JENNIFER L. ARMENTROUT

WHITE
perzselő csók
HOT KISS

Komor elemek

I. könyv

Első kiadás

Könyvmolyképző Kiadó, Szeged, 2017

1. FEJEZET

EGY DÉMON ÓLÁLKODOTT A MCDONALD’ SBAN.

És halálosan ki volt éhezve egy Big Macre.

Alapvetően imádtam a suli utáni melómat. A lélektelenek és átkozottak megjelölése általában irtó jó érzéssel töltött el. Hogy ne unatkozzak, még kvótát is megadtam magamnak, de ezen az estén más volt a helyzet.

Vázlatot kellett írnom egy esszéhez irodalomból.

– Megeszed a sült krumplidat? – kérdezte Sam, és választ sem várva elcsent egy maréknyit a tálcámról. Göndör, barna haja drótkeretes szemüvegére hullott. – Koszi!

– Csak a jeges teájához ne nyúlj! – Stacey rácsapott Sam karjára, mire több szem krumpli a padlóra hullott. – Kitépné a karodat.

Abbahagytam a dobolást a padlón a lábammal, de a szememet továbbra is a tilosban járó démonon tartottam. Nem tudom, miért jött be ennyire a pokolfajzatoknak a Meki, de esküszöm, imádták ezt a helyet.

– Haha – mondtam.

– Mit bámulsz így, Layla? – Stacey hátrafordult a bokszban, és körülnézett a zsúfolt gyorskajáldában. – Csak nem egy dögös srácot? Mert ha igen, akkor ajánlom, hogy... Ó! Anyám! Mégis hogy merészkedhet valaki nyilvános helyre ilyen szerelésben?

– Mi? – Sam is megfordult. – Jaj, ugyan már, Stacey! Kit érdekel? Nem mindenki jár folyton Prada-utánzatban, mint te.

Az ő szemükben a démon egy ártalmatlan, középkorú, iszonyú pocsékul öltözött nőnek tűnt. Zsíros, barna haját egy régimódi, nagy, lila csattal tűzte fel. Rusnya, zöld bársony melegítőnadrágot viselt rózsaszín edzőcipővel, de kötött pulóvere volt csak igazán a hab a tortán. Egy basset hound díszítette, a kutyus nagy, barna szeme bánatosan meredt a nő mellkasáról.

Ám a szánalmas kinézetű nőci valójában nem volt ember.

Nem mintha nekem ezen a téren lenne jogom ítélkezni.

Pózoló démon volt. Csillapíthatatlan étvágya árulta el a fajtáját. A pózolok képesek voltak egy ültő helyükben befalni annyi ételt, amiből jóllakhatott volna egy kisebb ország teljes népessége.

A pózolok ugyan többnyire emberi alakot öltöttek, és akként is viselkedtek, de én tisztában voltam vele, hogy ez itt simán le tudná tépni a szomszédos bokszban ülők fejét. De nem ember-feletti ereje jelentette az igazi fenyegetést. A pózol ókban a foguk és a fertőző nyáluk volt a legveszélyesebb.

Harapósak voltak.

Egyetlen kis marással átadták az embernek a veszettség démoni változatát. Nem volt rá semmilyen gyógymód, és a megcsócsált áldozat három napon belül úgy festett, mintha egy zombifilmből lépett volna ki, az emberhúsra való éhséget is beleértve.

Magától értetődik, hogy a pózolok problémát jelentettek, legalábbis ha el akartuk kerülni a zombi apokalipszist. Egyedül az volt a szerencse, hogy a pózolókból csak nagyon kevés akadt, és valahányszor megharaptak valakit, az élettartamuk drasztikusan lerövidült. Általában csak hétszer bírtak harapni, mielőtt feldobták volna a pacskert. Kábé olyanok voltak, mint a méh meg a fullánkja, csak hülyébbek.

A pózolok olyan külsőt ölthettek, amilyet csak akartak. Hogy ez itt miért pont ilyen szerelést választott, azt el sem tudtam képzelni

Stacey grimaszt vágott, ahogy a pózoló már a harmadik hamburgernek esett neki. A démon észre sem vette, hogy sasoljuk. A pózolok nem éppen az éles szemükről voltak híresek, pláne nem olyankor, amikor teljesen lekötötte a figyelmüket az incsi-fincsi Big Mac.

– Ez undorító – jelentette ki Stacey, miután visszafordult felénk.

– Szerintem az a pulcsi tök szexi – vigyorgott Sam, majd újabb maréknyi sült krumplimat tömte a szájába. – Te, Layla, szerinted Zayne megengedné, hogy interjút készítsek vele a suliújságba?

Felvontam a szemöldököm.

– Miért akarod meginterjúvolni?

Tudálékos pillantást vetett rám.

– Hogy megkérdezzem, milyen őrzőnek lenni itt, Washingtonban, rosszfiúkat üldözni a fővárosban, hogy elnyerjék méltó büntetésüket, meg minden.

Stacey kuncogott.

– Úgy beszélsz az őrzőkről, mintha szuperhősök lennének.

Sam megvonta csontos vállát.

– Hát, tulajdonképpen azok is. Mármint, most komolyan, te is láttad már őket.

– Nem szuperhősök – tiltakoztam, és felkészültem, hogy ismét előadjam a szokásos szöveget, amit már tíz éve ismételgettem, mióta csak az őrzők nyilvánosság elé álltak. Erre azután került sor, hogy a bűncselekmények száma az egekbe szökött, márpedig nem az egész világot sújtó gazdasági válság miatt, hanem inkább a pokol jelzéseként, miszerint többé nem óhajtja betartani a játékszabályokat. így hát az alfák utasították az őrzőket, hogy fedjék fel magukat az átlagemberek előtt. A közhiedelem úgy tartotta, hogy a görgők életre kelt kőszobrok. Az tény, hogy a sok templomot és épületet díszítő vízköpőfigurákat valóban az őrzők igazi alakjáról mintázták. Legalábbis nagyjából. Lényeg a lényeg, egyszerűen túl sok démon volt a földön ahhoz, hogy az őrzők továbbra is titokban tevékenykedhessenek. – Ok is emberek, mint te, csak...

– Oké, vágom. – Sam feltartotta a kezét. – Figyelj, tudod jól, hogy én nem tartozom a fanatikusok közé, akik gonosznak tartják őket, meg ilyen hülyeségek. Szerintem tök menők, és egyszerűen csak eszembe jutott, hogy király lenne cikket írni róluk az újságba. Szóval, mit gondolsz? Hajlandó lenne Zayne interjút adni?

Kínos helyzetbe kerültem. Mivel az őrzőkkel éltem, gyakran tapasztaltam, hogy az emberek úgy tekintenek rám, mint aki hozzáférést tud biztosítani a titokzatos védelmezőkhöz, vagy esetleg úgy, mintha irtó fura lennék, amiért velük lakom. Ugyanis a suliban mindenki, még a két legjobb barátom is azt hitte, hogy ugyanolyan vagyok, mint ők. Ember.

– Nem tudom, Sam. Szerintem a sajtó semmilyen formájával nem állnak szóba szívesen.

Szegény eléggé csüggedtnek tűnt.

– Azért legalább megkérdeznéd?

– Persze. – A szívószálammal játszadoztam. – De ne nagyon reménykedj!

Sam a válaszommal megelégedve hátradőlt a kényelmetlen ülésen.

– Na, képzeljétek, mit tudok!

– Mit? – sóhajtott fel Stacey, és leverten pillantott rám. -Ma milyen totálisan véletlenszerű információval fogsz elkápráztatni minket?

– Ti tudtátok, hogy egy megfagyasztott banán akár olyan kemény is lehet, amivel már kalapálni bír az ember?

Leeresztettem a jeges teámat.

– Honnan tudod te az ilyesmit?

Saru megette az utolsó néhány szem krumplimat is.

– Csak tudom, és kész.

– Az egész életét a neten lógva tölti. – Stacey kisöpörte az arcából sűrű, fekete frufruját. Sosem értettem, miért nem vágatja rövidebbre. Folyton vacakolt vele. – Valószínűleg rákeres mindenféle random hülyeségre, csak úgy, poénból.

– Pontosan ezt csinálom odahaza. – Sam a szalvétáját gyű-rögette. – Kevéssé ismert tényeket keresgélek. Ilyen menő vagyok. – Megdobta Stacey-t a gombóccá gyűrt szalvétával.

– Helyesbítek. – Stacey láthatóan cseppet sem zavartatta magát. – Tuti, hogy egész éjjel pornót keresgélsz.

Sam arca céklavörösbe borult, miközben a szemüvegét igazgatta.

– Na, hagyjuk! Mehetünk végre? Még meg kell csinálnunk az esszé vázlatát.

Stacey felnyögött.

– Nem értem, miért nem hagyta Leto tanár úr, hogy az Al-konyat-ból írjunk esszét. Elvégre az is klasszikus.

Elnevettem magam, egy pillanatra még a munkámról is megfeledkeztem.

– Az Alkonyat nem klasszikus, Stacey.

