, ami elmagyarázta volna ezeket a dolgokat. Azt gondoltam, hogy Sam lényének egy része a pokolba került. Azt feltételeztem, hogy a lilin képessége olyasmi, mint az enyém. Nem is voltam hajlandó másra gondolni.

– Azt… – Alig bírtam megszólalni a keserűségtől, ami gombóccá állt össze a torkomban. – Azt akarod mondani, hogy semmit sem tehetsz?

– Nincs lélek, amit elengedhetnék – válaszolta halkan a Kaszás.

– Jaj, istenem! – Behunytam a szemem, és elfordultam, ahogy a hatalmába kerített a fájdalom és a csalódottság.

Ez nem igazság! Egyáltalán nem! Sam egy léleknek sem ártott, aztán egyszerűen megszűnt létezni? Néhányan talán azt mondták volna, hogy ez jobb, mint az örökké tartó szenvedés, de szerintem rosszabb. Azt jelentette, hogy mindaz, ami Sam volt egykor, mindaz, amit élete során tett, egyszerűen nem számít már. Sam eltűnt, semmi sem maradt belőle ezen a világon, és máshol sem. Ez így nem oké.

És mégis, mi a fenét fogok mondani Stacey-nek? Ha ezt megtudja, abba belepusztul. De hogyan hazudhatnék, tudva azt, amit tudok? Mégis úgy gondoltam, inkább elviselem ezt a terhet, mint hogy neki kelljen cipelnie.

– Azt nem mondtam, hogy semmit sem tehetsz. Tágra nyílt a szemem, és a Kaszás felé pördültem.

– Micsoda?

– A lilin felfalta a lelket, ami most benne van, az összes többi lélekkel együtt, amit elvett. Még nincs minden veszve.

Egy pillanatig levegőt sem mertem venni, aztán kitört belőlem:

– Mi lett volna, ha ezzel kezded ahelyett, hogy elhiteted velem, hogy Sam nincs többé?!

– Mi lenne, ha vigyáznál a szádra? – kérdezett vissza élesen.

Az utolsó cseppig rá akartam zúdítani a dühömet, de hatalmas erőfeszítések árán sikerült nyugalmat erőltetnem magamra, mert hasznos információk voltak a birtokában.

– Elnézést – préseltem ki a bocsánatkérést. – Csak az a helyzet, hogy Sam fontos nekem.

A Kaszás felvonta a szemöldökét.

– Veszem észre. – Karba tette a kezét a mellkasa előtt, és éles, fürkésző tekintettel nézett rám. – Mi ketten ugyanazt akarjuk. Te ki akarod szabadítani Sam lelkét, nekem pedig a lilin megállítása a célom. Azt hiszem, erre mondják azt az emberek, hogy két legyet egy csapásra. Ha megölöd a lilint, az összes lélek, amit felfalt, kiszabadul.

– Rendben – válaszoltam egy pillanatnyi habozás nélkül.

– De készülj fel rá, hogy nem lesz könnyű menet. A lelkek nem bírják sokáig csapdába esve. Sosem hallottam még olyanról, hogy egy lélek pár hónapnál tovább ép maradt volna odabent – folytatta a Kaszás. – Az időzítés létfontosságú.

Sam már jó ideje nincs közöttünk…

– Akkor Samnek már túl késő?

– Nem – válaszolta a Kaszás, és én hittem neki; elvégre a Kaszás az a Kaszás. – De nincs sok időd. Több okból sincs.

Bólintottam. Belekapaszkodtam a gondolatba, hogy még mindig segíthetek Samnek megtalálni a békét, amit érdemel, de azt is tudtam, hogy amint visszakerülök a földre, a lilin keresésére kell indulnom.

– Nem vallhatsz kudarcot. Nem csak a barátod lelke a tét – tette hozzá. Váratlanul jeges széllökés űzte el a fullasztó meleget. – Ha a lilin tombolása folytatódik, az alfák közbe fognak avatkozni. Elpusztítják az összes démont és őrzőt, márpedig ha így lesz, azt a pokolnak meg kell torolnia. Nem nézhetjük végig tétlenül az öldöklést: a Főnök rájuk szabadítja a négy lovast.

Nagyot nyeltem.

– Gondolom, nem valami hobbilovasokról van szó…

– Nem – válaszolta, és nyilvánvalóan nem értékelte a poénomat. – A lovasok belovagolnak, és elhozzák az apokalipszist. Emberek milliárdjai fognak meghalni, Layla, és a föld elpusztul. Ezt Lilithen és a lilinen kívül senki sem akarja. Én sem akarom. Sem a Főnök, sem a Nagyfiú az égben. Senki sem akarja, mert ha ez történik, mindannyiunknak harcba kell vonulnia.

– Kösz, ettől egyáltalán nem stresszeltem be – motyogtam, és felsóhajtottam. – Végül is csak az apokalipszist kell megakadályoznom.

A Kaszás ajka megremegett, majd széles mosolyra húzódott. Aztán a mosoly, amilyen hamar megjelent, el is tűnt az arcáról. Mintha csak képzeltem volna.

– Az anyáddal ellentétben én hiszek benned, Layla. De egy dolgot ne felejts el: a végén mind a vérünkkel fizetünk majd.

TIZENKILENC

Bambi és Robin épp azelőtt tért vissza hozzám, hogy kiléptem volna a lényegesen hűvösebb folyosóra. Amint egymás közelébe kerültek, civakodni kezdtek. Hogy min, azt nem tudtam biztosan, mert a gondolataim egyfolytában akörül forogtak, amit a Kaszás mondott és mutatott nekem.

Annyira lefoglalt az elmélkedés, hogy észre sem vettem, amikor a famulusok újra állati alakot öltöttek, és a bőrömre simultak, de a lifthez vezető sétából és a fenti világba vezető útból sem emlékeztem túl sok mindenre. A gondolataim még akkor is vadul kavarogtak, amikor a felvonó megállt, és ismét kinyílt az ajtaja.

A túloldalról csillogó, borostyánsárga szempár nézett vissza rám, és mielőtt egy szót is szólhattam volna, vagy elmondhattam volna, mennyire megkönnyebbültem, hogy újra látom, Roth előttem termett. A vonásai feszültek voltak az alig leplezett dühtől, ahogy becsörtetett a liftbe.

– Megsérültél? – kérdezte határozottan.

– Micsoda? Nem.

– Bármilyen láthatatlan sérülés?

Amikor erre válaszul a fejemet ráztam, úgy láttam, mintha egy icipicit enyhült volna a feszültség az arcán. Védekezőn magam elé emeltem a kezemet.

– Én…

A hangom halk nyüszítéssé vékonyodott, ahogy Roth felemelt, amíg a lábam már a levegőben rúgkapált. Felnyögtem, ahogy a törzsem Roth vállához préselődött. Ösztönösen megragadtam a csípőjén lógó bőrövet. Roth sarkon fordult, és a lift megremegett, ahogy kilépett az előcsarnokba.

– Roth…

– Ne! – morogta.

Még szorosabban fogtam az övet, de Roth csak ment tovább.

– Tegyél le!

– Arra ne számíts!

Roth a lépcsőhöz vezető folyosó felé vette az irányt. Felemeltem a fejem, hogy körülnézzek: az előcsarnok üres volt, nem volt ott más, csak Cayman, aki a kanapés- foteles részen ült, és jóképű arcát különböző árnyalatú lila és vörös foltok borították.

Fogalmam sem volt, hogy a démonok bőrén is lehetnek zúzódások.

Cayman elvigyorodott, de arckifejezése fájdalmas maradt.

Roth derekát püfölve igyekeztem magamra vonni a figyelmét.

– Tegyél le! Azonnal. – Amikor nem válaszolt, rugdosódni kezdtem, de szabad kezét a térdhajlatomra téve lefogta a lábamat. – Roth!

– Ne! – ismételte meg, miközben a lépcsőházba vezető ajtó kivágódott, és hangosan a falnak csapódott. Összerezzentem a visszhang erejétől. – Egy szót se szólj, amíg fel nem értünk!

Tátva maradt a szám.

– Nem mondhatod azt nekem, hogy ne beszéljek! Roth sötéten, humortalanul felnevetett.

– Pedig pont ezt tettem, tökmag.

Azzal nyugtattam magam, hogy Roth dühét csakis az okozhatta, hogy annyira aggódott miattam, és egyébként is számítottam rá, hogy ki lesz borulva, de nehezemre esett higgadtnak maradni. Nem akartam mást, mint megrugdosni Rothot.

– Tudom, hogy mérges vagy…

Roth még erősebben szorította a lábamat.

– Fogalmad sincs, milyen mérges vagyok. Halvány fogalmad sincs.

Szorosan behunytam a szemem, és elszámoltam tízig.

Pontosabban ötig, mert csak addig jutottam.

– Oké, megértem. De azért még nem kell felcipelned a lépcsőn.

Roth válasz helyett kissé ruganyosabban lépdelt, kettesével szedte a fokokat, amitől fel-le zötykölődtem a vállán. Amikor a negyedik vagy ötödik lépcsőfordulóhoz értünk, elegem lett. Megértettem, hogy dühös, de ez azért már röhejes volt.

Összegyűjtöttem az erőmet, és megragadtam Roth vállát, és ezzel egy időben hátralendítettem a testemet. A mozdulat váratlanul érte őt, ezért eléggé enyhült a szorítása ahhoz, hogy kiszabaduljak.

Lecsúsztam róla, és ahogy a testem hozzásimult a testéhez ott, elöl, egy pillanatra elöntött a forróság. Figyelmen kívül hagytam az érzést, és ahogy földet értem, azonnal elhúzódtam tőle – ami valószínűleg a legokosabb dolog volt, amit csak tehettem.

Roth fortyogott a dühtől.

Szikár teste minden egyes sejtje haragot árasztott, aranyszínű szeméből is düh sugárzott. A bőre elvékonyodott, felfedte a mögötte megbúvó sötétebb árnyalatot. Elkerekedett szemmel bámultam. Nem a félelemtől, mert nem tudtam volna félni tőle, hanem azért, mert a dühön kívül mást is kiolvastam az arckifejezéséből: szorongást. Igen, láttam rajta, hogy forr az indulattól, de azt is, hogy nem számított rá, hogy újra láthat engem.

– Roth – mondtam halkan. A neve hallatán eltorzult az arca, és szorosan behunyta a szemét. – Tudom, hogy haragszol rám. Sajnálom, de muszáj volt lemennem oda, és tudom, hogy nem volt biztonságos, de…

– Jó, beszéljünk a biztonságról! – Dörgő hangja megtöltötte a lépcsőházat. – Tudod egyáltalán, mit kockáztattál azzal, hogy lementél oda? És hogy milyen hihetetlenül szerencsés vagy, hogy most itt állsz sértetlenül?

– Igen, de…

– Semmi de, Layla. Csomó beteg és ocsmány dolog történhetett volna veled, amíg odalent vagy. És mi értelme volt?

– Értelme? Tudod, hogy segítenem kellett Samen. Hogy nem kérhettem…

– Segíthettem volna, ha megkérsz! – Roth vadul villogó szeme élénk borostyánszínben játszott. – Tudom, mi minden történhet a pokolban, és nem érdekel, mit mondott neked Cayman, azokra a dolgokra biztosan nem voltál felkészülve. Démonok kaphattak volna el, addig kínozhattak volna, amíg a halálért könyörögsz.

Már a gondolatba is beleremegett a testem, de sikerült megnyugtató hangon folytatnom:

– Nem esett bajom, Roth. Jól vagyok…

– De én ezt nem tudhattam, nem igaz? Arra ébredtem fel azután, hogy az a seggfej eltörte a nyakamat, hogy a pokolba mentél, és nem mehetek utánad, Layla. Próbáltam, de nem jött a francos lift. Ebből rájöttem, hogy a bejáratot lezárták, és szörnyű gondolataim támadtak… Nem tudtam, jól vagy-e. Másfél napig azt hittem, megtörtént a legrosszabb! – kiáltotta Roth, mire görcsbe rándult a gyomrom, mert eszembe jutott, hogy odalent másképp telik az idő. Amit én legfeljebb egy óraként érzékeltem, az számára hosszú-hosszú órákig tartó bizonytalanság volt.

Nagyot nyeltem.

– Roth, sajnálom. Tényleg. Nem akartam, hogy aggódj.

– Ha nem akartad volna, hogy aggódjak, akkor nem ügyködtél volna a hátam mögött. Felajánlottam a segítségemet, de te megfosztottál a döntés lehetőségétől. – Állkapcsa izmai megfeszültek. – Esélyem sem volt, hogy segítsek neked. A fenébe, Layla, kedvem lenne megfojtani.

– Hát, azzal nem sokat segítenél.

Résnyire szűkítette a szemét, amiből rájöttem, hogy a béna poénkodásom csúnyán célt tévesztett.

– Szerinted ez egy vicc?

– Nem – motyogtam. Kezdtem elveszteni a türelmemet.

Roth előrelépett, egy izom lüktetni kezdett az állkapcsa környékén.

– Túl nagy kockázatot vállaltál, Layla. Te…

– De téged nem kockáztattalak! – kiabáltam, ahogy elvesztettem az irányítást az érzelmeim fölött. Előreléptem, a mellkasára tettem a tenyeremet, és erősen meglöktem. Csak féllépésnyit tántorodott hátra. – Fel bírod fogni? Muszáj volt lemennem, hogy segítsek Samen, de téged sosem sodortalak volna veszélybe, és akkor sem csinálnám vissza, ha tehetném. Sajnálom! Legyél csak dühös, ha akarsz!

– Azért vagyok dühös, mert szeretlek, Layla, és a gondolat, hogy elveszíthetlek, halálra rémít!

– És én sem akartam kockáztatni, hogy elveszítelek! Mert szeretlek, te idegesítő, fontoskodó, kontrollmániás… Roth hirtelen felém ugrott, és elkapta a csuklómat.

A falhoz tolt, és mindkét kezemet a fejem fölé emelte, majd a falhoz szorította. A testünk egymáshoz préselődött, és a szívem vadul kalapált, ahogy Roth lehajtotta a fejét.

A szája az enyémre tapadt, és vadul, ellentmondást nem tűrően csókolni kezdett. Nem mintha valaha is ellent akartam volna mondani neki. Erőteljes, szinte már állatias csók volt, és félelemről árulkodott, amit az ember olyankor érez, ha attól tart, hogy elveszíthet valakit.

A belsőmben felgyűlt feszültség szétáradt a testemben, ahogy hirtelen tisztán láttam a helyzetünket.

Még fájdalmasabbnak tűntek miatta a tetteim.

Visszacsókoltam, épp olyan kiéhezetten és követelőzőn, ahogyan ő tette.

Ő adott, én elvettem. Ahogy egymásba kapaszkodtunk, rájöttem, hogy a szavaiban több volt a szeretet, mint a düh.

Mintha egy örökkévalóság telt volna el, mire a szája eltávolodott az enyémtől. A homlokunkat egymásnak döntve pihentük ki a csókot, és Roth még mindig a csuklómat szorította. Zihált, és ahogy hozzám simult, éreztem, hogy a szíve hevesen ver.

– Nem veszíthetlek el – mormolta rekedten, és a hangjától bizsergés járta át a testemet.

– Nem is fogsz – suttogtam, de a szavak annak ellenére is üresen csengtek, amit a Kaszás mondott nekem. – Még mindig haragszol rám?

Meleg lehelete az ajkamat simogatta.

– Még mindig kedvem lenne megfojtani. – Szünetet tartott. – De a lehető legszeretetteljesebb módon.

Összeszorítottam az ajkaimat.

– Akkor jó.

Roth végigsimított az ajkával a homlokomon, majd hátralépett, elengedte a csuklómat, keze végigsiklott a karomon. Aztán darabos mozdulattal visszament a lépcsőhöz, és láttam rajta, hogy a dühe nagyrészt elpárolgott, bár még mindig haragudott rám egy kissé.

Elindult felfelé a lépcsőn, én pedig néhány mély lélegzetvétel után követtem. Sem a lakásáig tartó úton, sem akkor nem szóltunk egymáshoz, amikor beléptünk a helyiségbe. Roth becsapta mögöttünk az ajtót.

– Bambi. Gyere!

A famulus azonnal lesiklott a bőrömről, de az árny ahelyett, hogy odament volna Rothhoz, az ágy alá suhant.

– Azt hiszem, megbántottad – mondtam Roth felé fordulva. – És nekem is elfelejtetted megemlíteni, hogy a famulusok valójában emberek. Pedig azt gondolná az ember, hogy az, hogy egy felnőtt nő csúszik-mászik a bőrödön, említésre méltó dolog.

Roth megtorpant, mindkét szemöldökét felvonta.

– Féltékeny vagy? Azt ugye tudod, hogy rajtad meg egy pasas mászkál?

Összerezzentem.

– Kösz, hogy emlékeztetsz!

– De komolyan – bámult rám Roth. – Ugye nem vagy féltékeny?

Sóhajtottam, majd a zongora előtt álló padhoz sétáltam, és lehuppantam rá.

– Először az voltam. De aztán rájöttem, hogy hülyeség így éreznem. Egyébként is: Zayne jön be neki.

– Miért nem lepődöm meg ezen? Bambinak mindig is rossz volt az ízlése.

Elfintorodtam.

– Előbb is mondhattad volna.

Roth sötét pillantást vetett rám, miközben átvágott a szobán.

– Őszintén szólva eszembe sem jutott. Én butus, fel sem merült bennem, hogy egyedül fogsz sétálgatni a pokolban…

Ellenálltam a késztetésnek, hogy a szememet forgassam.

– Bambi mintha arra utalt volna, hogy idefent is hagyod emberi alakban mászkálni.

– Néha. – Roth karba tette a kezét. – De nem olyan gyakran, hogy eszembe is jusson.

– Azért mégis hasznos lett volna, ha tudom. Képzelheted, mennyire megdöbbentem, amikor csak úgy lepattantak a bőrömről. – Lenyúltam, és megérintettem a csípőmet ott, ahol Robin kuporgott. – Van egy olyan érzésem, hogy nem szeretik egymást. Egész idő alatt csak veszekedtek. – Az ágyra pillantottam. – Bambi szerintem tényleg bujkál.

– Hát persze hogy bujkál – válaszolta Roth, miközben szeretettel vegyes bosszúsággal nézegette az ágyat. –

Tudta, hogy le akarsz menni oda, vagy legalábbis sejtette. Meg kellett volna állítania.

A térdemre fektettem a kezemet, és Roth szemébe néztem. Kemény volt a tekintete.

– Amikor azt mondtam, sajnálom, komolyan gondoltam. Nem tudtam, hogy Cayman így akarja elterelni a figyelmedet. Behúztam neki, csak hogy tudd. Hátha ettől jobban érzed magad.

Felvonta a szemöldökét. Nem úgy tűnt, hogy sikerült megbékítenem.

– De muszáj volt megpróbálnom segíteni Samnek – folytattam. – Muszáj.

Roth egy hosszú pillanatig hallgatott, aztán hangosan kifújta a levegőt.

– Láttad a Kaszást? Megkaptad, amiért mentél?

– Nagy részét igen – válaszoltam, és a térdemre simítottam a tenyeremet. – Mesélt az őrzőfaj eredetéről. Hogy kik voltak ők eredetileg.

– Mennyei selejtek – mondta közömbös arccal. – Nem mondhattam el, mert ez nem az én történetem. És nem is voltam biztos benne, hogy hinnél nekem.

– Eleinte valószínűleg nem is hittem volna – vallottam be, aztán folytattam: – A Kaszás azt is elmondta, hogy néhány őrző sosem ébredt fel, és még mindig kővé dermedve várnak. Ezt nem tudtam. Te?

Roth a fejét ingatta.

– Hallottam pletykákat, de néhány vízköpő csak egyszerű kőfaragvány, semmi több.

– Lilithről is mesélt. Hogy soha nem is volt démon. Összevonta a szemöldökét.

– Szerintem csak szórakozott veled. Lilith démon. Fáradtan ingattam a fejemet, aztán elmagyaráztam Rothnak mindent, amit a Kaszás mesélt nekem Lilithről. Amikor ahhoz a részhez értem, hogy a Főnök eltussolta a történteket, láttam, hogy kezdi elhinni.

– Ezért érzékelnek démonként a többiek engem és Lilithet is: senki sem tudja, hogy valójában mik vagyunk. Amikor pedig a Főnök azt állította, hogy Lilith démon, nyilvánvalóan senki nem kételkedett benne. Az emberek azt látják, amit látni akarnak. És úgy tűnik, a démonok is.

Amíg a Kaszásról meséltem, Roth közelebb jött hozzám, most pedig már előttem térdelt.

– Nem vagy démon.

– Nem. Legalábbis a Kaszás szerint. Végül is van értelme. Tudod, a démonok eleinte nem érzékelték a jelenlétemet, egészen nem sokkal ezelőttig, amikor megkaptam a boszorkányoktól azt a löttyöt. – Roth szemében megértés tükröződött, és ezt látva könnyebb volt elmondanom, amit még megtudtam a Kaszástól. – Egy kegyvesztett angyal vérét itatták meg velem. Az elsők egyikéét. Lilith is ugyanezt kapta. Ezért nézek ki máshogy, amikor átalakulok. Gondolom, elnyomta a bennem lévő őrzővért. És azóta nem érzem olyan erősen a késztetést, hogy… táplálkozzak. Még mindig bennem van az inger, de másként. Nem kell csillapítanom. Egyszerűen figyelmen kívül hagyhatom. De azért van egy jó hírem is: mondhatni halhatatlan vagyok, szóval nem kell aggódnod, hogy egyszer csak úgy fogok kinézni, mint a nagymamád.

Roth egy hosszú másodpercig némán nézett rám, aztán végül, amikor már kezdtem aggódni, így szólt:

– És mi a rossz hír abból, amit most elmondtál? Majdnem elmosolyodtam.

– Hát, kiderült, hogy annak ellenére, amit eleinte gondoltál, tényleg afféle szörnyszülött vagyok.

– Az sem érdekel, ha harmadik melled nő, miközben átváltozol, vagy ha részben ördögbestia vagy – mondta szenvedélyesen Roth. – De még az sem, ha kiderül, hogy havonta három napig halott emberek húsát kell enned.

Ööö. Ez elég durván hangzott.

– Ugyanennyire foglak szeretni. – A kezemre simította a tenyerét. – Az már csak a hab a tortán, hogy nem kell majd valami őrült alkut kötnöm azért, hogy ne halj meg végelgyengülésben, bébi.

Bármennyire szerettem volna komoly arcot vágni, erre már tényleg elmosolyodtam.

– Te aztán tényleg nem vagy normális! Képes lettél volna alkut kötni?

A tekintete rezzenéstelen maradt.

– Érted bármit megtennék.

– Dettó. – Néztem, ahogy Roth a szájához emeli mindkét kezemet, és egyesével megcsókolja az ujjperceimet. – De nem sikerült megszereznem Sam lelkét.

– Sajnálom – mondta Roth halkan, és tudtam, hogy őszintén így érez. De azzal is tisztában voltam, hogy ebben a pillanatban csak egyetlen dolog érdekli őt igazán: az, hogy ott ülök mellette, sértetlenül.

Köré fontam az ujjaimat.

– Sam lelke még mindig a lilinnél van, ahogy az összes többi lélek is, amit felfalt: megtartja őket. Ha megöljük a lilint, a lelkek kiszabadulnak, de a Kaszás azt mondta, nem tudja, Sam lelke meddig marad ép a lilinben.

Roth elmosolyodott, amitől az arcán feltűnt egy mély gödröcske.

– Hát, akkor ez sem teljesen rossz hír. Úgyis azt terveztük, hogy megöljük a lilint. Így két legyet üthetünk egy csapásra.

Nem szerettem belegondolni, vajon Sam tudja-e, mi történik a külvilágban, míg ő a lilinben raboskodik.

– Oké, ez a tervünk, de hogy vihetnénk véghez?

Gondolom, a lilin nem egy könnyű préda.

– Nem, nem az. – Roth elengedte a kezemet, majd a fiókos szekrényéhez sétált. Kihúzta a felső fiókot, és óvatosan elővett belőle egy vastag bőrbe csomagolt valamit. A zongorához vitte, majd letette a tárgyat, és visszahúzta róla az anyagot. – De ugyanúgy fogjuk megölni, mint ahogy bármelyik másik démonnal tennénk: vaskaróval.

A három, gondosan sorba rakott vaskaró láttán akaratlanul összerezzentem. Rothra pillantottam, mert eszembe jutott valami.

– Ha nem vagyok démon, akkor miért sérültem meg a vastól korábban?

– Azért, mert amennyire én tudom, az elsők számára is halálos. Bár az elsők nem démonok, sok szempontból hasonlítanak rájuk, például abban is, hogy milyen fegyverek árthatnak nekik. Elvégre megbocsáthatatlannak tartott bűnöket követtek el. – Halvány mosoly játszott az ajkán. – Emlékszel a kis gyűjteményemre? Most már csak ennyi maradt belőle.

Roth általában nem használta ezeket a fegyvereket, mert a vas égette volna a bőrét. A karók vastagabb felét borító kötés is csak rövid ideig védte a kezét. Velem korábban más volt a helyzet: képes voltam használni a vasból készült fegyvereket, aminek eddig azt hittem, az őrzővérem az oka, de nem voltam biztos benne, hogy most is ez lenne-e a helyzet.

A karó felé nyúltam, és mielőtt még Roth megakadályozhatta volna, megérintettem a hűvös fémet. Roth csúnyát káromkodott, majd megragadta a kezemet, és elhúzta a vaskarótól.

– Nem éget – nyugtattam meg. – Ahogy eddig sem égetett. Úgy tűnik, különleges vagyok.

Roth szeme résnyire szűkült.

– Így is lehet mondani.

Grimaszoltam, Roth pedig nevetve visszacsomagolta a karókat a bőrborításba. Kezdett melegem lenni, ezért feltűrtem a pulcsim ujját.

– Meg kell állítanunk a lilint. Tudom, hogy eddig is ez volt a terv, de…

– Ez micsoda? – Roth megragadta a kezemet, és a magasba emelte a karomat. Először nem értettem, mit néz, de ahogy megfordította a karomat, észrevettem rajta egy zúzódást, aminek olyan alakja volt, mintha valaki belém mélyesztette volna három ujját. Roth tekintete a karomról az arcomra siklott, az arckifejezése feszültté vált. – Én csináltam?

– Micsoda? Dehogy! – ráztam a fejemet.

Roth pupillája hosszában megnyúlt, az egész testéből feszültség sugárzott.

– Akkor ki volt az?

– Ööö…

Oldalra döntötte a fejét.

– Ahhoz, hogy zúzódás keletkezzen a bőrödön, valakinek akkora erővel kellett megszorítania a karodat, amivel, ha ember lennél, elroppantotta volna a csontodat.

– A karomnak nincs semmi baja.

– Ez még nem válasz a kérdésemre.

– Szerintem jobb, ha nem válaszolok a kérdésedre, mert csak kiborulsz tőle.

Roth ajka keskeny vonallá préselődött össze.

– Teljesen nyugodt vagyok. Csak tudni szeretném, ki csúfította el a bőrödet, hogy nevet és arcot társíthassak ahhoz a lényhez, akit nagyon lassú kínok között fogok megölni.

– Szerintem eléggé máshogy értelmezzük a nyugodtság fogalmát – mondtam gúnyosan.

– Soha életemben nem voltam még nyugodtabb. – Hitetlenkedő pillantást vetettem rá, mire mély lélegzetet vett. – A Kaszás csinálta, igaz? Az a forrófejű, türelmetlen szarházi.

Nem válaszoltam. Vagyis nem igazán.

– Van egy olyan érzésem, hogy őt nem tudod megölni.

– Azért megpróbálhatom – válaszolta vészjóslóan komolyan.

– Annak meg mi értelme lenne? Így is van elég bajunk, és ha a Kaszás után mennél, azzal még jobban tetéznéd őket, márpedig erre most nagyon nincs szükségünk.

Roth lehajtotta a fejét, és behunyta a szemét.

– A lényem szerves része az, hogy bosszút akarok állni azokon, akik ártanak a hozzám közel állóknak.

Nem feledkezhettem meg arról, mi is Roth valójában. Aggódnom kellett volna amiatt, hogy kész lenne bosszút állni, sőt, dühös is lehettem volna rá; egy részem azonban titkon boldog volt, hogy Roth ennyire meg akar védeni engem. De az az igazság, hogy fordított helyzetben én is meg akartam volna ölni azt, aki bántja őt.

– Elengedem a dolgot – folytatta, és a szájához emelte a karomat. Finoman megpuszilta a zúzódást, amitől melegség járta át a belsőmet. – Egyelőre.

Felmordultam, Roth pedig leengedte a karomat.

– Hé, azért még ez is jobb annál, mintha most azonnal lecsörtetnék a pokolba, nem?

– Ha így nézzük a dolgot, jobb, persze… Az ágyhoz sétált, és leült.

– Mást is mondott ám a Kaszás – szólaltam meg, és a zúzódásokra pillantottam. Lehúztam a ruhám ujját. – Olyan dolgokat, amikben teljesen igaza volt.

– Például, hogy el fogom törni az összes ujját? –

kérdezte, és megpaskolta az ágyat maga mellett.

– Nem – sóhajtottam, épp, amikor Bambi kikandikált az ágy alól. Méltóságteljesen nyújtózott egyet, és megbökte Roth lábszárát az orrával. – Letolt, hogy nem próbáltuk meg igazán megállítani a lilint.

Bambi Roth térdére hajtotta a fejét, a démon pedig szórakozottan paskolgatni kezdte azt. Erről eszembe jutott, mit mondott Bambi Zayne-ről és arról, hogy a fiú valójában hol simogatta őt, és meg kellett fékeznem magamat, nehogy odalépjek, és visszategyem Roth kezét a kígyó orrára, hogy az véletlenül se vándoroljon illetlen területekre.

Nem lett volna szabad ilyesmiken gondolkodnom.

– Azért azt sem mondanám, hogy tétlenül ücsörgünk – vetette ellen Roth, miközben mosolyogva nézegette a famulusát. – A lilint megtalálni nem egyszerű feladat. Nem közösködik senkivel, ezért nehéz nyomon követni.

– És mi van azzal a klubbal, amiről korábban beszéltél?

– Ó, arra gondolsz, ahová még azelőtt akartam volna benézni, hogy leszöktél a pokolba?

– Igen, arra – válaszoltam szégyenkezve.

Roth megpaskolta a mellkasát, mire Bambi, anélkül, hogy Rothnak erre külön utasítania kellett volna, összeolvadt a bőrével, és eltűnt a pólója alatt.

– Oda még mindig elmehetünk. De tudom, milyen ügyesen tud a Kaszás lelkiismeret-furdalást kelteni másokban. Tehetnénk még többet a gonosz elleni harc érdekében? Igen. De akkor is meg kell ezt tennünk, ha ehhez a saját életünket kéne feladnunk? Nem. Megtesszük, amit tudunk – még többet is, mint amit tennünk kell.

Válaszra nyitottam a számat, de ekkor kopogtattak az ajtón. Roth szeme megint résnyire szűkült.

– Gyere be, ha mersz!

Meglepetten húztam fel a szemöldökömet, de amikor az ajtó kinyílt, és Cayman sétált be a szobába, értelmet nyert az üdvözlés.

A szokásos jókedvnek és arroganciának nyoma sem volt az arcán, egész megjelenése émelyítő feszültséget árasztott, amit az előcsarnokban még nem láttam rajta. Azonnal tudtam, hogy ennek köze sincs a közte és Roth közt történt incidenshez, tekintete mégis Rothra szegeződött.

– Mi történt? – kérdezte Roth, és azonnal felállt, láthatóan megérezte, hogy baj van.

– Sajnálom. – Cayman egész teste megfeszült. – Itt vannak a boszorkányok. El akarják vinni, amit oda kellett ígérnem nekik.

HÚSZ

Szorosan becsuktam a szememet, és elfojtottam egy nyögést.

Ez volt az utolsó dolog, amivel most foglalkozni akartunk, de a boszorkányok mégiscsak megmentették az életemet. És miattuk vagyok most ilyen állapotban. Nem tudtam eldönteni, hogy dühösnek kéne-e lennem rájuk azért, mert megitattak velem egy olyan erőteljes hatású dolgot, mint egy kegyvesztett angyal vére. De hát miért is lettem volna dühös? Habár már a gondolattól is rosszul voltam, hogy megittam valakinek a vérét, halhatatlansággal – pontosabban az ahhoz legközelebbi állapottal – ajándékoztak meg, amit valójában még nem is igazán sikerült feldolgoznom.

Azon az éjszakán, amikor Maddox leszúrt, Rothtal fogalmunk sem volt, mit akarhatnak a boszorkányok a segítségükért cserébe, de az alapján, hogy Cayman milyen arcot vágott, és milyen reményvesztetten sétált végig a szórakozóhelyhez vezető folyosón, nagyon is volt okunk aggodalomra.

Éreztem, hogy ebből nem sülhet ki jó.

Roth mindkét kezét az ajtóra szorította, belökte, és a szórakozóhely fő táncterére vonult. Ezúttal csend volt, és egészen más hangulat uralkodott a teremben, mint általában.

A vakító fények nem villództak, a helyiség szinte már hétköznapinak tűnt a plafonon égő lámpák éles fényében. A patkó alakú színpadon nem billegtek táncosnők, a sötét sarkokban nem bújtak meg kártyázó démonok.

A boszorkányok a színpad túloldalánál álló magas, kerek asztalok egyikénél ültek. Ketten voltak: egyikük az az idős férfi volt, aki az étteremben fogadott minket, ahol a boszorkánykör vezetőjével találkoztunk, hogy az anyó a lilinről meséljen nekünk, a másik pedig egy fiatal nő, aki nem sokkal lehetett idősebb nálam. Mindketten átlagos ruhákat viseltek, aminek nem is kellett volna meglepnie, mert a férfi boszorkányok legtöbbje egyébként sem fekete köpenyben rohangált, és a női boszik sem lebegő fehér ruhában flangáltak. Nem csak az öltözködési stílusuk hasonlított: mindkettőjüknek barna haja és szeme volt, apró orruk és szájuk, ami alapján azt gondoltam, hogy talán rokonok. Apa és lánya.

Az anyó, aki részt vett legutóbbi találkozónkon, és aki látszólag a döntéseket hozta, ezúttal nem volt jelen – ami jobban belegondolva nem volt túl meglepő, hiszen a kora alapján nem volt neki való az utazgatás. Annyira öreg volt, hogy amikor először találkoztunk, arra számítottam, hogy egyszer csak holtan esik össze, és a teste egyszerűen szétporlad.

Érdekes faj a boszorkányoké. Nagyrészt emberek, de az ereikben démonvér is csörgedezik, innen erednek a képességeik. Azonban annak ellenére, hogy a felmenőik között démonok is vannak, nem ismerik el a két faj közti kapcsolatot. A boszorkányok sem a démonokban, sem az őrzőkben nem bíznak. Az én szememben nem egyértelműen jók, de rosszak sem, és javarészt távol tartották magukat a zűrzavartól.

A boszorkánykör, amihez a velünk szemben ülő két boszorkány tartozott, rajongott Lilithért, és én legszívesebben hosszas értekezésbe kezdtem volna arról, hogy ez miért is rossz ötlet.

– Na mizu? – köszöntötte őket Roth, miközben merészen az asztalukhoz vonult. Nekem viszont volt annyi eszem, hogy tartsam a pár lépés távolságot, ezért megálltam Cayman mellett. Elvégre nem tudtuk, mire képesek valójában a boszorkányok.

A férfi óvatosan méregette Rothot, majd felém pillantott.

– Látom, felépültél – mondta.

– Hála nektek – válaszoltam, mire Roth szeme résnyire szűkült.

Erőt vettem magamon, és tettem egy lépést előre, remélve, hogy ezzel fenntarthatom a békés hangulatot.

– Megkérdezhetem, hogy hívnak? – fordultam a férfihoz.

– Paul vagyok. – Kissé felszegte az állát.