– Szerintem meg Edward egy igazi klasszikus. – Hajgumit vett elő a zsebéből, és összefogta vállig érő haját. – És az Alkonyat sokkal izgibb, mint a Nyugaton a helyzet változatlan.

Sam a fejét csóválta.

– El se tudom hinni, hogy egy mondatban említetted az Alkonyátót a Nyugaton a helyzet változatlannal.

Stacey ügyet se vetett rá, engem nézett, aztán a kajámra pillantott.

– Layla, még hozzá se értél a hamburgeredhez.

Talán ösztönösen tudtam, hogy valamilyen indokkal hátra kell majd maradnom. Magamba fojtottam a sóhajtást.

– Menjetek csak előre! Néhány perc és én is jövök.

– Biztos? – kérdezte Sam, és fölállt.

– Igen. – Felemeltem a szendvicsemet. – Pár perc múlva ott vagyok.

Stacey gyanakodva méregetett.

– Nem fogsz lelépni, mint mindig?

Elpirultam a bűntudattól. Meg sem tudtam számolni, hányszor kellett már faképnél hagynom őket.

– Nem. Esküszöm. Csak megeszem a kajámat, és már megyek is.

– Na, gyere! – Sam átkarolta Stacey vállát, és a szemetes felé terelte. – Layla már rég megkajált volna, ha te nem beszélsz lyukat a hasába.

– Persze, kend csak rám! – Stacey kidobta a szemetét, és integetett, azzal kimentek.

Leraktam a hamburgert, és türelmetlenül figyeltem a pózoló nőcit. Hús- és zsemledarabok potyogtak a szájából, szétszóródva a barna tálcán. Másodperceken belül végképp elment az étvágyam. Nem mintha ez számított volna. Az étel amúgy is csak enyhíteni tudta kínzó éhségemet, soha nem szüntette meg.

Pózoló Nőci végre befejezte a zabálást, én pedig felkaptam az iskolatáskámat, miközben ő az ajtó felé battyogott. Egyenesen nekiment egy idős bácsinak, aki épp befelé tartott, és fellökte. A mindenit! Ez a démon aztán maga volt a főnyeremény.

Még a gyorsétterem zajában is hallatszott a röhögése, cérna-vékony volt a hangja. Szerencsére egy srác föl segítette a bácsit, aki dühösen rázta az öklét a távolodó nő után.

Fel sóhajtottam, kidobtam a kajámat, és követtem a démont a késő szeptemberi szélfúvásba.

Körülvettek a lelkek különféle árnyalatai, alig hallható zümmögésük elektromos mezőként övezte a testeket. Egy kézen fogva sétálgató párocska mögött halvány rózsaszín és világoskék nyom húzódott. Ártatlan volt a lelkűk – de nem tiszta.

Minden embernek volt lelke – esszenciája -, legyen jó vagy rossz, a démonoknak viszont nem jutott ilyen. Mivel a földön járó démonok többsége első pillantásra emberinek tűnt, a testüket övező aura hiánya könnyítette meg a dolgomat, hogy megtaláljam és megjelöljem őket. A lélektelenségi tényezőt leszámítva a démonokat egyedül az különböztette meg az emberektől, hogy a szemük furcsamód visszaverte a fényt, akár a macskáké

Pózoló Nőéi csoszogva, enyhén bicegve haladt az utcán. Idekint, a szürkületben úgy láttam, elég rossz bőrben van. Valószínűleg megharapott már néhány embert, ami azt jelentette, minél előbb meg kell jelölnöm, hogy az őrzők elbánhassanak vele.

Megakadt a szemem egy zöld lámpaoszlopra erősített szórólapon. Miközben elolvastam a szavakat, egyre morcosabb képet vágtam, és elöntött az érzés, hogy meg kell védenem az enyéimet. „Figyelem! Az őrzők nem Isten gyermekei! Bánjátok meg bűneiteket! Közel a vég!”

A szöveg alá egy elnagyolt képet rajzoltak, úgy nézett ki, mintha egy veszett prérifarkas és valami szörny keverékét ábrázolná.

– Az Isten Gyermekeinek Egyháza ajánlásával – motyogtam, és a szememet forgattam.

Már csak ez hiányzott! Utáltam a fanatikusokat.

Az utca végén egy bisztróra egy csomó ilyen szórólapot ragasztottak ki, és egy táblát is, miszerint nem hajlandók őrzőket kiszolgálni.

Megfékezhetetlen futótűzként áradt szét bennem a harag. Ezeknek az idiótáknak fogalmuk sincs róla, mennyi áldozatot hoznak értük az őrzők. Mély lélegzetet vettem, és lassan kiengedtem. Muszáj volt a kiszúrt pózolómra összpontosítanom, ahelyett, hogy némán dühöngenék a világ igazságtalanságán.

Pózoló Nőéi befordult a sarkon, és hátrapillantott, de üveges tekintete átsuhant rajtam, teljesen semmibe vett. A benne lévő démon nem érzékelt rajtam semmi abnormálisát.

A bennem lévő démon alig várta már, hogy túlessünk ezen.

Pláne azután, hogy rezegni kezdett a zsebemben a mobilom. Valószínűleg Stacey keresett, hogy megtudja, hol a fenében vagyok. Minél előbb le akartam tudni ezt az ügyet, hogy az este hátralévő részére visszatérhessek a normális élethez. Gondolkodás nélkül felemeltem a kezem, és a nyakamban lógó láncért nyúltam. Az ezüstláncon függő gyűrű nehéz és meleg volt a markomban.

Ahogy elhaladtam egy csapat korombeli fiatal mellett, tekintetük először átsuhant rajtam, aztán megakadt, és visszatért rám. Még szép, hogy megbámultak. Mindenki meg szokott.

A hajam nagyon hosszú volt. Ez még önmagában nem keltene feltűnést, de olyan fakó szőke volt, hogy szinte fehérnek tűnt. Utáltam, ha az emberek megbámultak. Úgy éreztem magam tőle, mint egy albínó. De leginkább a szemem ragadta meg az emberek figyelmét. Világosszürke volt, majdhogynem színtelen.

Zayne egyszer azt mondta, hogy ilyen szokatlan kinézettel simán beillenék akár A Gyűrűk Urába is. Na, ez aztán jól megdobta az önbizalmamat. Ennyit erről.

A nemzet fővárosa már jócskán esti félhomályba borult, amikor befordultam a Rhode Island sugárút sarkán, és földbe gyökerezett a lábam. Egy szempillantás alatt mintha minden és mindenki megszűnt volna létezni körülöttem. Az utcalámpák halvány, pislákoló fényében nem láttam mást, csak azt a lelket.

Úgy nézett ki, mintha valaki vörös festékbe mártott volna egy ecsetet, majd egy feketére mázolt vászonra csapott volna vele. Ennek a fickónak nagyon, de nagyon rossz volt a lelke. Nem állt démoni hatás alatt, egyszerűen csak gonosz volt, és kész. Gyomrom tompa sajgása felélénkült, mardosott az éhség. Az emberek bosszús pillantásokat vetettek rám, miközben lökdösődve igyekeztek kikerülni. Néhányan még morogtak is. Nem érdekelt. Még halvány rózsaszín lelkűk sem érdekelt, pedig ezt a színt máskor nagyon szépnek szoktam találni.

Végre az aura mögötti alakra összpontosítottam: idősebb pasas voltjellegtelen öltönyben és nyakkendőben, húsos kezében aktatáskát szorongatott. Egyáltalán nem tűnt veszélyesnek, se ijesztőnek, de én tudtam, hogy a látszat csal.

A pasasnak súlyos bűnök nyomták a lelkét.

A lábam magától indult el felé, pedig az agyam egyfolytában ordított velem, hogy álljak meg, forduljak vissza, vagy akár hívjam fel Zayne-t. Már a hangja is elég lett volna ahhoz, hogy leállítsam magam. Hogy ne tegyem meg azt, amit a testem minden porcikája követelt – azt, ami szinte természetes volt a számomra.

A férfi felém fordult, tekintete az arcomra kalandozott, vé-gigsiklott a testemen. A lelke őrülten örvénylett, aurája vörösesből majdnem tiszta feketére váltott. Elég idősnek tűnt ahhoz, hogy az apám lehessen, szóval ez az egész nagyon, de nagyon undorító volt.

Rám mosolygott, méghozzá úgy, hogy annak láttán azonnal el kellett volna rohannom az ellenkező irányba. Amúgy is sarkon kellett volna fordulnom, mert mindegy, mennyire romlott volt ez az alak, és mindegy, hány lány díjazott volna érdeméremmel, amiért leszámolok vele, Abbot arra nevelt engem, hogy mondjak nemet a bennem élő démonnak. Arra nevelt, hogy őrző legyek, hogy őrzőként viselkedjek.

Ám Abbot most nem volt itt.

Elkaptam a férfi pillantását, mélyen a szemébe néztem, és éreztem, hogy az ajkam mosolyra húzódik. Zakatolt a szívem, a bőröm bizsergett és kipirult. A pasas lelkét akartam. Annyira akartam, hogy a csontjaimban éreztem a mohó vágyat. Olyan volt, mint a csók előtti utolsó pillanat, amikor az ember ajka már csak milliméterekre van a másikétól, és lélegzetvisszafojtva várja, hogy végre összefonjon vele. Ám engem még soha senki nem csókolt meg.