– Paul? – ismételte meg Roth. – Fura, inkább gondoltalak Eugene-nek vagy Omarnak.

Lassan Roth felé fordultam, Paul pedig eleresztette a füle mellett a megjegyzést.

– Ő pedig Serifina.

– Milyen szép név – bókoltam, mire a lány rám mosolygott. – Tudom, mit itatott velem a körötök, amikor megsérültem. – Paul hallgatott, ezért feltettem a következő kérdésemet. – Hogy szereztétek meg egy kegyvesztett angyal vérét?

– Számít ez? – kérdezett vissza Paul.

– Tulajdonképpen nem, de azért kíváncsi vagyok. – Vállat vontam. – Gondolom, ez nem olyan dolog, amit az ember vagy a boszorkány csak úgy lekap a polcról.

– Nem bizony. Annyit mondhatok, hogy nem volt könnyű hozzájutnunk, és hosszas mérlegelés után váltunk meg tőle – magyarázta Paul.

Roth a színpadnak dőlt, arcára kiült az unalom.

– Milyen… érdekes – élcelődött. Paul feszülten mosolygott.

– Hallottuk hírét a herceg arroganciájának. Jó látni, hogy a pletyka igazságon alapult.

Megfeszült a testem, de Roth ajka féloldalas mosolyra húzódott, majd mézesmázos hangon válaszolt:

– Azt a pletykát is hallottad, hogy egyszer a fogánál fogva akasztottam fel egy boszorkányt? Mert az is igaz volt ám.

Paul elsápadt, aztán elvörösödött, én pedig döbbenten szemléltem az eseményeket.

– Így hamar el fognak fajulni a dolgok – szólalt meg Serifina lágyan, miközben tekintete köztem és Roth között cikázott. – Márpedig mi nem akarjuk ezt. Csak meg akarjuk kapni, amit nekünk ígértek. Ez minden.

– És mit ígértek nektek? – kérdezte határozottan Roth.

– Essünk túl rajta.

Paul Caymanre pillantott, idős arca eltorzult a rettenettől.

– Nem mondtad el neki?

Jaj, ne! Nagyon rossz előérzetem támadt.

– Én nem kérdeztem. Mostanában nem ez volt a prioritás – felelte Roth Cayman helyett, és a hangjából sütött az elutasítás.

Paul reszelősen kifújta a levegőt.

– Tiszteletben fogod tartani az ígéretet.

– Mondtam egy szóval is, hogy nem? Serifina elképedt, megrökönyödött.

– De hát nem is tudod, mit kell adnod cserébe! – A lány Caymanre pillantott, és mintha még jobban elsápadt volna, olyannyira, hogy attól féltem, mindjárt elájul, és lefordul a székről.

– Kezdem elveszteni a türelmemet – mondta vészjóslóan Roth.

Paul megköszörülte a torkát, és erőt gyűjtött. Egy részem azt akarta, hogy ne beszéljen, mert biztosan tudtam, hogy amit mondani fog, az mindannyiunkat letaglóz majd.

– Azzal a feltétellel mentettük meg Layla életét – szólalt meg Paul –, hogy nekünk adod a famulusodat.

Élesen beszívtam a levegőt, ahogy a szavai visszhangoztak a fejemben. Nem. Biztosan nem úgy értették, ahogy gondolom.

Roth karba tett keze elernyedt.

– Hogy micsoda?

– A l-lány megmentéséért cserébe a famulusodat kértük – ismételte meg Paul, és idegessége mindenkire átragadt a szobában. – Így szólt az alku.

Döbbenten Caymanhez fordultam, aki Roth hátát bámulta.

– Mondtam, hogy nem fog tetszeni, amit cserébe kérnek, de hát azt mondtad, bármit kérnek…

– Azt mondtam, bármit kérnek, add oda nekik – szakította félbe Roth Caymant. – Tudom, mit mondtam.

Cayman összerezzent, aztán lehajtotta a fejét.

– Várjatok – vágtam közbe a fejemet rázva. – Ezt nem gondolhatjátok komolyan. Miért akarnátok Roth egyik famulusát?

Serifina óvatosan lecsusszant a székéről, és megállt az asztal mellett. Nyilvánvalóan bátrabb volt Paulnál.

– A famulusok rendkívül nagy hatalmú lények, különösen akkor, ha összekapcsolódnak valakivel. Afféle szifonként vagy elvezetőként működnek. Amikor a herceg famulusai összekapcsolódnak valaki mással, az új gazda rövidesen…

– Az új személy rövid idő elteltével kifejleszti az eredeti gazda képességeit – szakította félbe Roth. – Szóval az adottságaimat akarjátok.

Serifina hangosan nyelt egyet.

– Nem ez a fő okunk.

– Ennél többet nem is kell tudnom. – Roth előrelépett, mire a lány ijedten hátrahúzódott, de Roth nem ment közelebb hozzá. Tudtam, hogy fortyog a dühtől, de abban is biztos voltam, hogy nem fogja bántani a lányt. – Sokat kértek.

– Az alku az alku – mondta halkan Paul. – És van egy olyan érzésem, hogy nincs olyan ár, amit ne fizetnél meg azért az életért, amit megmentettünk. Épp ezért nem elégszünk meg bármelyik famulussal. Elég pontosan fogalmaztunk az alku megkötésekor.

Cayman behunyta a szemét.

– Így van. Nagyon pontosan fogalmaztak.

Roth a boszorkányok felé fordulva vicsorgott, én pedig azon igyekeztem, hogy fejben kiutat találjak ebből a helyzetből.

– Melyiket akarjátok?

Egyik boszorkánynak sem akaródzott kimondania a nevet, de Paul végül erőt vett magán, és előrelépett.

– Az alku tárgya a kígyó volt.

– Nem! – tört ki belőlem, mielőtt még megfékezhettem volna magamat. Kétségbeesetten Roth felé fordultam. – Bambit nem adhatod oda!

Roth szótlanul bámulta a boszorkányokat, teste minden izma megfeszült.

– Miért nem adhat nektek egy másikat? – kérdeztem sürgetőn. Toppancsról vagy a kiscicákról is nehéz lett volna lemondani, de ez a veszteség elenyésző lett volna Bambi elvesztéséhez képest. – Miért pont őt akarjátok?

– Azért, mert ő a legerősebb – válaszolta kertelés nélkül Paul. – Nemcsak a herceggel, de veled is összekapcsolódott. Ez egyetlen másik famulusról sem mondható el. Így arra is nagyobb az esélye, hogy közülünk összeolvadjon valakivel.

Hirtelen Roth felé pördültem.

– Nem kell megtenned, Roth. A fenébe az egésszel. Sem téged, sem engem nem bánthatnak. – Ez csak feltételezés volt, de tök mindegy. – Nem kell teljesítenünk az alkut.

Paul hitetlenkedve bámult rám.

– Azt akarod, hogy szegje meg az ígéretét?

– Azt akarom, hogy fogd be a szád! – csattantam fel, és a kezem ökölbe szorult. Mardosott a bűntudat. Ez az egész miattam történt. Nem szándékosan szúrattam le magamat, de kavartam Zayne-nel, és bele sem gondoltam igazán, vajon miért tudom megcsókolni anélkül, hogy elszívnám a lelkét, ami végül a csókolózós incidenshez vezetett. És minden másnak, ami ezután következett, az az incidens volt az oka.

– Igaza van. – Cayman zúzódásokkal teli állához dörgölte a kéztövét. – Roth, Laylának igaza van. Te is tudod, hogy ki tudunk bújni az alku alól. Én nem… neheztelnék rád miatta. Tudom, mennyit jelent neked Bambi, és akkor is tudtam, amikor megkötöttem az alkut.

Roth megpördült, hogy Caymanre nézhessen.

– Úgy kötötted meg az alkut, hogy azt hitted, nem fogom tiszteletben tartani?

Cayman bólintott.

Roth arcán hitetlenkedő kifejezés villant át.

– Tudod, mi fog történni, ha nem teljesítem az alku rám eső részét.

Cayman ismét bólintott.

Roth szitkozódott, idegesen beletúrt a hajába, aztán a másik démonhoz csörtetett. Lélekben felkészültem az eposzi összecsapásra, de Roth ehelyett Cayman tarkójára simította a tenyerét.

– Te idióta seggfej – mondta, de a hangja nem dühről árulkodott. Elszorult a szívem, ahogy rájöttem, hogy fájdalom rejtőzik benne. – Kész lennél meghalni? Tudod, hogy ez történne. Ha megkötsz egy alkut, de azt a felek nem tartják be, meghalsz.

Ó, istenem!

– Bármit megtennél, hogy megmentsd Laylát – suttogta Cayman Roth szemébe nézve. – Én pedig bármit megtennék azért, hogy segítsek nektek, még akkor is, ha ehhez meg kell halnom. Nem vártam, hogy lemondasz Bambiról, de ő kellett ahhoz, hogy a boszorkányok megmentsék Laylát. Szóval odaígértem nekik.

A szívem mintha abbahagyta volna a dobogást, ahogy a szavak értelmet nyertek. Cayman úgy kötötte meg az alkut, hogy tudta, Roth talán nem fog lemondani Bambiról. Csak azért egyezett bele a feltételekbe, hogy megmentsen engem, mert Roth ezt akarta.

Megszakadt a szívem a gondolattól, hogy Cayman ennyire hűséges Rothhoz.

A boszorkányokhoz fordultam.

– Semmissé tudjátok tenni az alkut, igaz? Serifina a fejét rázta.

– Az anyó a nőstény famulust akarja.

– És az anyó megkapja, amit akar – tette hozzá Paul.

Csípték a szememet a könnyek, és éreztem, hogy Robin fészkelődni kezd az oldalamon – biztosan megérezte, hogy vadul kavarognak az érzelmeim. Ez így nincs rendjén. Nem igazságos.

Roth, aki még mindig Cayman tarkóját fogta, egy pillanatra behunyta a szemét, majd elengedte a barátját, és a boszorkányokhoz fordult. Kemény arckifejezését látva bárki, akinek van egy csöpp esze, riadtan iszkolt volna el.

– A famulusnak nem esik bántódása – mondta békítőleg Serifina. – Királynőként fogunk bánni vele.

Még ez sem segített, hiszen nem ismertük a boszorkányokat, és Bambi… Ő nem volt a tulajdonunk. Olyan sokat tett értünk! Értem. Most pedig egyszerűen oda kellene adnunk őt holmi idegeneknek? Közénk tartozik, és a boszorkányok azt akarják, hogy mondjunk le róla, hogy Roth dobja el magától?

Rothhoz léptem, de nem tudtam, mit mondhatnék neki. A tekintetünk egy pillanatra találkozott, és Roth szeméből hirtelen eltűnt a keménység, így megláthattam a mögötte rejlő viharos érzelmeket. A karjára tettem a kezem, ő pedig bólintott.

– Bambi – mondta, még mindig a szemembe nézve. – Gyere.

Nem akartam látni, de mint mindig, Bambi a hívószóra most is lesiklott Roth bőréről, és pillanatok alatt testet öltött a gazdája mellett. Kinyújtotta a nyakát, a boszorkányok felé fordult, majd megbökte Roth csípőjét.

Tudnia kellett. Biztos voltam benne, mert az összekapcsolódás így működött. Sajgó szívvel figyeltem, ahogy Bambi felém nyújtózik, és megböki a karomat az orrával. Elhomályosították a látásomat a könnyek, ahogy végigsimítottam a szemei közt lévő puha pikkelyeken.

– Lennie kell más megoldásnak – mondtam rekedten.

– Nincsen – suttogta Roth. – Nem Cayman hibája. Azt tette, amit tennie kellett.

– Tudom.

– És én nem hagyom, hogy ez történjen vele – folytatta Roth. – Amikor a démonok meghalnak, nem az történik velük, mint az emberekkel. A pokol tüzes bugyraiba kerülnek.

Nem is lett volna igazságos Caymant büntetni. Habár tegnap egymásnak estek amiatt, hogy lementem a pokolba, Roth és ő barátok voltak. Őszintén szólva majdnem biztos voltam abban, hogy rajtam kívül Cayman Roth egyetlen barátja, de most két rossz lehetőség közül kellett választania: vagy odaadja Bambit a boszorkánykörnek, vagy halálra ítéli a barátját.

Bambi Roth felé fordult, és teljes hosszában felágaskodott, majd a gazdája vállára fektette a fejét. Amikor felemelte, Roth puszit nyomott a szemei közé.

– És melyikőtök bőrére másszon? Felteszem, nem ebben a formában akarjátok magatokkal vinni őt.

– Nem. – Serifina végigsimított sötét nadrágján. – Ezért vagyok itt.

– Biztos? – kérdezte Roth, és belenézett a boszorkány szemébe. Amikor az bólintott, gonosz mosolyra húzta a száját. – Ha akár csak egy pillanatig is fájdalmat okoztok neki, tudni fogom. És nem érdekel, milyen következményekkel kell szembenéznem, levadászlak, és veled együtt az egész boszorkánykört is.

– Nem esik bántódása – ígérte a lány.

Roth lepillantott Bambira, és megpróbált mosolyt erőltetni az arcára, de kudarcot vallott.

– Menj! – utasította szomorúan.

A famulus hezitált, ezért Rothnak meg kellett ismételnie a parancsot. Szörnyen valóságos fájdalom hasított a szívembe, ahogy a kézfejemmel letöröltem az arcomon összegyűlt könnycseppeket. Végül, miután eltelt némi idő, ami alatt úgy éreztem, mintha kivájták volna a szívemet a mellkasomból, és a földre dobták volna, Bambi elindult, fejét lehajtva elmászott mellőlünk.

Roth előrelépett, mintha utána akarna menni, de aztán erőt vett magán. Mögé léptem, és hátulról átöleltem a derekát. A karomra tette a kezét, de ahelyett, hogy eltolta volna magától, megszorította.

Serifina látható izgalommal feltűrte vastag pulóvere ujját, szabaddá téve csupasz alkarját. Bambi jó harminc centire a lánytól megállt, kígyóalakja tömör árnnyá foszlott szét, és a lány karjára siklott.

Serifina hátrahőkölt, és feszült arccal figyelte, ahogy Bambi a bőrére simul, majd eltűnik a pulóvere alatt. Aztán összerándult, és kétrét görnyedt. Egy másodperccel később felegyenesedett, majd derékból meghajolt, amikor Bambi előbukkant, és a nyaka köré tekeredett.

Paul szitkozódott, és a karjánál fogva megragadta Serifinát. Bambi engedett a szorításon, és úgy gondoltam, hogy ezzel az egésszel csak érzékeltetni akarta, hogy nincs oda ezért a helyzetért. A kígyó ezután megint eltűnt a pulóver alatt, és mivel a lány hirtelen elvörösödött, biztos voltam benne, hogy nem egy kényelmes ponton helyezkedett el a lány testén.

Hát megtörtént.

Senki sem jósolhatta meg, hogy így fog alakulni. Megértettem, Cayman miért nem szólt semmit mostanáig, mert ha tudtuk volna, mi vár ránk, az még nagyobb megrázkódtatás lett volna. Vagy talán mégsem. A veszteség keserű pirula, akár számítunk rá, akár nem.

Márpedig ez nagy veszteség volt.

– Tűnjetek. El. Innen – morogta Roth. Szeme sötétvörös volt, és vadul villogott.

A boszorkányok egy pillanatig haboztak, aztán sarkon fordultak. Valószínűleg soha életükben nem mozogtak még ilyen gyorsan, és ahogy figyeltem őket, legszívesebben megragadtam volna Serifina barna haját, hogy lerántsam a földre, és visszaköveteljem Bambit.

De nem tehettem.

Egy démon nem szegheti meg az ígéretét.

Serifina megállt az ajtóban, és visszafordult felénk. Paul lehajtotta a fejét, és mondott valamit, de túl halkan beszélt ahhoz, hogy mi is hallhassuk. Serifina beszívta a levegőt, majd egyenként mindannyiunkon végigpillantott.

– Megértjük, hogy a lilin komoly problémát jelent. Kérlek, ne gondoljátok, hogy nem. Épp ezért van szükségünk a famulusra.

– Miért, azt hiszitek, Bambi majd segít túlélni az apokalipszist? – nevettem rekedt hangon. – Csodálatos lény, de erre még ő sem képes.

Serifina arca eltorzult a fájdalomtól.

– Nem, nem hisszük ezt. De erősebbé tesz minket. Te is tudod. Mindentől megvédhet minket, beleértve őt is. – Serifina tekintete Rothra villant. – Ha Bambi velünk van, a herceg tesz róla, hogy ne essen bántódásunk.

A francba. A boszorkánynak igaza van, de szörnyű volt hallani a szavait.

– Szóval mégsem királynő lesz nálatok, hanem túsz? – kérdeztem vissza támadóan.

– Menjünk – sürgette Paul a boszorkánylányt. – Nincs értelme észérveket használni velük.

– Igen, menjetek csak! – Roth előrelépett, az állát fenyegetően lehajtotta. – Menjetek, mielőtt megbánom a döntésemet.

Serifina tépelődni látszott, de nem hátrált meg. Ez Roth gyilkos tekintetét látva csodálatra méltó volt, ráadásul tudtam, hogy én sem tűnhetek kevésbé vérszomjasnak.

– A lilin még nem jár messze – mondta, és ahogy Paul felé pördült, ellépett mellőle. – Sötét felhők gyülekeznek a város fölött, amelyeknek nem ismerjük az eredetét, de érezzük őket.

Serifinát hallgatva jeges borzongás futott végig a gerincem mentén.

– Nem tudjuk, mi okozza a sötét kisugárzást, de mi más lehetne? Valami természetellenes történik a városban.

– A város elég nagy hely – mondtam gúnyosan. – Ezzel nem vagyunk beljebb.

– Mondd el nekik! – nézett Serifina szúrós szemmel Paulra. A férfi habozott, ezért Serifina emelt hangon folytatta: – Ha nem állítják meg a lilint, mindannyiunknak nehéz lesz búvóhelyet találnia. Mondd el nekik!

Paul elvörösödött, felhúzta a vállát, majd sértetten megszólalt:

– Egy ideje megfigyelés alatt tartjuk az Isten Gyermekeinek Egyházát.

Atyaég, már majdnem sikerült megfeledkeznem róluk… Ami kész őrület, de hát olyan sok minden történt mostanában. Az Egyház nem tartozott egyetlen fő szektához sem, mégis ők voltak a legalantasabb emberi lények, akikkel valaha volt szerencsétlenségem találkozni. Nemcsak a démonokat gyűlölték, de az őrzőket is rühellték.

És finoman szólva engem sem bírtak.

Igyekeztem nem gondolni arra a napra, amikor ketten közülük követtek minket a mélygarázsba, én pedig elvesztettem az önuralmamat, és valami szörnyűséget csináltam, aminek köze volt egy Bibliához és az egyikük arcához. A tetteim a férfi halálához vezettek, és bár szörnyű alak volt, nehéz volt feldolgoznom azt, hogy miattam meghalt egy ember.

– A fanatizmusuk pont olyan veszélyessé teszik őket, mint amilyenek a démonok – folytatta Paul. – Múlt szerdáig aktívak voltak. Azóta viszont az Egyház egyetlen tagját sem láttuk, még csak nem is hallottunk felőlük. – Paul szünetet tartott, ajka keskeny vonallá préselődött. – Jó ideje beépültünk közéjük, de a testvérünk sem lépett kapcsolatba velünk.

– Több eszünk van annál, mint hogy elébe menjünk a bajnak – mondta Serifina. – Ahhoz túl sebezhetőek vagyunk. De ha a feltételezésünk helyes, az Egyház elvezet majd titeket a sötétség forrásához és a lilinhez.

HUSZONEGY

Nem volt nagy rejtély, hol találhatjuk meg az Isten Gyermekeinek Egyházát. A címük ott virított a szórólapokon, amiket az üzletekről és villanyoszlopokról téptem le. Az Adams Morgan városnegyed közelében volt a központjuk, amit mindig is furcsa helyszínnek tartottam, mivel a negyed híres volt a pezsgő éjszakai életről. A szórakozóhelyek gombamód elszaporodtak a kerületben, aminek következtében a templomként használt épület élesen elütött a környezetétől.

De nem rohantunk azonnal az Adams Morganbe.

Miután a boszorkányok elhagyták a klubot, és magukkal vitték Bambit, Rothtal és Caymannel az üres teremben maradtunk. Roth a tánctér közepén állt, és látszott rajta, hogy alig képes kontrollálni a benne fortyogó dühöt. Keze az oldala mellett lógott, és időről időre ökölbe szorult.

Végül ő törte meg a csendet.

– Okosan kell csinálnunk, nem rohanhatjuk le csak úgy az Egyházat. Ha a lilin tényleg ott van, kétlem, hogy békésen ücsörögne, és vallásos énekeket énekelgetne velük.

Caymanre pillantottam, aki még mindig az események hatása alatt volt, aztán összeszedtem a gondolataimat. Mi a fenéért lenne a lilin az Egyház tagjaival? Vagy fordítva?

– Bármennyire utálom az ötletet, de az őrzőket is hívnunk kéne – folytatta Roth, miközben odasétált az asztalhoz, aminél korábban a boszorkányok ültek, aztán óvatosan felemelte és gondosan betolta az egyik széket az asztal alá. – A tökéletes, gyöngyfehér kis lelkük ugyan veszélyben lenne, de használhatnánk őket erősítésként.

– Roth… – léptem előre.

Anélkül, hogy rám nézett volna, Roth a másik széket kezdte igazgatni.

– Megvannak a szükséges fegyvereink ahhoz, hogy kicsináljuk a lilint. Az őrzőknek is. Szóval mehet a menet!

– Roth – ismételtem meg, ezúttal hangosabban és erőteljesebben. Ekkor végre rám nézett, és észrevettem, hogy a pupillája kitágult, szeme vérszomjasan villog. – Álljunk meg egy pillanatra!

– Szerintem meg ne – válaszolta nyugodtan. Túl nyugodtan.

A szorító érzés a mellkasomban ekkor háromszor olyan erőssé vált.

– Muszáj beszélnünk arról, ami történt.

Ajkai keskeny, ijesztő vonallá préselődtek össze.

– Tényleg? Mert szerintem felesleges lenne tovább ragozni. Min változtatna?

– Nem változtatna semmin – válaszoltam, miközben Cayman oldalra fordult, és beletúrt fakó hajába. – De nem tehetünk úgy, mintha nem történt volna semmi. Bambi…

– Szerintem viszont az lesz a legjobb, ha úgy teszek, mintha semmi sem történt volna. – Roth bőre alatt árnyak kavarogtak, arcvonásai pedig élessé és szögletessé váltak. – Mert állati közel állok ahhoz, hogy darabokra szaggassam azt a boszorkánykört. Márpedig ha ezt megteszem, azzal Cayman alkuja semmissé válik.

Cayman lecsüggesztette a fejét, és keskeny csípőjére tette a kezét.

– Azt reméltem, nem jönnek el érte.

Roth erre nem reagált, én pedig nem tudtam, mit mondhatnék, amivel javíthatnék a helyzeten. Roth elvesztett valakit, akit szeretett. Az, hogy ez a valaki egy famulus volt, aki többnyire egy hatalmas kígyó alakját öltötte magára, nem számít. Kettejük közt olyan szoros volt a kötelék, amit még én sem értettem teljesen, pedig én is összekapcsolódtam Bambival. Az oldalamra tettem a kezem, oda, ahol Robin pihent. Én is kezdtem összekapcsolódni a rókával.

– Sajnálom – mondtam szomorúan.

Roth testtartása feszültté vált.

– Miért kérsz bocsánatot? Nem te vitted el őt.

– Ha bárkinek bocsánatot kell kérnie, az én vagyok. Én kötöttem meg az alkut – vetette közbe Cayman letörten. – Tudtam, hogy…

– Csak tetted a dolgodat – csattant fel Roth. Kezdett felszínre törni a benne fortyogó düh. – Megmondtam, hogy bármit megadnék, és te ennek megfelelő alkut kötöttél. Nincs miért bocsánatot kérned.

Behunytam a szemem, és elfojtottam a kitörni készülő szavakat. Mardosott a bűntudat, de tudtam, hogy Rothnak nincs szüksége arra, hogy még az én panaszkodásomat is hallgassa. Bármennyire szerettem volna is dühöngeni Bambi elvesztése miatt, ez most nem rólam szólt, és amit én éreztem, semmi volt ahhoz képest, amit Roth élhetett át ezekben a pillanatokban.

A fülem mögé tűrtem a hajamat, és megzaboláztam kavargó érzelmeimet, elnyomtam őket, hogy képes legyek összpontosítani.

– Oké. Beszélek Zayne-nel.

Roth bólintott, és elindultunk a lakása felé a telefonomért. Cayman nem jött velünk, és őt is épp annyira sajnáltam, mint Rothot. Besétáltunk a szobájába, és ahogy tudatosult bennem, hogy soha többé nem látom Bambit lesiklani Roth bőréről és a zongorához mászni, elállt a lélegzetem a fájdalomtól. A táskámhoz léptem, ami Roth íróasztala mellett volt.

– Bambinak nem lesz baja – mondta halkan Roth, miközben előhúztam a mobilomat. Megfordultam, és a zongorát bámuló Rothra néztem. – Tudom, hogy nem. Nem hagyja, hogy rosszul bánjanak vele.

Az ajkamba haraptam. A torkomat könnyek égették.

Roth sóhajtott, majd felnézett, és az arcán még mindig láttam a felszín alatt forrongó düh jeleit, de az arckifejezése másról is árulkodott: szívet tépő csalódottságról.

– Nagyon remélem, hogy azoknak a boszorkányoknak igaza volt, mert valahogy muszáj lesz kiadnom magamból ezt a sok elfojtott agressziót.

– Én… – nyökögtem szerencsétlenül, a telefonomat szorongatva.

Roth lehunyta dús szempilláit.

– Minden rendben lesz.

Odasétáltam Rothhoz, és a szabad kezemet a vállára tettem, majd lábujjhegyre állva megpusziltam az arcát. Egy pillanatra megfeszült a teste, de aztán körém fonta a karját, és egy röpke másodpercig a nyakam hajlatába temette az arcát, aztán tenyerével a mellkasát dörzsölve elhúzódott.

– Írj Zayne-nek!

Így hát ezt tettem.

Rothtal egy bank épületének tetején vártunk az őrzőkre az Adams Morgan városnegyed közelében, sötétedés után.

Az idegességtől egy percre se bírtam nyugton maradni, ami Robinra is átragadt: úgy száguldozott a hasamon, mintha az a saját, külön bejáratú versenypályája lett volna. Szerencsére alig tíz perc elteltével mozgásra lettünk figyelmesek az égen.

A távolból eleinte óriási ragadozó madaraknak tűntek, amik mintha épp lecsapni készülnének az alattuk gyülekező emberekre. Közelről azonban össze sem lehetett volna téveszteni őket. Biztos voltam benne, hogy a járókelők is látják a különbséget.

Azt is észrevettem, hogy baromi sok őrző közeledik.

– A francba – motyogtam, és a testem megfeszült.

Roth azonnal mellettem termett. Nem kellett volna meglepődnöm. Amire készültünk, az nyilvánvalóan nagy dolog volt, és tudtam, hogy előbb-utóbb szembe kell néznem a klán többi tagjával is, nem úszhattam meg Zayne-nel, Dezzel és Nicolaijal.

Mégsem álltam készen. De nem ám.

– Ez kínos lesz – szólaltam meg, és kisöpörtem a hajamat az arcomból.

– Dehogy. – Roth a derekamra tette a kezét. – Inkább véres.

Komor pillantást vetettem rá.

– Viselkedj!

– Ezt sajnos nem ígérhetem meg.

– Nem rajtuk kéne kitöltened az agressziódat.

– Ezt hadd döntsem el én – mosolygott gúnyosan.

Éreztem, hogy ez nem fog jól elsülni, de már túl késő volt ahhoz, hogy változtassunk a terven. A gyöngyfehér ragyogás elhalványult. Elsőként Zayne szállt le a tetőre: valódi alakja hatalmas volt. Bőre sötétszürke árnyalatban játszott, szőke hajából hátrafelé csavarodó szarvak álltak ki. Nem volt csúnya vagy ijesztő – legalábbis számomra –, de tekintete fagyos széllökésként söpört végig rajtunk, ami fájdalmas emlékeztetőként eszembe juttatta, mennyire megváltozott.

El akartam rejtőzni a tekintete és az érzések elől, amiket az felkavart, de megkerestem a szimbolikus tökeimet, és erősen beléjük kapaszkodtam. Én tehettem arról, hogy elfajultak köztünk a dolgok, ezért szembe kell néznem a következményekkel.

Zayne-t Dez és Nicolai követte a sorban, majd két másik klántag is leszállt mellénk. Azonban az utolsó érkező személye volt az, ami miatt görcsbe rándult a gyomrom a rettegéstől, Roth pedig élesen felkiáltott.

Abbot is eljött.

Roppant súlyába beleremegett a tető, és amikor felegyenesedett, úgy egy fejjel magasabb volt a többieknél. Haja, csakúgy, mint a fiáé, aranyszőke volt, és a vállát söpörte, ami miatt mindig egy hatalmas hím oroszlánra emlékeztetett.

Abbot a maga módján király volt.

Amikor csak láttam őt, elfogott a rettegés, akár emberi, akár gorgóalakot öltött, hiszen a szememben Abbot maga volt a tekintély. Annyi éven át hiába vártam arra, hogy akár csak a büszkeség leghalványabb jelét adja, ha rólam volt szó, pedig áhítoztam a figyelme után, mint egy kiskutya. Most viszont remegtem a zabolázatlan dühtől, ahogy ránéztem, és a legkevésbé sem érdekelt, büszke-e rám, vagy sem.

Abbot a legrosszabbat feltételezte rólam anélkül, hogy ehhez lett volna bizonyítéka. Visszagondolva nem volt meglepő, hogy olyan kevésre tartottam magam, és én is a legrosszabbra gondoltam. Bár nem ő volt az, aki egy francos tőrt döfött a hasamba, de ketrecbe zárt, mint valami állatot, aztán láncra vert.

Az ilyesmit elég nehezen bocsátja meg az ember.

– Ő mit keres itt? – kérdezte Roth olyan szenvtelenül, mintha csak az időjárásról csevegne, pedig tudtam, hogy a legkevésbé sem nyugodt.

Abbot a csoport elejére lépett, a klánja pedig – így a fia is – szorosan mellette maradt. Abbot Rothra pillantott, aki alig bírta leplezni az arcára kiülő megvetést, de aztán a tekintete továbbsiklott, és rajtam állapodott meg. Gránitarcának kemény vonásai ellágyultak.

– Layla, én…

– Ne! – bukott ki belőlem az elutasítás, amivel még magamat is megleptem. – Ne kérj bocsánatot! Pár szóval nem teheted semmissé azt, amit velem műveltél.

Abbot teljes magasságában felegyenesedett.

– Tudom, hogy bármit is mondok, azzal nem feledtethetem el veled a történteket, de… Megbántam, hogy részt vettem abban a szörnyűségben.

Hogy részt vett benne? Én inkább úgy láttam, mintha ő lett volna a felbujtó az „Öljük meg Laylát!” lincselés mögött.

Abbotnak még mindig volt mit mondania:

– Az volt a feladatom, hogy felneveljelek és megvédjelek. De kudarcot vallottam.

– Pontosan. Én nem fogok – szólt közbe Roth. – És mondok még valamit, amit jobb lesz, ha mindenki megjegyez: Laylának nincs szüksége védelemre. Többé már nincs.

Roth szavait hallva átjárt a melegség, de a büszkeség hamar elillant, amikor Zayne-nel egymásra néztünk, és a fiú egyszerűen elkapta a tekintetét, amiben nem tükröződött semmiféle érzelem.

– A fiam mesélte, hogy már más vagy, mint mi – mondta Abbot. – Hogy a külsőd is megváltozott.

– Mindig is más voltam, mint ti. – Ökölbe szorult a kezem, és Robin is idegesen mocorgott a bőrömön. – Kiderült, hogy sosem voltam démon. – Ez már Zayne-nek is felkeltette a figyelmét, és végre valamiféle érzelmet is láttam az arcán: meglepettséget. – Igen, vannak démoni képességeim, de… De számít ez egyáltalán?

– Nem – válaszolta Zayne. Elképedtem. – Korábban sem számított. Egyikünknek sem. És most sem számít.

Erős szorítást éreztem a szívem környékén.

– Azt mondtad, talán tudjátok, hol van a lilin – csatlakozott a beszélgetéshez Nicolai, aki, mint mindig, a békességre törekedett. – Úgy sejtitek, az Isten Gyermekeinek Egyházánál bujkál?

Roth úgy méregette Abbotot, mintha le akarná tépni az őrző fejét, és ha nem állítom meg, ezt már a bebörtönzésem éjszakáján meg is tette volna.

– Igen. Laylával megnézzük a központjukat, és ha a lilin ott van, erősítésre lesz szükségünk.

– Ezért vagyunk itt – felelte Dez. – Mondjátok el, mit kéne csinálnunk. Most ti dirigáltok.

Abbot válla elernyedt, nyilvánvalóan nem volt elégedett ezzel a döntéssel. Roth önelégült képet vágott, és folytatta:

– Azt akarjuk, hogy a közelben legyetek. Ha elfajulnak a dolgok, tudni fogjátok.

– Mégis miből? – kérdezte Nicolai. Roth féloldalasan elmosolyodott.

– Nitró. Gyere.

Felé kaptam a tekintetem, és láttam, hogy egy apró, fekete felhő bukkan fel előtte a levegőben. A felhőcske lepottyant a tetőre, szétesett, aztán a részecskék újra összeálltak, és kiscica alakot öltöttek.

Zayne a fejét ingatta.

– Mit kezdjünk ezzel az alomszökevénnyel?

– Türelem, kőkövi, türelem.

Roth még be sem fejezte a mondatot, az apróság növekedni kezdett. A csontos kis vállak megerősödtek. A háta megnyúlt, és dagadó, selymes, fehér bundával borított izmok nőttek rajta. A halk morgás vészjósló, velőtrázó üvöltéssé erősödött, amitől felállt a szőr a tarkómon.

Nitró úgy nézett ki, mint egy párduc, csak épp hófehér változatban.

Te jó ég!

– Nitró jelzi nektek, ha elfajul a helyzet – magyarázta Roth. – Érteni fogjátok.

Nem tudtam levenni a szemem a macskáról. A bestia lecsüccsent a földre, és rózsaszín nyelvével végigsimított a fogain. Éhesnek tűnt, az őrzők pedig nagyon, nagyon morcosnak, különösen akkor, amikor a párduc köhintett, és a hang gyanúsan nevetésszerű volt.

– Készen állsz? – fordult felém Roth.

– Aha. – A csizmámban egy penge lapult, ahogy Roth bakancsában is. A tető pereméhez sétáltunk. Alattunk sikátor terült el, erre vezetett a legrövidebb út. Le kellett ugranunk. Roth gyorsan átváltozott, és hátrahúzta a szárnyait, nehogy lelökjön velük a tetőről.

Tudtam, hogy minden szempár ránk szegeződik, mégis hagytam, hogy megkezdődjön az átalakulásom. Bizsergett a bőröm, és amikor végre megtörtént, úgy éreztem, mintha több napig tartó álomból ébredtem volna fel. Előbújtak és kitárultak a szárnyaim, a szél felborzolta a tollaimat.

A hátunk mögött valaki elmormolt egy káromkodást, és a hang alapján Abbotra gyanakodtam. Rothra néztem és elvigyorodtam.

– Lent találkozunk – mondta, aztán leugrott.

– Felvágós – motyogtam.

Ahelyett, hogy leugrottam volna, egyszerűen belesétáltam az alattam tátongó űrbe. A gravitáció azonnal belém vájta a karmait, és lerántott a mélybe. A sikátor sebesen közeledett, de kitártam a szárnyaimat, hogy lelassítsam a zuhanást.

Összegörnyedve landoltam az utcán, és ahogy felegyenesedtem, szemtől szembe találtam magam egy ápolatlan öregember szakállas arcával.

– Szent szűzanya! – kapkodott levegőért a férfi, és hátratántorodott a falnak, majd barna papírzacskóját szorongatva lecsúszott a földre.

Összerezzentem, és gyorsan behúztam a szárnyaimat.

– Hupszi!

Roth felnevetett, újra emberi alakot öltött, majd felém nyúlt, hogy megfogja a kezem. Bocsánatkérő pillantást vetettem az öreg felé, aztán az épületet megkerülve kiszaladtunk a főutcára. A szívem vadul zakatolt, ahogy elvegyültünk a járókelők között.

– Ugye ezzel nem fedtük fel magunkat? – kérdeztem aggódva, miközben átmentünk az út túloldalára.

Roth megszorította a kezemet.

– Szerintem az alfáknak sokkal nagyobb problémáik vannak annál, mint hogy velünk foglalkozzanak – mondta, aztán vállat vont. – Látnod kellett volna, milyen fejet vágott a pasas, amikor meglátott engem. Na, az tényleg elég vicces volt.

A fejemet ingattam, de az ajkamon halvány mosoly játszott. Rothnak sokkal jobb kedve volt, mint a boszorkányok távozása és Bambi elvesztése után. Láthatóan bevált az a stratégiája, hogy a jövő kihívásaira koncentrált, és bármennyire is fura dolog ilyet mondani, hálás voltam ezért.

– Ott van. – Kétépületnyire voltunk az egyház központjától.

Roth felhúzta egyik sötét szemöldökét, és a négyemeletes építményt nézegette.

– Az ablakok mindig ilyenek voltak?

Bólintottam. Az előttünk lévő épület ajtaja ekkor kinyílt. Egy fiatal férfi lépett ki rajta, és a nyomában zene és nevetés hangja szűrődött ki a helyiségből. A férfi aurája moszatzöld volt, és lágyan kavargott körülötte, ahogy összehúzta magán a dzsekijét, és elindult az ellenkező irányba.

– Igen – válaszoltam. – Az ablakok belülről mindig is le voltak fóliázva, hogy ne lehessen belátni. Ez még gyanúsabbá teszi a dolgot, nem?

Roth horkantott.

– Emlékszel a pasasra, aki szenteltvizet öntött rád? A szememet forgattam.

– Az ilyesmit nehéz elfelejteni.

– Nagyon remélem, hogy ő is odabent van.

– Ajjaj – mormoltam.

– Tudod, mi jutott eszembe?

– Mi? – néztem rá kérdőn.

Borostyánsárga szemébe visszatért egy kevés a szokásos huncut csillogásból.

– Nem vehettem el az ártatlanságodat a Porschémban.

– Te jó ég! – Tátva maradt a szám a meghökkenéstől. – Ez meg mi a fenéről jutott eszedbe éppen most?

– Nem hallottál még a multitaskingról? – Rám kacsintott. – Csak hogy tudd, nem tettem ám le a tervemről.

– Nevetséges vagy. – Kiszabadítottam a kezem, és elindultam az épület felé. Az ajtóhoz közeledve az arcomra kiülő ragyogó mosoly elhalványult, mint egy régi emlék.

– Érzed ezt?

– Tisztára mintha otthon lennék.

Eleresztettem a fülem mellett a megjegyzést, mert jártam a pokolban, és ez az érzés a legkevésbé sem hasonlított arra az élményre – olyan volt, mintha a nyakunkba zúdítottak volna egy jó nagy adag olajat. Járás közben úgy éreztük, mintha valamiféle trutymón kellett volna átverekednünk magunkat. A levegőt megülte a sűrű, nehéz gonoszság; erre utalhattak a boszorkányok, és én még soha életemben nem tapasztaltam hasonlót.

Roth megkerült, és a kilincsért nyúlt.

– Zárva. – Hirtelen megpördült, mint akkor, amikor a rothadó, démoni szag forrását kerestük az iskola pincéjében, és erőteljes – nem éppen démoni forrásból származó – hőhullámot lövellt a zár felé, ami reccsent egyet, és kinyílt. – Már nincs zárva.

Abban a pillanatban, hogy kitárult az ajtó, vagy egy méternyit hőköltünk hátra.

– Atyaég! – A szám elé kaptam a kezem, és igyekeztem nem elhányni magamat, miközben bekukkantottam a gyéren megvilágított előcsarnokba.

– Jesszus – motyogta Roth, és undorodva elhúzta a száját. A levegőben rothadó hús szaga és egy másfajta, azonosíthatatlan bűz elegye terjengett. Még a kénszagnál vagy egy mocskos városi sikátor szagánál is rosszabb volt. Óvatosan leeresztettem a kezemet, és megpróbáltam nem az orromon keresztül venni a levegőt. A szagok alapján nagyon, nagyon rossz dolgok vártak ránk odabent.

Az üres recepcióspult mögött hatalmas molinó lógott. Az anyagra kezdetleges őrzőfigurákat rajzoltak, akik inkább hasonlítottak túlméretezett denevérekre, mint gorgókra. Az alakok a KÖZEL A VÉG feliratot fogták közre.

– Mekkora közhely – mondta Roth, és megkerülte a pultot, majd elindult az ablaktalan dupla ajtó felé. –

Előrukkolhattak volna valami újjal.

Követtem Rothot, és csalódottan konstatáltam, hogy a szag a ház belsejében még erősebb.

– De hát tényleg közel a vég.

– Te tényleg… imádni való vagy – pillantott hátra a válla fölött, amikor az ajtóhoz ért.

Szerettem volna egy mosollyal megköszönni a bókot, de ahogy kinyílt az ajtó, muszáj volt összeszorítanom az ajkaimat, nehogy kidobjam a taccsot, egyenesen Roth hátára.

A helyiség tele volt gyertyákkal, amelyek lágy, pislákoló fénnyel töltötték meg a csarnokszerű termet. Láthatóan szertartásokat tartottak benne: padsor, karzat és pulpitus gondoskodott az ájtatos hangulatról.

A padsorok nem voltak üresek.

Végre megtaláltuk a gyomorforgató bűz forrását: a hívőknek szánt ülőhelyek holttestekkel voltak tele.

HUSZONKETTŐ

Mély levegőt vettem, és bár azonnal megbántam, az elénk táruló látvány még a szagnál is rosszabb volt.

A padokon több tucat holttest hevert vagy ült hátranyaklott fejjel, tátott szájjal. Az oszlás különböző fázisaiban voltak. Sok mindent átéltem az utóbbi hónapokban, de ehhez hasonlót még soha életemben nem láttam.

– Te jó isten! – rebegtem halálra váltan.

Roth teste megfeszült, amikor a karzaton megmozdult valami. Néhány másodperccel korábban még üres volt, de most egy alak állt az oltár előtt. Összerándultam. A lilin volt az – és újra Sam alakját öltötte fel.

– Milyen találó – szólalt meg a lilin, és széttárta a karját. – Halottakból álló gyülekezet.

– Mások nem elégednének meg ennyivel – gúnyolódott Roth, és undorodva végigpillantott a vérfürdőn.

– Én viszont én vagyok, ha nem tévedek – mosolygott le ránk a karzatról a lilin. – Már vártalak, nővérem.

– Nem vagyok a nővéred – válaszoltam a fogamat csikorgatva.

– Úgy tartják, az elfogadás a gyógyulás első lépése. – A lilin a karzat széléhez sétált, és leguggolt. – Azért vagy itt, hogy segíts nekem.

Nem kérdés volt, én mégis feleltem rá.

– Nem. Azért, hogy megállítsalak. A lény gyöngyöző kacajt hallatott.

– Nem tudsz megállítani. És a herceg sem.

– Erre azért nem fogadnék – vágott vissza Roth.

A lilin titokzatosan somolygott, tejfehér szemével Rothot bámulta.

– Majd meglátjuk, nem igaz? – A lilin tekintete rám siklott. – Ki kell szabadítanunk anyánkat. Szégyen, hogy egy olyan nagy hatalmú lényt, mint amilyen ő, láncra verve tartanak. Együtt kell működnünk, és…

– Nyugodtan abbahagyhatod a reklámszöveget – szakítottam félbe. – Nincs olyan érv, amivel meg tudnál győzni. Nem fogod tudni kiszabadítani Lilithet. Hát nem érted? Lehetetlen kiszabadítani. Azután, hogy Paimon megpróbálta, különleges intézkedéseket vezettek be a pokolban, hogy sose juthasson ki.

– Bezony – jegyezte meg Roth önelégülten. – A Főnök elzárta őt. Nem juttatod ki.

– Na, ez az, amiben tévedsz. – A lilin még mindig a karzaton gubbasztott. – Ha sikerül a tervem, és a földön elszabadul a pokol, odalent senki sem fog foglalkozni Lilithtel. Ő lesz a legkisebb gondjuk.

Éreztem, hogy az idegességtől görcsösen megfeszülnek az izmaim.

– Ha elszabadítod a poklot a földön, az alfák közbe fognak avatkozni. Mindannyiunkat eltörölnek a föld színéről. Téged is beleértve.

– Nincs varázsgombjuk, amivel csak úgy eltüntethetnek.

– Az izének ebben igaza van – sóhajtott Roth.

– Ezzel nem segítesz – sziszegtem.

– Az alfák eljönnek, és harcolni fogunk. Még azok is küzdenek majd, akik nem akarják, hogy Lilith kiszabaduljon, vagy hogy a pokol kapui kinyíljanak. Harcolni fognak – folytatta a lilin. – És én is így teszek majd, és amíg mi a túlélésért küzdünk, a világ eközben darabokra hullik. Ha nem szabadíthatjuk ki anyánkat, akkor tényleg nincs vesztenivalóm.

A Kaszás figyelmeztetése lassan valósággá vált, de igazán meg sem lepődtem ezen. A lilinnek tényleg nem voltak saját gondolatai. Nem érdekelte más, csak Lilith kiszabadítása, de ha ezt nem tehette meg, megelégedett a káosszal és a teljes pusztulással.

A lilin elegáns mozdulattal felegyenesedett.

– Majd te is rájössz. Nem lesz más választásod: segíteni fogsz nekem.

A falhoz simuló sötétség, ami eddig a pillanatig mozdulatlan és érdektelen volt, hirtelen megindult. A tömör árnyak kavarogtak és megnőttek, sáros olajfoltként felkúsztak a falra. A szag is felerősödött a helyiségben, de a gonosz energia volt az, ami fullasztóvá tette a levegőt. Ez volt a sötétség forrása, és mi egész idő alatt a közepén álltunk.

– Lidércek. – Levegőért kapkodva elhátráltam.

Mintha egy horrorfilm jelenetét láttam volna: a lények a mennyezet alatt cikáztak, aztán a padlóra zuhantak, a padsorok közé.

De ezzel még nem értek véget a borzalmak.

Most, hogy eltűnt előle a sötétség, láttuk a helyiség falát, ami előtt szobrok sorakoztak. Úgy néztek ki, mint a városi épületek tetején gubbasztó vízköpők, azzal a különbséggel, hogy ezeknek kezdetlegesebb, groteszkebb volt az alakja. A szobrok közül néhány koboldra emlékeztetett, mások részben oroszlánnak tűntek. Volt pár madárszerű is, de ezek nem ám kedves kis galambra hasonlítottak, hanem inkább vérszomjas szárnyas gyíkra. Lehetett vagy húsz szobor a helyiségben.

– Kőből csinálták őket – intett a lilin a padsorokban lévő holttestek felé. – Nagyon bizarr. Arra szolgáltak, hogy emlékeztessék őket a gonoszra, amit annyira le akartak győzni. Ironikus.

Egy szívverésnyi ideig csend volt.

Aztán az első padsor a levegőbe emelkedett, a holttestek pedig szanaszét repültek a levegőben. Ugyanez történt a második és a harmadik sorral is, aztán a negyedikkel…

A levegőben deszkák és a hátrahagyott testek darabjai röpködtek. Minden padsor szétrobbanását recsegő- ropogó hangorkán követte.

– Valaki hívja a szellemirtókat! – motyogta Roth. – Mert nekünk erre nincs időnk.

Nevethetnékem támadt, és nevetni is akartam, de észrevettem, hogy egy fatábla felém repül. Lehajoltam, épphogy csak elkerülve, hogy leterítsen. A fatábla a mögöttünk lévő falba fúródott.

Azonnal megkezdtem az átalakulást, örültem, hogy felvehetem másik alakomat. Roth ugyanígy tett, és átváltozás közben felugrott, és elkapott a levegőben egy fatáblát. Kettétörte, majd a földre hajította.

A legtávolabbi sarokban lángokat és szikrákat vettem észre: a felborult gyertyák miatt felgyulladt a padok törmeléke.

A csizmámhoz nyúltam, és előhúztam belőle a tőrt, aztán a karzat felé indultam a padsorok közti folyosón. A lidércek nem örültek ennek. Rám támadtak. Alakra pont olyanok voltak, mint az emberek, de a testük a füstnél alig sűrűbb anyagból állt, ezért nehéz volt fogást találni rajtuk harc közben. Az egyiknek sikerült megragadnia a hajamat, és annál fogva hátrarántani a fejemet. Sziszegve téptem ki magam a markából.

A lilin kiáltott valamit egy ősi, torokhangokból álló nyelven, amiből egy szót sem értettem, de a lidércek válaszoltak rá. Hátrahúzódtak, majd a fal felé iramodtak.

– A rohadt életbe – átkozódott Roth. – Ez csúnya lesz.

Nem kellett sokáig várnom arra, hogy kiderüljön, mire utal. A lidércek a szobrokhoz mentek, és takaró módjára rájuk simultak.

Nem tudtam, min mesterkednek, de az ösztöneim azt suttogták, hogy nem fog tetszeni.

Az árnyak pulzálni kezdtek, majd eltűntek, beleolvadtak a szobrokba a repedéseken és nyílásokon keresztül. A lidércek közül néhány a mennyezet közelében maradt, ezek odafönt tekeregtek és reszkettek.

Hatalmas, rettentő remegés rázta meg az épületet, szétszórta a törött deszkákat és a szétroncsolt testeket, majd a remegés nyikorgásnak adta át a helyét, amit aztán hirtelen elnyomott az egymáshoz dörzsölődő kövek hangja.

Megmozdultak a szobrok.

– Mi a… – rebegtem.

Roth torkából morgás tört fel, ahogy az izék kiegyenesedtek és megnyúltak, mintha mély álomból ébrednének. Az oroszlánszerű vízköpő hátravetette a fejét, és hihetetlenül valósághű üvöltést hallatott.

Egy koboldra hasonlító vízköpő ellökte magát a faltól. Csupán százötven centi magas lehetett, de a léptei döngő hangja megtöltötte a helyiséget, ahogy mély hangon vihogva Roth felé rohant.

Roth oldalra lépett, megpördült. Megragadta a kobold karját, aztán nagy lendülettel felugrott, hogy végül íves vonalat leírva, nyaktörő sebességgel a földre hajítsa a lényt.

A becsapódó kőszörnyeteg alatt behorpadt a padló, és a vízköpő darabokra hullott, szabadjára engedve a lidércet. A fekete árny kiáradt a maradványokból, és az ereje több méterre repítette Rothot.

A famulusom tekeregni kezdett a hasamon, és mielőtt megállíthattam volna, lesiklott a bőrömről. Robin előtűnt a semmiből: eleinte róka méretű volt, aztán doberman méretűvé nőtt, és te jó ég, állati ijesztő volt.

Robin nekiiramodott a padsorok közti folyosón. Túlméretezett, selymes szőrrel borított teste hihetetlen sebességgel haladt. Felugrott, a farkánál fogva megragadta a lidércet, és visszahúzta a földre. Tátva maradt a szám. Azt sem tudtam, hogy a famulusok képesek elkapni a lidérceket, de Robin nem egyszerűen elkapta az árnyat. Úgy rángatta a fejét, mint a pitbull, ami épp megkapta az esti nassolnivalóját, és ide-oda dobálta a lidércet.

A többi szobor lerohant minket, és egy perccel később szem elől tévesztettem Rothot. Mivel tudtam, hogy a penge hatástalan lenne ellenük, visszatettem a tőrt a csizmámba.

A szárnyas gyíkra emlékeztető vízköpő ekkor visítva rám vetődött a plafonról. A csőrét kitátotta, mintha egészben be akarna kapni. Oldalra ugrottam, de a madár követte a mozdulatomat; csak ekkor vettem észre a farkát, ami oldalba kapott, és ledöntött a lábamról.

A földre zuhantam, a kezem valami nedves és ragacsos dologba markolt. Bele sem akartam gondolni, mi volt az, inkább gyorsan feltápászkodtam a padlóról, és az arcomba hulló hajam függönyén keresztül bámultam magam elé. A lény újra rám vetette magát, de a hátamra gördülve kikerültem őt. A mellkasomhoz húztam a lábamat, majd lendületet vettem, és talpra ugrottam. Guggolva értem földet.

A madár újra rám támadt, de ezúttal felkészültebb voltam: felugrottam, és elkaptam az egyik szárnyát. Összegyűjtöttem az erőt, ami mindig is bennem volt, de sosem használtam, sosem értettem igazán, és eltörtem az apró szarutüske melletti szárnyat.

A madár visítva zuhanni kezdett a föld felé, és becsapódott a széttört padok közé. Felvettem egy deszkát, és követtem a lényt oda, ahol földet ért a karzat lábánál. Felemeltem a deszkát, és ahogy a kőszörnyeteg feltápászkodott a hátsó lábaira, lesújtottam a fejére. A fa szilánkosra tört, a lény kőfeje darabokra hullott. A szobor testének többi része a földre zuhant, és fekete füst áradt ki belőle a mennyezet felé, amiről eszembe jutott az a sorozat, amire rákattantam Samnek köszönhetően.

Megpördültem, és éppen láthattam, ahogy Roth a falnak rúgja az egyik szobrot, majd megfordul, hogy a mögötte lévőt is elkapja. Brutális elegancia sugárzott belőle, és mozgás közben mindent elpusztított, ami kartávolságba került tőle.

Robin időközben sarokba szorított egy újabb lidércet, ezért én a pulpitus felé fordultam, ahonnan a lilin szemlélte a vérontást. Rám mosolygott, és a mosolya annyira sames volt, hogy oda akartam menni hozzá, hogy szétrúgjam azt a francos…

Ekkor egy szobor csapódott nekem, és a levegőbe repített. Kitárult a szárnyam, megakadályozva, hogy Roth áldozatához hasonlóan a falnak csapódjak. Egy másodpercig a levegőben lebegtem, onnan figyeltem az oroszlánszerű lényt.

Hatalmas volt, erőtől duzzadó izmai megfeszültek, ahogy felém lopakodott. A pofája nyitva volt, kivillantak a kőagyarai.

Baromira nem akartam a karmai közé kerülni.

Visszafordultam a lilin felé, és leszálltam a karzat korlátjára, és az oroszlán – ahogy vártam – ide nem jött utánam. Elhátrált, és ebben a pillanatban a dupla ajtó nagy lendülettel kicsapódott.

Megérkeztek az őrzők.

– Tökéletes – mondta a lilin, és még szélesebben mosolygott.

Rávetettem magam, de a lilin kikerült, majd leugrott a pulpitusról. Halkan szitkozódva követtem őt. Két lépést tettem meg, amikor Roth mellettem termett, megragadta a karomat, és balra perdített, megmentve egy rám rontó koboldszerű lénytől.

– Köszi – motyogtam.

– Örömmel – válaszolta Roth, és a levegőbe emelkedett, de azonnal le is ereszkedett, hogy elkerülje az odafönt egyre sűrűbbé váló füstfelhőt. – El kell tűnnünk innen, mielőtt az egész kóceráj a levegőbe repül.

Az éhes lángok már a falakat nyaldosták, mindent elemésztettek, ami az útjukba került. A mennyezet egy darabja már le is esett.

A lilin felé osontam, majd megálltam, és lehúztam a fejemet, ahogy rám támadt egy újabb megszállt kőszörnyeteg. Lapátkezével megragadta a felsőmet, de hátraugrottam, és sikerült kiszabadulnom a szorításából. Megpördültem, és nagyot rúgtam a lény mellkasába, amitől a lény hátraesett.

Karjaival vadul hadonászva a tűzbe zuhant, de azonnal felállt, és újra rám rontott, most már lángoló testtel.

– Te jó isten! – nyögtem, miközben lekuporodtam, majd félreugrottam felém kapó mancsai elől. Pár méterrel arrébb értem földet, és észrevettem Robint, aki épp egy lidércet üldözött a padsorok között.

A tüzes teremtmény figyelmét Nicolai vonta magára, ezért békén hagyott. Az őrző könnyedén elkerülte a támadását, és közben arra is maradt ideje, hogy odafigyeljen Roth kiáltásaira, amelyekkel utasításokat adott a lények megsemmisítésével kapcsolatban. Visszafordultam a lilin felé, és észrevettem, hogy az egyik őrző közelébe került, és arra készül, hogy táplálkozzon belőle. A szemem sarkából láttam, ahogy Abbot megragadja egy szörnyeteg nyakát.

Rohanni kezdtem, és a padsorok között haladva közeledtem a lilinhez, azzal a határozott céllal, hogy leterítsem, de a seggfej az utolsó pillanatban meglátott, és rám vetette magát. Nem kerülhettem el az ütközést.

Egymásba csapódtunk, majd a földre zuhantunk, többször átfordultunk, és alig egy méterre a tűztől álltunk meg. A lilin került felülre.

– Add fel! – mondta mosolyogva.

– Ne is álmodj róla! – Felemeltem a lábamat, és a dereka köré fontam, majd a teljes súlyomat beleadva a mozdulatba ledobtam magamról a lilint. Felálltam, és a magasba emeltem a tőrt. Csak pár másodperc választott el attól, hogy az önelégült képébe döfjem a pengét.

Ekkor azonban nekem csapódott valami, ami miatt oldalra estem, és elakadt a lélegzetem. Felpattantam, és a francos oroszlánnal találtam szembe magam. Az oroszlán és a lilin mögött megláttam Zayne-t, aki a középső folyosón közeledett egy tőrrel a kezében. Lassan hátrálni kezdtem, a szememet mindvégig az ijesztően éles karmokon tartva.

A lilin nevetni kezdett.

– Tetszik a kis kedvencem?

– És neked ez? – morogta Zayne, és széles mozdulattal belevágta a tőrt a lilinbe.

A lilin megpördült, és derékból elhajolt, de nem volt elég gyors. A tőr pár centire a szíve fölött hatolt a mellkasába.

A testem görcsösen összerándult, és a tőr kiesett a kezemből, ahogy hirtelen lángoló fájdalmat éreztem, amitől még a lélegzetem is elállt. Hátratántorodtam a váratlan kíntól, megbotlottam egy lábban – azt, hogy emberé volt, vagy kőszoboré, nem tudom –, és a földre zuhantam. Megpróbáltam levegőt venni, de a tüdőm nem engedelmeskedett. Lepillantva egy vörös vércsíkot láttam a pulóveremen, épp a szívem fölött, a vállamhoz közel.

Mi a…?

Roth megpördült a levegőben. Tágra nyílt a szeme, és a tekintete felém fordult, majd a lilinre siklott, aztán Zayne- re, aki megint a magasba emelte a tőrt. A vállam alatt a mellkasomra szorítottam a kezemet, hátha így el tudom állítani a vérzést, majd talpra kecmeregtem.

– Ne! – kiáltotta Roth, és irányt változtatott. – Zayne! Ne! – Leereszkedett Zayne mellé, és erősen meglökte őt a vállánál, jó pár lépéssel hátrébb taszítva őt. A csuklójánál fogva megragadta Zayne tőrt tartó kezét, és Zayne zavarodott arcába bámult. – Ne csináld!

A lilin erőltetetten felnevetett, míg én a falhoz tántorogtam, a lángok közelében álltam meg. Patakokban folyt a vér a mellkasából, és zihálva igyekezett levegőhöz jutni.

– Ha engem megölsz – nyögte –, azzal őt is megölöd.

HUSZONHÁROM

A lilin szavai még mindig a fülemben visszhangoztak, de nem volt időm elgondolkodni rajtuk. Az ajtók kicsapódtak a hátam mögött, most már az előcsarnokban is küzdelem folyt, és a füst olyan sűrűvé vált, hogy nemcsak a látást, de a légzést is megnehezítette. A lángok fékezhetetlenek voltak.

Zayne kitépte magát Roth szorításából, mialatt a lilin elhátrált, majd eltűnt a füstben. Megfordultam, és kétrét görnyedtem, ahogy a vállamban égő fájdalom továbbterjedt. A famulusomat keresve pásztáztam a káoszt, de egy méterre sem láttam. Kezdtem pánikba esni.

– Robin – kiáltottam a fájdalomtól a fogamat csikorgatva.

A famulusom előbukkant a füstfelhőből, és rohanni kezdett felém, menet közben egyre zsugorodva. Felugrott, egyenesen a kezemnek ütközött, majd felvette tetoválásalakját. Roth hirtelen mellettem termett, átkarolta a derekamat.

A másik oldalamon Zayne állt, és zavarodott arccal nézte a felsőmön lévő vérfoltot. Elhagytuk a termet, az előcsarnokban kötöttünk ki, ahol Dez éppen egy kőszörnyeteggel verekedett, ököllel csépelték egymást, amíg az ajtóban fel nem tűnt egy másik vízköpő. A lény Dez derekának rontott, kitaszította őt az ablakon. Üvegcsörömpölés hallatszott, és a küzdelem helyszíne ezzel átkerült az utcára.

Nicolai előttünk termett, tekintete ide-oda járt köztünk.

– Mi történt?

– Nem tudom. Leszúrtam a lilint, erre ez történt Laylával. Újra emberi alakot kell öltenetek – mondta Zayne, miközben kiléptünk a tisztább, frissebb levegőjű éjszakába. – Mindkettőtöknek! Túl feltűnőek vagytok.

Először Roth változott vissza. Nekem tovább tartott, mert harc közben elöntött az adrenalin, de végül becsukódtak a szárnyaim, és amikor az egyik kezemmel kisöpörtem a hajat a szememből, őrült látvánnyal szembesültem.

Az emberek elárasztották az utcákat, csak úgy özönlöttek a környező kocsmákból és épületekből. A pánik és a rettegés miatt valószínűleg nem tudtak különbséget tenni az őrzők és a vízköpők között; csak azt látták, hogy brutális küzdelem zajlik. A sűrű füstbe, ami most már az utcán gomolygott, sikolyok vegyültek.

A tűz továbbterjedt, az Egyház központjának felső szintjeit is elérte, a lángok már a szomszédos épületek tetejét nyaldosták, és narancsszínűre színezték az eget.

– Jól vagyok – mondtam, és a kínt leküzdve elléptem Roth és Zayne mellől. – Hol van…?

Mielőtt befejezhettem volna a kérdést, az átkozott oroszlán kiugrott a lángoló épületből, és hátulról rávetődött Zayne-re. Egy ott parkoló autónak zuhantak. A fém recsegett-ropogott kettejük hatalmas súlya alatt. Átgördültek a szélvédőn, amitől kitört az üveg.

– Maradj ki a harcból! – utasított Roth, de esélyem sem volt válaszolni neki. Emberi alakjában odarohant, ahol az oroszlán a motorháztetőhöz szorította Zayne-t.

Roth még emberi alakjában is erős ellenfél volt. Megragadta az oroszlán vállát, és húzni kezdte. Aztán elfordult, és lelökte a teremtményt.

Az épp arra haladó taxi sofőrje beletaposott a fékbe, de nem tudta elkerülni az ütközést. Az oroszlán az autó anyósülés felőli oldalának csapódott, amitől a taxi felborult, de a szörnyetegnek sikerült négy kőmancsára érkeznie.

Az istennek nem akart kinyiffanni.

Váratlanul forró levegőáramlatot éreztem a hátamon, és megfordulva egy lángoló kőszörnyeteggel találtam szemben magam. A fájdalommal nem törődve félreugrottam, hogy ne tudjon elkapni.

Ekkor megjelent Dez. Szárnycsapásai felkavarták a földre szállt pernyét. Guggolva ért földet, majd felegyenesedett. Egy eposzi rúgással visszaküldte a lényt az épületbe. Mielőtt adhattam volna neki egy pacsit, máris jött a következő.

Elfordultam, és észrevettem a lilint, aki épp az égő épületből tántorgott elő, arca csupa korom volt. A tekintetünk összeakadt, aztán a lilin sarkon fordult, és szaladni kezdett. Gondolkodás nélkül utánarohantam.

Gondolom, azért, mert sokkal súlyosabb volt a sérülése, mint az enyém, sikerült utolérnem. Rávetettem magam, ép vállammal a hátának rontottam. A lilin elterült, én rajta kötöttem ki. Megpróbált lerúgni magáról, de nem hagytam magam.

A tarkójára szorítottam a kezemet, és a földre nyomtam az arcát, két lábammal közrefogtam a csípőjét. A lilin még mindig küzdött, sikerült felemelnie a fejét.

– Komolyan ennyire hülye vagy? Nem ölhetsz meg anélkül, hogy te magad is meghalnál. Együtt szenvednénk.

Görcsbe rándult a gyomrom a szavaitól.

– Attól még szétrúghatom a segged! – Belevertem a fejét a földbe, de hirtelen csillagokat láttam, és felordítottam a fájdalomtól. – Uramisten – nyögtem fel.

– Idióta – nevetett zihálva. – Minden leckét a legnehezebb módon kell megtanulnod.

Már az sem érdekelt, hogy nekem is fájni fog: hátrahúztam a karomat, és belebokszoltam a lilin bordáiba. Szinte már meg sem éreztem a fájdalom újabb hullámát. Meglendítettem a karom, hogy bevigyek egy újabb ütést, ami valószínűleg jobban fájt volna nekem, mint neki, de ami mindezek ellenére beteges elégedettséggel töltött volna el, azonban halk morgás szakította félbe a mozdulatomat.

Hátranéztem a vállam fölött, és felsóhajtottam, amikor megpillantottam az oroszlánt.

– Hát persze. Már megint.

A lilin letaszított magáról. A hátamra zuhantam, majd lassan, az újabb fenyegetést szemmel tartva feltápászkodtam. Tudtam, hogy a lilin menekülőre fogta, de nem mertem üldözőbe venni. Úgy tűnt, a szörnyetegek nem kaptak tájékoztatást arról, hogy ha engem megölnek, azzal a lilint is elpusztítják. Az oroszlán becserkészett, kőfarka a levegőben csapdosott, és kiütötte egy másik autó ablakát.

Valaki felkiáltott, nem tudtam, ki volt az. Az oroszlán ugrásra készen lekuporodott, és tudtam, hogy ez baromira fog fájni. A bestia a levegőbe emelkedett, és én nem láttam mást, csak a kőkarmait. Hatalmasak voltak.

Hirtelen azonban előttem termett egy nagydarab őrző. Magas volt, és széles hátú, arany haja úgy csillogott, mint az oroszlán sörénye.

A szörnyeteg az őrző felsőtestének csapódott, aki megtántorodott a támadás erejétől. Levegőért kapkodva figyeltem, ahogy a férfi két oldalról megragadja az oroszlán fejét, annak karmai pedig felhasítják az őrző bőrének gránitfelszínét, és vér spriccel elő a sebből.

A férfi ezután fülsiketítő reccsenéssel letépte az oroszlán fejét. Az egyre sűrűbbé váló füstfelhő sötét árnyakkal egészült ki, de a szörnyeteg végre elpusztult.

Az őrző megfordult, és legnagyobb rémületemre Abbottal találtam szemben magam. Ragyogó kék szeme elütött bőre színétől, ami lassan visszaváltozott rózsaszínné, felfedve szörnyű sérüléseit.

– Ne – suttogtam, és előreléptem.

Abbot kinyitotta a száját, de felszakított torkát szavak helyett csak levegőbuborékok hagyták el. Lábai összecsuklottak, és felé ugrottam, hogy elkapjam őt, mielőtt a földre zuhanna. A súlya és a sérülésem miatt azonban hasztalan volt a próbálkozás. Mindketten a járdára estünk, ő a hátára, én pedig mellé zuhantam.

Rettentően sok volt a vér.

Felemeltem a fejem, és a nyakára tapasztottam a kezemet, majd az utcát pásztázva segítségért kiáltottam.

Nem is tudom, kitől számítottam segítségre, de Roth rövidesen előbukkant a füstből, és megtántorodott, ahogy szembesült az oroszlán és Abbot roncsolt testével. Megint kiáltottam, ezúttal Zayne-ért és Dezért és Nicolaiért, mert valakinek muszáj volt megmentenie Abbotot.

Bárkinek.

Roth a lába felől megkerülte Abbotot, és letérdelt mellém, a kezemért nyúlt.

– Mit csinálsz, Layla? – kérdezte rekedten, és ahogy ránéztem, észrevettem, hogy az állán zúzódás jelenik meg. – Mit csinálsz?

Azt hittem, nyilvánvaló, de azért válaszoltam:

– Elállítom a vérzést. Én csak…

– Layla. – Roth a fejét ingatta, és a kezemre kulcsolta a kezét. – Túl késő.

– Nem! – ellenkeztem, és Abbotra pillantottam. A férfira, aki felnevelt, aki elárult, de végül megmentette az életemet. Nem lehetett túl késő.

Abbot egykor élénkkék szeme most tompa volt, tekintete a semmibe révedt. Bármennyire meresztettem a szememet, nem láttam körülötte aurát. Azt viszont észrevettem, hogy nem csupán a nyakán volt sérülés. A mellkasa…

– Ó, istenem! Ó, jaj! Istenem, ne!

Roth visszahúzta a kezemet, és én nem ellenkeztem, mert igaza volt: nincs értelme ott tartanom. Túl késő. Nem akartam elhinni, amit láttam, ami ilyen rövid idő alatt történt.

Alakok bontakoztak ki a füstből és a zűrzavarból. Nicolait láttam meg először, aki rémülten megtorpant, őt pedig az a személy követte, akinek a legkevésbé sem kívántam, hogy ilyesmit kelljen átélnie, de nem volt időm megállítani.

Zayne meglátta az apját.

Térdre rogyott Abbot mellett, és felé nyúlt, de nem folytatta a mozdulatot, amikor meglátta Abbot mozdulatlan, szétroncsolt mellkasát. Remegve szólalt meg:

– Apám?

Nem érkezett válasz. És soha nem is fog.

Mintha megállt volna az idő, senki sem mozdult; egy hangot sem hallottam, pedig biztosan sikolyok, kiáltások, szirénaszó és recsegés töltötte meg a levegőt, ahogy a lángok felfalták a környező épületeket. Az érzékeim eltompultak, csak Zayne-t láttam, aki halálra vált arccal nézett le az apjára.

Zayne-en kívül semmi más nem létezett. Kiszabadítottam magam Roth kezéből, és megkerültem Abbotot. Zayne mellé másztam, a szárnyai alá férkőztem, és átöleltem. Olyan vadul remegett a teste, hogy még a fogaim is összekoccantak tőle, de nem eresztettem el őt, és amikor Zayne felém nyúlt, és megszorította a karomat, nem azért tette, hogy eltolja magától. Belém kapaszkodott… Hogy ne legyen egyedül.

Abbot halott volt.

HUSZONNÉGY

A következő óráról csak homályos emlékeim maradtak.

Zayne és Nicolai gyengéden felemelte Abbot testét, és betették egy nagy terepjáróba, amiről azt sem tudtam, az övék-e egyáltalán. Emlékszem, hogy én is beszálltam a kocsiba, Rothtal együtt, ahogy a szirénák hangjára és a villogó kék és piros fényekre is, amelyek körülvettek, miközben Nicolai a zsúfolt utcán hajtott a megrongált autók és kétségbeesett emberek között.

Aztán az udvarházba értünk, ahová azt hittem, soha többé nem térek vissza. Geoff, Jasmine és Denika fogadott minket. Mindegyikük arcára kiült a döbbenet és a rémület, ahogy az őrzők kiemelték Abbotot a kocsiból, és bevitték a házba.

De Morris arckifejezése volt az, amitől megszakadt a szívem.