Nekem csak ez jutott.

A férfi lelke úgy hívogatott, akár a szirének éneke. Elbor-zasztott, hogy ennyire csábít egy ilyen gonosz aura, ám egy sötét lélek ugyanolyan jó lett volna nekem, mint egy tiszta.

A pasas még mindig mosolyogva stírölt engem, és közben olyan erősen szorította az aktatáska fülét, hogy elfehéredtek az ujjai. A mosolya láttán csak arra tudtam gondolni, miféle szörnyűségeket kellett művelnie ahhoz, hogy ilyen sötét örvény övezze.

Valaki nekem jött, erősen hátba lökött. Ám az aprócska fájdalom semmiség volt a felcsigázott vágyakozásomhoz képest. Már csak néhány lépés, és a férfi közvetlen közelében leszek – karnyújtásnyira. Tudtam, hogy amint odalépek hozzá, és megízlelem a lelkét, az elképzelhető legédesebb tűz fog fellobbanni bennem: olyan mámor önt majd el, ami semmihez sem fogható.

Az ajkának még csak hozzá sem kellett érnie az enyémhez. Mindössze pár centire kellett lennem tőle ahhoz, hogy egy kicsit belekóstolhassak a lelkébe. Eszem ágában sem volt elvenni az egészet. Ha elragadnám a lelkét, abba belehalna, és gyilkolni gonoszság, én pedig nem voltam...

Ez is gonoszság volt.

Hátrahőköltem, és megszakítottam a szemkontaktust. Fájdalom hasított a gyomromba, szétáradt a végtagjaimban. A pasastól elfordulni olyan érzés volt, mintha az oxigént tagadnám meg a tüdőmtől. A bőröm szinte lángolt, a torkom borzasztóan kapart, miközben erőnek erejével tettem egyik lábamat a másik után. Kínlódás volt továbbmenni, nem a férfira gondolni, hanem ismét a pózolót keresni, de amikor végre észrevettem a nőt, fellélegeztem. A démon legalább elterelte a figyelmemet, volt mire összpontosítanom.

Követtem a nőt egy szűk sikátorba, egy egydolláros bolt meg egy csekkbeváltó placc között. Nem volt más dolgom, csak megérinteni őt, amit már a McDonald’sban meg kellett volna tennem. A sikátor feléhez érve megálltam, körülnéztem, aztán elkáromkodtam magam.

A sikátorban nem volt senki.

A penészes téglafalak mentén fekete szemeteszsákok hevertek. A kukákból kidőlt a rengeteg szemét, és a zsákok között szaladgáltak valamik. Megborzongtam, és gyanakodva méregettem a zacskókat. Valószínűleg patkányokat láttam, de más lények is rejtőztek a sötétben – és azok bizony rosszabbak voltak a patkányoknál.

És sokkal, de sokkal ijesztőbbek.

Továbbmentem a sikátorban, egyre kevesebb fény szűrődött ide az utcáról. Szórakozottan csavargattam az ujjaim között a nyakláncomat. Azt kívántam, bár előrelátóan beraktam volna egy zseblámpát az iskolatáskámba, de persze nem volt annyi eszem. Ehelyett egy új tubus szájfényt meg egy zacskó kekszet pakoltam be ma reggel az iskolai holmim mellé. Szóval gondosan magammal hoztam a legszükségesebbeket, ugyebár.

Egyszeriben végigfutott a hideg a hátamon. Elengedtem a gyűrűt, visszahullott a mellkasomra. Valami nem stimmelt. Benyúltam a farmerom zsebébe, és előhúztam viharvert mobilomat, miközben szorongva megfordultam.

A pózoló alig egy méterre állt tőlem. Amikor elvigyorodott, arca ráncokba szaladt. Sárga fogai közé apró salátadarabok akadtak. Kapkodva levegőt vettem, de azonnal megbántam. A nőből kén és rothadó hús bűze áradt.

Oldalra hajtotta a fejét, és hunyorogva figyelt. Egyetlen pokolfajzat sem érzékelhette igaz valómat, mivel nem folyt az ereimben elég démonvér ahhoz, hogy megszimatolják, ám ez a nő úgy bámult, mintha tényleg látná, mi rejtőzik bennem.

Tekintete a mellkasomra siklott, aztán ismét felnézett, és találkozott a pillantásunk. Ijedten felhördültem. Halványkék írisze örvényleni kezdett, pupillája aprócska ponttá húzódott össze.

A francba! Ez a nőci mégsem pózoló volt.

Az alakja hullámzott, aztán elmosódott, mint a kép egy régi, rossz tévén. Eltűnt a zsíros haj és az ósdi csat. A ráncos bőr kisimult és viaszszínűre sápadt. A test megnyúlt és kitágult, férfialakot öltött. A melegítőnadrág meg a borzalmas pulóver szertefoszlott, a helyüket bőrnadrág és egy széles, izmos mellkas vette át. A szem ovális alakú lett, és úgy háborgott, akár a végtelen tenger – pupilla sehol. Az orr lelapult, igazából csak két lyuk maradt a széles, könyörtelen száj fölött.

Francba! Francba! Francba!

Ez egy kereső démon volt. Ilyet eddig csak képen láttam, a régi könyvekben, amiket Abbot a dolgozószobájában tartott.

A keresők a démonvilágban Indiana Jones szerepét töltötték be: bármit megkerestek és megszereztek, aminek a felkutatásával megbízták őket. Indyvel ellentétben viszont a keresők gonoszak és agresszívek voltak.

A kereső elvigyorodott, kivillantva borotvaéles fogsorát.

– Megvagy!

Megvagyok? Hogyhogy megvagyok? Én?

A démon felém vetette magát, én pedig oldalra szökkentem. Úgy elöntött a félelem, hogy a tenyerem csupa verejték volt, mire a pasas karjához értem. A kereső testét az érintésem nyomán éles fény vonta be, a neonragyogás alatt a teste csupán homályos foltnak tűnt. Nem reagált arra, hogy megjelöltem. A démonok sose vették észre magukon a jelemet. Csak az őrzők láthatták a nyomot, amit magam után hagytam.

A kereső belemarkolt a hajamba, és oldalra rántotta a fejemet, miközben megragadta a pólóm elejét. A mobilom kicsúszott a kezemből, és nagyot csattant a földön. Fájdalom sugárzott a nyakamtól a vállamig.

Átszakadt bennem a pánik gátja, majdnem úrrá lett rajtam, de az ösztönöm cselekvésre sarkallt. Kifizetődött az a sok este, amit edzéssel töltöttem Zayne-nel. Párszor kerültem már szorult helyzetbe egy-egy démon megjelölése közben, és bár nem rendelkeztem egy nindzsa képességeivel, meg tudtam védeni magam. Eszem ágában sem volt harc nélkül feladni.

A démon felé léptem, és teljes erőből belevágtam a térdemet ott, ahol egy pasinak a legjobban fáj. Hála a magasságosnak, a démonok tökéletesen leutánozták az emberi anatómiát. A kereső felmordult és hátrahőkölt, kitépve pár hajtincsemet. A fejbőrömet mintha izzó tűkkel szurkálták volna.

Az őrzőkkel ellentétben én nem bírtam levetni emberi alakomat, és gorgóvá alakulva szétrúgni a démonok seggét, de ha a hajamat tépték, attól el durrant az agyam.

Ökölbe szorított kézzel úgy állón ütöttem a keresőt, hogy fájdalom robbant szét az ujjaimban, a pasas feje pedig oldalra lökődött. Nem lányos ütés volt. Zayne baromi büszke lett volna rám.

A démon lassan visszafordította felém a fejét.

– Ez tetszett. Csináld még egyszer!

Elkerekedett a szemem.

A kereső nagy lendülettel elindult felém, és tudtam, hogy meg fogok halni. Az a sors várt rám, hogy széttép egy démon, vagy még rosszabb, magával rángat a városban található számos portál egyikéhez, és levisz a mélybe. Amikor az emberek megmagyarázhatatlan módon köddé váltak, általában azért tűntek el, mert lerántották őket a 666-os irányítószámú környékre. Ahhoz a végzethez képest a halál is megváltás lett volna. Felkészültem a legrosszabbra.

– Elég.

Mindketten megdermedtünk a mély, ismeretlen, tekintélyt parancsoló hang hallatán. A kereső reagált elsőnek, oldalra lépett. Megfordultam, és megláttam őt.