Olyan régen láttam utoljára őt, az őrzők mindenesét, és amikor kisétált a konyhából, alig bírtam megállni, hogy odarohanjak hozzá. Arca mély barázdái bánatos kifejezésbe rendeződtek. Amikor meglátott, halványan elmosolyodott, de sötét, érzelmes szemében nem volt vidámság.

Jasmine – a gyakorlatias, gyors észjárású Jasmine – hozott egy lepedőt, és a padlóra terítette. Az őrzők a lepedőre fektették Abbot testét, Morris pedig megfogta a széleket, és Abbot köré hajtotta őket, halotti leplet készítve.

Zayne lehajtott fejjel térdelt az apja mellett, én pedig a közelben maradtam arra az esetre, ha szüksége lenne rám. Nem tudtam, hogy bármilyen módon segíthetnék-e neki, de eltökéltem, hogy minden tőlem telhetőt megteszek. Rothtal mintha ott sem lettünk volna, miközben a klán tagjai ki-be jártak a helyiségben.

Dez hívásából megtudtam, hogy az összes kőszörnyeteget sikerült elpusztítani, és az őrzők, akik még ott voltak, éppen a lilin által teremtett lidércek levadászásán igyekeztek. Ha jól értettem, még az embereket illetően is megpróbálták mérsékelni a károkat. A járókelők közül néhányan látták a lidérceket, akik pont úgy néztek ki, mint amilyeneknek az emberek a szellemeket képzelik… Az őrzők pedig nem kockáztathatták, hogy ebben a hitben hagyják el a helyszínt. Dezre hosszú beszélgetések vártak, ha meg akarta győzni őket, hogy igazából nem azt látták, amit látni véltek. Még szerencse, hogy a kőszörnyetegeket nem tudták megkülönböztetni az őrzőktől.

Annyi biztos, hogy nem lesz könnyű menet. Sőt, már most szörnyen nehéz volt, és ki tudja, mit hoz majd a jövő… Habár ebben a pillanatban senkinek sem a jövőn járt az esze.

– Nem ülsz le? – kérdezte Roth aggodalmasan. A fejemet ráztam, és idegesen toporogtam.

– Nem, jó így.

Roth rám nézett, majd Zayne felé pillantott. Láttam rajta, hogy mást is szeretne mondani, de erőt vett magán, és csendben maradt.

Mintha egy örökkévalóság telt volna el, de Zayne végül behajtotta a lepedő másik két sarkát is, eltakarva Abbot arcát.

– Készen állsz? – kérdezte érzelemmentes hangon Geoff.

Zayne a combjára támaszkodott, és felállt.

– Igen.

Nicolai előrelépett, majd a férfiak felemelték Abbot testét, és kivitték a szobából. A szívem hevesen vert, mert tudtam, hogy azért viszik el, hogy előkészítsék, és amennyire lehetséges, megtisztítsák a testét.

Ha egy őrző meghal, a testével ugyanaz történik, mint az emberekével, csak gyorsabban. Egy nap alatt lezajlik a folyamat, aminek a végére szinte csak csontok maradnak a testből. Ez az oka annak, hogy az őrzők elégetik a halottjaikat.

Órák teltek el, mire Dez és a klán többi tagja újra feltűnt, és bár a lábam, az egész testem érzéketlenné vált, ott voltam, amikor Abbotot felemelték a rögtönzött máglyára, és ott voltam, amikor Zayne óvatosan a harcban elesett apja lábához közelítette a meggyújtott fáklyát. Ott voltam, amikor Nicolai átkarolta Denika vállát.

És még akkor is, amikor Abbot testéből nem maradt más, csak hamu.

Amikor vége lett, Roth finoman átölelte a derekamat, de még így is összerezzentem. Nem felejtettem el, hogy ott van, de nem is voltam teljesen magamnál. Visszatekintve érdekes belegondolni, hogy a pokol koronahercege szemtanúja volt egy őrző rituális temetési szertartásának.

Roth visszavezetett a házba, de nem jutottunk messzire, amikor Jasmine tűnt fel előttünk. Minden porcikája szomorúságot árasztott, de szép arca rendíthetetlenül eltökélt volt.

– Gyertek velem! – utasított minket, majd a lépcső felé indult.

Nem mozdultam, ezért Roth a saját kezébe vette az irányítást. Pontosabban a karjába. Felém fordult, a térdem alá tette a kezét, és a következő másodpercben a levegőben találtam magamat, ahogy Roth a mellkasához szorított.

– Mit művelsz? – kérdeztem meghökkenve.

– Egész mostanáig talpon voltál, ráadásul megsérültél.

– Jasmine nyomában elindult a lépcső felé. – Ne mondd, hogy jól vagy. Hagynod kell Jasmine-nek, hogy megvizsgáljon.

Ellenkezni akartam, de Roth már félúton járt a lépcsőn, és ebben a pillanatban rám törtek az emlékek – tudatosult bennem mindaz, amit az elmúlt pár napban átéltem. Elhatalmasodott rajtam a kimerültség. A csontjaimban is éreztem a fáradtságot.

Jasmine megállt a volt hálószobám előtt, és amikor kinyílt az ajtó, elöntött a nosztalgia érzése. Körülnéztem, miközben Roth odavitt a tökéletesen beágyazott ágyhoz, és letett rá. A közelemben maradt, leült az ágy másik oldalára.

Semmihez sem nyúltak a távollétemben, kivéve, hogy az ágyat tutira nem én hagytam ilyen rendezetten. Az íróasztalomat még mindig füzetek, papírlapok és könyvek borították. A ruhásszekrény ajtaja tárva-nyitva volt, felfedve a fogasokon rendetlenül lógó és földre hajított ruhadarabokat, amik között egy-egy főiskolai jelentkezési lap hevert.

Szörnyen fura volt itt lenni.

Az ablak felé pillantottam, amit Abbot egyszer beszögeltetett, és a tekintetem megakadt a babaházon. Elszorult a szívem, mert önkéntelenül is eszembe jutott a múlt – a Zayne-nel közös emlékeim. Dühömben egyszer széttörtem a házat, Zayne pedig újjáépítette, hogy újra teljes fényében tündökölhessen. Eszembe jutott az is, hogy Bambi beköltözött a babaházba.

Sírás fojtogatott, de nem engedtem utat a könnyeknek. Inkább Jasmine-re figyeltem, aki gyógynövényeket és egy kínzóeszközökkel teli táskát – más néven varrókészletet – pakolt az ágyra.

– Levennéd a pulcsit? – kérdezte, miközben hátrafogta hosszú, sötét haját.

Lehúztam magamról a tönkretett pulóvert. Alatta spagettipántos topot viseltem, de olyan fáradt voltam, hogy az sem érdekelt volna, ha kivillan a cicim.

Roth elvette tőlem a pulcsit, a földre hajította, majd a vállamra tette a kezét. Le sem vette a szemét az arcomról.

Amikor meglátta a sérülésemet, Jasmine csettintett a nyelvével.

– Mi történt?

– Nem tudom pontosan – krákogtam. – Zayne leszúrta a lilint, erre ez történt velem.

– A lilint vastőrrel szúrták le – tette hozzá Roth. – De látszólag nincsenek erre utaló tünetei.

Jasmine a fejét rázta, és fertőtlenítőszert öntött egy rongyra.

– Nem. Ha ez történt volna, akkor nagyon rosszul lenne. Bocsánat, ez lehet, hogy fájni fog. – A sebre tette a rongyot, és tényleg csípett egy kicsit, de éreztem már rosszabbat is. – És hogy vagy mostanában?

– Megvagyok – válaszoltam kurtán. Nem akartam magamról beszélni. Az ajtóra, majd Rothra pillantottam. – Zayne… rendben lesz, ugye?

Roth lassan bólintott.

– Muszáj lesz neki.

– Rothnak igaza van. – Jasmine felitatta a vért a karomról és a vállamról. – Most, hogy az apja nincs többé, Zayne-en a sor, hogy a klán vezetőjévé váljon.

Tágra nyílt a szemem. Ez eszembe sem jutott.

– Ahhoz túl fiatal, hogy egyedül vegye át az irányítást – folytatta Jasmine. – Valószínűleg Nicolainak kell majd helyettesítenie Zayne-t, amíg készen nem áll.

Véget ért egy korszak, és hamarosan elkezdődik egy új. Bár a testem a szobában maradt, amíg Jasmine a sebemet tisztogatta és tovább beszélt, a gondolataim mintha több ezer kilométerre jártak volna. Képtelen voltam elhinni a történteket. Eszembe sem jutott, hogy így végződhet a harc. Sem mentálisan, sem érzelmileg nem készültem fel a következményekre.

– Jó hírem van – mondta Jasmine, kizökkentve az elmélkedésből. – A seb már gyógyul. Nem kell összevarrnom.

Hála az égnek, mert a legutóbb, amikor ilyesmi történt velem, le kellett fogni. Jasmine valamiféle hűsítő, mentolos illatú balzsamot kent a karomra, majd felállt, és így szólt:

– Pihenjetek! Késő van. Biztos vagyok benne, hogy a klán nem bánja, ha mindketten itt maradtok.

Roth meglepetten felhúzta a szemöldökét.

– Biztos?

Jasmine fáradtan mosolygott.

– Ha tévedek, valaki majd úgyis idejön, hogy elküldjön titeket. Addig is mondjátok: éhesek vagytok? Küldethetek fel ennivalót.

– Én megvagyok – válaszolta Roth, majd rám nézett. – És te?

– Én sem vagyok éhes. – Mielőtt Jasmine kiment volna a szobából, megfogtam a kezét. – Köszönjük.

– Nem kell megköszönnöd – válaszolta, aztán távozott. A vállamra pillantottam, és megvizsgáltam a csillogó, ráncos sebhelyet. Közel sem volt olyan súlyos a sérülésem, mint amilyennek eleinte éreztem.

– Kérsz egy másik pulcsit? – kérdezte Roth, és amikor bólintottam, a szekrényemhez ment, és egy vaskos kardigánnal tért vissza. Némán kigombolta a ruhadarabot, majd letérdelt elém, és lehúzta a lábamról a csizmát.

Amikor a sajátját is lerúgta, Morris megjelent az ajtóban, kezében két pohárral. Mindkettőben narancslé volt, amitől könny szökött a szemembe, és elmosolyodtam. Az éjjeliszekrényhez vitte őket, de szokás szerint egy szót sem szólt. Aztán felém fordult, és az arcomra simította hideg tenyerét. Megint elmosolyodott, de ezúttal a szeme is tükrözte az érzelmeit. Megpaskolta az arcomat, majd kiment a szobából, félig nyitva hagyva maga mögött az ajtót.

– Ez a pasas… irtó fura – jegyezte meg Roth.

– Csodálatos ember – keltem Morris védelmére. Roth lassan ingatta a fejét.

– Ebben nem kételkedem, de…

– De mi?

– Nem tudom. Egyszerűen… rám hozza a frászt – mondta komoran Roth. – Pedig semmi sem szokta rám hozni a frászt.

Fintorogtam.

– Nincs benne semmi ijesztő. Morris a legjobb fej, ráadásul egy öregember, szóval nem kimondottan jelent fenyegetést rád.

– Mondom, hogy nem tudnám megmagyarázni. – Végigszántott a haján az ujjaival, majd felém fordult. – A ma éjszaka…

– Kész katasztrófa volt? – Odébb csúsztam, és az ágytámlának dőlve elvettem az egyik poharat.

Roth mellém ült, a vállunk összeért. Kinyújtotta a lábát.

– Igen, szépen összefoglaltad.

Kortyoltam egyet a narancsléből, aztán még egyet, majd félretettem a poharat. Roth állán még mindig látszott a zúzódás, de kezdett halványabbá válni. Végigsimítottam rajta az ujjaimmal.

– Jól vagy?

Roth összevonta a szemöldökét.

– Ne aggódj miattam!

– De aggódom.

– Felesleges.

– Roth – sóhajtottam.

– Jól vagyok – mondta végül. – Nem is fáj.

– Akkor jó – válaszoltam. Nehezen vettem a levegőt. – Ma éjjel… nem akarok gondolkodni. El sem hiszem, hogy Abbot nincs többé.

Roth mélyet sóhajtott.

– Tudod, mit gondolok róla. Részt vett abban, amit a klán tett veled… De azt is tudom, hogy ő nevelt fel téged. –

A kezemre csúsztatta a kezét, és megszorította. – És hogy nem könnyű elfogadnod a történteket.

Behunytam a szemem, és hátradőltem.

– Úgy halt meg, hogy engem próbált megvédeni. Nem is… Nem is tudom, mit mondjak. Korábban annyira dühös voltam rá, de végül jobb belátásra tért. Még mindig… – Szünetet tartottam, kinyitottam a szemem. Éreztem, hogy könnyes, és amikor megszólaltam, a hangom rekedt volt. – Még mindig szerettem őt, érted?

Roth a szájához húzta a kezemet, és megcsókolta.

– Nyilvánvalóan ő is szeretett téged.

– Igen. – Pislogva igyekeztem megszabadulni a könnyektől, és remegve beszívtam a levegőt.

Egy ideig csak hallgattunk.

– Szeretnél benézni Zayne-hez? – kérdezte Roth, mire felé fordultam. Korábban sokkal jobban meghökkentett volna a figyelmessége.

– Igen, de lehet, hogy… kell neki még egy kis idő.

– Igen, lehet – motyogta Roth, majd felém nyúlt, és a fülem mögé tűrt egy hajtincset.

Az ölembe tettem összekulcsolt kezeinket, és megpróbáltam a legújabb problémánk felé terelni a gondolataimat.

– A lilin azt mondta… ha szenvedünk, együtt szenvedünk. Te is hallottad. Nem tudtuk, hogy ennyire komolyan kell venni, amit mond.

Roth halk, dühös morgást hallatott.

– Erre tényleg nem számítottam.

– Én sem – válaszoltam szárazon. – Pedig logikus. Részben belőlem, részben Lilithből teremtetett. A Kaszás is megmondta, hogy kapcsolat van hármunk között, de nem részletezte, hogy érti ezt.

– Hát persze hogy nem.

– Pedig jó lett volna tudni – folytattam fáradtan. – Azért ez elég fontos infó. Ha megöljük a lilint, én is meghalok. És, gondolom, visszafelé is működik a dolog.

Roth eltökélt arcot vágott.

– Lennie kell más módnak. Ha nincs, majd elintézzük, hogy… ne csináljon bajt.

Kétkedőn felhúztam a szemöldökömet, mert tudtam, hogy amíg meg nem öljük a lilint, biztosan bajt fog csinálni. De még ha kordában is tudnánk tartani anélkül, hogy megölnénk, mi lesz akkor Sammel?

Elveszne a lelke, ahogy a gyülekezet összes tagjáé is, akikből a lilin táplálkozott. Oké, fanatikusok voltak, de akkor sem érdemeltek ilyen halált.

Roth tekintete az ajtóra siklott, és ahogy követtem, megláttam az ott álló Zayne-t. Elállt a lélegzetem. Szóra nyitottam a szám, de ő szólalt meg először:

– Bejöhetek?

– Persze – válaszoltam, és behúztam a lábam, hogy ő is leülhessen az ágyra, de Zayne nem jött beljebb a szobába. Sajgott a szívem érte és a történtek miatt. – És hogy…

– Nem tudom. Azt sem tudom, mit gondoljak. – A nadrágja zsebébe dugta a kezét. – De nem emiatt jöttem. Bocsánatot akarok kérni.

Tátva maradt a szám.

– Fogalmam sem volt, hogy ha leszúrom a lilint, azzal fájdalmat okozok neked. – Kristálykék szeme bánatosan csillogott. – Sosem bántanálak, Layla. Soha. Nem akartam…

– Tudom. Tudom, hogy nem akartál bántani. Egy pillanatra sem gondoltam, hogy megtetted volna, ha tudod, mi lesz a következménye. Még mi sem gondoltunk erre – győzködtem. – Nem kell bocsánatot kérned. Ez az utolsó dolog, amivel most foglalkoznod kéne. Komolyan.

Feszült arckifejezése egy kissé mintha nyugodtabbá vált volna. Egészen kicsit.

– És azt tudjuk, miért történt?

Szerettem volna azt mondani neki, hogy felejtse el ezt az egészet, de aztán rájöttem, hogy talán figyelemelterelésre vágyik, és nem akartam megfosztani ettől. Elmeséltem neki, amiről Rothtal beszélgettünk az érkezése előtt.

– Muszáj lennie valami megoldásnak – mondta Zayne, amikor befejeztem. – Amivel elválaszthatunk a lilintől.

– Mi van, ha nincs megoldás? – Remegés futott végig a testemen. – Mi van, ha a lilin és köztem tényleg megtörhetetlen kapcsolat van, ahogy gondoljuk, és…

– Ne mondd ezt! – Roth szeme vadul villogott. – Be se fejezd ezt a mondatot!

– Rothnak igaza van – tette hozzá Zayne a mellkasát dörzsölve. – Lennie kell megoldásnak. Csak még nem tudjuk, mi az.

Hinni akartam, hogy van más megoldás, de ezt a kapcsolatot nem lehetett csak úgy megszüntetni.

– Megkérdezhetnénk a látnoktól – vetette fel Roth. Lassan felé fordultam.

– Úgy érted, a kissráctól? Roth bólintott.

– Ha van valaki, aki tudja, az ő. Csak ki kell szednünk belőle az infót.

– Látnok? – kérdezte Zayne zavartan.

– Aha, van egy kissrác, aki képes… hát, nem is tudom, kivel, de képes kommunikálni egy felsőbb hatalommal. Nem dolgozik se a mennynek, se a pokolnak. – Szünetet tartottam, és halványan elmosolyodtam. – Szereti az Assassin’s Creedet.

– Meg a sült csirkét – tette hozzá Roth. Horkantottam.

– Holnap beszélhetünk vele. – Egy pillanatig csend volt.

– Szerintem tudni fogja, hogy jövünk – fejeztem be a homlokomat ráncolva.

Roth elvigyorodott. Zayne felé fordultam. Fáradt tekintetű szeme alatt sötét karikák éktelenkedtek, és szörnyen… elveszettnek tűnt.

– Layla, tudod, hogy itt maradhatsz. – Feszültté vált a testtartása. – Mindketten itt maradhattok, amíg kell. Rendben? Ha pedig elmentek… Legyetek óvatosak! Nekem most… Mennem kell.

Gyors mozdulattal felálltam az ágyról, és odamentem hozzá, majd – mielőtt még elrohant volna – átöleltem. Először megmerevedett a teste, de aztán átadta magát az ölelésnek. Ő is körém fonta a karjait, majd az arcomhoz szorította az arcát.

– Köszönöm – suttogta rekedten, majd leeresztette a karját, kiment a szobából, és becsukta maga mögött az ajtót.

Szorosan becsuktam a szemem. Nem tudom, meddig álltam így, de amikor megfordultam, egyenesen az ágyhoz mentem. Felmásztam rá, és elfoglaltam a korábbi helyemet Roth vállának dőlve.

– Szerintem Zayne nem tudja.

– Micsodát? – kérdezte halkan Roth.

– Azt, hogy hogyan halt meg az apja. – Roth felé fordultam. – Hogy engem akart megvédeni. De már így is annyira…

– Elég! – Roth megfogta az államat, és a szemembe nézett. – Ez a srác, aki az előbb itt volt… Utálom ezt mondani, de jó srác. Nem utál téged. Soha nem is tudna. Talán most nincs túlzottan oda érted, de ennek semmi köze az apjához. Azt nem tudom, tudja-e, hogyan halt meg Abbot, de ha és amikor rájön, nem fog hibáztatni téged. Mert nem a te hibád volt. És ezt ő is tudja.

Hirtelen nem tudtam, mit válaszoljak.

– Utálom, amikor igazad van.

Roth nevetett, és óvatosan magához húzott, hogy átöleljen. A vállára fektettem az arcomat.

Olyan sok minden történt az utóbbi pár napban, hogy megállás nélkül kavarogtak a gondolataim. De most, ebben a pillanatban, nyugodt voltam.

– Semmin sem változtatnék. Pislogva felnéztem rá.

– Miről beszélsz?

– Az alkuról, amit Caymannel köttettem. – Hüvelykujjával végigsimított az alsó ajkam vonalán. – Ha tudtam volna, hogy a boszorkányok Bambit fogják kérni, abba is belementem volna, ha ezzel megmenthetlek téged. Van egy olyan érzésem, hogy Zayne ugyanígy érez az apja halálával kapcsolatban.

– Ó, Roth…

– Csak szeretném, ha ezt tudnád. Oké? – Lehajolt, és megpuszilta a homlokomat. – Hiányzik az a kígyó. Örökké hiányozni fog, de ha újracsinálhatnám a dolgot, ugyanezt tenném. Nincs kétségem. Érted újra megtenném.

HUSZONÖT

Fogalmam sem volt, hogy kötött ki Zayne és Stacey a Mustang hátsó ülésén másnap reggel. Stacey-vel találkoztam össze először: pár másodperccel azután, hogy kiléptem a zuhany alól, dörömbölni kezdett a bejárati ajtón, és követelte, hogy engedjük be.

Egy kicsit… Na jó, nagyon szerettem volna ott lenni Geoff-fel a vezérlőteremben, hogy lássam, milyen arcot vág a jelenetet látva. Mióta barátok voltunk, Stacey egyszer sem látogathatott meg az udvarházban.

A hallottak alapján az őrzők egészen addig nem engedték be őt, amíg Zayne meg nem jelent a bejáratnál. Kiderült, hogy valamikor az éjszaka során tudomást szerzett a mostanra jelentéktelenné vált sérülésemről – méghozzá valószínűleg Zayne-től, mert sem Roth, sem én nem válaszoltunk az üzeneteire.

Már azon tökre meglepődtem, hogy ő és Zayne egyáltalán üzengetnek egymásnak. Azt sem gondoltam volna, hogy egyáltalán telefonszámot cseréltek. Nem mintha Stacey ellenkezett volna, ha megkaphatja Zayne számát, csak ötletem sem volt, mikor lettek ilyen jó barátok.

Biztos akkor, amikor a pokolban voltam.

Az tegnap lett volna? Vagy tegnapelőtt? Elvesztettem az időérzékemet.

Most éppen órán kellett volna lennie, de nem igazán volt jogom számonkérni a lógás miatt, mert egy örökkévalóság óta be sem tettem a lábamat a suliba.

Mivel Zayne is jelen volt, amikor Roth felvetette, hogy látogassunk el a látnokhoz, szóba hozta a témát, amikor Stacey-vel a régi szobámban beszélgettünk. Stacey követelte, hogy velünk jöhessen, és nagyjából fél óra vitatkozás után rájöttem, hogy nem fogom tudni meggyőzni az igazamról. Nem akartam, hogy ehhez az egészhez akár csak egy kicsit is köze legyen, de – ahogy többször is rávilágított – már így is nyakig benne volt.

Jó volt újra látni az életteli, lelkes Stacey-t a szeretett barátnőm halovány szellemverziója helyett, ami az utóbbi időben volt.

Meglepett, hogy Zayne is velünk jön. Nem beszélt, az arckifejezése érzelemmentes volt. Nem tudhattam, hogy viseli az apja elvesztését, de annak ellenére, hogy csak pár óra telt el a tragédia óta, tartotta magát, és én csodáltam az erejét.

Amikor láttam meghalni Elijah-t, éreztem valamiféle gyászt, de az teljesen más helyzet volt. A halálával elvesztettem egy lehetőséget. Nem mintha valaha is abba a hitbe ringattam volna magam, hogy egy napon majd elfogad mint a lányát, mégis gyászoltam: gyászoltam a kapcsolatot, ami sosem alakult ki közöttünk. Abbot halálával viszont elvesztettem az egyetlen apafigurát az életemben. Majd megszakadt a szívem a gyásztól, de ez semmiség volt ahhoz képest, amit Zayne érezhetett.

És a Sam miatt érzett gyászom sem volt Stacey-éhez hasonlítható. Úgy éreztem, csak kóstolót kaptam a történtek következményeiből, míg a többiek egy egész fullasztó falatot.

Viszont volt egy olyan érzésem, hogy ez hamarosan meg fog változni.

A látnok házába vezető út kínos csendben telt, és egy élelmiszerboltban kezdődött.

A tanyasi csirke – a látnok ajándéka – Zayne és Stacey között hevert az ülésen. Amikor csak hátranéztem, Zayne éppen gyilkos pillantást lövellt Roth tarkója felé, aki már harmadszor dúdolta a Paradise Cityt, mintha észre sem vette volna, mennyire idegesíti az őrzőt. Én próbáltam úgy tenni, mintha minden szipiszuper lenne, nem ultragáz, Stacey meg úgy bámulta a fiúkat, hogy szinte hiányzott a kezéből egy vödör pattogatott kukorica.

Amikor végre leparkoltunk a manassasi polgárháborús csatatér közelében álló régi kőház fakerítése előtt, készen álltam arra, hogy ágyúgolyóként ugorjak ki a kocsiból.

– Jobb lesz, ha ti ketten a kocsiban maradtok – fordult Roth a potyautasainkhoz, miután lekapcsolta a gyújtást. – Tony elég magának való. Jobb, ha nem bőszítjük fel.

Zayne a csirkére pislantott.

– Azt kérte, hozzatok neki egy csirkét?

– Ööö… – Roth nem válaszolt.

– Tényleg kisgyerek? – kérdezte Stacey a ház felé pillantva. Az ajtó közelében lévő egyik ablak függönyét elhúzta valaki. – Mármint igazi kisgyerek?

– Aha, olyan kilenc- vagy tízéves lehet – magyaráztam, és az ajtó felé nyúltam.

– Jesszus – motyogta Stacey a fejét ingatva.

– Ti ketten meglesztek itt? – Valahogy nem voltam biztos a dologban.

Roth horkantott.

– Biztos jól ellesznek.

Jelentőségteljes pillantást vetettem rá, ő pedig ártatlan arcot vágott, majd a hátsó ülés felé nyújtotta a kezét.

– A csirkét, ha kérhetném.

Stacey a kezébe nyomta a madarat.

– Ez elég fura…

– Nem is tudod, mennyire – motyogtam.

Roth a Mustang túloldalán várt rám, és amikor mellé értem, gyengéden a derekamra tette a kezét.

– Jól vagy? – kérdezte, és beléptünk a kapun, aztán elsétáltunk a gondosan nyírt bokrok mellett.

– Egy kicsit még fáj – vallottam be, mert ha azt mondtam volna, hogy teljesen jól vagyok, Roth nem hitt volna nekem.

Mielőtt felsétáltunk volna a lépcsőn, Roth lehajolt, és lágyan megpuszilta a homlokomat. Hátrapillantottam, és észrevettem, hogy Zayne az utasítás ellenére nem maradt a kocsiban. Az autó mellett állt, háttal a háznak. Ott volt, de amikor ránéztem, úgy éreztem, mintha egy videófelvételt néznék valakiről. Jelen volt, és mégsem volt jelen.

Az ajtó kinyílt, mielőtt kopoghattunk volna, ami elterelte a figyelmemet. Ahogy a halványkék aura elhalványult, megpillantottam Tony anyukáját. Ezúttal fehér kardigánt viselt, de a nyakán most is az a gyöngysor díszelgett, ami az első találkozásunkkor volt rajta.

– Most sem tetszik, hogy itt vagytok – szólalt meg. Roth vállat vont, majd így válaszolt:

– Most is mondhatnám, hogy sajnálom, de nem gondolnám komolyan.

Te jó ég, már megint ugyanaz a nóta…

– Engedd be őket! – hallatszott egy hang a nő háta mögül, aki erre odébb lépett, és ott állt előttünk a fiú. Először csak fehér ragyogást láttam, ami Zayne aurájánál is fényesebb volt. Egy tiszta lélek – állati ritka dolog. Az éhség, amit régen éreztem egy tiszta lelket látva, minimális volt, szinte feledhető. A kisfiú arcát göndör, szőke fürtök keretezték. Úgy nézett ki, mint egy kis angyal. Imádni való volt – eltekintve kobaltkék szeme fehér pupillájától.

Az a szempár még mindig rám hozta a frászt. Tony a Roth kezében lévő zacskóra pillantott.

– Megint egy csirke? Ez most komoly?

– Hékás, ez igazi tanyasi csirke! – méltatlankodott Roth.

– Azért egy élőnek jobban örültem volna – sóhajtott a látnok, majd intett az anyjának, hogy vigye el az ajándékunkat.

A nő, aki valószínűleg hozzá volt szokva az ehhez hasonló bizarr jelenetekhez, elvette a zacskót.

– Mexikói napot tartunk. A csirkét majd később esszük meg.

– Bizony, ma taco lesz. – A látnok intett, hogy kövessük. A háznak fenyő- és almaillata volt, amitől hirtelen elfogott a karácsony utáni vágyódás. – Igazán megengedhettétek volna a barátaitoknak, hogy bejöjjenek. Ehelyett csak ülnek ott morcosan, és megijesztik a szomszédokat.

– Tutira ők a legkevésbé ijesztő dolog, amit a szomszédaitok valaha láttak – mutatott rá Roth.

– Attól függ, mit tart az ember ijesztőnek, nem igaz?

Roth valami elmés válaszra nyitotta a száját, de figyelmeztetőn a vállába böktem; ha nem teszem, sose hagyta volna abba.

Csúnyán nézett rám, mire Tony kifejezetten gyerekes kuncogást hallatott.

Követtük őt a nappaliba. A szobában egy hatalmas karácsonyfa állt, tele díszekkel és ajándékhegyekkel a lábánál. A tévén ezúttal is egy videójáték kimerevített képe látszott, de ez nem a középkorban játszódott. A képen egy kocsi volt, amit egy rendőrnek látszó alak üldözött.

Tony lehuppant egy babzsákra, és alatta valahogy még ez is trónnak látszott.

– Tudom, miért vagytok itt.

– Hát persze – mormoltam, és leültem a kanapéra.

A fiúcska felvonta egyik szőke szemöldökét, és Rothra pillantott.

– Csak hogy tudd: amikor leláncoltak a pokol legtüzesebb bugyrában, a jóslatommal ellentétben nem röhögtem szét a fejem.

Roth szeme összeszűkült, ahogy eszébe jutottak a szörnyű emlékek. Leült mellém a kanapé karfájára.

– Inkább egy elégedett, öblös nevetés volt – tette hozzá Tony huncutul.

– Nem inkább magas hangú vihogás? – kontrázott Roth. – Elvégre még nem vagy túl a pubertáson.

Atyavilág.

Tony felemelte pufók kezecskéjét, és bemutatott Rothnak.

– Jaj, csak nem dühítettem fel az édes kis babucit?

– Roth – sóhajtottam, és finoman belebokszoltam a lábába. – Sehová se vihetlek magammal.

– Ez nem igaz – kacsintott rám. – Remekül alkalmazkodom bármilyen szituációhoz.

Tony lazán feltette a lábát a dohányzóasztalra.

– Habár nagyszerűnek tartom, hogy ti ketten elfogadtátok önmagatokat és az egymás iránti érzéseiteket, jobb dolgom is van, mint hogy nézzem, ahogy…

– Tony! – hallatszott az anyukája hangja a ház egy másik részéből. – Most azonnal vedd le a lábadat a dohányzóasztalról!

Összeszorítottam a szám, hogy nehogy elnevessem magam, Tony pedig fura szemét forgatta, de azért teljesítette a parancsot. A lába nagyot dobbant a keményfa padlón.

– Tudni akarjátok, hogyan ölhetitek meg a lilint –

folytatta, miközben baljóslatúan nézett Rothra. – Ismeritek a szabályokat. Semelyik oldal javát nem szolgálhatom a jóslatommal.

– Fenébe a szabályokkal! – mondta indulatosan Roth.

– Te könnyen beszélsz, nem a te életed a tét – vágott vissza a látnok. – Az a helyzet, hogy már mindkettőtöknek ismernie kéne a választ, amit kerestek.

– Tudjuk, hogyan ölhetjük meg a lilint – szólaltam meg, és előrébb csúsztam a kanapén. – Szíven kell szúrnunk, vagy le kell fejeznünk, és a szíven szúrás majdnem sikerült is, de…

– De kisebb komplikáció lépett fel? – A fiúcska bánatosan a képernyő felé pillantott, mintha minden perc, amit nem játékkal tölt, kész kínzás lenne. – A lilinen ejtett halálos seb téged is megöl.

Bólintottam.

– Várható volt. A lilint részben belőled teremtették, ahogy mindkettőtök Lilithből teremtetett – folytatta a látnok, és oldalra döntötte a fejét. Néhány arany lokni az arcába hullott. – Ti hárman összetartoztok.

Ezt már korábban is hallottam, de azt senki sem említette, hogy a lilin megölése egyet jelent az én halálommal. Ezt az icipici részletet kifelejtették. Na, nem mintha túlzottan meglepett volna a dolog…

– Tudnunk kell, hogyan választhatjuk el őket egymástól. – Roth kinyitotta, majd ökölbe szorította a felém eső kezét. – Ezért vagyunk itt.

– Igen, tudom. – Tony szinte oda sem figyelt ránk, annyira elvonta a figyelmét a megállított videójátéka. – Ezzel a beszélgetéssel csak az időnket vesztegetjük.

– Egyáltalán nem érdekel ez az egész? Tudom, hogy a hülye játékod fontos neked, de ha nem állítjuk meg a lilint, te is meghalsz. Mindenki meghal! – Felpattantam, és legszívesebben megragadtam volna a kis látnokot, hogy megrázzam. De tudtam, hogy nem a levegőbe beszél: mi nem értettük őt. Zakatolt a szívem az idegességtől. – Ha elbukunk, a lilin elindítja a világvégét. Még te is figyelmeztettél minket erre, amikor legutóbb itt jártunk.

– Amikor legutóbb itt voltatok, láttam, hogy nagy esély van arra, hogy ez történjen. – A pupillái egyszeriben világítóan fehérré váltak. – Most viszont azt látom, hogy nem fog megtörténni. Megakadályozzátok a világvégét.

– De… – vágtam közbe feszülten.

– Te akadályozod meg – fejezte be, miközben jelentőségteljesen nézett rám. – És már azt is tudod, hogyan. Ennyi. Itt a vége.

Roth élesen beszívta a levegőt, én pedig, azt hiszem, egy pillanatig elfelejtettem levegőt venni. Újra szembesültünk azzal, amit egyikünk sem akart tudomásul venni a lilinnel való összecsapás után.

A lilin megölése egyet jelent az én megölésemmel.

– Nem segítesz, öcskös – mondta nyugodt hangon Roth, de düh és még valami, talán kétségbeesés sugárzott belőle, ami megülte a szobát. – Tudnunk kell, hogy ölhetjük meg a lilint anélkül, hogy Laylának bántódása esne.

– Ahogy mondtam, erre a kérdésre már tudjátok a választ – válaszolta Tony a babzsáktrónusáról. – Csak nem akarjátok elfogadni.

Egy pillanatra behunytam a szemem.

– Úgy érted… épp az ellenkezőjét kell tennünk: megölni engem, hogy a lilin meghaljon.

– Ez baromság – vetette közbe Roth, és mire kinyitottam a szememet, már állt. – Ez nem válasz.

Az ifjú látnok arcán bűntudatos kifejezés villant át.

– Ez az egyetlen válasz.

Roth Tony felé indult, de gyorsan elkaptam a karját, hogy megállítsam. Mély lélegzetet vett, a mellkasa hirtelen megemelkedett. Egy pillanattal később Tony anyja a szobában termett.

Egy nehéz üvegedényt tartott a feje fölött, készen arra, hogy ránk hajítsa azt.

– Azt hiszem, itt az ideje, hogy távozzatok. Megszorítottam Roth karját. Tony anyjának igaza volt.

Ideje volt mennünk, mert megkaptuk a választ. Már azelőtt tudtuk, hogy idejöttünk volna – én legalábbis biztosan. Roth még mindig vérben forgó szemmel bámulta a látnokot, ezért a karjánál fogva húzni kezdtem.

– Roth – suttogtam. – Menjünk!

Roth felém fordította vérszomjas tekintetét.

– Te ezt csak így elfogadod? – mutatott Tonyra idegesen. – Megelégszel azzal, hogy nincs más lehetőség?

– Nem – válaszoltam, és bár nem volt hazugság, csak azért mondtam ezt, hogy végre elhúzhassunk innen, mielőtt Tony anyja ránk öntené az üvegtálból a babpürét.

– De itt nem tehetünk többet. – Roth még mindig habozott, ezért a karjánál fogva húzni kezdtem. – Majd magunktól rájövünk a megoldásra.

Én magam is hallottam, mennyire bizonytalan a hangom, de Roth végre megadta magát. Elindultunk a kijárat felé. Menet közben elhaladtunk Tony mogorva anyukája mellett.

– Minden okkal történik – kiáltott utánunk a látnok, amikor az előszobába vezető boltíves folyosóra értünk. Hátrapillantottam, és megláttam Tonyt, aki mögöttünk állt. Az arca a korát meghazudtolóan komoly és bölcs volt. – Ezen a világon minden apró történésnek megvan az oka. Minden tett, a herceg és az őrzők tettei is ehhez a ponthoz vezettek. Mindannyian áldozatokat hoztak érted.

Nem hiába.

Stacey arca fehér volt, mint egy füzet lapja, sötét szeme tágra nyílt.

– Nem – mondta, aztán hangosabban folytatta: – Az nem lehet.

Az anyósülésen ülve Roth felé fordultam. A kezét néztem. Olyan erősen szorította a kormányt, hogy kifehéredtek az ujjpercei. Nem igazán szólalt meg azóta, hogy beszálltunk a Mustangba. A sulihoz tartottunk, hogy kitegyük Stacey-t, és az út során Roth végig egyenesen előre nézett; az állán rángatózott egy izom.

– Komolyan nem tehetünk semmit? – kérdezte Zayne. Kezét az ülésem háttámláján nyugtatta. – Vagy csak arról van szó, hogy a látnok nem tudja, mit kéne tennünk?

– Szerintem nincs más megoldás – feleltem, és hátrapillantottam Zayne-re. Nem tűnt sem dühösnek, sem zavartnak, az érzelem, ami az arcán tükröződött, inkább a kettő keveréke volt. – Igazából logikus is, hogy a lilin és köztem kapcsolat van, és mindketten kapcsolódunk Lilithhez. Elvégre a lilin Lilith és az én véremből jött létre.

– Szerinted talán logikus – mondta Stacey, és egyik lábát felhúzta a mellkasához. – Szerintem meg ennek az egész szarságnak nincs semmi értelme, de mindegy. Most mit csinálunk? Ha nem ölhetjük meg a lilint…

– Ha nem öljük meg a lilint, elveszítjük Samet. És az összes lelket, amit a lilin elvett – emlékeztettem Stacey-t.

Fájdalmasan eltorzult az arca, és kibámult az ablakon. A házak és pázsitok helyét, amik mellett elsuhantunk, falak vették át.

– Nem felejtettem el. Csak…

Zayne hátradőlt az ülésen, és az arcát dörzsölte.

– Muszáj lennie más megoldásnak. Ott van az a sok francos könyv az apám dolgozószobájában. Ha hazaértünk, megnézem őket. Dezt is ráállítom a problémára. – Zayne leengedte a kezét, és nagyot sóhajtott. – Nem adjuk fel.

Még mindig elég fontos voltam Zayne-nek ahhoz, hogy segíteni akarjon – ettől kicsit könnyebbé vált a teher, ami a lelkemre nehezedett amiatt, hogy akkora fájdalmat okoztam neki. De meg sem kellett volna lepődnöm, hiszen annak ellenére, hogy Zayne egy része érthető módon gyűlölt engem, azért mégiscsak jó ember – sőt, csodálatos ember – maradt.

– Hallottad, Layla? – kérdezte Zayne, magára vonzva a tekintetemet. – Nem adjuk fel.

– Tudom, de… kezdünk kifutni az időből, ami Samet illeti. És nem tudjuk, az alfák meddig fogják még tétlenül nézni az erőszakot. – Állati okosakat mondtam. Olyan okosakat, hogy sem Zayne, sem Roth nem tudott mit mondani válaszul. – A lilin kiirtotta az Isten Gyermekeinek Egyháza egész gyülekezetét. Jó, nyilván nem voltak a Nagyfiú kedvencei, de csak idő kérdése, hogy a lilin valami olyasmit tegyen, ami fölött az alfák már nem fognak szemet hunyni. Azzal, hogy felélesztette azokat a vízköpőket, majdnem leleplezett mindannyiunkat. Vajon igazából mennyi időnk lehet arra, hogy megoldjuk ezt az egészet?

– Mire célzol? – kérdezte nyersen Roth.

Ijedten néztem rá. Le sem vette a szemét az útról.

– Nem tudom. Arra, hogy… kifutunk az időből.

Roth megint hallgatásba temetkezett, és egészen addig néma is maradt, amíg meg nem érkeztünk az iskolához. A rég nem látott épület vegyes érzelmeket váltott ki belőlem. Vágyakozva és csalódottan néztem a suli bejáratát – jól emlékeztem, milyen izgatottan vártam, hogy reggelente bejöhessek ide. Az iskola falain belül úgy tehettem, mintha normális lennék. Visszagondolva rájöttem, milyen gyerekes butaság volt menekülni a valódi énem elől.

Többé nem lettem volna képes rá.

Stacey felkapta a hátizsákját a Mustang padlójáról, és kiszállt a kocsiból. Én is így tettem, hogy megöleljem. Sietnünk kellett, mert ha meglátott volna valaki az iskola vezetőségéből, elárasztottak volna minket kérdésekkel, amire most nem volt időnk.

– Minden oké? – kérdeztem, ahogy kibontakoztunk az ölelésből.

Bólintott, és félresöpörte szemébe lógó, sűrű frufruját.

– Igen. Nem. – Feljebb húzta a vállán a táskája szíját. – Egyáltalán, miért engem kérdezel, hogy jól vagyok-e? Neked van pszichopata démon sziámi ikred. Most ne miattam aggódj!

– Az nem olyan egyszerű…

– Vagy talán csak könnyebb miattam aggódnod, mint saját magadért?

Válaszra nyitottam a számat, de nem igazán tudtam mit mondani erre. Stacey nagyon éleslátóan megfogalmazta a dolgot. Felpillantottam a sűrű felhőkre, és sóhajtottam.

– Nem tudom, mit gondoljak. Én… – Félbehagytam a mondatot, a fejemet ráztam.

Stacey megragadta a pulcsim ujját, és finoman meghúzta.

– Ugye tudod, hogy nővér helyett a nővérem vagy? Elvigyorodtam.

– Ja.

– És szeretlek, bármi történjék. Ezt is tudod. Ahogy azt is, mennyire fájt Sam elvesztése. – Könnyekkel telt meg a szeme, de a tekintete határozott volt. – Nem veszíthetlek el téged is.

Ettől a mondattól elfogott az idegesség.

– Miért gondolod, hogy ilyesmi történhet?

– Mert ismerlek – válaszolta rekedten. – Ígérd meg, hogy nem csinálsz hülyeséget!

– Ééén? – Erőltetetten felnevettem, de a hang inkább emlékeztetett egymásnak ütődő csontok zörgésére. – Hülyeséget?

A viccelődésemtől sem lett kevésbé feszült.

– Tudod, hogy értem – mondta. – Ígérd meg, Layla! Azt akarom, hogy ígérd meg, itt és most.

– Megígérem – suttogtam.

Elváltunk egymástól, és tudtam, hogy az ígéretem a legkevésbé sem nyugtatta meg Stacey-t. Igazából nem is lett volna szabad ilyen ígéretet tennem. Nagyon is hajlamos voltam a hülyeségekre, és most is ilyesmire készültem.

HUSZONHAT

Rothtal segítettünk Zayne-nek és Deznek átböngészni a padlótól plafonig érő polcokon sorakozó ősrégi köteteket Abbot dolgozószobájában. Ráment az egész délutánunk, és amikor leszállt az éj, Denika és Nicolai is csatlakozott hozzánk. Miközben a poros lapokat olvasgattuk, időről időre hallottuk Izzy kuncogását és Drake éles kiáltásait – Jasmine-nek nyilván nehezére esett kifárasztani és ágyba dugni őket. Amikor azonban úgy döntöttünk, hogy aznapra eleget kutakodtunk – sikertelenül –, az ikrek már sehol sem voltak.

Viszont az egyik könyvben olvastam egy érdekes lényről, a pukvudzsiról. Az aprócska, trollszerű szörnyecskéről korábban csak egyszer hallottam, akkor, amikor Dez annyi évvel ezelőtt az udvarházba hozta Jasmine-t, mert megharapta egy ilyen izé, és a nő nagyon beteg lett a harapástól.

Mindig is látni akartam egyet a saját szememmel. Amikor Rothtal elindultunk hazafelé, esett a hó.

A Palisades felé vettük az irányt, mivel közelebb volt, mint a McVilla. Leparkoltunk a mélygarázsban, majd elsétáltunk a föld alatti szórakozóhely mellett. Amint beléptünk a lakásba, Roth szabadon engedte a kiscicákat. A famulusok szanaszét szaladtak a szobában: az egyik a zongorához ment, a másik kettő pedig az ágy alá rohant.

– Szerezzek valami kaját? – kérdezte Roth, miután a könyvespolc tetejére dobta a kulcsait.

Nem igazán voltam éhes, de tudtam, hogy Roth egész nap nem evett.

– Az jó lenne.

– Hozok valamit – mondta, ahelyett, hogy szokás szerint Caymantől rendelt volna valamit. – Van valami különleges kívánságod?

Összepréseltem az ajkam, aztán a fejemet ingattam, majd néztem, ahogy Roth az ajtóhoz sétál, megtorpan, mintha mondani akarna valamit, végül kimegy a szobából. Összerándult a gyomrom az idegességtől. Mióta elhagytuk a látnok házát, ez volt a legtöbb, amit Roth mondott nekem. Kezdtem gyanakodni. Vajon mire készül?

És én mire készülök?

Körülnéztem a szobában, majd Robint szólítottam. A famulus lemászott a bőrömről, és róka alakú árnyként a padló felé suhant. Leérve alakot öltött, és vörösesnarancs bundája meglibbent, ahogy oldalra fordította a fejét, és rám nézett.

Ő tudta. Hát persze.

Csipogva a nyitott ruhásszekrényhez szökdécselt, ahol a fogasról lerángatott ruhadarabokból ágyat csinált. Néztem, ahogy a teste mellé simítja bozontos farkát, majd a tetőre vezető ajtóhoz mentem.

Kiléptem az ajtón, és megcsapott a hideg levegő, ahogy mászni kezdtem a keskeny lépcsőn. A tetőn lévő üres virágcserepeket vékony hóréteg borította, a nyugágyak fölé feszített vászonponyva halkan meglibbent. A fák ágai csupaszon meredtek az égbe, de nem voltak halottak. Tavasszal újra élettel telnek majd meg… Már ha megéri az emberiség a tavaszt.

A tető pereméhez sétáltam, és Washington villódzó fényeit bámultam. A lélegzetem kis párafelhővé állt össze az arcom előtt, de jó volt idekint, távol a város zajától és a fullasztó kipufogógáztól. Megnyugtatott. Pár nap volt karácsonyig, és kezdtünk kifutni az időből.

Sőt, már ki is futottunk belőle.

Zayne és Dez azt tervezte, hogy folytatják a könyvek böngészését, hátha megtalálják a megoldást a lilin elpusztítására vagy legalább az ártalmatlanná tételére, de én kételkedtem abban, hogy bármit is találnának. Egyébként is: azzal még semmit sem tettünk volna a felfalt lelkekért – Sam lelkéért –, ha egyszerűen útját álljuk a lilinnek.

Mély lélegzetet vettem, de megakadt a torkomon, ahogy hatalmába kerített a húsomba vájó pánik, ami eddig szellemként leselkedett utánam az éjszakában, készen arra, hogy magával rántson a mélybe. Mielőtt azonban átadtam volna magamat a zuhanásnak, megéreztem Roth jelenlétét. Nagyot nyeltem, és mélyre temettem magamban a félelmet, majd szembefordultam Rothtal.

Az ajtó túloldalán állt, a szellő belekapott sötét hajába, aminek tincseibe hópelyhek telepedtek. A szeme borostyánszínű ékkőként csillogott.

– Mit keresel idefent? Vállat vontam.

– Semmi különöset. Csak olyan szép itt, a hóval, meg minden.

– És meg lehet fagyni – jegyezte meg.

– Ez egyikünket sem igazán érinti.

– Tudom. – Féloldalas mosolyra húzódott az ajka. – Csak szerettem volna rávilágítani. – Szünetet tartott. – Nem is vagy éhes, igaz?

– Nem igazán.

Roth felvonta a szemöldökét, és elindult felém.

– Szeretnél itt maradni egy kicsit?

– Aha. Igen, szeretnék.

Még mindig félmosollyal az arcán leült a nyugágyra. Megpaskolta a párnát, ami védve volt a hótól, de csak addig, amíg fel nem erősödött a szél. Odasétáltam hozzá, és amikor felém nyújtotta a kezét, megfogtam.

Roth az ölébe húzott, hogy a hátam a mellkasának nyomódjon, majd átölelt. Behunytam a szemem, igyekeztem mindent elfelejteni, és élvezni a testéből áradó meleget és nyugalmat.

Nem tudom, meddig ültünk ott némán, a hóesést nézve, de a tetőt borító hóréteg észrevehetően vastagabbá vált. Végül Roth törte meg a csendet:

– Gondolkodtam – kezdte vészjóslóan. – Eszembe jutott, milyen jó lenne, ha felvennél egyszer egy olyan aprócska bikinit, aminek az alsója hátulról olyan vékony, mint a fogselyem.

– Te jó ég! – nevettem, és a kezét simogattam. – Hogy lehet, hogy már meg sem lepődöm rajtad?

– Na, na, na. Hallgass végig! – A vállamra fektette az állát. Felé fordítottam az arcom, és vártam. – Nem csak rajtad lenne kevesebb ruha, mint most.

Fogalmam sem volt, mire akar kilyukadni Roth, de örültem, hogy végre beszél hozzám, és kész voltam egyszerűen… elengedni az egészet, és csak élvezni a pillanatot. Bármekkora hülyeséget is mond.

– Rajtad is falatnyi bikini lenne? – kérdeztem. Éreztem, hogy elmosolyodik.

– Nem bírnál magaddal, ha ilyen csodás látvány tárulna eléd. – Elkezdtem felé fordítani a törzsemet is, de nem hagyta, hogy szembeforduljak vele. – Úgy bánnál velem, mint egy darab hússal.

– Ó, valóban? – kérdeztem nevetve.

Roth hátradőlt a nyugágy párnájára, és magával húzott. Fekve néztük tovább a szállingózó hóesést.

– Bizony. Szóval rajtam fürdőgatya lenne.

– Fecske?

– Fecskét még én sem vennék fel.

– Miért, az talán durvább volna, mint én a fogselyembikiniben?

– Maradjunk annyiban, hogy durva lenne. – Elfordította a fejét, így láthattam az arcát. – Viszont a fürdőgatyához és az icipici bikinihez homokos tengerpart is tartozna ám. Még sosem jártál tengerparton, igaz?

– Igaz. – Roth ajka a fülcimpámhoz ért, és az ajkamba haraptam, ahogy borzongás futott végig a testemen. – És hol is van ez a tengerpart?

– Egy trópusi országban, ahol mindig meleg van, és folyton süt a nap. – Egyik keze a pulcsim szegélyénél kalandozott, a másik pedig lustán simogatta a combomat.

– És ami nagyon messze van innen.

– Milyen messze? – suttogtam.

– Amilyen messze csak szeretnénk. – Keze az államra siklott, és felemelte az arcom. – A Turks- és Caicos- szigetekre gondoltam, vagy valami hasonló helyre. – Megpuszilta a homlokomat. – Ott még nem jártam. – Ajka végigsimította a szemöldököm vonalát. – De van ott egy Grace Bay nevű öböl. – Egyesével megcsókolta mindkét szemhéjamat. – Fehér homok. Türkizszínű víz. – Megpuszilta az orrom hegyét. – Azt mondják, maga a paradicsom. El kéne mennünk oda.

Finoman elmosolyodtam.

– El kéne.

Elhúzódott, és találkozott a tekintetünk.

– Komolyan mondom. Akár holnap reggel indulhatunk.

Elhalványult a mosolyom.

– Micsoda?

– Semeddig sem tartana szereznem egy magángépet. Csak pár meggyőző szó a megfelelő embernek, és már mehetünk is. Ahhoz egy kicsit messze van, hogy mi magunk repüljünk oda. – A tekintetemet fürkészte, és a testem megfeszült az idegességtől, mert láttam rajta, hogy tényleg nem viccel. – Már holnap este ott lehetünk.

– Roth…

– Magunk mögött hagyhatjuk ezt az egészet –

győzködött. Az arcom két oldalára simította a tenyerét. – Lesz, ami lesz, ránk már nem lesz hatással…

– Bárhová megyünk, ez elől nem menekülhetünk. Az alfák közbelépnek. A lilin is ezt akarja, és a Kaszás is erről beszélt. Előidézik az apokalipszist. Ez elől akkor sem menekülhetünk, ha elbújunk egy tengerparton.

– Azért megpróbálhatnánk, a rohadt életbe! – erősködött. A sötétben is láttam, hogy villog a szeme az indulattól. – Ha megpróbálnánk túlélni, ha elmennénk innen, azzal legalább megkapnánk a holnapot, talán egy hetet vagy egy hónapot is nyernénk. De ha itt maradunk… Azzal mit nyerünk?

Élesen beszívtam a levegőt.

– Ezt meg hogy érted?

– Azt hiszed, nem tudom, mi jár a fejedben, mióta rájöttél, hogy az életed össze van kötve a lilinével? – Roth a tarkómra simította a tenyerét, és közel hajolt hozzám, homlokát az enyémhez szorította. – A fenébe, Layla, tudom…

Behunytam a szemem, ahogy belém hasított a fájdalom.

– Túl jó vagy. Te nem látod, de én igen. Te túl jó vagy, de én nem vagyok az. – Rekedtté vált a hangja. – Hadd legyek önző mindkettőnkért.

– És mi lesz Sammel, Roth?

– Nem tudom. Nincs olyan válaszom, amilyet hallani akarsz – ismerte el. – Sajnálom. Nekem te vagy a legfontosabb. Semmi más nem érdekel.

Egyik karomat a nyaka köré fontam, és némán az álla alá hajtottam a fejem. A keze még mindig a tarkómra simult.

– Tudom, hogy szerinted csak egyetlen megoldás van: ha az életedet adod azért, hogy megállítsuk a lilint – folytatta Roth a korábbinál mélyebb hangon. – De ezt nem engedhetem.

– Nem is akarom megtenni.

Másik kezével átölelte a derekamat, felemelte a fejét, és amikor megszólalt, az ajka az arcomhoz ért.

– Akkor ne tedd!

Roth szájából olyan könnyűnek hangzott. De ő is tudta, hogy valójában nem ilyen egyszerű a dolog. Ha másnap eltűnnénk Washingtonból, azzal jó eséllyel nyerünk pár napot, hetet vagy hónapot, mielőtt az alfák közbelépnek, és mindannyiunkat eltörölnek a föld színéről. De hogy is élvezhettem volna ezeket a napokat vagy heteket, tudva, hogy hátat fordítottam Samnek? És, te jó ég, az emberiségnek? Ez az egész túlmutatott rajtunk. Most nem az számított, hogy mi mit akarunk, mire vágyunk.

Görcsösen megszorította a tarkómat, és suttogva, nehézkesen így szólt:

– Layla, én rettegek.

Fájdalmasan elszorult a szívem. Sokként ért Roth vallomása. Elhúzódtam, a szemébe néztem.

– Te sosem félsz.

– Nem félek. Rettegek – ismételte meg, és beletúrt a hajamba. – Rettegek attól, hogy elveszíthetlek, és semmit sem tehetek ellene.

Szerettem volna megnyugtatni Rothot, de ebben a pillanatban leomlottak a védfalaim. A gyomromat szorító pánik elárasztotta a testemet. Roth is biztosan észrevette a tekintetemen a változást, mert a mellkasához húzott.

– Nem hagyom, hogy megtörténjen – igyekezett megnyugtatni. – Én vagyok a herceg. Biztos tehetek valamit. Elmehetek a Főnökhöz.

De ha tehetne is valamit a Főnök, nem tette volna meg mostanáig? Képes lenne egyáltalán közbeavatkozni ezen a ponton? Nem számít. Belekapaszkodtam Rothba, és a szívem mélyén tudtam, hogy számunkra nincs holnap. Ha halogatom azt, amit meg kell tennem, azzal nemcsak Samet és a lilin által felfalt többi lelket veszítem el, de sok millió ember életét kockáztatom, ha az apokalipszis valóban bekövetkezik.

És azt is, hogy Roth valami még nagyobb hülyeséget tesz, mint amire én készülök, szóval, ha már magamat nem menthetem meg, legalább Samet igen. A többi lélekkel együtt. Megmenthetem az ártatlan embereket, akik a világvége miatt az életüket vesztenék. Megmenthetem Rothot.

Roth felemelte a fejét, és mondani akart valamit, de nekem elegem volt a beszédből. Odahajoltam hozzá, és megcsókoltam. Megpróbálta elfordítani a fejét, de nem engedtem, belé fojtottam a szavakat.

A csók nem volt elég, megint szóra nyitotta volna a száját, ezért felültem, és a csípőjét közrefogva fölé térdeltem. Szorosan hozzásimultam, és amikor végre szétnyitotta az ajkait, és visszacsókolt, a szívem is belesajdult. Perzselő volt a csókunk. Keze a derekamra siklott, éreztem, ahogy kétségbeesetten kíván engem, ami még jobban felerősítette az én vágyamat is.

Megfeszültek az izmai, és hirtelen felállt. A csípője köré fontam a lábamat. A szánk mintha összeforrt volna, ahogy kiléptünk a hóesésbe. Felerősödött a szél, belekapott a hajamba.

Nem voltam biztos benne, hogy kibírjuk a lépcsőházig vezető utat.

Épphogy sikerült.

Amikor a keskeny folyosóra értünk, és becsapódott mögöttünk az ajtó, Roth elfordult, és a falhoz szorított. Egymásba gabalyodtak a tagjaink, és a lélegzetünk szaggatottá vált, amikor a teste legkeményebb részét az én testem legpuhább részéhez préselte. A ránk hullott hó elolvadt, nedves lett tőle a bőrünk és a hajunk.

Csókolóztunk. Egymásba kapaszkodtunk, és megállt a világ körülöttünk. Ez a néhány lopott pillanat csak rólunk szólt. Semmi más nem számított, csak az érzés, ahogy Roth hozzám simul, és az egymás iránt érzett szerelmünk.

– Kapaszkodj! – kérte, és én nem is terveztem elereszteni.

A leheletem az ajkát simogatta, miközben Roth a lépcsőn a lakása felé indult. A lábával behúzta mögöttünk az ajtót, kirekesztve a hideget, és amikor elfordult, belerúgott a zongora előtt álló padba, ami felborult.

Szinte meg sem hallottuk.

Az ágy végéhez vitt, egy pillanatra sem szakította félbe a csókot. Nem bírtunk betelni egymás ízével. Még akkor sem, amikor finoman megharapta a fülem alatti érzékeny területet, kéjes nyögést csalogatva elő belőlem.

Csak annyi időre távolodtunk el egymástól, amíg megszabadultunk a testünket elválasztó összes ruhadarabtól, de még ez is túl sokáig tartott, mert egyfolytában szünetet kellett tartanunk… Elterelte a figyelmünket a látvány, ami elénk tárult, ha az egyikünk megszabadult a felsőjétől, vagy kigombolt egy gombot… A kezünk, az ujjaink, a szánk mohón kereste a másik testét.

A hátamra fektetett, és ahogy felnéztem rá, képtelen voltam tisztán gondolkodni. Elemésztett az iránta érzett vágy, de tudtam, hogy ő is ugyanígy érez, mert a keze remegve ért a testemhez, és a hangja elakadt, amikor azt mondta, gyönyörű vagyok. Amikor újra és újra szerelmet vallott, minden alkalommal elcsuklott a hangja.

Imádatát fejezte ki minden porcikám iránt, én pedig viszonoztam a kényeztetést. A testem minden apró területét felfedezte, a lábfejem ívétől kezdve az ajkamig vezető összes völgyecskét csókkal hintette be. Összeforrt a testünk, és egymás tekintetét és kezét nem eresztve mozogni kezdtünk. Amikor vége volt, egymás mellett feküdtünk. Roth keze a derekamat simogatta, aztán a csípőmre siklott, és kezdtük elölről. Belefeledkeztünk a szerelembe, és puszta akaraterővel távol tartottuk magunktól a sötét árnyakat, amíg egy sem maradt.

Miután végeztünk, nem jött álom a szememre, pedig semmi másra nem vágytam, mint összebújni Rothtal, és mindenről megfeledkezni. De ha ezt megteszem, az a számomra fontos emberek életébe kerül, és veszélybe sodor számtalan, névtelen ártatlant. Képtelen lettem volna együtt élni a tudattal, hogy csak én akadályozhattam volna meg ezt a szörnyűséget, de nem tettem. Egyébként is, ha megfutamodom, azzal csupán pár napot – talán csak pár órát – nyerünk, hiszen ha a lilin túl messzire megy, túl sokat fed fel a világunkból, az alfák mindannyiunkat eltörlik a föld színéről. Régóta vártak már egy alapos indokra, hogy ezt megtegyék.

Muszáj megtennem. Tudtam, hogy nincs más megoldás, de ahogy néztem az alvó Rothot, fájdalom hasított a szívembe. Elszorult a torkom, és mintha mázsás súly nehezedett volna a mellkasomra, ahogy könnyekkel telt meg a szemem.

Bizseregtek az ujjaim, annyira szerettem volna még egyszer utoljára megérinteni őt, de ha megteszem, kockáztattam volna, hogy felébred. Így hát megelégedtem annyival, hogy az emlékezetembe véstem szépséges arca minden apró szegletét: éles járomcsontját, álla határozott vonalát, ami alvás közben kissé lágyabbnak tűnt. Elraktároztam a dús szempillák és a természetes ívű szemöldök képét. Megnéztem magamnak a telt ajkakat, és azt kívántam, bár újra láthatnám a gödröcskéket vagy a borostyánsárga szempár csillogását, ahogy Roth rám néz. Még egyszer utoljára bele akartam túrni a hajába, érezni, ahogy a selymes tincsek az ujjaim közt siklanak.

Annyira szerettem volna, ha még egyszer kimondja:

„Szeretlek”, hogy az már fájt.

De ezek közül egyik sem történhetett meg.

Szorosan becsuktam a szemem, hogy gátat szabjak a könnyek áradatának, majd óvatosan legördültem az ágyról, és lábujjhegyen a földön heverő ruháimhoz mentem. Felöltöztem a néma sötétségben, felvettem a zongoráról a vastőrt, majd odaosontam az ágyhoz, ahol Roth a korábbi helyem felé fordulva aludt az oldalán.

– Szeretlek – suttogtam elhaló hangon. – Annyira szeretlek.

Aztán megtettem azt, amit sosem terveztem, de kénytelen voltam megtenni: elhagytam Rothot.

HUSZONHÉT

Ahogy számítottam rá, nem tartott sokáig megtalálni a lilint. A tetőre vezető kijáraton keresztül hagytam el a lakást, és repülve folytattam az utat. A hideg szél még egyszer utoljára felborzolta a tollakat a szárnyamon.

Ez az egész szinte ironikus volt.

Roth áldozatot hozott értem. Csakúgy, mint Zayne, sőt, a végén még Abbot is. Mindannyian feladtak valamit azért, hogy én élhessek. A boszorkányok bájitalának köszönhetően halhatatlanná váltam, és pár csodálatos napig megízlelhettem, milyen lenne egy örökkévalóság Roth mellett. Amikor megértettem, mi is vagyok valójában, hihetetlen hatalom birtokosává váltam. A puszta jelenlétem rettegéssel töltötte el a démonokat és az őrzőket egyaránt. Erős ellenféllé váltam, igazi kemény hibridcsajjá.

Az összes áldozat, minden, amit valaha tettek értem, ehhez a pillanathoz vezetett, amikor mindez értelmét veszti számomra. Nevethetnékem támadt, de volt egy olyan érzésem, hogy őrült vihogás hagyná el a torkom, aztán összeomlanék, mert nem akarok meghalni.

Annyira azért nem vagyok bátor. Nem vagyok ilyen önzetlen.

Csak egy lány vagyok, akinek nincs más ötlete, nincs több bűvésztrükk a tarsolyában.

A Rock Creek parkban szálltam le, a vaskos, magas fák között, amiknek a tetejét hó borította, és furcsa nyugalom árasztott el, ahogy elindultam az ösvényen. Oké. Talán a nyugalom nem a legjobb szó rá. Ahogy felnéztem a felhők közül előbújó holdra, nem éreztem semmit.

Eltökélt voltam, de üres, teljesen üres.

Pár perccel később halk nevetést hallottam a hátam mögül. A tőr a hátsó zsebemben lapult, ahol könnyedén hozzáférhettem, de nem vettem elő, amikor lassan hátrafordultam.

Finom hóréteg borította a földet, és hópihék szállingóztak a felhőkből. A lilin úgy másfél méterre állt tőlem, és ezúttal is Sam alakját öltötte magára. Borzongás futott végig a testemen a dühtől. Utáltam, amikor az ő alakjában jelent meg.

És ezt a lilin is tudta. Rám mosolygott.

– Észhez tértél végre? Felhúztam a szemöldökömet.

– Ha észhez térés alatt azt érted, hogy hajlandó vagyok-e segíteni kiszabadítani Lilithet…

– Az anyánkat – szakított félbe a lilin.

Figyelmen kívül hagytam a közbevágást, és folytattam:

– Akkor nagyon el vagy tévedve. Sosem segítenék kiszabadítani őt, mert az a világ végét jelentené.

– Ha nem szabadítjuk ki, az is – felelte a lilin, és tett egy lépést felém. – Hát nem érted? Addig folytatom a lelkek felfalását, amíg az alfáknak nem lesz más választása, mint közbelépni, és kiirtani a föld összes démonját és őrzőjét.

Ökölbe szorult a kezem.

– Miért tennél ilyet? Téged is megölnének velünk együtt.

– Ó, igen, az igaz. De tudom, hogy a pokol nem fogja tétlenül nézni, ahogy az alfák levadásszák az összes démont. Megtorolják, és akkor eljön a világvége. – A Sam külsejét viselő lilin elmosolyodott, mintha csak egy kellemes napra gondolna a tengerparton. – A halálom, a te halálod, értelmet nyer majd, ha a folyók vérrel telnek meg, és az emberek, ezek a túlméretezett paraziták, milliószámra pusztulnak el.

Letaglóztak a szavai. A fejemet ráztam.

– Neked tényleg diliházban lenne a helyed.

– Nem. De mit veszíthetek? Az életemet? Ezt a porhüvelyt, amit használok? – Megpaskolta az arcát. –

Semmit sem érnek. Semmim nincs, amiről fájna lemondanom. De ha lenne is, anyánkért azt is feladnám. Bármit megtennék azért, hogy végrehajtsam a bosszút, amit érdemel.

Nagyokat pislogtam.

– Ez elég szomorú. A lilin vállat vont.

– Ez az igazság.

A szívemben mintha a remény szikrája gyúlt volna ki.

– Nem feltétlenül. Ugye tudod, hogy van választásod? Abbahagyhatod, amit csinálsz, és kihozhatsz valami jót az életből, amit kaptál…

A lilin hátravetette a fejét, és nevetni kezdett.

– Szabad akaratunk van – sulykoltam. Belekapaszkodtam az egyetlen dologba, amiről úgy gondoltam, talán segíthet jobb belátásra bírni a lilint. – Nekünk is, nem csak az embereknek. Képes lennél megváltozni. Most azonnal megállíthatod ezt. Te…

– Szabad akarat? De naiv vagy, nővérkém! Olyan nincsen. Már születésünkkor kijelölik a végzetünket. Lehetetlen megváltoztatni.

– Tévedsz. Szörnyen nagyot tévedsz. – Legszívesebben toppantottam volna, hogy még meggyőzőbb legyen a mondandóm. – Bárki fordíthat a sorsán, még a démonok is. Nézd csak meg Rothot! Ő sem hitt a szabad akaratban, de azzal, hogy megmentett engem, bebizonyította, hogy igenis létezik. Nézd csak meg őt!

A lilin elvigyorodott.

– Á, a herceg. Ha ránézek, egy olyan démont látok, aki egykor nagy hatalmú volt, és mindenki félt tőle, de mostanra nem több, mint buta kislány pincsi kutyája.

Összeszorítottam a fogam.

– Nem én vagyok a buta, kishaver, Roth pedig senkinek sem a pincsi kutyája.

– Elég – sóhajtott a lilin. – De komolyan. Untat ez a beszélgetés. Te is tudod, hogy nem állíthatsz meg. Annyi eszed még neked is van, hogy ezt felfogd. Nem ölhetsz meg, mert ha megtennéd, abba te is belehalnál. Te és én egyek vagyunk.

– Nem vagy te semmi – fröcsögtem keserűen. A lilin oldalra döntötte a fejét.

– Ha lennének érzéseim, ez nagyon rosszulesett volna.

Ahogy a lilint néztem, a remény apró szikrája pislákolni kezdett, aztán kihunyt. Ahogy a Kaszás is mondta, nem lehet észérvekkel hatni rá. Ha az elejétől ezzel próbálkozom, talán elérhettem volna valamit, de most már nincs idő ilyesmikre, és egyébként is túl kockázatos volna.

A vállamra és a mellkasomra nehezedő súly mintha még nagyobbá vált volna, ahogy a lilin közelebb araszolt felém. Nem hátráltam meg. Mély levegőt vettem, és folytattam:

– Hogy nézel ki… igazából?

Meglepettség suhant át az arcon, ami annyira hiányzott nekem.

– Tessék?

– Jól hallottad. Nem Sam vagy. Nem is Elijah. Tudni akarom, hogy nézel ki valójában.

A kavargó hópelyhek mintha elkerültek volna minket, ahogy a lilin elgondolkodva méregetett. Sötét hajára finom hóréteg rakódott.

– Mit számít az?

Látni akartam az igazi arcát, csak egyetlenegyszer, de ez nem volt túl meggyőző érv.

– Nem tudom. Talán… talán akkor jobban megértenélek.

A lilin szeme összeszűkült. A lény ezután az ég felé fordította a tekintetét, és színpadiasan sóhajtott.

– Annyira emberi vagy.

Amikor Roth mondta ezt, a szavak melegséget és szerelmet árasztottak. Amikor a lilin ejtette ki őket, sértésnek hangzottak.

A lilin hirtelen felém indult, majd alig karnyújtásnyira tőlem megállt. A szeme éjfekete volt, amikor megszólalt:

– Látni akarod, hogy nézek ki? – kérdezte indulatosan.

– Tényleg ezt akarod?

– Igen – suttogtam.

A lilin elmosolyodott, majd elkezdett átalakulni. Egész testében megremegett, aztán vadul rángatózni kezdett. Hátrébb akartam lépni, mert már attól tartottam, hogy fel fog robbanni, de képtelen voltam megmozdulni. A lilin alacsonyabb lett, és karcsúbb, a barna haj helyét szőke vette át, ami olyan világos volt, hogy szinte már fehérnek tűnt. A csontjai eltörtek, és új hosszukat elérve összeforrtak. A lány arca eltorzult, aztán amikor kisimultak a vonásai, belenéztem a halványkék, majdnem színtelen szempárba.

Élesen beszívtam a levegőt. Mintha tükörbe néztem volna. A pontos másom állt velem szemben.

– Bizony, jól látod – mondta az én hangomon.

– Az nem lehet – válaszoltam, és a szívem majd’ kiugrott a helyéről.