A srác simán megvolt száznyolcvan centi, ha nem több, magassága vetekedett bármelyik őrzőével. A haja sötét volt, olyan színű, akár az obszidián, a tompa fényben szinte kéknek tűnt. Pajkos tincsek hullottak a homlokába, és göndörödtek a füle alatt. Az aranyszínű szempár fölött szép ívű szemöldök húzódott, magasan ülő arccsontja széles volt. Vonzó pasi. Nagyon vonzó. Igazság szerint észveszejtőén helyesnek találtam, ám telt ajkának keserűen gúnyos mosolya kissé rontotta az összképet. Fekete pólója megfeszült izmos mellkasán és lapos hasán. Az alkarját egy óriási kígyótetoválás borította, az állat farka eltűnt a póló ujja alatt, rombusz alakú feje pedig a srác kézfején díszelgett. Az idegen velem egykorúnak látszott. Igazi álompasi lehetett volna – leszámítva a tényt, hogy nem volt lelke.

Botladozva elhátráltam a sikátorban. Mi lehetett rosszabb egy démonnál? Két démon. Annyira remegett a lábam, hogy azt hittem, menten pofára esek. Még soha nem szúrtam el ilyen szörnyen egy megjelölést. Akkora szarba kerültem, hogy az csöppet se volt vicces.

– Szerintem el kéne húznod innen – mondta a kereső démon, és ökölbe szorította a kezét.

Az idegen nesztelenül feléje lépett.

– Szerintem inkább meg kéne csókolnod a seggem. Mit  szólsz?

Ajjaj...

A kereső szoborrá dermedt, erősen zihált. A feszültség szinte tapintható volt a sikátorban. Még egy kicsit hátráltam, reméltem, hogy észrevétlenül elhúzhatom a csíkot. Ezek ketten nyilvánvalóan közel sem voltak egy hullámhosszon, és én nem akartam a csatájuk közepén találni magam. Ha két démon egymásnak esett, akkor bizony előfordult, hogy egész épületekét döntöttek le. Gyenge alapzat vagy hibás tető? Ja, persze. Sokkal inkább életre-halálra menő démoni párbaj.

Még két lépés jobbra, és már majdnem sikerült...

A srác szeme rám szegeződött. Levegő után kaptam, meginogtam fürkész tekintetétől. Ernyedt ujjaim közül kicsúszott a táskám pántja. A fiú pillantása lejjebb vándorolt, sűrű szempillája az arcát verdeste. Kis mosoly játszott az ajkán, és amikor megszólalt, a hangja halk, ám mély és erőteljes volt.

– Te aztán jó kis slamasztikába keveredtél.

Fogalmam sem volt, milyen fajta démon lehet, de ahogy ott állt, mint maga a megtestesült erő, sejtettem, hogy nem valami alacsonyabb rendű pokolfajzat, mint a kereső vagy egy pózoló. O, nem, mérget mertem volna venni rá, hogy ez egy felsőbbrendű démon: a pokol egyik hercege vagy bárója. Az ilyenekkel csak az őrzők tudták felvenni a harcot, és annak általában csúnya vége lett.

A szívem olyan hevesen vert, hogy kis híján kiszakadt a mellkasomból. Muszáj volt elmenekülnöm innen, de gyorsan. Szóba se jöhetett, hogy szembeszálljak egy felsőbbrendű démonnal. Szegényes képességeimmel nem értem volna el mást, csak azt, hogy elszenvedek egy jó nagy seggberúgást. A kereső démon pedig láthatóan egyre dühösebb lett, újra meg újra ökölbe szorította, aztán kiengedte húsos kezét. Tudtam, hogy a helyzet mindjárt eldurvul, és szó szerint elszabadul a pokol.

Felkaptam a földről az iskolatáskámat, és magam elé tartottam, mint a világ legbénább pajzsát. Bár az is igaz, hogy az őrzőkön kívül semmi sem volt ezen a világon, ami képes lett volna megállítani egy felsőbbrendű démont.

– Várj! – szólalt meg a fiú. – Még ne rohanj el!

– Eszedbe se jusson közelebb jönni! – figyelmeztettem.

– Eszem ágában sincs olyasmit tenni, amit te nem akarsz.

Meg se próbáltam kitalálni, hogy ez mégis mit akar jelenteni, csak tovább távolodtam a kereső démontól, és a sikátor vége felé araszoltam, ami mintha hihetetlenül messze lett volna.

– Még mindig menekülsz. – A felsőbbrendű démon felsóhajtott. – Pedig megkértelek, hogy ne menj sehova, és szerintem nagyon is udvarias voltam. – A keresőre pillantott, és a homlokát ráncolta. – Szerinted nem voltam elég udvarias?

A kereső felmordult.

– Bocs, de nem érdekel, mennyire vagy udvarias. Megzavarod a melómat, te hülye!

Megdöbbentett az inzultus. Az egy dolog, hogy a kereső így mert beszélni egy felsőbbrendű démonnal, de ez a szitokszó annyira... emberi volt.

– Tudod, mit mondanak – felelte a srác. – Az udvariasság kihalófélben van. Bár te még annál is előbb fogsz meghalni.

Elegem lett. Abban reménykedtem, hogy ha visszajutok a főutcára, akkor mindkettőjüket le tudom rázni. Az emberek előtt nem támadhattak rám: elvégre ez volt a szabály, meg minden. Hát, legalábbis akkor, ha ezek ketten be szándékozták tartani a játékszabályokat, ami eléggé kétségesnek tűnt. Megperdültem, és a sikátor vége felé rohantam.

Nem jutottam valami messzire.

A kereső úgy rontott nekem, mint egy rohadt NFL-es sorhátvéd, és az egyik kukának lökött. Összerogytam, fekete pöttyök táncoltak a szemem előtt. Valami szőrös esett a fejemre, és cincogó hangot hallatott. Torkom szakadtából felvisítottam, a fejemhez kaptam, és megragadtam a vergődő kis testet. Apró karmok akadtak a hajamba. Másodpercekre voltam attól, hogy agyvérzést kapjak. Kirántottam a patkányt a hajamból, és a szemeteszsákokra hajítottam. Vinnyogott, ahogy lepattant a zsákokról, aztán beszaladt a fal egyik repedésébe.

A felsőbbrendű démon halkan morogva a férfi mögött termett, és megragadta a nyakát. Pillanatokkal később már a levegőbe is emelte, a kereső lába tehetetlenül lógott.

– Na, ez nagyon udvariatlan volt – szólt a srác mély, vészjósló hangon.

Megperdült, és úgy hajította el a másik démont, akár egy babzsákot. A kereső a szemközti falnak csapódott, majd térdre rogyott a földön. A fiú feltartotta a karját... és a kígyótetkó levált a bőréről, milliónyi fekete ponttá esett szét. A pöttyök fölemelkedtek a levegőbe, néhány pillanatig a két démon között lebegtek, aztán lehullottak a földre. Lassan összefolytak, sűrű, fekete masszát alkotva.

Nem, nem is masszát, hanem egy óriási, istenverte kígyót, ami legalább három méter hosszú volt, és olyan széles, mint én. Talpra ugrottam, ügyet sem vetettem a szédelgésre.

A bestia felém suhant, és felágaskodott. Szeme ördögi vörösben izzott.

Sikoltottam volna, de nem jött ki hang a torkomon.

– Ne félj Bambitól! – mondta a srác. – Rendes kislány, csak kíváncsi, és talán egy kicsit éhes.

Úgy nevezte el ezt az izét, hogy Bambi?!

Jaj, istenem, ez az izé úgy bámul rám, mintha meg akarna enni!

Az óriási... óriáskígyó végül mégse próbált bekapni engem vacsorára. Amikor visszafordult a kereső felé, kis híján összeestem a megkönnyebbüléstől. Egy szempillantás múlva már az alsóbbrendű démon előtt ágaskodott, hatalmas feje a megrémült férfi fölé magasodott. A kígyó kinyitotta a száját, amiből két akkora fog bukkant elő, mint a kezem, mögötte pedig fekete lyuk tátongott.

– Na jó – motyogta a gazdája, gúnyosan vigyorogva talán nagyon éhes.

Ezt végszónak vettem, és kirohantam a sikátorból.

– Várj! – kiabált utánam a démon, és miután nem álltam meg, hanem még gyorsabban futottam, mint valaha életemben, hallottam, ahogy elkáromkodj a magát.

Sietve átkeltem a Dupont Circle-t határoló sugárutakon, és elhaladtam a bolt mellett, ahol az eredeti terv szerint Stacey-vel meg Sammel találkoztam volna. Csak akkor álltam meg kifújni magam, amikor végre elértem arra a helyre, ahol megvárhattam, hogy Morris, a sofőrünk – aki ezenkívül még kábé egy tucatnyi feladatot látott el nálunk – értem jöjjön.

A halovány árnyalatú lelkek duruzsoltak körülöttem, de ügyet sem vetettem rájuk. Teljesen zsibbadtan, dermedten üldögéltem egy pádon a járda szélén. Nagyon rosszul éreztem magam. Mi a fene történt az imént? Ma este semmi mást nem akartam, csak vázlatot készíteni a Nyugaton a helyzet változatlanról írandó esszémhez. Eszem ágában se volt majdnem elemészteni egy lelket, kis híján megöletni magam, életemben először találkozni egy felsőbbrendű démonnal, sem pedig látni, ahogy egy tetkó valódi anakondává változik, az ég szerelmére!

Lepillantottam üres kezemre.