– De igen. Mindig is te voltam. – Halványan elmosolyodott, amitől féloldalasan kivillantak a fogai, és én csak arra tudtam gondolni, hogy… Vajon én is így nézek ki, amikor mosolygok? Te jó ég! – Te és én egyek vagyunk – tette hozzá. – Nincs köztünk semmi különbség. Fel bírod ezt fogni?

Pár hónappal ezelőtt ez a látvány jócskán megtépázta volna az önbizalmamat. Annyira megrázott volna, hogy össze sem bírom szedni magam. Megnyomorított volna a tudat, hogy közöm van egy ilyen kegyetlen és gonosz teremtményhez.

De már nem ugyanaz a lány voltam, mint akkoriban.

– Ez valami trükk – mondtam határozott hangon, a saját arcomba bámulva. – Hogy nézhetsz ki úgy, mint én? Te nem…

– Egyek vagyunk – válaszolta, majd végigpillantott a testén. Halkan kacagott, és apró kezeivel végigsimított az oldalán, aztán előrébb vitte őket, és felfelé is végigsimított a testén.

Hűha.

Elég felkavaró volt látni, ahogy magamat taperolom.

– Segítettél megteremteni engem. – Egyik kezével a hajához nyúlt, és csavargatni kezdett egy fakószőke tincset. Felhúzta világos szemöldökét. – Egy vér folyik az ereinkben.

– Ez az egyetlen dolog, ami közös bennünk, és tudom, hogy nem ez az igazi alakod.

Szégyenlősen mosolygott, és vállat vont.

– Ha te mondod. Mély levegőt vettem.

– Gyáva vagy. Ugye tudod? Annyira sem vagy képes, hogy megmutasd az igazi arcodat.

– Nem vagyok gyáva. – Eltűnt a mosoly az arcáról.

Korábbi mozdulatát utánozva megvontam a vállam.

– Mondjuk, nem is csoda, hogy nem tudod felfedni a valódi lényed. Nem látod magadat tisztán.

Elvörösödött az arca, és a fakó íriszt bekebelezte a feketeség. A lilin megint alakot váltott. A tükörképem megnyúlt, mint a gyurma, ropogtak a csontjai, majd a jégszőke haj rövidebb lett, a váll, amire omlott, szélesebbé vált. A lilin testének remegése abbamaradt, és ami előttem állt, egyszerre volt teljes egészében ismerős és idegen.

És a szívem mélyén tudtam, hogy ezúttal tényleg a lilint látom.

A szeme fekete volt, a bőre sápadt. A járomcsontja magasan ült, mint az enyém, de szélesebb volt, az álla vonala férfiasabb, az ajka kevésbé telt.

A lilin igazi alakjában hím volt, nálam egy fejjel magasabb és egy kissé szélesebb, de még így is sokkal vékonyabb Rothnál vagy Zayne-nél. A maga furcsa, ijesztő módján gyönyörű volt: férfias, mégis törékeny szépség áradt belőle, olyan hatást keltve, mintha bármelyik pillanatban darabokra hullhatna.

Hasonlított Lilithre. És hasonlított rám.

Ha egy szobában lettünk volna, bárki, aki ránk néz, azt gondolja, hogy rokonok vagyunk. Egészen eddig a pillanatig nem értettem, de ez a lény… ez a lény tényleg a részem. Ugyanaz a vér folyik az ereinkben. A lilin a testvérem.

Megint éreztem a szorítást a torkomban, és sírhatnékom támadt. Bármilyen hasztalan lett volna, le akartam vetni magam a hideg, havas földre, és csak sírni, mert a szörnyeteggel, amit itt bámulok, tényleg egyek voltunk – a lilin az én gonosz másom volt.

– Most már boldog vagy? – kérdezte. Mély volt a hangja.

A fejemet ráztam, nagyokat pislogva igyekeztem visszatartani a könnyeket. Felsejlett előttem Roth arca, és minden egyes porcikámmal reméltem, hogy meg fog tudni bocsátani nekem.

– Nem. Egyáltalán nem.

Zavarodott kifejezés suhant át az arcán, aztán minden érzelem eltűnt róla. Kifejezéstelen arccal folytatta:

– Elegem van ebből az idétlenkedésből.

– Nekem is.

A hátam mögé nyúltam, és előhúztam a tőrt a farzsebemből. Soha életemben nem mozogtam még ilyen gyorsan, az elmém üres vászon volt mozgás közben. Nem gondolkodtam, nem is fogtam fel a lilin arcán újra feltűnő zavarodottságot.

De aztán, amikor előreléptem, és minden erőmet összeszedve a lilin mellkasába döftem a tőrt, a másodperc töredékéig elöntött a felismerés.

Tényleg bátor vagyok.

A lilin arcára kiült a döbbenet, és ugyanebben a pillanatban éles fájdalom hasított a mellkasomba. Olyan intenzív volt a fájdalom, hogy kiesett a kezemből a tőr, és hátrahőköltem. A kín tűz módjára öntötte el a mellkasomat, majd továbbterjedt a végtagjaimba. Még annál is sokkal erőteljesebb volt, mint amikor az őrzők hason szúrtak, és éreztem, hogy ez a sérülés visszafordíthatatlan. Meleget és nedvességet éreztem a mellkasomon. A szívem dobbant egyet, aztán éles, szorító érzés járta át a belsőmet.

A lilin fekete szeme tágra nyílt, és sápadt kezével megragadta a tőr markolatát.

– Mit… mit tettél?

Ha képes vagyok rá, akkor sem válaszoltam volna. Tudtam, hogy meg fog történni.

A mellkasán ejtett seb izzani kezdett, kékes árnyalatú, pulzáló fény sugárzott a mélyéről, és a fény terjedni kezdett. Pár pillanattal később már az egész teste világított, mintha lenyúzták volna a bőrét. Aztán a fény különböző árnyalatú villanások formájában előtört a testéből. Pasztellrózsaszín, babakék és vajsárga foltok, sőt inkább golyók szakadtak ki belőle, amelyek egyenesen az ég felé repültek, majd eltűntek a felhők között.

Ekkor rájöttem, hogy nem is fények voltak, hanem lelkek… azok a lelkek, amiket a lilin felfalt. A szívem mélyén tudtam, hogy Elijah és Sam is köztük van. Szinte éreztem a barátomat, szinte hallottam a nevetését, és ahogy a keze az enyémhez ér.

Sam immár szabad. Egyszerűen tudtam.

Aztán nem volt több szívdobbanás.

A lábaink egyszerre összecsuklottak, és a földre rogytunk, mint két üres papírzacskó. Nem éreztem a becsapódást. Semmit sem éreztem. A világot bekebelezte a sötétség, és én nem láttam semmi mást, mint a havat, ami megint szállingózni kezdett. Egy apró hópihe lassan a földre hullott.

Aztán minden elsötétült.

HUSZONNYOLC

Nem emlékeztem, hogy becsuktam volna a szememet, még arra sem, hogy pislogtam volna. Csak azt vettem észre, hogy már nem a Rock Creek Park hideg talaján fekszem, hanem állok valahol… Nem is valahol, a parkban, de nem éjszaka van, és nem is tél. A levelekkel teli ágak között áttörtek a perzselő nap sugarai, és meleg szellő játszadozott az arcomat keretező hajtincseimmel.

Mi a francos franc?

A földre néztem, de a lilin nem volt ott. Zavartan néztem a hűlt helyét, aztán a pulcsim elejét. Ahogy vártam, véres volt, de nem éreztem fájdalmat a mellkasomban. Ugyanabban a washingtoni parkban voltam, és mégsem.

Valami nem stimmelt. Törékenynek tűnt a látvány. Testetlennek. Odasétáltam az egyik fához, és végigsimítottam a törzsén. Az érintésemtől apró darabkák törtek le belőle, majd hamuvá változtak. Elkaptam a kezemet.

– Mit tettél?

A hang forrása felé fordultam. Életemben csak egyetlenegyszer hallottam ezt a hangot, ezért önkéntelenül is összerándultam a tulajdonosa láttán: Lilith állt velem szemben. Ugyanazt a fehér, szinte semmit sem takaró ruhát viselte, amit legutóbb, de máshogy nézett ki. Részben azért, mert a ruhája elején ugyanolyan vörös folt éktelenkedett, mint az én pulcsimon.

– Mit… mit keresel itt? – kérdeztem, és körbepillantottam. – Kiszabadultál?

– Hogy kiszabadultam-e? – Fakó szeme tágra nyílt. – Soha nem leszek már szabad, miattad. Amiatt, amit tettél. Megölted a fiamat… és engem is!

A halál miatt biztos lelassult a felfogásom, mert nem értettem, ez hogy lehetne válasz a kérdésemre.

– Ezt nem értem.

– Mit nem értesz? – Felém suhant, csupasz lábfeje kilógott a hosszú ruha alól. – Megölted őt, tudva, hogy ez a halálodat jelenti… és az enyémet is.

Na jó. Fogalmam sem volt arról, hogy azzal, amit teszek, őt is meg fogom ölni.

Nem ám. Erről senki sem szólt. Azt hittem, ő még egy atomkatasztrófát is túlélne, mint egy Twinkie süti, amit telenyomatnak tartósítószerrel.

– Hol vagyunk?

Vérvörös ajka mosolyra húzódott.

– A köztes világban.

– Hogy hol?

– Most örülsz? – folytatta a panaszkodást, mintha meg sem hallotta volna a kérdésemet. Kiszaladt a szín az arcából. – Azt hiszed, az, hogy megölted őt, hogy megöltél engem, bármin is változtat? A gonoszt nem irthatod ki a világból. A pokol örökké pokol marad. Lesznek, akik gonosz tetteket hajtanak végre.

– De legalább… Legalább a világvégét megakadályoztam – válaszoltam nagyokat pislantva.

Lilith gúnyosan nevetett.

– Egy időre. De van fogalmad arról, hányszor került már veszélybe a világ sorsa? A vég elkerülhetetlen.

Behunytam a szemem, hirtelen elfogott a rosszullét.

– Viszont nem most fog bekövetkezni.

– Sosem voltam még ilyen csalódott a saját teremtményemben – fröcsögte. Amikor kinyitottam a szemem, közvetlenül előttem állt, mint egy magas, rémisztő, mégis gyönyörű kísértet. – Van egyáltalán benned egy csepp is a véremből?

– Igen. – Nagyot nyeltem, de ettől sem enyhült az émelygés.

A szemét forgatta, ami ugyanolyan színű volt, mint az enyém.

– Kétlem. Én csak valami okosabb, ravaszabb lényt nemzhettem, akinek tényleg van túlélési ösztöne.

Elhátráltam tőle, és igyekeztem levegővel teleszívni a tüdőmet, de úgy éreztem, mintha csak a töredékét tudnám belélegezni annak, amire szükségem lenne.

– Több ezer évet túléltem, olyan sok akadályt leküzdöttem. És mindezt miért? Hogy aztán a saját lányom pusztítson el – dühöngött. – Ráadásul ilyen gyáva módon. Legalább a fiam tisztelt engem. Imádott engem, ahogy illik, de te végeztél vele. Nem vagy a gyermekem!

– A lányod vagyok – mondtam a fogamat csikorgatva. Egyenesen a szemébe néztem. – A lányod, akit születésekor magára hagytál. Mégis, mi az ördögöt vártál?

– Mondjuk, hűséget? – vágott vissza.

Csak bámultam rá, és legszívesebben a képébe röhögtem volna, de az ajkaim furcsán érzéketlenek voltak. És hidegek.

– Ott hagytál egy férfival, aki meg akart ölni engem.

– De nem tette, nem igaz? Különben nem lennénk itt.

A fejemet ráztam, de azonnal meg is bántam a mozdulatot, mert forogni kezdett velem a világ.

– Meg kellett állítanom a lilint. Túl sok életet veszélyeztetett. Talán téged nem érdekel ez. Talán semmi más nem érdekel saját magadon kívül, de pont ez a különbség kettőnk között. – Kiszaladt az erő a lábamból, neki kellett dőlnöm egy fának, de az nem tartotta meg a súlyomat.

Oldalra tántorodtam, és néztem, ahogy a hatalmas tölgyfa megsemmisül: szétesett, aztán a töredékek pernyévé foszlottak szét. Némán darabokra hullott. Az egyik percben a fa még stabilan állt, a másikban pedig már nyoma sem volt.

– Mi… mi történik? – fordultam tágra nyílt szemmel Lilith felé.

Felszegte az állát, és az ajkát csücsörítve így szólt:

– Haldokolsz. Az történik.

– Még nem vagyok halott?

– Igen is, meg nem is. A tested már kihűlt, nem igaz? De nem vagy teljesen halott. Legalábbis egyelőre. – A fák felé intett. – Ahogy mondtam, a köztes világban vagy. Amikor ide kerültél, a köztünk lévő kötelék miatt én is ide jutottam. Amikor elpusztulsz, velem is ugyanez fog történni. Azzal, hogy megszültelek, kockázatot vállaltam. Összetartoztunk, ezért nagy dolgokra voltál hivatott. Azt hittem, olyan leszel, mint én.

Végre megértettem egy részét annak, amit a Kaszás mondott korábban arról, hogy Lilith kockázatot vállalt azzal, hogy természetes úton teremtett meg engem. De hová lett a lilin? Ő miért nincs itt velünk?

Aztán, miközben az anyámat bámultam, hirtelen megértettem. Nekem volt lelkem. Neki is volt lelke. A lilinnek viszont nem. Amikor meghalt, egyszerűen megszűnt létezni. Velünk más volt a helyzet.

De ez az egész most már nem számít.

– A végzet egy baromság – dohogtam, és ökölbe szorítottam jéghideg kezemet. Nem éreztem az ujjaimat. – Senkinek sincs előre kijelölve a végzete. Mi magunk alakítjuk a sorsunkat.

– Ez nyilvánvaló – motyogta Lilith, és megint a szemét forgatta. – De nézz magadra: nézd, milyen döntést hoztál! Mit tudsz te az életről? Az egész léted értelmetlen volt.

Lilith háta mögött megint összeomlott egy fa, porfelhőtől övezve darabokra hullott, aztán egy másik fával és még eggyel ugyanez történt.

– Ez nem igaz! – Remegett a lábam, nem tudtam, meddig bírok még állva maradni. – Tudom, mi a barátság. Tudom, mi… Tudom, mi a szeretet. Te semmit sem tudsz ezekről a dolgokról.

Lilith összerezzent, és egy hosszúnak tűnő pillanatig hallgatott.

– Ez nem igaz. Igenis tudom, mi a szeretet. Átéltem, méghozzá a legtisztább formájában.

– Valóban? – suttogtam. A nap eltűnt, az ég foltos, ibolyakék árnyalatot öltött, a felperzselt fű pedig barna volt.

– Igen. – Lilith válasza halk volt, mintha messziről jött volna, és ekkor észrevettem, hogy már nem állok. A földön feküdtem, sőt, abban sem voltam biztos, hogy ott vagyok-e még. Tudtam, hogy el fogok tűnni, ezúttal tényleg, semmivé leszek. Lecsukódott a szemem. Az utolsó dolog, amit hallottam, Lilith hangja volt:

– Amikor a karomban tartottalak, és rám néztél, csupán pár perccel a születésed után, szeretetet éreztem. A létező legtisztább fajtáját.

HUSZONKILENC

Amikor kinyitottam a szemem, úgy éreztem, mintha csak pár másodperc telt volna el, mégis nehezen tértem magamhoz. Mintha egy másik világba kerültem volna. Eltartott pár másodpercig, mire rájöttem, hogy havas faágakat látok odafent.

Igazán… szép látvány volt.

Az ágak végén apró jégcsapok lógtak, és a hó úgy csillogott a napsütésben, mint ezernyi fehér gyémánt. Vajon ez a mennyország? A pokolban biztos nincs hó, de ha van is, biztosan nem ilyen szép. De ahogy Roth is mondta, elsőre minden szépnek tűnik odalent. Erről a saját szememmel is megbizonyosodhattam. Éles fájdalom hasított a mellkasomba, ami épp olyan valódi volt, mint amit akkor éreztem, amikor belevágtam a tőrt a lilin szívébe. Roth. Istenem. Szörnyen fájdalmas volt rágondolnom, és arra, vajon mit csinálhat éppen.

Fáztak az ujjaim. Meg a lábujjaim is.

Várjunk csak! Mezítláb vagyok? Végigpillantottam magamon, egészen a lábujjaim hegyéig. Megkopott rajtuk a kék körömlakk. Azt gondolná az ember, hogy ha meghal, és a mennyországba kerül, frissen pedikűrözöttnek látszik a lába…

De nem is csak a lábam fázott, hanem az egész testem. Túlságosan fázott. Kifújtam a levegőt, ami kis párafelhővé állt össze az ajkam előtt. Tehát lélegzem és fázom – talán nem olyan nagy logikai ugrás, ha azt feltételezem: mégsem vagyok halott halott.

Nehézkesen felültem. Elfogott a szédülés, a faágak táncolni kezdtek a szemem előtt. A hajam és a szempillám is havas volt. Még mindig ugyanazt a véres pulcsit viseltem. Ügyetlenül a pulcsi szegélyéhez nyúltam, és felemeltem. Elállt a lélegzetem.

Nem volt seb a mellkasomon.

Felnéztem, és hagytam, hogy a pulcsi a helyére hulljon. Körülnéztem. A szívem majd’ kiugrott a helyéről. Ekkor rám tört a felismerés. Felálltam, bizonytalanul dülöngéltem. Az őrzők udvarházánál lévő lombház kilátóján voltam. Hirtelen megrohamoztak az emlékek. Eszembe jutott, ahogy gyerekkoromban ide menekültem, amikor rám tört a magány, és a sok-sok óra, amit Zayne mellett fekve töltöttem itt, és összeért a vállunk, miközben a csillagokat számoltuk. De hát hogy a fenébe kerültem ide?

Lehúztam a pulcsim nyakát, és megláttam Robint. A tetoválás most épp a vállam köré simult, és a róka csapott egyet a farkával, miközben néztem őt. Ő is velem van. Pedig amikor eljöttem Roth lakásából, nem volt a bőrömön. Vajon rám talált valahogy?

Le akartam ugrani a kilátóról, de rájöttem, hogy nem lenne túl jó ötlet. Remegő lábbal végigsétáltam a kilátóhídon, és bebújtam a házikóba. Lassan lemásztam a fán, és amikor földet értem, besüppedt a talpam alatt a hó.

Elindultam az ösvényen, amit olyan jól ismertem, hogy akár csukott szemmel is végig tudtam volna menni rajta. Lassan közeledtem a házhoz. Amikor éreztem, hogy a térdem túlságosan elgyengül, pár percre megálltam. Minden sejtemben éreztem a gyengeséget. Úgy képzeltem, ilyen lehet, ha az embernek mirigyláza van. Semmi másra nem vágytam, mint lefeküdni, és szunyókálni egyet, aztán jó sokáig folytatni az alvást. De muszáj volt továbbmennem, mert meg kellett tudnom, hogy… hogy élek-e, vagy ez valami fura túlvilág, vagy ilyesmi.

Amikor megpillantottam az omladozó védőfalat, majdnem térdre estem. Nehézkesen felnéztem az udvarházra, és alig bírtam levegőt venni. Minden apró részlet, még a törött padka is olyan pontos volt, hogy csakis valóságos lehetett.

A talpam alatt jeges volt a járda, ahogy nagy nehezen befordultam a sarkon. Épp a padkánál jártam, amikor kicsapódott a bejárati ajtó.

Nicolai állt előttem, jóképű arca sápadt volt, ahogy rám nézett a lépcsősor tetejéről.

– Layla?

– Hahó – válaszoltam, de alig jött ki hang a torkomon.

Nicolai nem mozdult. Annyira ledermedt, hogy csak bámult rám, pedig nagyon közel jártam ahhoz, hogy arccal előre a lépcsőre zuhanjak. Jeges fuvallat járta át a bejárati csarnokot, felborzolta és Nicolai arcába söpörte a sötét tincseket.

Ekkor végre megmozdult.

Megfeszült a testem, és hátratántorodtam, ahogy Nicolai lerohant a széles lépcsőn, hármasával szedve a fokokat. Egy szívverésnyi idő alatt előttem termett, és megragadta a felkaromat. Élénkkék szeme tágra nyílt.

– Azt hittük, meghaltál! – mondta rekedten.

– És nem?

A fejét rázta.

– Nem, kislány. Ha itt állsz, akkor bizony nem haltál meg.

Semmit sem értettem.

– Ez… jó hír.

Nicolai fojtottan felnevetett, én pedig kábán átpillantottam a válla fölött. Geoff az ajtóban állt, Denika pedig éppen lefelé tartott a lépcsőn. Ajka tökéletes O betűt formált.

A tekintetem visszasiklott Nicolaira.

– Nem tudom, mi történt.

Az őrző bólintott, aztán mellém lépett, és a vállam köré fonta a karját.

– Menjünk be, aztán együtt kitaláljuk.

Ellenkezés nélkül hagytam, hogy felsegítsen a lépcsőn, és bevezessen az isteni meleg házba. Látszólag semmi sem változott Abbot halála, vagyis a legutóbbi látogatásom óta – kivéve, hogy úgy éreztem, mintha évek teltek volna el azóta, hogy utoljára átléptem a küszöböt.

Nicolai a nappaliba kísért, ahol olyan sok időt töltöttem. Leültetett a kanapéra.

– Idehívom Jasmine-t.

Meg akartam mondani neki, hogy jól vagyok, de mire kinyitottam a számat, már ott sem volt, Denika viszont mellettem termett, és a vállamra terített egy nehéz takarót. Összehúztam magamon a pokrócot érzéketlen ujjaimmal.

– Köszönöm.

Denika elém térdelt, és a fejét rázta. Kinyitotta a száját, aztán gyorsan felegyenesedett, és elhátrált. Fel sem kellett néznem, hogy tudjam, miért vonult vissza.

Megérkezett Zayne, és letérdelt elém a földre. Ugyanaz a hitetlenkedő kifejezés ült ki az arcára, mint Nicolaiéra és a többi őrzőére. A szája mozgott, de nem jöttek ki rajta szavak.

– Hahó – nyökögtem, ismét bebizonyítva, hogy a beszéd úgy általánosságban véve nem az erősségem.

– Hogy lehetsz itt? – Zayne megragadta a térdemet, erősen szorította, és felém hajolt. Körülölelt az ismerős, üde mentaillat, de már nem öntött el vágyakozással, mint régen. Nem, most csak meghittséget éreztem, mintha bebugyoláltak volna a kedvenc takarómba. Keserédes, mégis erőteljes érzés fogott el, de már nem volt benne a régi sóvárgás.

– Nem tudja – válaszolta Nicolai az ajtó mellől.

Felnéztem, és észrevettem, hogy nincs egyedül. Dez is vele volt, majd Jasmine is belépett mellettük a szobába. Egyenesen hozzánk jött.

– Sikerült…? – kérdezte Zayne, tekintetét egy pillanatra sem fordítva el az arcomról.

Mielőtt rákérdezhettem volna, hogy miről beszélnek, Zayne folytatta a kérdezősködést:

– Mi történt, Layla?

Megköszörültem a torkom. Ideje volt, hogy megpróbáljak kinyögni néhány egész mondatot.

– Nem tudom. Találkoztam a lilinnel, aztán…

– Megölted – fejezte be helyettem a mondatot Zayne. – És magadat is, Layla.

– Muszáj volt, Zayne! Ez volt az egyetlen megoldás, de most már nem vagyok biztos benne, hogy sikerült-e. – Jasmine-re pillantottam, aki mellettem ült a kanapén. – De tényleg jól vagyok.

Jasmine melegen rám mosolygott.

– Csak biztosra akarok menni, ugye érted?

– A pulcsid eleje csupa vér – érvelt Zayne. – Hadd nézzen meg Jasmine. Kérlek!

Lassan kifújtam a levegőt, aztán bólintottam. Hagytam, hogy Jasmine megvizsgáljon, Zayne pedig felállt. Egy pillanatra úgy tűnt, mintha felém hajolna, de végül odébb lépett. Ahogy lenézett ránk, úgy tűnt, mintha a szokásosnál nehezebb terhet cipelne a vállán. Elgondolkodtam, vajon azért tűnik-e ilyen gondterheltnek, mert pár éven belül át kell vennie a klán vezetését, vagy amiatt, ami köztünk történt.

– Megölted a lilint – szólalt meg Zayne pár pillanattal később. – Az alfák szóltak nekünk, hogy a lilin halott. Visszavonulót fújtak. Már nem kell attól félnünk, hogy mindannyiunkat kiirtanak. Ebből tudtuk, hogy valami történt… Hogy valaminek történnie kellett veled.

Miután Jasmine végzett a vizsgálattal, szorosabbra húzta körülöttem a takarót.

– Layla jól van – nyugtatta meg Zayne-t. – Legalábbis az alapján, amit láttam. Nincsenek sérülései.

Zayne egyik kezével a hajába túrt.

– Amikor Roth idejött, tudtuk. – Zayne hangja reszelős volt, és ahogy hallgattam, a szívem elszorult, mintha beledobták volna egy gyümölcscentrifugába. – Azt mondta, hogy otthagytad az éjszaka közepén. Nem is tudom, miért jött ide; mit gondolhatott, miben tudunk segíteni neki? Azt mondta, biztos forrásból tudja, hogy… megtetted. Roth teljesen… – Zayne a homlokát ráncolta, és elfordította tekintetét. – Temetést tartottunk neked, Layla.

Liftezett a gyomrom.

– Hogy micsoda?

– Eltűntél. Holttestet nem találtunk. – Az ajtóban álló Nicolai arca elkomorodott, nekem pedig hányingerem lett, mert Zayne az én holttestemről beszélt. – De tudtuk, hogy elmentél, és úgy éreztem… Úgy éreztük, megérdemled a szertartást azok után, hogy ekkora áldozatot hoztál.

Szent szalámis szendvics, fogalmam sem volt, mit kéne gondolnom erről. Lemaradtam a saját temetésemről! Mondjuk, ha halott halott lettem volna, akkor is lemaradok róla…

– Azért elég hamar letudtátok a dolgot – mondtam végül.

Zayne komor arccal felém lépett.

– Nem volt hamar, Layla. Hat napja nem láttunk.

A temetés két napja volt.

– Hat napja? – Tágra nyílt a szemem. – Nem telhetett el hat nap. Csak tegnap éjjel mentem el… – Nem fejeztem be a mondatot, mert eszembe jutott, mit mondott Roth arról, hogy odalent máshogy telik az idő. Akkor is időzavarba kerültem, amikor lementem a Kaszáshoz. Habár ezúttal úgy gondoltam, nem a pokolban jártam. Inkább afféle váróteremnek tűnt. De ezek szerint ott is máshogy telt az idő. A fejemet ráztam, és hideg, nedves tincsek tapadtak az arcomhoz. – Azt hittem, meghaltam. Azon a fura helyen voltam, és láttam…

A folyosón zaj támadt, félbeszakítva a beszámolómat. Felnéztem, Jasmine pedig felállt a kanapéról. Meleg borzongás csiklandozta a tarkómat. Nicolai hátrafordult, és láttam, ahogy Dez oldalra lép, kinéz a szobából.

– Ő az – mondta halkan.

Gondolkodás nélkül felálltam, a takaró lecsúszott a vállamról. Az érzékeim egyszerre működésbe léptek, minden idegszálam megfeszült. Felállt a szőr a hátamon.

A szívem hevesen vert, aztán kihagyott egy ütemet, amikor egy magas alak jelent meg az ajtó előtt tobzódó őrzők között. Kócos, hollófekete tincsei okkerszínű szemébe hullottak, amely alatt sötét karikák éktelenkedtek.

Fekete inge ráncosan lógott rajta. Úgy nézett ki, mintha napok óta ebben aludt volna, és sötét farmernadrágja is viseltesnek tűnt. Bakancsának fűzője kioldódott. Borzasztóan nézett ki, de sosem láttam nála gyönyörűbbet.

Roth belépett a szobába, aztán hirtelen megállt. Telt ajkai szétnyíltak, a nyelvében lévő piercing egy pillanatra megvillant. Találkozott a tekintetünk, és a külvilág mintha megszűnt volna létezni. Csak mi ketten léteztünk, és nem emlékeztem arra, hogy megmozdultam volna, és őt sem láttam mozogni, de a következő pillanatban már Roth előtt álltam, és felnéztem rá.

– Layla? – Csak félig sikerült kimondania a nevemet, mert elcsuklott a hangja. Remegő kézzel felém nyúlt, és a tenyerébe fogta az arcomat. Mintha áramütés ért volna, amikor hozzám ért.

A szemem megtelt könnyekkel, mély levegőt vettem. Körülölelt édes, pézsmás illata. Abban a pillanatban kétségem sem volt afelől, hogy életben vagyok, és nem valami bizarr hallucinációt élek át.

– Itt vagyok – suttogtam, és folyni kezdtek a könnyeim.

– Tényleg itt vagyok.

Roth keze lecsúszott az arcomról, körém fonta a karjait. A mellkasához húzott, és felemelt, amíg a lábujjaim alig érték a talajt, és a nyakam hajlatába temette az arcát. Egy lépést hátratántorodott, és a lábai valószínűleg felmondták a szolgálatot, mert a következő pillanatban már a földön csücsült, én pedig lovagló,ülésben ültem az ölében.

Egész testében remegett, ahogy átöleltem őt, ugyanolyan hevesen, mint ahogy ő ölelt engem. Olyan közel voltunk egymáshoz, hogy éreztem a szívverését, a mellkasa emelkedését. Megállíthatatlanul folytak a könnyeim, és fogalmam sem volt, meddig ültünk a földön egymásba kapaszkodva, miközben Roth finoman előre- hátra dülöngélt.

Nem tudtam betelni az ölelésével. Belé akartam bújni, mert nem gondoltam, hogy valaha is érezni fogom még ezt: a karját, ahogy körém fonódik, a melegségét, sajátos pézsmaillatát. Egy icipicit reménykedtem abban, hogy valaki, valamilyen módon majd lehetővé teszi, hogy Rothtal találkozzunk odalent, de nem számítottam rá. Azzal a meggyőződéssel mentem el szembenézni a lilinnel, hogy soha többé nem élhetem át ezt.

Elárasztott a nyers érzelem, ami egyszerre volt túl sok és furcsamód túl kevés.

Roth hátrarántotta és felemelte a fejét. Borostyánsárga szeme üvegesen csillogott, és a látványtól majd’ megszakadt a szívem. Sosem láttam még démont sírni, nem is gondoltam, hogy képesek rá, de tévedtem. Aztán megint a vállának nyomódott az arcom, és Roth olyan erősen szorított magához, hogy azon sem csodálkoztam volna, ha sípolni kezdek, mint egy kutyajáték, de még ez is megérte. Egy szót sem szóltunk. Nem kellett. Minden tettünk csöpögött az egymás iránt táplált érzelmeinktől.

Egyik kezével végigsimított a gerincem mentén, majd a tarkómnál fogva magához húzott, és megcsókolt. A csókban nem volt semmi gyengédség. Kétségbeesésről és örömről árulkodott, fájdalomról és megkönnyebbülésről, és benne volt egy ellopottnak hitt, de újra megtalált jövő ígérete.

Olyasvalaki csókja volt ez, aki azt hitte, soha többé nem élheti át ezt. Vér ízét éreztem, de nem tudtam biztosan, hogy a vér tőle vagy tőlem származik. De nem is számított. Összefolytak a könnyeink, és összekulcsolódtak a kezeink. Roth annyira meleg volt és életteli a ruhái alatt, én pedig annyira itt voltam, vele.

A homlokomhoz szorította a fejét, én pedig nedves arcára simítottam remegő kezemet. Nem borotválkozott, borostája csiklandozta a tenyeremet.

– Szeretlek – mondta Roth, aztán egy olyan nyelven folytatta, amit nem értettem, majd visszaváltott: –

Szeretlek, szeretlek, szeretlek.

HARMINC

Pár óra múlva az ágyban feküdtünk összegabalyodott végtagokkal, míg odakint egyre vastagabbá vált a tájat borító hótakaró.

A McVillába vezető útra csak homályosan emlékszem. A Rothtal való találkozás után az őrzők szinte rögtön magunkra hagytak minket, amin megdöbbentem. Hajlandóak voltak egyedül hagyni egy démont és egy… hát, egy olyan lényt, mint én, az otthonukban, és bár őrt álltak a nappali ajtaja előtt, ez mégiscsak nagy változás volt.

Amikor elmentünk, senki sem állított meg minket, és Zayne-t sem láttam. Csak Nicolaijal és Dezzel találkoztunk kifelé menet. Nem voltam olyan állapotban, hogy repkedjek, ezért végül Caymant kértük meg, hogy jöjjön el értünk.

A kelleténél sokkal jobban örült, hogy sofőrködhet nekünk.

Most arccal Roth felé, szorosan a testéhez préselődve feküdtem az oldalamon. Roth finom, folyamatos mozdulatokkal simogatta a hátamat. Azóta, hogy besétált az udvarház nappalijába, egyetlen pillanat sem telt el úgy, hogy ne értünk volna egymáshoz.

És csupán pár másodperc telt el aközött, hogy beléptünk a hálószobába, és hogy a ruháink a földön landoltak, mintha soha nem is lettek volna rajtunk. Most sem beszéltünk sokat, de az ujjaink és az ajkunk minden apró érintésében, az összes mozdulatunkban benne volt az, amit egymás iránt éreztünk.

Nem tudom, mennyi idő telt el, mire a szívverésünk lelassult, és a bőrünket borító finom verejtékréteg felszáradt.

Roth ujjbegyei a gerincem vonalát cirógatták.

– Lementem a pokolba, hogy megkeresselek. Felemeltem a fejem a mellkasáról, és ránéztem.

– Tényleg? Roth, ez nagyon veszélyes ötlet volt! Akár ott is tarthattak volna.

Roth lenézett rám, felhúzta sötét szemöldökét.

– Azt hittem, meghaltál. Az, hogy a Főnök behajíthat a pokol tüzes bugyraiba, az utolsó dolog volt, ami miatt aggódtam. De olyan szánalmas állapotban voltam, hogy a Főnök megsajnált, és inkább kihajított a pokolból, miután elmondta, hogy nem vagy ott.

A szíve fölé tettem a kezemet, és éreztem, hogy az hevesen ver.

– Akkor is veszélyes ötlet volt – szólaltam meg.

– De… kétségbe voltam esve. – Keze újra végigsiklott a hátamon. – Sosem éreztem még ilyesmit. Úgy értem, amikor a karomban tartottalak azután, hogy az a seggfej őrző leszúrt, és azt hittem, meghalhatsz, életemben először átéltem a félelmet, de ez a mostani sokkal erőteljesebb érzés volt. Másfajta. Amikor felébredtem, és nem voltál ott mellettem aznap éjjel, tudtam… Tudtam, mit tettél, és még csak nem is haragudtam rád miatta. Eleinte túlzottan féltem ahhoz, hogy dühös legyek. – Felemelte az állát, és a mennyezetet bámulva nagyot nyelt. – Üzenetet kaptam a pokolból. Olyan volt, mint valami francos SMS, és az állt benne, hogy a lilin meghalt. Sőt, tényleg SMS volt, amit a földön tartózkodó összes démon megkapott. Akkor láttam meg a telefonomon, amikor felkeltem reggel.

Morbid módon nevethetnékem támadt. A pokol SMS- eket küldözget, ráadásul csoportosakat? Mondjuk nem is olyan meglepő, elvégre csoportos üzenetet kapni az egyik legpokolibb dolog a világon… Kábé, mintha túszul ejtenék az embert. Pedig abban, amit Roth mondott, semmi nevetséges nem volt.

– Amikor elolvastam az üzenetet, megállt a szívem. Kimentem a szobából, és megkerestem Caymant a földszinten. Amikor megláttam az arcát, tudtam, hogy igaz. Elmentél, és én… Én nem bírtam felfogni. Szóval lementem a pokolba, de nem voltál ott, és akkor azt gondoltam… Az hittem, hogy talán odafent vagy. Ezt már el tudtam hinni: hogy bármilyen vér folyt is az ereidben, végül oda kerültél. – Roth keze félúton megállt a hátam simogatása közben. – De tudtam, hogy odafent sosem férhetek hozzád.

Elakadt a szava, nekem pedig megszakadt a szívem, ahogy hallgattam.

– Démon vagyok, Layla. Egy önző seggfej. Gondoltam, hogy felemelkedtél a mennyországba, de nem mehetek érted. Soha többé nem láthatlak. Ezért nem tudtam örülni neki, bármennyire is szerettem volna. Nem bírtam elviselni a gondolatot. A hat nap alatt, amíg nem voltál velem… – Megköszörülte a torkát, és lehajtotta a fejét. Kinyitotta a szemét, és megint láttam benne azt a fájdalmas csillogást, amitől még élénkebbé vált a borostyánsárga árnyalat. – Nem éreztem mást, csak dühöt és fájdalmat. Nem ezt érdemeltük. Ami történt, igazságtalan volt, és amikor a düh végre elpárolgott, halott voltam belül, Layla. Ez a rohadt nagy igazság. Meghalt a lelkem.

Nem láttam a könnyektől.

– Sajnálom. Én tettem ezt veled, és annyira sajnálom… Roth megmozdult, és hirtelen oldalt fekve találtam magam, szemben Rothtal, aki szintén az oldalán feküdt. A hátamat simogató kéz a tarkómra siklott.

– Egy részem legszívesebben megfojtana… úgy igazán, puszta kézzel, de szeretettel.

Magasra szaladt a szemöldököm.

– Egy részem szeretne dühöngeni, amiért úgy döntöttél, ahogy. Egy részem baromira szeretne addig rázni, amíg meg nem érted, hogy a döntéseddel összetörtél. – A tarkómra simuló kéz szorítása erősödött.

– Összetörtél, Layla!

Elszorult a torkom.

– Nem… Nem volt más választásom. Roth csillogó tekintete rám tapadt.

– És tudod, mit? Ez a rész fájt a legjobban. Hogy nem volt választásod. Megértettem. Akkor is értettem, sőt, már akkor is tudtam, amikor a látnoknál voltunk, csak nem akartam elfogadni. Talán ha képes lettem volna rá, csinálhattuk volna együtt. Akkor nem kellett volna egyedül szembenézned a lilinnel.

– Nem – suttogtam, és az arcára tettem a kezemet. – Semmit sem tehettél volna. És semmiről sem tehetsz.

Tekintete az enyémet fürkészte, mintha arra lenne kíváncsi, biztos komolyan gondolom-e, amit mondtam, és amikor arra jutott, hogy igen, behunyta a szemét.

– Az az igazság, Layla, hogy bármennyire szeretné is egy részem ezeket a dolgokat, semmi sem fogható ahhoz az érzéshez, amikor a karomban tarthatlak, az izgalomhoz, hogy hallhatom minden egyes lélegzetvételedet. Ezek a dolgok számítanak a leginkább.

Roth tehát megbocsátott nekem. Kétségem sem volt afelől, hogy szívesen nekem esett volna, de megértette, miért tettem azt, amit, és megbocsátott. Állandóan meglepett a démoniatlan dolgaival. Egyszer azt mondta, hogy a legtisztább lélekkel rendelkező emberek képesek a legnagyobb gonoszságra, és tudtam, hogy ez fordítva is igaz, főleg, ami Rothot illeti. Talán nem láttam körülötte lelket, és mindenki azt mondta, hogy nincs is neki, de a szíve mélyén jobb volt bármelyik embernél vagy őrzőnél, akit ismertem.

Roth kinyitotta a szemét, és végigsimított az állam vonalán. Aztán végighúzta a hüvelykujját az ajkamon.

– Azt kívánom, bár ne kellett volna egyedül lenned.

Biztos nagyon féltél.

Tényleg rettegtem, de azt gondoltam, jobb, ha Roth ezt nem tudja.

– Nem lehettél ott velem – mondtam halkan. – Nem engedted volna, hogy megtegyem.

– Igaz. És… hogy történt? Az arcát fürkésztem.

– Biztos tudni akarod?

– Igen. Biztos.

Mély levegőt vettem, és csupasz mellkasára tettem a kezemet.

– Miután elmentem innen, a lilin azonnal megtalált. Gondolom, tudta, hogy előbb-utóbb megkeresem, de azt hitte, azért, hogy összeálljak vele. Ja, amúgy a lilin… fiú. Megkértem, hogy mutassa meg az igazi arcát. Először az én alakomat vette fel. Olyan volt, mintha tükörbe néznék.

– Egyáltalán nem hasonlítasz arra az izére – morogta Roth.

Elmosolyodtam.

– Tudom. És végül fel is fedte magát. Amúgy egy kicsit hasonlított rám, úgy értem, ha pasi lennék. Fura volt. Vagy talán mégsem, végül is a testvérem. Elég elcseszett a családom.

Roth horkantott.

– Hidd el, tökmag, ezt átérzem. Felhúztam a szemöldököm.

– Szíven szúrtam. Nem számított rá. – A véres haldoklós részeket most inkább kihagytam. – Aztán egy bizarr köztes világban találtam magam. És találkoztam… az anyámmal.

Roth szívdöglesztő arcán döbbent kifejezés terült szét.

– Hogy micsoda?

– Igazából nem is ő volt. Inkább csak a lelke. Hármunk között valamiféle kapcsolat volt… vagyis van. Amikor a lilin meghalt, én pedig haldokoltam, Lilith eljött hozzám.

– Szünetet tartottam, a homlokomat ráncoltam. – Elég undok volt. Már megint.

Roth meglepetten felnevetett.

– Ezt látatlanban is megmondtam volna.

Mérgesen néztem rá, de azért elmeséltem neki, mit mondott Lilith.

– Beszélgettünk, aztán a világ darabokra hullott körülöttem. Azt hiszem, hallottam, ahogy azt mondja, szeretett, amikor babaként a karjában tartott, de nem biztos, hogy jól értettem. Ez pont az ellenkezője minden másnak, amit korábban mondott nekem.

– Na, mindegy, aztán Lilith azt mondta, hogy haldoklom, és… mintha csak pislantottam volna egyet, itt találtam magam a faházban. Én nem úgy érzékeltem, mintha több nap telt volna el. Inkább percek, de legfeljebb egy óra. Nem gondoltam, hogy kapni fogok egy második esélyt. Még most sem értem egészen, hogy lehetséges, hogy kaphattam.

Fájdalom villant át az arcán, és mintha az én szívem is belesajdult volna. Roth mély hangon folytatta:

– Azt hittem, soha többé nem látlak. Hogy egy örökkévalóságig kívánni és gyászolni foglak. Ha tudtam volna, hogy boldogan élsz valahol, azzal megbirkóztam volna valahogy. Persze valószínűleg csomó időt töltöttem volna azzal, hogy a falba verem a fejemet, ha, mondjuk, kőkövi mellett kötsz ki. – Roth szünetet tartott. – És valószínűleg akkor is figyeltelek volna, mint valami zaklató. Elvégre démon vagyok. Mit várhat az ember? Nehezen, de elviseltem volna, ha tudom, hogy élsz.

Elfordítottam a fejemet, és megcsókoltam a tenyerét.

– Ez ugye nem egy álom vagy valami fura hallucináció?

– Nem hinném, de ha így lenne, akkor nem akarok felébredni belőle. – Beszéd közben hozzáért az orra az enyémhez. – Örökké így tudnék maradni.

Az ajkamba haraptam. Még nagyon sok mindent el kellett mondanom neki.

– Annyira nehéz volt itt hagyni az ágyadat… és téged. Szeretném, ha tudnád. Nem volt könnyű döntés. Nekem is fájt, és ez volt a legnehezebb dolog, amit valaha tennem kellett. Csak abban reménykedhettem, hogy egy napon majd megbocsátasz, és békére lelsz, mert muszáj volt megtennem. Egyszerűen muszáj volt…

– Megmentened a világot – fejezte be halkan. – És sikerült. Az én kis hősöm vagy, aki megmentette az emberiséget az apokalipszistől.

– Azt hiszem, az vagyok. – Elég fura gondolat volt, szinte hihetetlen. Úgy éreztem, valaki jön nekem egy akkora doboz sütivel, amivel életem végéig elleszek, márpedig ez elég sok sütit jelent, mivel ez a kedvenc kajám. – Ez szörnyen fog hangzani, de amikor… Nos, amikor a történtek után a földön feküdtem, arra gondoltam, hogy nem is érte meg megmenteni a világot, mert…

– Értem, mire gondolsz. Be sem kell fejezned a mondatot, és nem, ettől nem leszel szörnyű alak. Ha azt csináljuk, amit én szerettem volna, most egy távoli szigeten sütkéreznénk, a világ meg mehet a levesbe.

– Nem, te sem mentél volna el.

Roth felhúzta egyik sötét szemöldökét.

– Túl sokat gondolsz rólam, Layla. Pontosan ez volt a tervem: úgy is mondhatjuk, hogy el akartalak rabolni, és magammal hurcolni. Gondoltam, csak túlélnénk valahogy, még az alfákat is, addig meg mojitót szürcsölgetnénk napozás közben. Kész voltam végignézni, ahogy a világ elpusztul, ha ezt melletted tehetem. Nem áldoztalak volna fel. Azért annyira nem vagyok együttérző másokkal – téged kivéve.

Roth őszinte volt, ráadásul démon létére, ezért nem hibáztathattam.

– És Lilithtel ennyi volt az egész? – Megsimogatta az arcomat a hüvelykujjával. Amikor bólintottam, elkomorodott. – Nem értem. Hogy kerültél ide?

– Úgy érted, hogy lehetek életben? Elfintorodott.

– Próbáltam kerülni ezt a megfogalmazást, nehogy hálátlannak tűnjek, vagy ilyesmi.

– Nem tudom, Roth. Arra gondoltam, talán te csináltál valamit. Mondjuk, kötöttél egy új alkut.

– Megpróbáltam. Elmentem a boszorkányokhoz, de azt mondták, semmit sem tehetnek – magyarázta Roth. – De legalább láthattam Bambit. Jobban mondva: amint megjelentem, Bambi letépte magát annak a nőnek a bőréről. Annyira… Szükségem volt rá akkor. – Mély levegőt vett. – Nem én csináltam, Layla. Higgy nekem! Ha lehetne, orrvérzésig dicsekednék azzal, hogy megmentettelek, de… semmi közöm hozzá.

– Akkor kinek van? – suttogtam. Roth a fejét ingatta.

– Nem tudom. Csakis egy felsőbbrendű lény tehette.

Talán az alfák?

Horkantva felnevettem. Biztos nagyon csábos volt, de nem tudtam visszafojtani.

– Kétlem. Gyűlölnek engem. Biztos pizzapartit rendeztek a felhők között, amikor megtudták, hogy kinyiffantam.

– Pizzapartit? – motyogta Roth, és féloldalasan elmosolyodott. – Inkább hatalmas házibulit.

– Kösz.

A halvány mosoly szélesebbé vált, ahogy rám nézett.

– Tudod, mit? Nem is fontos. Itt vagy. Nekem csak ez számít.

Nem tudom, hogy számít-e, ki mentett meg, de egy részem még mindig aggódott, mert mi van, ha valami lény egyszer csak felbukkan, hogy begyűjtse a jussát, ahogy a boszorkányok tették? Nem tetszett a gondolat, hogy váratlanul ilyesmi történhet.

Kivéve, ha Castiel jön el a cuccért. Az egy cseppet sem zavarna, ha ő mentene meg a kárhozattól.

Roth felemelte a fejem, és megcsókolt. Lassan csókolt, a lábujjaim begörbültek az élvezettől.

– Most semmi másra nem akarok gondolni, csak arra, hogy itt vagy. Csak ez érdekel. – Hirtelen, egy gyengéd, szexis mozdulattal megharapta az alsó ajkamat. – Ha egy napon beállít valaki, és kéri a fizetségét, majd együtt szembenézünk vele.

Fészkelődve közelebb bújtam hozzá, és a mellkasába temettem az arcom.

– Együtt – suttogtam.

– Együtt – ismételte meg. – Soha többé nem kell egyedül szembenézned ilyesmivel. Semmilyen körülmények között. Ha kell, összeragasztom magunkat a csípőnknél.

Először azóta, hogy felébredtem a lombházban, oldódott a testemben felgyülemlett feszültség, és elmosolyodtam. Még a csodálatos, kifejezetten szívélyes újratalálkozásunk közben sem mosolyogtam igazán. Bár sok más dolgot csináltam ezen kívül, csak most ült ki igazi, ragyogó mosoly az arcomra, miközben Roth megpuszilta a fejem búbját.

Bármi történjék is, együtt szembenézünk minden akadállyal.

Roth a hátamra fektetett. Izmos karjaira támaszkodva fölém hajolt, és rám villantotta azt a féloldalas mosolyt, ami régen az őrületbe kergetett. Most viszont ennek köszönhetően végre újra azt a Rothot láthattam, akibe beleszerettem; és kész voltam bármit megtenni azért, hogy egy örökkévalóságig együtt lehessek vele.

HARMINCEGY

– Szóval… Milyen érzés meghalni, aztán feltámadni?

A fejemet ráztam, és összevont szemöldökkel bámultam a telefonomat.

– Már legalább háromszor feltetted ezt a kérdést. Stacey horkantása visszhangzott a fürdőszobában.

– Csak azért kérdezem meg mindennap, mert tudni akarom, hogy nem változtál-e át zombivá. Ne akard, hogy átmenjek Rick Grimesba, és levadásszalak!

A szememet forgattam, és kontyba csavartam a hajamat a fejem tetején, aztán beledöftem vagy száz hullámcsatot, hogy a helyén maradjon.

– Nem fogok zombivá változni, ne aggódj! Amúgy meg kóborló lennék – ha már a Walking Dead-es utalásoknál tartunk.

– Részletkérdés – válaszolta. – Akkor talizunk ma?

Bólintottam, aztán rájöttem, hogy Stacey nem lát – én idióta.

– Aha, asszem Rothtal benézünk ma este. Mintha azt mondta volna, hogy sajtos sült krumplit is viszünk.

Stacey és az anyukája meg a kisöccse még mindig az édesanyja nővérénél laktak. Remélték, hogy tavasszal már új házba költözhetnek, de Stacey nagynénjének az otthona legalább olyan szép volt, mint Cayman McVillája.

– Mondtam mostanában, hogy mennyire bírom Rothot és a szuper ötleteit? – kérdezte Stacey.

Nevetve felvettem a pulcsimat a szekrényről.

– Csak azért bírod őt, mert kaját visz neked.

– Még jobban bírnám, ha démonhoz méltóan viselkedne, és békává változtatná az öcsémet, vagy ilyesmi – motyogta.

Felrángattam magamra a vastag pulcsit, mire Robin nekiiramodott, a vállamról a derekamra szaladt, és ott elnyújtózott.

– Nem hiszem, hogy Roth tud ilyet csinálni.

– Azért megpróbálhatná – válaszolta Stacey, és szinte hallottam, hogy a száját biggyeszti. Felvettem a mobilomat, és levettem Stacey-t a kihangosítóról. A hálószobába mentem. A homlokomat ráncolva figyeltem a kiscicát, ami szőrös kis gombolyaggá gömbölyödve aludt a sálon, amit fel akartam venni. Thor volt az.

A fenébe.

Hirtelen elfogott a szomorúság, ahogy óvatosan megközelítettem az ágyat. Hiányzott Bambi. Miután rendeződtek egy kicsit a dolgok, eszembe jutott, hogy Rothtal találkoztak. Felvettük a kapcsolatot a boszorkánykörrel, és meglepő módon beleegyeztek, hogy meglátogassuk őt. Egy kicsit enyhült is a mellkasomat szorongató fájdalom a találkozás után. Tudtam, hogy boldog, épségben van, és úgy bánnak vele, mint egy hercegnővel, de annak ellenére, hogy az apokalipszist elhárítottuk, nem kaphattuk vissza őt.

– Szóval… – nyújtotta el a szót Stacey. – Azért készülődsz, mert Zayne-hez mész?

Pár lépésre az ágytól megálltam, és összevontam a szemöldökömet.

– Hogy mi? Honnan tudod, hogy hozzá megyek?

– Zayne mondta, hogy írtál neki tegnap – felelte Stacey. Thor felemelte a fejét.

– Nem tudtam, hogy neked is elmondta – motyogtam szórakozottan. Azon agyaltam, vajon hogyan fogom megszerezni a sálamat anélkül, hogy Thor a véremet ontaná.

– De… Nem zavar, hogy Zayne-nel szoktunk beszélni, ugye?

– Mi van? – Igyekeztem figyelmen kívül hagyni, hogy a cica lesunyta a fülét. – Nem. Egyáltalán nem zavar. Miért zavarna?

– Nem tudom – mormolta Stacey. – Csak biztosra akartam menni.

Megint a fejemet ráztam, bár még mindig nem látta.

– Szerintem tök jó, hogy több időt töltesz Zayne-nel – mondtam, és komolyan is gondoltam. Stacey elvesztette Samet, Zayne pedig az apját és, mondhatni, engem is. Legalábbis néha így tűnt. – Szuper, hogy ott vagytok egymásnak. Csak nem tudtam, hogy neked is mondta.

– Akkor jó. Ennek örülök, mert… Jó vele lenni most. – Stacey szünetet tartott. – Roth veled megy?

Horkantottam.

– Öö, nem. Ha jönne, Zayne-nel megállás nélkül szapulnák egymást.

– Ugye tudod, hogy ha te nem lennél, öribarik lennének? – kacagott Stacey.

Zayne és Roth mint öribarik? Azt kétlem.

– Na jó, most már békén hagylak. De hívj, ha végeztél, és mesélj, hogy alakult Zayne-nel! Oké?

– Rendben. Majd beszélünk. – Elköszöntem Stacey-től, aztán a farzsebembe csúsztattam a telefonomat, és mély levegőt vettem. Akármilyen kemény félig démon, félig őrző csajszi voltam, ezek a kiscicák halálra rémítettek.

Hirtelen mozdulattal elkaptam a sálam csücskét, és amilyen erősen csak tudtam, megrántottam, miközben hátraugrottam az ágytól. Az apró, démoni szőrgolyó háttal a matracra pottyant, négy lábacskája az égnek meredt. Csak feküdt ott, és előre-hátra lengette a farkát.

– Bocsi… – mondtam esdeklőn, és elhátráltam.

Thor felém fordult, és az emberiség történetek legszánalmasabb nyávogása hagyta el a pofácskáját. Már majdnem elindultam felé, hogy megnézzem, jól van-e, de aztán észbe kaptam.

– Nem veszem ám be. Tudom, hogy semmi bajod.

A cica hátrasunyta a fülét, és az oldalára fordult. Aztán felpattant, és vonulni kezdett, de komolyan, még a farkát is lengette járás közben. A gonosz kis szargombóc.

A nyakam köré tekertem a sálat, és elindultam a földszintre. Hallottam, hogy Cayman a konyhában beszél a zsírral locsolgatás és a sós vízben pácolás közti különbségről, és bár szerettem volna azt hinni, hogy egy pulykával kapcsolatban, de nem fogadtam volna rá nagyobb pénzösszegben. Éppen leléptem a lépcsőről, amikor Roth sétált be a bejáraton.

Tótágast állt a szívem. Roth puszta látványa volt rám ilyen hatással, és nem hittem, hogy ez valaha is változni fog.

Roth magassága és széles válla is épp elég figyelemfelkeltő volt; szoborszépségű arca és topázként ragyogó szeme lélegzetelállító összképet alkotott, aminek köszönhetően bárhova ment, összetört szíveket hagyott maga után.

Hosszú ujjú, sötétkék garbót viselt, és fekete farmerja a szegecses öv ellenére is zavarba ejtően mélyre csúszott a csípőjén. Ahogy felemelte a kezét, hogy kisöpörje a homlokából a rakoncátlan tincseket, felhúzódott a garbója, felfedve egy figyelemre méltóan nagy területet hasa aranybarna bőréből és a csípője mellett futó két barázdát.

Amikor végre feljebb vándorolt a tekintetem, észrevettem, hogy Roth vigyorog.

– Ha így nézel rám, nem engedlek el itthonról, tökmag. Elvörösödtem, és a sálammal babráltam.

– Nem is néztem rád úgy.

– Hányszor kell még elmondanom, hogy szörnyen hazudsz?

Fintorogtam.

– Nem érdekel.

Roth odajött hozzám. Megfogta a kezemet, elhúzta a sáltól, aztán igazgatni kezdte azt.

– Zayne-hez indultál?

– Bezony. – Válasz közben figyelmesen néztem az arcát. Tudtam, hogy nincs elájulva a gondolattól, hogy találkozom Zayne-nel, de tudta, hogy ez fontos nekem, ezért – meglepő módon – nem szólt bele a dologba.

– Robin veled van? – Amikor végre megelégedett a sálból készített művével – ami pontosan ugyanúgy nézett ki, mint amit én csináltam –, a vállamra tette a kezét.

Bólintottam, ugyanabban a pillanatban, amikor a róka meglibbentette a farkát a derekamon.

– A hátamon. Roth elkomorult.

– Még mindig nem tetszik az ötlet, hogy odamész. Mi lenne, ha…

– Roth – szakítottam félbe, és a mellkasára tettem a kezemet. – Nem lesz semmi bajom. Te is tudod. Most már hivatalosan is kemény csaj vagyok.

– Nem is kérdőjelezem meg a keménységedet, de attól még, hogy a lilinnek annyi, és az őrzők éppen jófiúsat játszanak, nem mindenki hány szivárványt.

Fuj. Ellettem volna e nélkül a kép nélkül is.

– Tudom.

Egy pillanatig csak bámult rám, aztán felsóhajtott.

– Túlzásba viszem.

– Bezony-bezony.

Beleborzongtam, ahogy keze végigsiklott a nyakamon, aztán az arcomra simult.

– Nem tehetek róla. Muszáj aggodalmaskodnom legalább egy picit.

– Érthető.

– Majd írj, ha végeztél! Odamegyek érted. – Lehajtotta a fejemet, és megpuszilta a homlokomat, és talán a kontyom tetejét is, ami állati cuki volt. – Oké?

– Okézsoké – válaszoltam. Vajon örökké ilyen idiótán fogok beszélni? Elindultam, de Roth elkapta a kezem, és visszahúzott magához. A keménységem semmivé lett, ahogy a mellkasához húzott. – Roth…

Egyik kezét a derekam köré fonta, hátradöntött, majd fölém hajolt. Megcsókolt, és ez a csók… Soha nem csókolóztunk még így. Roth úgy csókolt, mintha először tenné, mintha meg akarná ismerni az ajkam pontos ívét, és nem sajnálná rá az időt. Alapos csók volt. Felgyorsult a pulzusom, ahogy összeolvadtunk. Roth nyaka köré fontam az egyik karomat, a másikkal pedig megmarkoltam a karját.

– Jaj, szegény szűzies szemeim, megtennétek, hogy ezt olyan helyen csináljátok, ahol én nem látom? – hallatszott Cayman hangja a konyhaajtóból.

Roth felemelte a fejét, felegyenesedett, én pedig kábultan bámultam huncut mosolyát.

– Biztosra akartam menni, hogy nem felejtesz el. Cayman horkantott.

– Na, ezt biztos nem fogja elfelejteni egy ideig. Nagyon igaza volt.

Roth láthatóan elégedett volt magával.

– Add át üdvözletemet kőkövinek!

Jelentőségteljes pillantást vetettem rá, de ő a megbánás legkisebb jele nélkül rám kacsintott, aztán lehajolt, és még egyszer utoljára megcsókolt, mielőtt elengedett volna. Egy részem úgy érezte, Roth nem gúnyosan értette, amit utoljára mondott, és ez önmagában is csodálatos volt.

A hideg fű ropogott a lábam alatt, ahogy átsétáltam a gyepen, és a padhoz mentem. Kezdtek melegedni a napok, a hó elolvadt, a nap pedig előbújt, és bár még mindig hűvös volt, a National Mall dugig volt emberekkel.

Leültem, és összerándultam, ahogy a fagyos pad a fenekemhez ért. Még a farmeron keresztül is éreztem a hideget. Összekuporodtam, és az éles téli fénytől hunyorogva nézelődtem.

Emberek sétáltak a múzeumok felé, néhányan a padokon ülve sakkoztak, mások pedig kocogtak. Vajon tudta bármelyikük is, milyen közel volt a világvége? Mármint az igazi világvége, harsonákkal meg patakokban folyó vérrel.

Felesleges kérdés volt, magamtól is tudtam rá a választ. Bár látták az életre kelt, randalírozó vízköpőket és azt a sok embert, akik látszólag ok nélkül holtan estek össze az utcán, az emberiségnek fogalma sem volt arról, milyen kicsivel úszta meg a föld az apokalipszist.

És ez a mi érdemünk volt. Az én érdemem, és az emberek sosem fogják tudni.

Tökre úgy éreztem magam, mint Batman, csak a menő köpeny nélkül.

De ha én vagyok Batman, akkor Roth Robin, a Csodafiú, nem? Á, nem. Nem tetszett volna neki a leosztás, de azért vicces volt elképzelni.

Felnéztem, mert lépteket hallottam.

Zayne pár méterre állt tőlem, egyik kezét mélyen farmerja zsebébe dugta, a másikban pedig egy szögletes, fekete zacskót tartott. Válla előreesett, az állát lehajtotta. A gyomrom összerándult, és nem a kellemes értelemben. A famulusom Bambival ellentétben nem zavarta meg az auralátó képességemet, de most azt kívántam, bár így lett volna. Még ez is jobb lett volna, mint látni, milyen fakóvá vált Zayne aurája. A tompa, fehér ragyogás állandóan arra emlékeztetett, mit tettem vele.

De azért mást is éreztem.

Kissé elhalványult a mosolyom, de nem hagytam eltűnni, mert a történtek ellenére örültem, hogy láthatom.

– Szia! – köszönt Zayne mosolyogva, de élénkkék szeme nem tükrözött vidámságot. Istenem, annyira hiányzott az a mosoly, ami az egész arcát, sőt az egész lényét mindig felderítette! – Hát eljöttél.

A fejemet ingattam.

– Persze hogy eljöttem. Mondtam, hogy el fogok.

– Igen, tényleg. – Zayne leült mellém, a zacskót letette a másik oldalára, aztán mindkét kezét zsebre dugva bámult maga elé. Eltelt néhány másodperc. – Csak azt hittem, talán meggondoltad magad, vagy… valami ilyesmi.

Végre megértettem, mire gondol.

– Sosem gondolnám meg magam, Roth pedig nem kérne ilyet tőlem.

Zayne hirtelen felém fordult. Kinyitotta a száját, becsukta, aztán újra megpróbálta.

– Tetszik… Tetszik így a hajad.

– Ó. – Bénán fogdosni kezdtem a kontyomat. – Őszintén szólva nem volt kedvem pepecselni vele.

– Olyan más így. – Zayne rám pillantott, aztán gyorsan elfordította a tekintetét. – Na mindegy, szóval el akartam mondani, hogy örülök, hogy jól vagy. Amikor az udvarházban jártál, nem volt lehetőségem elmondani. Mindenki ledöbbent, amikor meglátott. – Minél tovább beszélt Zayne, annál kevésbé éreztem magam kényelmetlenül. – Amikor megtudtuk, hogy a lilin halott… Tudtuk, hogy ez mit jelent.

– Sajnálom – mondtam. Észrevettem, hogy sokat mondogatom ezt mostanában, de komolyan is gondoltam. Mégis azt kívántam, bár mást mondhatnék Zayne-nek.

Mosoly villant át az arcán, de hamar újra el is komorult.

– Tudom. De amit tettél, hihetetlenül bátor dolog volt. Őrült, de bátor. Nem fogok szentbeszédet tartani miatta. Biztos vagyok benne, hogy Roth már megtette. – Zayne szünetet tartott, mély levegőt vett. – Többé nem kételkedhetsz abban, ami vagy. Igazából. Tudnod kell. Azok után, hogy meghoztál egy ilyen döntést, nem kételkedhetsz magadban. Ezt… Ezt szerettem volna elmondani.

Szorosan becsuktam a szemem, és remegve kifújtam a levegőt.

– Én… Köszönöm. – Csak ennyit bírtam kinyögni, mert igaza volt. Már tudtam, mi vagyok igazából. Nem a démonságom vagy az őrzőségem tett azzá, aki vagyok, hanem a döntéseim és a tetteim. Nem vagyok tökéletes… és nem vagyok gonosz. Egyszerűen én vagyok.

A szellő Zayne karakteres arcába fújt egy szőke hajtincset.

– De eleget beszéltünk rólam – zártam le a témát, mire Zayne felkacagott.

– Mi az? – kérdeztem.

Kihúzta a zsebéből a kezét, és lazán a pad háttámlájának dőlt.

– Laylababa, meghaltál, aztán feltámadtál. Erről elég nehéz nem beszélni.

A becenevemet hallva kicsit elérzékenyültem.

– Oké. Jogos… – Törtem a fejem, hogy valami más témát találjak, és végül sikerült. – Jövő héten visszamegyek a suliba. Roth és Cayman ügyeskedett, szóval az iskola vezetősége azt gondolja, maláriám volt, vagy valami hasonló. Bepótolhatom az anyagot, és időben leérettségizhetek.

– Ennek örülök – válaszolta, és hallottam a hangján, hogy komolyan is gondolja. – És mi lesz a főiskolával?

Fészkelődni kezdtem.

– Azt hiszem, a tavaszi félévre fogok jelentkezni egy környékbeli suliba, de érettségi után először utazgatni szeretnék. – Felidéztem a beszélgetést, amikor Rothtal a világ körüli utunkat tervezgettük, és elmosolyodtam. – Sosem jártam sehol, és látni akarom a világot… A tengerpartot, a hegyeket, a sivatagot. És lesz is időm rá. Rengeteg időm.

– Tényleg. Nem tudom, miért felejtem el mindig, hogy te nem fogsz megöregedni, meg hasonlók. – Zayne állkapcsa megfeszült. – Jó ötlet az utazgatás. Biztos jól érzed majd magad.

– Aha. – Nem mintha nagyon foglalkoztatott volna a téma, de fura volt belegondolni, hogy örökké így fogok kinézni… Feltéve, hogy nem szúr szíven valaki, vagy nem vágják le a fejemet. Eljött az ideje egy újabb témaváltásnak. – De most már tényleg ne rólam beszéljünk! Tudni akarom, hogy viseled ezt az egészet.

Zayne megvonta egyik izmos vállát.

– Őszintén szólva mindig csak a holnapra gondolok. Néhány közeli klán ide fog jönni, hogy felmérje a terepet. De nincs ok az aggodalomra – tette hozzá, amikor látta, hogy feszültté válok. – Az alapján, amit Nicolai és Dez mondott, csak valami formális hülyeség.

– Sokat segítettek, igaz?

– Igen. Van még néhány évem, mielőtt át kell vennem a vezetést, és tudom, hogy addig számíthatok rájuk. Az biztos, hogy lesz néhány változás, de ezek kellenek is. Főleg így, hogy Nicolai és Denika egyre közelebb kerül egymáshoz.

Elvigyorodtam. Tetszett a gondolat, hogy ők ketten együtt lesznek.

– Az biztos, hogy kell a változás. Eléggé… régimódiak a szabályok. – Ha Denikának sikerül elérnie a célját, márpedig tudtam, hogy addig nem tágít, amíg így nem lesz, a klán nőstényeinek a jövőben sokkal-sokkal több választási lehetősége lesz. – De, a klánnal kapcsolatos kötelességeiden kívül, te hogy vagy?

Zayne összevonta a szemöldökét.

– Néha elég nehéz – ismerte el halkan. – Jót tett, hogy beszélünk Stacey-vel. Ő… Ő megérti, tudod? – Zayne szünetet tartott, én pedig bólintottam. – Apámmal sok mindenben nem értettünk egyet az utóbbi időben, de azért mégis az apám volt, és szerettem. – Zayne rám pillantott. – Szeretett téged. Ugye tudod? Bármennyire is leplezte, fontos voltál neki.

Felidéztem a beszélgetésünket, amit Zayne-nel Abbot halála után folytattunk, és bólintottam.

– Tudom.

– Hiányzik.

Felé nyúltam, hogy megszorítsam a karját, de félúton megállítottam a mozdulatot. Nem voltam biztos abban, hogy tényleg tőlem várja-e a megnyugtatást.

Zayne a szeme sarkából észrevehette a mozdulatot, mert félig elfordult, és felvette a fekete zacskót.

– Hoztam neked valamit. Felszaladt a szemöldököm.

– Tényleg?

Zayne bólintott, és belenyúlt a zacskóba.

– Gondoltam, talán ez hiányzik neked.

Kíváncsian figyeltem, ahogy Zayne karjával együtt egy rongyos, szőrös fejecske bukkan elő a zacskóból. Összekulcsoltam a kezemet, és tátott szájjal néztem, ahogy Zayne egy régi, ütött-kopott plüssmacit húz elő, ami szebb napokat is látott már.

– Pisze úr! – leheltem áhítattal.

Pisze urat akkor kaptam Zayne-től, amikor Abbot először az őrzők udvarházába vitt. Csak hétéves voltam, és rettegtem a kemény, kőszerű bőrű, éles fogú, szárnyas lényektől. Futásnak eredtem a házban, és elbújtam egy szekrényben, aztán Zayne előcsalogatott a rejtekhelyemről az akkor még vadonatúj plüssmackóval.

Imádtam azt a macit. Ahogy Zayne-t is.

Elvettem a plüsst, és szorosan a mellkasomhoz szorítottam. Zayne megköszörülte a torkát.

– Tudom, hogy már nem vagy kislány. A fenébe is, ha arra kerülne a sor, az én seggemet is szétrúgnád, de, gondoltam… Pisze úr mindig jól jön. Hozzád tartozik.

Könnyek csípték a szememet, belefúrtam az arcomat Pisze úr feje búbjába, és mélyen beszívtam az illatát. Ugyanolyan szaga volt, mint az egykori otthonomnak, és ahogy megéreztem, majdnem elsírtam magamat. Ahogy a mackót ölelgettem, szerettem volna visszamenni az időben, és kikényszeríteni még egy utolsó ölelést Abbotból, mielőtt elromlik a kapcsolatunk.

Pislogva igyekeztem visszatartani a könnyeket.

– Köszönöm. Nagyon köszönöm, Zayne – néztem rá. Zayne behunyta a szemét.

– Hiányzol, Layla.

A szívem elszorult, mintha satuba fogták volna.

– Nem muszáj, hogy így legyen – suttogtam, miközben felé hajoltam, és magamhoz szorítottam a mackót. Végre eljutottunk a témához, ami miatt valójában itt ültünk ezen a padon. – Itt vagyok. Hiányzol, Zayne. Szeretném, ha barátok lennénk.

– Tudom. De én még… Nem állok készen erre – mondta Zayne, és az ég felé emelte a tekintetét. A mellkasa felemelkedett, ahogy mély levegőt vett. – Viszont szeretném azt gondolni, hogy egy napon majd készen fogok. Vagyis tudom, hogy így lesz. Egy napon.

– Várni fogok – nyugtattam meg. – Komolyan. Várni fogom azt a napot.

Zayne bólintott, mire a szívemre nehezedő súly egy része mintha elpárolgott volna. Rám mosolygott, igazán mosolygott, azzal a teli szájú mosollyal, amit gyerekkoromban annyira imádtam, és abban a pillanatban tudtam, hogy tényleg érdemes várnom arra a napra.

HARMINCKETTŐ

Zayne-nel beszélgettünk még egy darabig, és amikor elérkezett a távozás ideje, nehéz volt a búcsú. Nem tudtam, mikor látom őt újra. Nagyon közel álltam ahhoz, hogy ráugorjak, és átöleljem, mint Pisze urat, de tudtam, hogy ez túl korai lenne.

Könnyes szemmel néztem, ahogy Zayne átvág a pázsiton, és reméltem, hogy nem kell sokat várnom arra a napra. Nagyon reméltem.