Se elhagyni a mobilomat.

Csessze meg!

2. FEJEZET

MORRIS EGY SZÓT SEM SZÓLT, miközben a Dunmore úton álló házhoz tartottunk. Ez nem volt valami meglepő. A férfi soha nem szólalt meg. Nem tudtam, mi lehet örökös némaságának az oka. Talán annyi mindent látott már a házunkban, hogy többé szóhoz sem jutott.

A hazaúton alig bírtam ki egy helyben a kocsiban, miután egy órán át ücsörögtem azon a pádon, Morrisra várva; egyfolytában rugóztam a műszerfalra feltett lábammal. A házig csak hat és fél kilométert kellett megtennünk, ám a washingtoni forgalomban milliószor ennyinek tűnt a távolság. Csak onnantól kezdve tudtunk gyorsan haladni, hogy ráfordultunk az Abbot hatalmas udvarházához vezető magánútra.

A négyszintes épület, amiben számtalan vendégszoba és még egy beltéri medence is akadt, inkább illett volna be szállodának, mint otthonnak. Valójában laktanya volt: itt éltek az őrzők helyi klánjának nőtlen tagjai, ez szolgált a főhadiszállásukként. Ahogy közelebb értünk, a házra meredtem, aztán káromkodást motyogtam, mire Morris rosszalló pillantást vetett rám.

A tető peremén hat olyan görgő kőszobra sorakozott, amik ma reggel még nem voltak itt.

Látogatók. Már csak ez hiányzott!

Leraktam a lábam a műszerfalról, és ölbe kaptam a táskámat. A csillagos égbolt előtt kirajzolódó görnyedt alakok még behúzott szárnnyal és lehajtott fejjel is ijesztő látványt nyújtottak.

Nyugalmi állapotukban a gorgók szinte elpusztíthatatlanok voltak. A tűz nem árthatott nekik. A vésők és kalapácsok nem üthették át a páncéljukat. Az emberek minden létező fegyverrel megpróbállak kárt tenni a kőalakokban, mióta csak az őrzők nyilvánosság elé álltak. Ahogy a démonok is, mióta csak világ a világ, ugyebár, ám a gorgók csakis emberi alakjukban voltak sebezhetőek.

Abban a pillanatban, hogy Morris lefékezett a széles tornác előtt, kiugrottam az autóból, és felrohantam a lépcsőn. Megálltam a bejárati ajtó előtt, és a ház homlokzatának bal felső sarkán elhelyezett kis kamera felém fordult. A lámpája pirosán villogott. Valahol az udvarház alatti óriási helyiségek meg folyosók útvesztőjében Geoff éppen az irányítóteremben volt, és a kamerán keresztül figyelt engem. Nyilván nagyon jól szórakozott azon, hogy megvárat.

Kiöltöttem a nyelvem.

A lámpa egy másodperccel később zöldre váltott.

Grimaszt vágtam, és hallottam, ahogy nyílik a zár. Beléptem az ajtón, és ledobtam az iskolatáskámat az előcsarnokban. Azonnal a lépcső felé vettem az irányt. Aztán meggondoltam magam, sarkon fordultam, és besiettem a konyhába. Szerencsére üresen találtam. Előhalásztam a hűtőből egy doboz süteményt. Kivettem egy sütit, majd az emeletre indultam. A házban síri csend honolt. Ilyen idő tájt a többség általában még a föld alatti edzőtermekben volt, vagy már elindult vadászni.

Kivéve persze Zayne-t. Mióta csak az eszemet tudtam, Zayne soha nem indult el vadászni anélkül, hogy előbb jó éjt ne kívánt volna nekem.

Hármasával szedtem a lépcsőfokokat, miközben a sütit majszoltam. Meg is ettem, mire felértem az emeletre. Maszatos ujjaimat a farmeromba töröltem, a csípőmmel belöktem Zayne szobájának ajtaját, és megdermedtem. Legfőbb ideje lett volna már megtanulnom, hogy kopogjak, mielőtt rátörök.

Először Zayne hófehér, ragyogó auráját pillantottam meg: egy tiszta lélek kisugárzását. Az őrzők esszenciája különbözött az emberekétől, speciális lényükből adódóan tiszta volt. Nagyon kevés ember őrizte meg a lelke tisztaságát, miután élni kezdett azzal az előjoggal, amit úgy hívnak, szabad akarat. Tudtam, hogy az ereimben csörgedező démonvér mocska miatt nekem nem lehet tiszta a lelkem. Még abban sem voltam biztos, hogy van-e egyáltalán lelkem. A saját aurámat semmiképpen sem láthattam.

Néha... Néha úgy éreztem, nem tartozom ide, az őrzőkhöz – Zayne-hez.

Mardosni kezdett a szégyen, de mielőtt a gyötrelmes érzés úrrá lehetett volna rajtam, Zayne aurája elhalványult, így tisztán láttam őt magát, és már semmi másra nem tudtam gondolni.

A srác most lépett ki a zuhany alól, és épp felvett egy egyszerű fekete pólót. A mozdulat nem volt elég gyors ahhoz, hogy ne pillanthassam meg csábítóan izmos hasát. A szigorú edzésnek köszönhetően a teste tökéletes formában volt, csupa kőkemény izom. Miután a póló eltakarta előlem a felsőtestét, a tekintetem följebb siklott. Nyirkos, hirtelenszőke tincsei a nyakához és szoborszerű arcához tapadtak. Finom metszésű vonásai miatt az arca túlzottan is tökéletes lett volna, ha nincs az az őrzőkre jellemző, haloványkék, szinte színtelen szempár.

Az ágyához csoszogtam, és leültem a szélére. Nem lett volna szabad így gondolnom Zayne-re. Elvégre szinte a testvérem volt. Az édesapja, Abbot, együtt nevelt fel minket, és Zayne úgy tekintett rám, mint a kishúgra, akit valamiért a nyakába varrtak.

– Mi a helyzet, Laylababa? – kérdezte.

Az egyik énem imádta, amikor Zayne a gyerekkori becenevemen szólított. A másik énem – az, amelyik már nem volt kislány – gyűlölte. Fel sandítottam rá. Mostanra teljesen felöltözött. Milyen kár!

– Ki van a tetőn?

Leült mellém.

– Néhány utazó ellátogatott a városba, és szállás kellett nekik, ahol megpihenhetnek egy kicsit. Abbot felajánlotta számukra a vendégszobákat, de inkább a tetőt választották. Nem igazán... – Váratlanul elhallgatott, előrehajolt, és a lábamra tette a kezét. – Mitől szakadt el a farmerod?

Abban a pillanatban, hogy Zayne hozzám ért, az agyam szinte leállt. Lázasan bizsergett az arcom, és az érzés továbbterjedt bennem, le, egészen mélyre. Magasan ülő arccsontjára és az ajkára pillantottam – Jaj, istenem, tökéletes volt az ajka. Ezernyi vágyálom tört rám. Mindegyik Zayne-ről szólt: elképzeltem, amint képes vagyok megcsókolni őt anélkül, hogy kiszívnám a lelkét.

– Layla, mibe keveredtél ma este? – Elengedte a lábamat.

Megcsóváltam a fejem, elkergettem a reménytelen vágyálmokat.

– Ööö... izé, semmibe.

Zayne közelebb húzódott hozzám, és úgy bámult rám, mintha átlátna a hazugságaimon. Hihetetlenül értett ehhez. De ha mindent elmondtam volna neki, beleértve a felsőbbrendű démon felbukkanását is, akkor soha többé nem engedtek volna ki a házból. Márpedig én élveztem a szabadságomat. Szinte nem is volt másom, csak ez.

Felsóhajtottam.

– Azt hittem, egy pózolót követek.

– De valójában nem így volt?

– Nem. – Azt kívántam, bár ismét megérintené a lábamat. – Kiderült, hogy egy kereső volt, aki pózolónak adta ki magát.

Elképesztő, hogy Zayne milyen gyorsan váltott szuperszexis srácból véresen komoly képű őrzővé.

– Mit jelentsen, hogy a kereső másnak adta ki magát?

Laza vállvonogatást adtam elő.

– Nem igazán tudom. A McDonald’ sban láttam meg. Annyit zabált és úgy viselkedett, mint egy pózoló, ezért követtem. Kiderült, hogy mégsem pózoló, de azért megjelöltem a tagot.

– Ennek semmi értelme. – Zayne a homlokát ráncolta, mint mindig, ha törte a fejét valamin. – A kereső démonok lótifutik, idióták szokták megidézni őket, hogy szerezzenek be mindenféle hülyeséget, mondjuk békaszemet vagy sasvért egy igézethez, ami a végén úgyis visszaüt. Nem szokták pózolónak kiadni magukat.

Eszembe jutott, mit mondott a kereső. Megvagy! Mintha pontosan engem keresett volna. Tudtam, ezt is el kéne mondanom Zayne-nek, de az apja már így is folyton azon görcsölt, hogy hol és kivel vagyok éppen. Zayne pedig kénytelen lett volna mindenről beszámolni az apjának, hiszen Abbot volt az őrzők washingtoni klánjának feje. Egyébként is, biztosan rosszul hallottam, amit a kereső mondott, ráadásul a démonoknak ritkán kellett külön indok, hogy fura vagy váratlan dolgokat műveljenek. Elvégre démonok voltak. Ez mindent megmagyarázott.