Óvatosan visszatettem Pisze urat a zacskóba, aztán felálltam, és elindultam az ellenkező irányba, a múzeumok felé. Írni akartam Rothnak, de kellett pár perc, hogy rendezzem az érzelmeimet. Örültem, hogy láttam Zayne-t, és láthattam, hogy nem utál engem, ugyanakkor elfogott a hiányérzet. Azt kívántam, bárcsak olyan lehetne a kapcsolatunk, mint azelőtt volt, hogy összejöttünk volna, mégsem bántam meg semmit, ami köztünk történt. Mindkettőnk érdeke volt, hogy megtapasztaljuk azokat az élményeket, mert csak így tudhattuk meg, hányadán is állunk egymással. Bár legszívesebben kényszeríteném arra, hogy most azonnal a barátom legyen, túlságosan tisztelem és szeretem ahhoz, hogy ne adjam meg neki az időt, amire szüksége van. Addig pedig örülhetek, hogy Stacey-vel legalább beszélget.

Átvágtam a padok és asztalok között, és igyekeztem mély, egyenletes lélegzeteket venni. Pisze úr békésen lengedezett az oldalam mellett lógó zacskóban. A szemem sarkából mintha észrevettem volna egy ismerős, sötét arcot. Megtorpantam, és jobbra fordultam.

Morris az egyik faasztalnál ült, bozontos szemöldökét összevonta. Feszült figyelem ült ki az arcára. Egyik ujjatlan kesztyűbe bújtatott kezét ökölbe szorította és az álla alá támasztotta, a másik pedig a táblán elhelyezett fekete-fehér sakkfigurák fölött lebegett.

Nem tudom, mi döbbentett meg jobban: az, hogy először látom Morrist azóta, hogy Abbot meghalt, sőt, azóta, hogy visszatértem a… hát, a halálból, vagy az, hogy nincs egyedül. Egy hollófekete hajú nő ült vele szemben. Az arca nagy részét túlméretezett, sötét szemüveg takarta, és bár ült, annyit láttam belőle, hogy tudjam, magas és karcsú az alakja. Sakkfigurákat rakosgató kezének napbarnított bőre makulátlan volt.

Morrisnak vannak barátai? Ráadásul egy ilyen nő, aki sokkal-sokkal fiatalabbnak tűnik nála? Így tovább, Morris…

A nő lépett egyet az egyik huszárfigurával, és elvette az ellenfele egyik bábuját, egy gyalogot. Miközben a nő felvette a sötét bábut, vastag felhő takarta el a napot, sötétségbe borítva a környéket. Ijedten felpillantottam, és elkomorultam. Majdnem olyan sötét lett, mintha lement volna a nap.

Különös borzongás futott végig a hátamon, ahogy lenéztem rájuk. Ekkor a borzongás jeges ujjai a vállamra simultak. Robin nyugtalanul fészkelődött, a derekamról a bordáim alá siklott, és ott megpihent.

Morris felnézett, érzelmes tekintete összetalálkozott az enyémmel. A szeme körül ráncokba gyűrődött a bőr, ahogy szélesen elmosolyodott. Felemeltem a kezemet, épp, amikor a nap előtört a tintafekete felhők közül, és intettem neki.

Tök fura ez a szitu.

Morris újra a sakkjátszma felé fordította a figyelmét, és úgy éreztem, ezzel egyúttal az utamra is bocsátott, ami különös módon nem zavart. Fogalmam sem volt, miben sántikálnak, de a járda felé indultam, és elsétáltam mellettük, amikor halk, dallamos dúdolás ütötte meg a fülemet.

A testem összes izma megfeszült, a bőröm libabőrös lett.

Felismertem ezt a dúdolást, bármikor felismertem volna. Paradise City. Roth is mindig ezt a dalt énekelte, de ezúttal egy női hang dúdolta.

Biztos csak véletlen egybeesés, győzködtem magamat, miközben lassan hátrafordultam. A hihetetlenül tiszta hang a Morrisszal szemközt ülő nő szájából tört fel.

A nő abbahagyta az éneklést, piros ajka féloldalas mosolyra húzódott, ahogy levette a napszemüveget. Aztán felém fordult, és megláttam az arcát. A nő lélegzetelállítóan gyönyörű volt. Minden egyes vonása tökéletesen illeszkedett a többihez. Magas, hangsúlyos járomcsontja, apró orra és hihetetlenül telt ajka volt, de a szeme volt az, amitől igazán elképedtem.

Két borostyánszínű ékkőre emlékeztetett… Pont, mint Rothé.

– Mindig is ő volt a kedvenc koronahercegem – szólalt meg a nő, és a hangja testes volt, mint a sűrű füst.

Leesett az állam, és úgy bámultam rá, mint egy partra vetett hal. A kedvenc koronahercegem? Az ő koronahercege? Ő lett volna… Te jó isten.

Te jó isten! A Főnök egy nő!

A nő oldalra döntötte a fejét, fekete haja a vállára omlott.

– Szinte látom, ahogy forognak a fogaskerekek a kis fejedben. Megmelengeti a fagyos szívemet, hogy a hercegem olyasvalakivel van, akinek a fejében legalább pislákol némi értelem.

Már így is közel álltam ahhoz, hogy a szemem kipattanjon a helyéről, annyira kiguvadt, ezért ezt a sértést már fel sem vettem.

– Te vagy…

– Biztos magadtól is kitalálod a nevemet. Bár, ahogy a dal is mondja, sok van belőle. – Napszemüvegét az ujján lóbálva méregetett. – Gondolkoztál azon, hogy miért vagy itt, Layla? – Körbenéztem, mire a nő sötéten felnevetett. – Nem itt, a parkban, butuskám, hanem hogy miért állhatsz itt, dobogó szívvel?

Morris ismét felvonta a szemöldökét – bár azt nem tudtam, hogy a nő legutóbbi sértése miatt, vagy azért, mert eszébe jutott, hogy majdnem meghaltam –, de szokás szerint egy szót sem szólt.

– Te voltál az? – kérdeztem egy pillanattal később. – Te hoztál vissza?

A nő nem válaszolt azonnal.

– Ahogy mondtam, Astaroth a kedvenc koronahercegem, de egy hullát még az ő kedvéért sem támasztanék fel. Hacsak nem származik valami előnyöm belőle.

A fejemet ráztam.

– Nem értem. Ha nem te voltál, akkor…?

– Ó, de, én voltam. Nagyon szívesen. – Visszacsúsztatta a napszemüveget, de még mindig úgy éreztem, mintha átlátna rajtam. – Viszont az anyád kedvéért tettem.

Ha éppen fújt volna a szél, tutira eldőlök, mint egy darab fa.

– Lilith mentett meg engem?

– Lilith megígérte, hogy soha többé nem próbál meg kiszabadulni, ha megmentelek téged. Egy ilyen ajánlatot még én sem utasíthattam vissza. Szóval alkut kötöttünk. Ezért lehetsz most itt.

Elárasztottak az érzelmek, kiszaladt az erő a lábamból. Lilith mentett meg engem? Hitetlenséggel vegyes remény kavargott a szívemben, amibe boldogság és döbbenet vegyült. Vajon Lilith végre elismert lányaként, és végre tett valamit, amivel kiengesztelhetett? A zacskó kezdett kicsúszni a kezemből, de észbe kaptam.

Aztán hirtelen megértettem. Ha meghalok, Lilith is meghalt volna. A Főnöknek nem lett volna érdemes megkötnie az alkut, hacsak nem Rothért teszi, legalább részben.

Szent szotyola, a Főnök képes lett volna együttérzésre?

Mintha a feje tetejére állt volna a világom.

– Azért ne érzékenyülj el, drágám. Ha meghaltál volna, Lilith is meghal. Szóval az anya-lánya kötelék miatt tette, vagy csak azért, hogy saját magát mentse? Talán azt reméli, egy napon majd meggondolod magadat, és kiszabadítod őt. Elvégre azzal nem szegné meg az alkut, hiszen nem ő maga próbálna meg kiszabadulni, igaz? Ki tudja… Igazából nem is érdekel – mondta a Főnök, és alig észrevehető mozdulattal vállat vont. – Téged sem kéne, hogy érdekeljen. Inkább azzal kéne foglalkoznod, hogy az alfákon kívül én vagyok az egyetlen lény, aki képes elpusztítani Astarothot egyetlen csettintéssel.

Miután feldolgoztam az információt, hogy Lilith lehet a megmentőm, és hogy a Főnök állati menő, hirtelen megértettem a szavaiban rejlő fenyegetést. A hátam megfeszült, a szemem összeszűkült. Elfutott a méreg, és minden önfegyelmemre szükségem volt ahhoz, hogy ne változzak át ott helyben, és hozzak frászt a járókelőkre.

Fel sem ismertem a hangot, ami mély morgásként tört fel a mellkasomból, és ami miatt a közelben sétálók nagy ívben kikerültek.

– Talán nem tudnálak legyőzni, de nem félnék szembeszállni veled. Szóval, ha Rothnak akár egy hajszála is görbül, a véredben fogok fürdeni, és nyakláncot csinálok a beleidből.

Felkészültem a támadásra, amivel tutira az alfák haragját is magunkra vonjuk.

Talán mégiscsak el kellett volna hozni Rothot is a találkára. Kezdett baromi rossz irányt venni a kis kiruccanásom.

Morris elmosolyodott, a válla rázkódni kezdett, aztán a Főnök hátravetette a fejét, és hangosan felnevetett. Pedig semmi vicces nem volt abban, amit mondtam… Legalábbis szerintem. Körbepillantottam, nem értettem, mi történik.

– Kedvellek – mondta a Főnök, miután abbahagyta a nevetést. – De tényleg. Megérdemled a koronaherceget.

– Ööö…

A Főnök felvett egy huszárfigurát, és megnyalta az ajkát.

– Ha még egyszer fenyegetni mersz… Akkor tényleg belek fognak lógni a nyakadban, de nem az enyémek lesznek. Nem érdekel, mit ígért az anyád, sem az, hogy milyen magas rangú barátaid vannak, vagy mit érezne Astaroth.

Hát, akkor így állunk.

Volt elég eszem ahhoz, hogy tudjam, ideje távozni. Kábán elsétáltam az asztaltól, és csak öt perccel később álltam meg a zsúfolt járda közepén. Hangosan morfondíroztam:

– Ha az a nő a Főnök, akkor mi vagy ki a fene Morris?

Ahelyett, hogy írtam volna Rothnak, végül visszamentem a házhoz. Besétáltam a bejárati ajtón, és a zacskót, amiben Pisze úr volt, letettem a szalonban álló székre. Amint beléptem a nappaliba, észrevettem Rothot.

Gyorsan mozgott, akár egy árny, és egy másodperccel később körém fonódott a karja, ajka végigsimított a nyakam oldalán.

Felforrt a vérem, és halkan felnyögtem. Egyik keze becsúszott a pulcsim alá, megsimogatta csupasz bőrömet, amitől forró borzongás futott végig a testemen.

– Nem írtál – szólalt meg. Lehelete a fülem alatti kis területet simogatta.

Behunytam a szemem.

– Micsoda?

Mély hangon felnevetett, a hang melengette a szívemet.

– Azt beszéltük meg, hogy írsz, és érted megyek.

– Ó. Ja, igen. Tényleg. – Az ajkamba haraptam, amikor megcsókolta a pontot, amit eddig az ajkával simogatott. Miért is nem írtam neki? Felpattant a szemhéjam. – A francba. Tökre elterelted a figyelmemet. Mondanom kell valamit.

– Mmm. Mondd csak. – Roth másik keze a derekamra siklott, és még lejjebb. – Figyelek.

Alig kaptam levegőt.

– Ha ezt csinálod, nem tudok beszélni.

– Mit csinálok? – kérdezte ártatlanul.

– Tudod, mit csinálsz. – Hátranyúltam, és elkaptam a kezét, ami a fenekemre simult.

– Nem én tehetek róla, hogy egyszerre csak egy dologra tudsz figyelni – válaszolta, és elkezdett hátrafelé tolni. Megfordított, aztán leült, és az ölébe húzott, úgy, hogy a lábaim a fotel karfájának nyomódtak. – Tessék. Most már ülök, te pedig az ölemben vagy, ahogy szeretem. Mondhatod.

– Oké – pislogtam, Roth pedig rám vigyorgott. Lazán a csípőm köré fonta a karját.

– Találkoztál Zayne-nel?

– Igen, de nem erről akartam mesélni. – A kérdő tekintet semmivé lett. Játékosan megböktem a mellkasát.

– Arról majd később mesélek. Jó volt vele beszélgetni, meg ilyenek.

– De? – Tekintete az ajkamra siklott, és volt egy olyan érzésem, hogy mindjárt megcsókol.

Muszáj volt elmondanom neki, mielőtt sikerül elhomályosítania az érzékeimet.

Már azzal is eléggé megnehezítette a dolgomat, hogy elkezdte mozgatni az ujjait a nadrágom derekánál.

– De azt hiszem, találkoztam az anyáddal, Roth.

Mozdulatlanná dermedt, az ajkai szétnyíltak. Sötét kifejezés ült ki az arcára, a szeme körül megfeszült a bőr.

– Az anyámmal?

– Igen. Tudod, a Főnökkel. A Mallnál volt, és hallottam, ahogy a Paradise Cityt dúdolja. – Hirtelen elkezdtek áradni belőlem a szavak. – Megfordultam, és ott volt. És, hűha, állati csinos. Eléggé hasonlít rád. Nem mintha te is csinos lennél. Jóképű vagy, és dögös, sőt, gyönyörű, és…

– Tudom, hogy érted – szakított félbe Roth. – És köszi. De most az egyszer beszélhetnénk másról is, mint hogy mennyire dögös vagyok. Mondott neked valamit a Főnök? Vagy csinált valamit?

– Hát, elmesélte, hogy Lilith alkut kötött, miszerint soha többé nem próbál megszökni a pokolból, és ezért menekültem meg, de ennek nem sok értelme volt, elvégre ha Lilith meghal, azzal az egész Lilith-probléma megoldódik. Azt hiszem, miattad fogadta el az alkut… mármint a Főnök. És azt is mondta, hogy te vagy a kedvenc koronahercege. – Keresztbe tettem a karom, és összevontam a szemöldököm. – De azt is mondta, hogy el tud pusztítani.

Roth hunyorított.

– Miért mondana ilyet a Főnök?

– Mert, ööö… mondjuk úgy, hogy megfenyegettem.

– Komolyan?

Az ajkamba haraptam, és bólintottam.

– Valami olyasmit mondtam neki, hogy ha bántani mer, akkor a vérében fogok fürdeni, és nyakláncként hordom majd a beleit.

Roth szája széle megremegett.

– Hogy micsoda?

Felemeltem az állam.

– Azt akartam, hogy tudja, nem veszem félvállról az alig leplezett fenyegetőzését.

Roth arca ellágyult.

– Ó, tökmag! Büszke vagyok rád. Elpirultam, és a szememet forgattam.

– Ja, persze.

– Komolyan mondom. Meg akartál védeni. – Megfogta az államat, és maga felé húzta az arcomat, hogy a szemébe nézzek. – Megtisztelő, hogy ilyesmit tennél értem. A Főnök biztos nem örült neki.

– Hát, nevetett, aztán… Aztán azt mondta, hogy kedvel engem. Aztán meg azt, hogy ha még egyszer fenyegetni merem, akkor a saját beleimet fogom nyakláncként hordani. Fura volt. Sosem említetted, hogy a Főnök nő, és hogy az anyád. Sőt, úgy emlékszem, mintha úgy beszéltél volna róla, mintha pasi lenne. Vagy ezt csak kitalálom? Mindegy is.

Milyen családba készültem beházasodni, te jó ég…

– Nő? – nevetett mély hangon Roth. – A Főnök mindig az, aki lenni szeretne.

Most rajtam volt a sor, hogy tátott szájjal nézzek rá.

– Mi van?

Végighúzta az ujjait az államon, aztán a tarkómra kulcsolta a kezét.

– A Főnök nem az anyám vagy az apám. Inkább a teremtőm, és valamilyen oknál fogva mostanában szeret női alakot ölteni, aki egy kicsit hasonlít rám, de valójában se nem nő, se nem férfi.

Kinyitottam a számat, aztán becsuktam, és megint kinyitottam.

– Fura, igaz?

– Aha. – Megfájdult a fejem.

Pár másodperccel később Roth elgondolkodva összevonta a szemöldökét.

– Mit keresett a Főnök a Mallnál?

– Sakkozott… Ó, te jó isten, majdnem elfelejtettem! Morris-szal sakkozott! Tudod, Morrisszal, a sofőrrel és mindenessel az őrzők udvarházából. Vele sakkozott a Főnök. – Előre-hátra dülöngéltem az izgatottságtól, amitől Roth arcán érdekes, feszült kifejezés jelent meg. – Miért sakkozgatnak együtt? Szent repceolaj, ezek ketten együtt sakkoztak! Mekkora klisé! Ó, istenkém, mi van, ha Morris…

– Nem tudom, mi Morris – szakított félbe Roth. Tágra nyílt a szemem.

– Morris sosem beszél, és állati jól bánik a pisztollyal, sőt, néha még kungfumozdulatokat is bevet, de várj… Azt nem tudom elképzelni, hogy… – lehalkítottam a hangomat – tudod, ki pisztollyal lövöldözne, vagy kungfuzna harc közben.

Roth ajka megint megrándult.

– Ja, tényleg nehéz elképzelni, hogy a nagyfiúnak odafentről szüksége lenne fegyverre vagy küzdősportokra.

Igaz. Leeresztettem, mint a lufi, amibe tűt szúrtak. Egy pillanatig azt gondoltam, rájöttem valami fantasztikus dologra.

– De Morris tutira valami.

– Bármi lehetséges. – A nyakamat masszírozta, és mélyen a szemembe nézett. – Ami anyádat illeti…

Elfordítottam a fejemet, hogy jobban hozzáférjen a nyakamhoz.

– Az any… úgy értem, a Főnök azt mondta, Lilith alkut kötött, ami szerint soha többé nem próbálhat megszökni a pokolból, ha megmenekülök. Először azt gondoltam, hűha, Lilith végre tett valamit értem, a lányáért, de aztán a Főnök emlékeztetett, hogy ha meghalnék, akkor Lilith is meghalna, és ezt az anyám is jól tudja. Szóval gyakorlatilag saját magát mentette – vontam vállat. – Úgyhogy végre tudjuk, hogy térhettem vissza. Mégis hálás vagyok. Nem számít, hogy jöttem vissza, csak az, hogy itt vagyok.

Roth arcvonásai megint ellágyultak.

– Igazad van. Itt vagy, és csak ez számít, de valamit tudnod kell, Layla. A Főnök… Szóval a Főnök néha nagyon is együttérző, és néha minden tőle telhetőt megtesz azért, hogy ne kapjon érte köszönetet. – Roth felém hajolt, homlokát az enyémnek támasztotta. – Talán Lilith is így gondolkodik. Tesz valami jót, aztán megpróbálja titkolni. Vagy az is lehet, hogy tényleg csak a saját irháját próbálta menteni. De tudod, mit?

– Igen? – suttogtam.

Roth oldalra döntötte a fejét, és megpuszilta az orrom hegyét.

– Sosem fogod tudni az igazságot, de azt hiszel, amit akarsz. Nem kell most döntést hoznod, de bárhogy döntesz is, az nem fogja befolyásolni, ki vagy mi vagy, sem azt, hogy milyen fontos vagy nekem és Zayne-nek, a többi őrzőnek és Stacey-nek. Vagy Caymannek.

– Caymannek? – nevettem rekedten. Roth megpuszilta a szám szélét.

– Bizony, neki is fontos vagy. És ezen semmi sem változtathat. Az a nő… Lilith… Ha azért tette azt, amit tett, hogy megmentsen téged, az szuper. Ha pedig azért, hogy a saját életét mentse, akkor felejtsd el őt. Bárhogy is volt, te ugyanaz a Layla maradsz.

Becsuktam a szemem, és nekidőltem Rothnak, ő pedig megtartott engem, és körém fonta a karját.

– Igazad van.

– Nekem mindig igazam van, tökmag.

– Ez nem igaz – vigyorogtam, mire Roth horkantott. – De most igazad van. Jó lenne tudni, hogy Lilithnek fontos vagyok, és a döntésével engem akart megvédeni, mert a lánya vagyok, de igazából nem számít.

– Nem, bizony. – Puszit nyomott a szám másik csücskébe is. – Egyáltalán nem.

– Csak én számítok – suttogtam, mire Roth jutalmul szájon csókolt. – Te számítasz. Mi számítunk. – Ezzel kiérdemeltem egy újabb csókot. – Zayne és Nicolai és Dez számít, és a többi őrző. Stacey is számít. Sőt, még Cayman is.

Éreztem a számmal, hogy elmosolyodik.

– Azért ilyen messzire nem mennék.

– Csitt – mondtam, és elhallgattattam egy csókkal. Roth a tenyerébe fogta az arcomat, és elhúzódott.

– Jól vagy?

Tudtam, hogy nemcsak a Lilithtel történtek miatt kérdezi ezt, hanem a Zayne-nel való beszélgetés miatt is, és én annyira imádtam emiatt… Annyira de annyira.

– Igen, jól.

– Akkor kapaszkodj, tökmag!

– Kapaszkodjak? – Felvisítottam, mert Roth hirtelen felállt, és tényleg kapaszkodnom kellett. Keskeny csípője köré fontam a lábamat, és átöleltem a nyakát.

– Jól hallottad – mondta Roth, és megcsókolt, közben mély nyögés tört fel a mellkasából, amibe az egész testem beleborzongott. Szája megint az ajkamra siklott, finoman megharapta és rátapadt, aztán a nyelve egy lökésével elmélyítette a csókot. Éreztem a piercing fémes ízét. Az összes érzékszervem lángra lobbant, az összes porcikámat felhevítette a vágy. A vérem lüktetett, nem is beszélve a többi stratégiai fontosságú testrészemről… Feléledt bennem az ismerős sóvárgás, de a félelem helyett ezúttal kéjes gyönyör áradt szét az ereimben, amikor rám tört.

– Ne engedj el! – utasított Roth buja, érzékiségtől fűtött hangon. – Teszek róla, hogy ne csak „jól” légy.

Teljesítette az ígéretet.

Hat hónappal később…

Meleg szellő libbentette meg a hajamat, az arcomba fújta a fakó tincseket, és felborzolta a szárnyamat borító apró, érzékeny tollakat. A hold magasan járt az égen, a felhők vaskosak voltak: tökéletes éjszaka volt a repüléshez.

A New York-i One World Trade tetején gubbasztottam. Egyik lábammal a peremen álltam, a másik a levegőben lógott. A szárnyamat szélesre tártam, nehogy lepottyanjak a tetőről. Odalent vakító fények világították meg az utcákat. Az embereket nem láttam, csak az alakjukat: apró, elmosódott foltokként mozgolódtak a mélységben. Körülöttem égig érő épületek magasodtak, fényes és sötét ablakok váltakoztak a homlokzatukon. De egyik épület sem tört olyan magasra, mint az, amelyiken én voltam.

Megtámaszkodtam a hátam mögött, és behunytam a szememet. Szomorú, mégis erőteljes története volt ennek a darabka földnek: lehetetlen volt nem gondolni arra az újjászületésre és megújulásra, ami itt végbement. A toronyházat a World Trade Center elleni terrortámadás emlékére építették, néhány évvel a tragédia után. Mindenkire, aki itt járt, átragadt a különös, édesbús hangulat.

Bár én már régóta tudtam, hogy az emberek néha sokkal gonoszabb tettekre képesek, mint a pokol tüzes bugyraiból felemelkedett démonok…

Éles sípszó keltette fel a figyelmemet. Kinyitottam a szemem, felegyenesedtem. A sípszó a Wall Street felől jött, a hangtól mosolyra húzódott az ajkam. Lassan felálltam.

Aztán a levegőbe emelkedtem.

Felerősödött a szél, azonnal belekapott a szárnyamba, ahogy kitártam. Behunyt szemmel repültem egyre magasabbra, a hideg levegő kavargott forró bőröm körül, a hátam közepén és a szárnyaimon is éreztem a fuvallatot. Amikor kinyitottam a szemem, pont olyan látvány tárult elém, mint ahogy Jasmine leírta. Kinyújtottam a karomat; úgy éreztem, mintha megérinthetném és a mellkasomhoz húzhatnám a csillagokat, ha akarnám.

Talán egészen a mennyországig repülhettem volna, de kétlem, hogy az alfák örültek volna ennek. Már attól elmosolyodtam, hogy elképzeltem, ahogy a mennyek kapuján kopogtatok. Hagytam, hogy kis rakéta módjára pörögjek, ahogy közelítettem a légkörnek ahhoz a rétegéhez, ahol akár könnyedén elcsaphatott volna egy repülőgép is, vagy előbb-utóbb nehezemre esne a levegővétel. Tudtam, hogy ha továbbmennék, akkor nem kapnék levegőt, de azt is, hogy az ösztöneim átvennék az irányítást, és a testem kényszerítene, hogy lejjebb ereszkedjek. Ezt a saját káromon tanultam meg előző éjjel.

Lenéztem, és mintha az egész világ elém tárult volna. Az épületek úgy meredtek elő a földből, mint többtucatnyi feltartott ököl. Emberek milliói éltek és lélegeztek ezen a hihetetlenül parányinak tűnő helyen.

Elég menő volt a kilátás New Yorkra idefentről.

Erős széllökés kapott bele a szárnyamba, de sikerült kiverekednem magamat a fuvallatból, és alábuknom a mélybe. Hátrahúztam a szárnyaimat, és átadtam magam a szabadesésnek. Egyre sebesebben zuhantam, egy pillanatra még a lélegzetem is elállt, de nem féltem, nem estem pánikba; csak az izgalom miatti adrenalinlöketet és örömet éreztem.

Amikor félúton jártam a város felé, kitártam a szárnyamat, és lelassítottam a zuhanást, nehogy palacsintaként végezzem egy épület oldalán, mert az elég csúnya lezárása lett volna az estének és a kis városközi kiruccanásomnak.

A város fölött suhantam, elkerülve azokat a helyeket, ahová az őrzők gyakran jártak, aztán visszarepültem a pénzügyi negyedbe. A New York-i klán tudta, hogy itt vagyunk. Dez még ide is telefonált, hogy figyelmeztesse a korábbi klánját, nehogy belénk kössenek, de nem akartam próbára tenni a szerencsémet. Nem gondoltam, hogy én lennék az első számú ellenségük azután, hogy fél évvel ezelőtt együtt állítottuk meg a lilint, és akadályoztuk meg az apokalipszist, de tudtam, hogy a bűntársam örökké szúrni fogja a többi őrző szemét.

Lassítottam, és guggolásban földet értem egy banknak látszó épület tetején. Éppen behajtottam a szárnyamat, amikor egy nagyobb alak landolt mellettem, amitől apró kődarabok hullottak ki a párkányból, és a földre zuhantak. A szemöldökömet felvonva az alakra néztem.

Roth állt mellettem, széles terpeszben, kitárt szárnyakkal. A bőre fekete volt, fényes és kemény, mint az ónix. Meztelen felsőteste egybeolvadt az éjjeli égbolttal. Legalábbis így lett volna, ha nem villantja rám az agyarát – és ha az övcsatja nem egy hófehér koponya lett volna.

– A hajad – szólalt meg.

Hunyorítottam, és ellenálltam a késztetésnek, hogy kiderítsem, mire céloz.

– Mi van vele?

Roth vigyorogva letérdelt mellém, gyorsan emberi alakot öltött.

– Úgy nézel ki, mintha egy Guns N’ Roses-klipből léptél volna elő.

– Kösz szépen.

– Mondjuk, pont a Paradise City videójából.

– Ez egyre jobb lesz.

Felém hajolt, és megpuszilta a halántékomat, aztán a homlokomat.

– Pokoli dögös vagy, Layla. Olyankor szokott ilyen lenni a hajad, ha beletúrok, amikor…

– Tudom, mire gondolsz – nevettem. – Nagyon jól tudom, hogy folytatódik a mondat.

– Mi van? Csak azt akartam mondani, hogy akkor ilyen, amikor reggel felkelünk az ágyból.

Horkantottam.

– Na persze.

Roth mély nevetésétől borzongás futott végig a testemen.

– Túl jól ismersz.

Ez igaz is volt. Odahajoltam hozzá, és megpusziltam az arcát.

– Láttál odafönt?

– Igen. – Roth a tarkómra tette a kezét, és nem engedte, hogy elhúzódjak. – Láttam, hogy megcsókoltad a csillagokat.

Szélesen elmosolyodtam. Tetszett, ahogy ezt mondta.

– És szeretnéd, ha a saját csillagomat is megcsókolnám? – Na jó, ez elég béna duma volt, de bár nem láttam a mosolyát, minden egyes porcikámban éreztem azt. A testem dalra fakadt Roth közelségétől, a boldogságától és a saját boldogságomtól.

– Nagyon – motyogta Roth.

Oldalra döntöttem a fejemet, és lágyan megcsókoltam. Aztán még egyszer. A tarkómra simuló kéz szorítása erősebbé vált, amikor a nyelvem hegyével végigsimítottam gyönyörű szája vonalát. Az ajka szétnyílt, én pedig elmélyítettem a csókot, és mint minden alkalommal, olyan volt az íze, mint a sötét, bűnös csokoládéé, és mint minden egyes alkalommal, most sem értem be egyetlen csókkal. A tető szélén guggolva csókolóztunk, vagy hatvan emelet magasságban, és tudtam, hogy ha nem veszünk levegőt hamarosan, akkor nem fogunk bírni magunkkal.

Ezt is megtanultam előző éjjel.

Elhúzódtam, és kifújtam a levegőt, amit eddig bent tartottam. Az arcára szorítottam a tenyeremet, miközben Roth szánalomra méltó kis nyüszítést hallatott. Belekacagtam a szánkat elválasztó apró hézagba.

– Később – ígértem.

A nyüszítést mély, helyeslő morgás váltotta fel. Elöntött a várakozás, sokkal erőteljesebb éhséget hagyva maga után, mint amivel nap mint nap együtt éltem.

– Ajánlom, hogy az a később hamar legyen! – morogta. Elengedte a tarkómat, a keze végigsiklott a hátamon.

A laza, vékony trikón keresztül éreztem a testéből áradó hőt.

– Holnap indulunk, igaz? Kanada a következő?

– Kanada – bólintottam.

Roth semmit sem szólt, miközben a csípőmre tette a kezét, én pedig némán néztem az alattunk elterülő várost. A jövőmbe bámultam, miközben az örökkévalóm mellett guggoltam, és ez csodálatos érzés volt.

Még mindig nem választottam főiskolát, még azt sem tudtam, milyen szakra szeretnék menni, de ezzel nem volt semmi baj. Volt időm, és nem akartam siettetni a múlását.

– Már később van? – kérdezte Roth.

A tekintetem elidőzött az arcán, aztán egy egyáltalán nem rám valló, elegáns mozdulattal felálltam.

– Csak akkor, ha elkapsz – vigyorogtam.

Roth azonnal felpattant, és mielőtt elrepülhettem volna, elkapta a kezemet, és összekulcsolta az ujjainkat.

– Már el is kaptalak, Layla.

Tényleg elkapott, réges-régen, amikor először megláttam a sötét sikátorban, ahol kiütötte azt a pózoló démont. Az igazat megvallva nem is akartam elrohanni előle.

Szerelmesek voltunk, és a szerelem megváltoztatja az embert, még akkor is, ha az illető egy démon vagy a pokol koronahercege.

Szerelmet vallottam neki, ahogy mindennap tettem, és ahogy életünk hátralévő részében tenni akartam.

– Szeretlek.

Roth lehajtotta a fejét, és összekulcsolt kezeinket a szívéhez emelte.

– Én is szeretlek téged – mondta. – És amíg csak lélegzem, szeretni foglak. Örökké.

* * * * *

A hazájában és nemzetközileg is nagy sikert aratott JENNIFER L. ARMENTROUT a nyugat-virginiai Martinsburgben él férjével és Loki nevű jack russell terrierjükkel. A róla terjesztett pletykák nem igazak. Ha épp nem szorgosan ír, akkor olvas, sportol, rémesen vacak zombifilmeket néz, vagy úgy tesz, mintha írna.

Már iskolásként is arról álmodott, hogy író lesz, és a matekórák alatt általában novellákon dolgozott… Ez megmagyarázza, miért kapott olyan csapnivaló jegyeket matematikából. Jennifer romantikus regényeket ír, legyen szó ifjúsági paranormális, science fiction, fantasy vagy kortárs szerelmi történetekről. J. Lynn néven is megjelentek szerelmes regényei, felnőtt és new adult kategóriában. Olyan bestsellersorozatok alkotója, mint a Luxen és a Várok rád.

Jennifer imád hallani az olvasói felől. Megtalálható a Twitteren (@JLArmentrout), Facebookon és Goodreadsen, a blogja pedig a www.jenniferlarmentrout.com címen érhető el.

Olvasói vélemények

„És hát…. ROTH!!!! Na erre megint nincsenek szavak!!! Uhhh!!! Most már biztos, hogy én inkább a pokolra akarok jutni!!! […] Értékelés: Egy egész csillagos égbolt!”

– GCKSBOOKREVIEWBLOG.COM

„Zayne? Vagy Roth? Miért nem inkább mindkettő? Megkaphatom mindkettőjüket? Lééééégysziiiiii!”

– Reira, goodreads.com

„Te jó ég, ez a könyv csodás! Azt kell mondjam, ez a sorozat minden kötettel egyre jobb lett. Nem csalódtam. Azt sem tudom, hogy írjam le az érzéseimet… Ahhoz, hogy megértsétek, mire gondolok, muszáj elolvasnotok a sorozatot. Méghozzá most azonnal!”

– Annabeth Stone, goodreads.com

„Fantasztikus lezárás az egyik kedvenc paranormális szerelmes történetemhez! Imádtam a szereplőket, a világépítést és legfőképp a tetkókat. Layla hosszú utat tett meg, nehéz döntéseket hozott, de végre igazán megtalálja önmagát. És ezért büszke vagyok rá.”

– Jen, goodreads.com

„Nehéz összeszednem a gondolataimat, hiszen annyi minden történt. De mindenekelőtt leszögezném, hogy a lehető legjobb befejező kötetet alkotta meg a trilógiához Jennifer.

Szerintem a mindenki által várt válaszokat megkaptuk, illetve annak is szemtanúi lehettünk, hogy a szereplőink hogyan oldják meg a felmerült problémákat.

Jó pár csavar segítette a történet előremenetelét, megszámolni sem tudom, hányszor néztem egy-egy fejezet után magam elé úgy, hogy közben belül azt gondoltam: Mi volt ez? Te szent repceolaj!”

– Enikő_Darai_Enii, moly.hu

„A lezáró kötet igazi ékköve ennek a csodás sorozatnak. Álmodni sem lehetne jobb olvasnivalót. Őszintén nem tudtam betelni vele.”

– justtrees, amazon.com

„Az tetszett az Every Last Breathben, hogy egyszerre van benne veszély, szerelmi háromszög, baráti dráma, halál és harcjelenetek. Ahogy egy YA-regénytől elvárható, nem hiányoztak belőle a vicces káromkodások és a nagyon jól megírt szerelmes jelenetek sem. Ebben a könyvben tényleg minden megvan, amit egy olvasó kívánhat.”

– Lilly Heart, amazon.com

Tartalom

EGY

KETTŐ

HÁROM

NÉGY

ÖT

HAT

HÉT

NYOLC

KILENC

TÍZ

TIZENEGY

TIZENKETTŐ

TIZENHÁROM

TIZENNÉGY

TIZENÖT

TIZENHAT

TIZENHÉT

TIZENNYOLC

TIZENKILENC

HÚSZ

HUSZONEGY

HUSZONKETTŐ

HUSZONHÁROM

HUSZONNÉGY

HUSZONÖT

HUSZONHAT

HUSZONHÉT

HUSZONNYOLC

HUSZONKILENC

HARMINC

HARMINCEGY

HARMINCKETTŐ

Olvasói vélemények