– Minden oké? – kérdezte Zayne.

– Aha, persze. – Némi habozás után hozzátettem: – Bár a mobilomat elvesztettem.

Zayne elnevette magát, és istenem, hogy én mennyire imádtam ezt a mély, zengő hangot!

– Jesszusom, Layla, hányadik telefonod volt már ez az idén?

– Az ötödik. – Alaposan megrakott könyvespolcaira meredtem, és felsóhajtottam. – Abbot nem fog újat venni nekem. Azt hiszi, direkt hagyom el őket. Pedig nem. Ok hagynak el engem.

Zayne megint nevetett, és megbökött farmernadrágos térdével.

– Hány démont jelöltél meg ma?

Visszagondoltam a suli utáni néhány órára, mielőtt találkoztam volna Stacey-vel és Sammel.

– Kilencet. Kettő pózoló volt, a többi pedig ártó, kivéve a keresőt.

Akit Zayne valószínűleg soha nem fog megtalálni, mivel nagy volt rá az esély, hogy Bambi felfalta.

Zayne halkan Rittyentett.

– Ez igen. Jó sok dolgom lesz az éjjel.

Ez volt tehát az őrzők feladata. Hosszú generációkon át kordában tartották a démonok szaporulatát, már jóval azelőtt, hogy nyilvánosság elé álltak volna. Én még csak hétéves voltam, amikor ez megtörtént, így arra nem emlékeztem, hogyan reagált a nagyközönség. Biztos voltam benne, hogy a nagy hír a többségnél alaposan kiverte a biztosítékot. Furcsa módon én pontosan akkoriban költöztem ide, az őrzőkhöz.

Az alfák, az angyali nagyfőnökök odafönt tisztában voltak azzal, hogy a világban egyaránt kell lennie jónak és rossznak: ezt diktálta az egyensúly törvénye. Ám tíz évvel ezelőtt valami megváltozott. A démonok egyszer csak tömegével özönlöttek ide a portálokon át, káoszt váltottak ki, a nyomukban kő kövön nem maradt. Rengeteg embert szálltak meg, és az őrzők kezéből kezdett kicsúszni az irányítás. A pokolfajzatok nem akarták többé az árnyak közt meghúzni magukat, az alfák pedig nem hagyhatták, hogy az emberek megtudják: valóban léteznek démonok. Abbot egyszer azt mondta nekem, hogy ennek a szabad akarathoz és a hithez van köze. Az embereknek anélkül kellett hinniük Istenben, hogy tudnák, tényleg van pokol. Az alfák bármire hajlandóak lettek volna, hogy továbbra is eltitkolják a démonok létezését az emberek elől, így kiadták a parancsot az őrzőknek. Nekem ez nagy rizikónak tűnt, és úgy gondoltam, hogy az emberek előbb-utóbb rá fognak döbbenni az igazságra a démonokkal kapcsolatban, de hát mit számított az én véleményem?

Csak néhány gondosan kiválasztott ember szerezhetett tudomást a démonok létezéséről. Morris is közéjük tartozott, akárcsak a rendőrség, a kormány és nyilván a hadsereg bizonyos tagjai világszerte. Ezeknek az embereknek megvolt a maguk oka arra, hogy eltitkolják az igazat a jónép elől, bár az ő indokaiknak semmi köze nem volt a hithez. A világban teljesen eluralkodott volna a káosz, ha az emberek megtudják, hogy pokolfajzatok járnak-kelnek köztük.

De ez volt a dolgok rendje. Az őrzők segítettek a rendőrségnek kézre keríteni a bűnözőket, akik között valójában jó néhány démon akadt – az ilyenek ugyan megúszhatták a börtönt és az emberi igazságszolgáltatást, viszont egyenesen visszavetették őket a pokolba, hogy csak úgy nyekkentek. Abban az esetben pedig, ha netán a démonok felfedték volna önmagukat a világ előtt, az alfák készen álltak elpusztítani minden pokol-fajzatot a földön, beleértve szerény félvér személyemet is.

– Kezd eléggé eldurvulni a helyzet – mondta Zayne, mintegy hangosan gondolkozva. – Pokoli sok pózoló bukkan fel mostanában. Más körzetekben még ördögbestiákkal is összefutottak az őrzők.

Elhűltem.

– Ördögbestiákkal?

Miközben Zayne bólogatott, a lelki szemeim előtt felvillant a hatalmas szörnyetegek képe. Az ördögbestiáknak nem lett volna szabad felbukkanniuk a földön. Olyanok voltak, akár egy őrjöngő, mutáns majom és egy pitbull keresztezése.

Zayne előrehajolt, az ágya alatt turkált. Néhány hajtincse az arcába hullott, így nem láthatott engem, szóval most szabadon stírölhettem. Csak négy évvel volt idősebb nálam, de őrzőként sokkal érettebben viselkedett a legtöbb korabeli srácnál. Mindent tudtam róla, csak azt nem, hogyan is néz ki valójában.

Ez volt a görgők egyik legfontosabb jellemzője: igazából nem azok voltak, ahogy napközben kinéztek. Már vagy millió-szőr próbáltam elképzelni, milyen lehet Zayne valódi megjelenése. Emberi bőrben irtó szexi volt, ám a többiekkel ellentétben még soha nem hagyta, hogy meglássam az igazi alakját.

És mivel én csak félig voltam gorgó, nem bírtam átváltozni, mint egy normál őrző. Végleg megragadtam emberi alakban, menthetetlenül hibás áru voltam. Márpedig az őrzők általában nem nézték jó szemmel a hibákat. Ha nincs az a különleges képességem, hogy látom a lelkeket, és meg tudom jelölni a lélekteleneket, akkor bizony totál hasznavehetetlen lettem volna az őrzők világában.

Zayne felült, kezében egy szőrös plüssállattal.

– Nézd csak, kit találtam! Pár napja itt hagytad nálam.

– Pisze úr! – Vigyorogva kikaptam a kezéből az elnyűtt plüssmackót. – Nem tudtam, hova tűnhetett.

Zayne ajka mosolyra húzódott.

– El sem hiszem, hogy még mindig megvan neked ez a medve.

Hanyatt dőltem, és a mellkasomhoz szorítottam Pisze urat.

– Tőled kaptam.

– Az már nagyon régen volt.

– Ö a kedvenc plüssállatom.

– Ő az egyetlen plüssállatod. – Zayne elnyúlt mellettem, felbámult a plafonra. – Korábban hazaértél, mint vártam. Azt hittem, a barátaiddal tanulsz.

Félszegen vállat vontam.

Zayne a hasán dobolt az ujjaival.

– Ez fura. Általában nyavalyogni szoktál, hogy miért nem jöhetsz haza később, most viszont még kilenc sincs, és már itthon vagy.

Az ajkamba haraptam.

– És? Mondtam neked, mi történt.

– És tudom, hogy nem mondtál el mindent. – Volt valami a hangjában, ami arra késztetett, hogy odafordítsam felé a fejemet. – De vajon miért hazudnál nekem?

Közel volt egymáshoz az arcunk, de azért nem annyira közel, hogy veszélyes legyen. És Zayne bízott bennem, hitt abban, hogy inkább vagyok őrző, mint démon. A kígyóra gondoltam... meg a fiúra, aki igazából nem is fiú volt, hanem magas rangú démon.

Megborzongtam.

Zayne átnyúlt a kettőnk közti kis hézagon, és a kezét az enyémre tette. Egy pillanatra kihagyott a szívverésem.

– Mondd el nekem az igazat, Laylababa!

Tisztán emlékeztem a legelső alkalomra, amikor így nevezett.

Azon az estén történt, amikor magukkal hoztak ebbe a házba. Hétéves kislányként halálra rémültem, amikor ezek az éles fogú, vörös szemű, szárnyas lények elvittek a nevelőintézetből. Abban a pillanatban, hogy leraktak új otthonom előcsarnokában, futásnak eredtem a házban, bebújtam a legelső szekrénybe, amit csak találtam, és összegömbölyödtem a hátsó sarokban. Órákkal később Zayne azzal csalogatott ki a rejtekhelyemről, hogy egy vadonatúj plüssmackót nyújtott felém, és Layla-babának becézett. Hiába volt még csak tizenegy éves, már akkor is kitűnt számomra a többiek közül, és onnantól kezdve folyton rajta lógtam. Az őrzők előszeretettel ugratták is emiatt.

– Layla? – mormolta Zayne, és megszorította a kezem.

Kibuktak belőlem a szavak:

– Szerinted gonosz vagyok?

Összevonta a szemöldökét.

– Hogy kérdezhetsz ilyet?

Sokatmondó pillantást vetettem rá.

– Zayne, félig démon vagyok...

– Te őrző vagy, Layla.

– Mindig ezt mondod, de nem ez az igazság. Inkább olyan vagyok, mint egy... öszvér.

– Egy öszvér? – ismételte lassan, és egyre jobban ráncolta a homlokát.

– Igen, egy öszvér. Tudod, félig ló, félig szamár...

– Tudom, mi az öszvér, Layla. És nagyon remélem, hogy nem akarod komolyan egy öszvérhez hasonlítani magad.

Nem válaszoltam, mert igenis komolyan gondoltam. Akárcsak egy öszvér, én is furcsa keverék voltam: félig démon, félig görgő. Emiatt soha nem választott volna párjául egy őrző. Még a démonok között se akadt volna, aki engem akar, ha megtudja, mi vagyok valójában. Úgyhogy ja, úgy gondoltam, stimmel az összehasonlítás.

Zayne felsóhajtott.

– Csak azért, mert az anyád olyan volt, amilyen, te még nem vagy gonosz ember, öszvér meg aztán végképp nem, az tuti biztos.

Elfordítottam a fejem, és ismét a semmibe bámultam. A mennyezeti ventilátor szédítően pörgött, furcsa árnyakat vetve a plafonra. Egy démoni anya, akit nem ismertem, és egy apa, akire nem emlékeztem. És Stacey még azt hitte, hogy az ő helyzete gáz, amiért egyedül neveli az anyja. A nyakláncomhoz nyúltam, idegesen babráltam a gyűrűt.

– Ugye ezt te is tudod? – győzködött tovább Zayne elszántan. – Igenis tudod, hogy nem vagy gonosz, Layla. Jó ember vagy, okos, és... – Elhallgatott, majd felült, és úgy hajolt fölém, akár egy őrangyal. – Ugye... ugye nem vetted el valaki lelkét ma este? Layla, ha mégis ez történt, azt most rögtön el kell árulnod. Majd kitalálunk valamit. Nem szólnék róla apámnak, de muszáj elmondanod nekem.

Még szép, hogy Abbot sosem tudhatná meg, ha ilyet tettem volna – még akkor sem, ha csak véletlenül ártottam volna valakinek. Bármennyire kedvelt engem, akkor is ellenem fordult volna. Rengeteg erkölcsi oka volt annak, hogy miért tilos megfosztani valakit a lelkétől.

– Nem. Senkinek sem vettem el a lelkét.

Zayne rám bámult, aztán kihúzta magát.

– Ne hozd így rám a frászt, Laylababa!

Egyszeriben úgy éreztem, muszáj még jobban magamhoz szorítanom Pisze urat.

– Ne haragudj!

Zayne a kezemért nyúlt, és elhúzta a mackótól.

– Követtél el hibákat, de tanultál belőlük. Nem vagy gonosz. Ezt muszáj az eszedbe vésned. A múlt pedig már a múlté.

Az ajkamat harapdáltam, és azokra a bizonyos „hibákra” gondoltam. Jó néhány ilyen eset történt. A legelső incidensem miatt jöttek el az őrzők a nevelőintézetbe. Véletlenül kiszívtam az egyik nevelő lelkét – nem vettem el az egészet, de szegény nő, így is kórházba került. Az őrzők valahogy tudomást szereztek a dologról a kapcsolataikon keresztül, és megkerestek engem.

Azóta sem bírtam rájönni, miért vett magához Abbot. Az őrzők teljesen egysíkúan álltak a démonok kérdéséhez. Fekete-fehér világképük szerint egyszerűen nem létezett olyan, hogy jó vagy ártatlan démon. Ez alapján én félvér démonként halált érdemeltem volna, ám valamilyen okból az őrzők mégis máshogy álltak hozzám, és életben hagytak.

Igenis tudod, miért – suttogta egy keserű hang a fejemben, és lehunytam a szemem. Démoni véremnek köszönhettem azt a képességemet, hogy láttam a lelkeket és azok hiányát, márpedig ez értékes eszköz volt a gonosz elleni harcban. Bár az őrzők maguk is képesek voltak megérezni a démonokat, ha elég közel kerültek hozzájuk, a munkájuk nélkülem valóban nehezebb lett volna, de azért nem lehetetlen.

Legalábbis én ezzel hitegettem magam.

Zayne még mindig a kezemet fogta, és összekulcsolta az ujjainkat.

– Csupa morzsa vagy. Most kivételesen azért hagytál nekem is a sütiből?

Az igaz szerelem azt jelenti, hogy az ember hajlandó megosztozni az édességen. Ezt tiszta szívemből hittem. Kinyitottam a szemem.

– Még maradt pár darab.

Zayne elmosolyodott, és most az oldalára fordulva dőlt le mellém, miközben továbbra is szorította a kezem. A haja az arcába hullott. Szerettem volna kisimítani a homlokából, de nem volt hozzá bátorságom.

– Holnap kerítek neked egy új telefont – mondta végül.

Olyan sugárzó mosolyt vetettem rá, mintha a saját privát mobilgyártóm lett volna.

– De légyszi, most végre érintőképernyősét szerezz! A suliban mindenkinek olyan van.

Zayne felvonta az egyik szemöldökét.

– Azt másodpercek alatt tönkretennéd. Neked egy olyan óriási, műholdas telefon kell.

– Na, attól tuti irtó menő leszek. – Grimaszt vágtam, miután a faliórára pillantottam. Tudtam, hogy Zayne-nek hamarosan indulnia kell. – Sajna most már mennem kéne tanulni, vagy valami.

Bőre mintha aranyfényben fürdött volna, ahogy rám mosolygott.

– Maradj még!

A világon semmi sem fékezhette volna meg a mellkasomat elöntő forróságot. Az éjjeliszekrényre sandítottam, hogy megnézzem az időt a vekkeren. Igaz, volt még néhány óránk, mielőtt Zayne-nek indulnia kell, hogy levadássza a démonokat, amiket ma megjelöltem. Hálásan az oldalamra fordultam. Pisze úr kettőnk között hevert. Zayne elengedte a kezemet, és az ujjai közé csippentette pár haj tincsemet.

– Örökké gubancos a hajad. Tudod te egyáltalán, hogyan kell fésülködni?

Ellöktem a kezét, és megborzongtam, ahogy eszembe jutott a patkány.

– Igen, tudom, hogy kell használni a fésűt, seggfej.

Zayne kuncogott, és megint a hajamhoz nyúlt.

– Ejnye, Layla, vigyázz a szádra!

Hallgattam, miközben gyengéden kibogozta néhány kócos tincsemet. Ez a hajamhoz érősdi új volt, de egyáltalán nem bántam. Zayne kettőnk között babrált a fakó tincsekkel, hunyorogva összpontosított.

– Le kéne már vágatnom – motyogtam pár perccel később.

– Dehogy. – A váltamra simította a hajamat. – Szerintem... szép így hosszan. Jól áll neked.

A szívem kis híján felrobbant, amikor ezt mondta.

– Meséljek a suliról? – nyögtem ki nagy nehezen a kérdést.

Erre felcsillant a szeme. Rajtam kívül az összes őrző magántanulóként végezte el az iskolát, és Zayne legtöbb egyetemi órája is online kurzus volt. Figyelmesen hallgatott, miközben beszámoltam arról, hogy négyest kaptam az esszémre, hogy két lány összeveszett egy fiún a menzán, meg hogy Stacey tanítás után véletlenül bezárta magát a tanácsadó irodájába.

– Ja, és majdnem elfelejtettem. – Elhallgattam, és nagyot ásítottam. – Sam interjút akar készíteni veled a suliújságba. Arról, hogy milyen őrzőnek lenni.

Zayne grimaszt vágott.

– Nem hinném, hogy menni fog. Senkinek sem szabad interjút adnunk. Az alfák azt önteltségnek vélnék.

– Tudom. Mondtam Samnek, hogy ne nagyon reménykedjen.

– Helyes. Apám kiakadna, ha azt hinné, hogy nyilatkozom a sajtónak.

Kuncogtam.

– Sam nem éppen „a sajtó”, de megértem.

Zayne egy darabig még ébren tartott, egyre csak kérdezgetett. De végül csak leragadt a szemem. Tudtam, hogy amint elalszom, Zayne munkába indul, és egész éjjel démonokra vadászik. Talán elbánik néhány felsőbbrendűvel is. Sőt akár azzal a démoni sráccal meg a Bambi nevű kígyójával is.

Ködös tekintettel túrtam elő a bioszkönyvemet az iskolai szekrényemből. Három másodpercig élvezhettem a magányt, mielőtt egy világoszöld lelket pillantottam meg a szemem sarkából. Felemeltem a fejem, és mély levegőt vettem. Szerettem ártatlan lelkek közelében lenni. Elég átlagosak voltak, és nem csábítottak annyira, mint...

Egy ököl csapódott a karomba.

– Nem jöttél tanulni velünk, Layla!

Oldalra tántorodtam, és a szekrényajtóba kapaszkodtam.

– Jesszusom, Stacey, ez véraláfutást fog hagyni!

– Magunkra hagytál minket. Már megint.

Becsaptam a szekrény ajtaját, és a legjobb barátnőm felé fordultam. Stacey nem aprózta el az ütéseit.

– Bocs. Haza kellett sietnem. Közbejött valami.

– Neked mindig közbejön valami. – Bosszúsan meredt rám. - Ez már nevetséges. Tisztában vagy vele, hogy kénytelen voltam ott ücsörögni Sammel, és egy egész órán át hallgatni, amint arról magyaráz, hány embert nyírt ki Assassin ’s Creed-ben?

Nevetve bedugtam a könyveimet az iskolatáskámba.

– Az szívás.

– Ja, bizony, hogy az. – Stacey lerántotta a csuklójáról az egyik hajgumit, és lófarokba fogta a tincseit. – De hajlandó vagyok megbocsátani.

Stacey végül mindig megbocsátott nekem, amiért elkéstem a megbeszélt programunkról, vagy akár el sem mentem. Nem igazán értettem, miért ilyen elnéző velem. Néha borzalmas barátnője voltam, Stacey pedig egyáltalán nem szenvedett hiányt népszerűségben. Egy csomó más barátja akadt, de mintha rögtön megkedvelt volna, amint kilencedikben egy suliba kezdtünk járni.

Beléptünk a diákok tömegébe. A parfümillat és a testszag keverékétől felkavarodott a gyomrom. Az érzékeim kicsit élesebbek voltak az átlagemberekénél. Nem voltak annyira szuper különlegesek, mint egy telivér démonnak vagy őrzőnek, de sajnos olyan szagokat is el kellett viselnem, amit a legtöbb embernek nem.

– Tényleg bocsi a tegnap estéért! Végül egyáltalán nem is tudtam készülni a bioszdogára.

Stacey rám bámult, és összehúzta mandula alakú szemét.

– Úgy nézel ki, mint aki még mindig nem ébredt fel teljesen.

– Annyira untam magam első órán, hogy elszundítottam, és majdnem leestem a székről. – Egy csapat focistára pillantottam, akik az üres trófeás vitrin mellett ácsorogtak. A tojásfoci csapatunk nagyon béna volt. Lelkűk a kék különféle árnyalataiban virított. – Brown tanár bá még rám is kiabált.

Stacey röhögött.

– Brown mindenkivel kiabál. Szóval tényleg nem tanultál a dogára?

Megakadt a tekintetem egy csapat vihogó tizedikes rózsaszín auráján.

– Mi?

A barátnőm elgyötörtén sóhajtott, és azt mondta:

– Tanultál biológiából? Tudod, az élet tudományából? Amiből most lesz óránk. Éppen oda tartunk. Dolgozatot fogunk írni.

Nagy nehezen levettem a szemem a szép aurákról, és a homlokomat ráncoltam.

– Ja, igen. Tudom. Nem, ahogy mondtam, egyáltalán nem volt időm tanulni.

Stacey a másik hóna alá vette a tankönyveit.

– Úgy utállak! Ki se nyitottad a könyvet, de fogadjunk, hogy így is ötöst fogsz kapni. – Ki söpörte a frufruját a szeméből, és a fejét csóválta. – Ez annyira nem fair.

– Nem is igaz. A legutóbbi dogám négyes lett, és őszintén szólva most azt se tudom, mit adott fel egyáltalán Cleo tanárnő. - Összevontam a szemöldököm, ahogy rádöbbentem, ez tényleg így van. – Banyek, mégiscsak magolnom kellett volna tegnap este.

– Nálad vannak még Sam jegyzetei? – Stacey megragadta a karomat, és elrántott egy szembejövő diák útjából. Az aura sötét rózsaszín nyomot hagyott maga után, piros csíkokkal. – Anyám, ez úgy stíröl téged, hogy majd kiesik a szeme!

– Mi? – meredtem Stacey-re. – Kiről beszélsz?

Hátrasandított, és közelebb húzott magához.

– Arról a srácról, akibe majdnem belerohantál: Gareth  Richmondról. Még mindig téged figyel. Ne! – sziszegte a fülembe. – Ne nézz oda! Az túl feltűnő.

Viaskodtam az ösztönös késztetéssel, hogy hátraforduljak. Stacey vihogott.

– Most meg a fenekedet sasolja. – Elengedte a karomat, és kihúzta magát. – Nem csoda, csini feneked van.

– Kösz! – motyogtam, miközben a tekintetem az előttünk haladó diák világoskék aurájára szegeződött.

– Tök jó, hogy Gareth a fenekedet stírölte – folytatta

Stacey. – Az apjáé a fél belváros, és eszméletlenül jó bulikat szokott rendezni.

Befordultam a bioszteremhez vezető szűk folyosóra.

– Szerintem csak képzelődsz.

A barátnőm a fejét csóválta.

– Ne játszd a hülyét! Helyes vagy. Sokkal helyesebb, mint az a ribi.

Rögtön odanéztem, ahova Stacey mutatott. Éva Hashert halványlila aura övezte. Ez azt jelentette, hogy már csak néhány piszkos kis „bajos csajos” húzása maradt, mielőtt a lelke átcsúszna a kétséges besorolású státuszba. Elszorult a torkom. Minél sötétebb vagy tisztább volt egy lélek, annál nagyobb kísértést jelentett.

A nagyon-nagyon rosszak és a nagyon-nagyon jók voltak a legcsábítóbbak, vagyis Éva igazán ínycsiklandónak tűnt a számomra, de mégiscsak irtó gáz lett volna, ha elszívom a suli legnépszerűbb csajának a lelkét.

Éva az egyik szekrénynek dőlt, körülvette a Stacey által csak „ribicsapat”-ként emlegetett sleppje. Beintett a barátnőmnek tökéletesen manikűrözött, kék körömlakkos ujjával, aztán rám pillantott.

– Juj, nézzétek! Itt a gorgós groupie.

Agyatlan kővetőinek csapata jót nevetett. Én csak a szememet forgattam.

– Hű, de szellemes!

Stacey mindkét kezével viszonozta Éva gesztusát.

– Hülye picsa!

– Tök mindegy – vontam vállat. Tudva, milyen állapotban van Éva lelke, semmi értelme sem volt felhúznom magam azon, hogy minek nevez engem.

– Ugye tudod, hogy szakítottak Garethtel?

– Tényleg? – Sose bírtam követni, hogy ezek ketten épp hányadán állnak egymással.

Stacey bólintott.

– Ja. Gareth kivágta őt az összes fotójáról a Facebookon. Ráadásul tök bénán, mert a képek felén tisztán látszik a csaj karja vagy lába. Na mindegy, tutira randiznod kéne Garethtel, már csak azért is, hogy kiakaszd Évát.

– Szóval menjek randira egy olyan sráccal, aki még a nevemet se tudja, csak azért, mert megbámulta a seggemet?

– Jaj, biztos tudja a nevedet... És valószínűleg a mellbőségedet is. – Stacey megkerült, és belökte a bioszterem ajtaját. -Az igaz, hogy még néhány hatodikoshoz képest is alacsony vagy. De ez bejön a srácoknak. Legszívesebben felkapnának, és bedugnának a zsebükbe. Szó szerint a tenyerükön akarnak hordozni.

Gúnyosan vigyorogva elmentem mellette, és beléptem a terembe.

– Ez a legnagyobb hülyeség, amit valaha hallottam tőled.

Stacey követett a szokott helyünkre a terem hátsó felében.

– Komolyan mondom, a nagy, szürke szemeddel meg a csücsöri száddal pont olyan vagy, mint egy kisjátékbaba.

Metsző pillantást vetettem rá, miközben lerogytam a székre. Tisztában voltam vele, hogy általában úgy nézek ki, mint egy hátborzongató anime karakter.

– Te most nyomulsz rám, vagy mi van?

Stacey kajánul elvigyorodott.

– Hajlandó lennék átmenni érted leszbibe.

Miközben előhalásztam Sam jegyzeteit a táskámból, felhorkantam.

– Én nem mennék át leszbibe miattad. De ha már Éva Hashemél tartunk... Miatta talán igen.

A barátnőm felhördült, és a mellkasához kapott.

– Ez fájt! Na mindegy, legalább egy tucat SMS-t küldtem neked tegnap este, de egyikre se válaszoltál.

– Bocs. Elvesztettem a mobilomat. – Lapozgattam Sam jegyzetei között, és próbáltam kiolvasni a macskakaparását. – Zayne megígérte, hogy még ma szerez nekem egy újat. Remélem, hogy érintőképernyős lesz, mint a tiéd.

Stacey erre felsóhajtott.

– Istenem, nem fogadhatna engem is örökbe Abbot? De tényleg. Én is akarok egy szuperszexi fogadott bratyót. Nekem csak egy picsogós, bekakilós kistesó jutott. Annyira, de annyira szeretnék magamnak egy Zayne-t!

Igyekeztem ügyet se vetni a szavai hallatán bennem fellángoló féltékenységre.

– Zayne nem a testvérem.

– Hála az égnek! Különben folyton vérfertőző gondolatok kínoznának téged, és az tök undorító lenne.

– Nem is tetszik nekem Zayne!

Stacey nevetett.

– Zayne a világon minden csajnak tetszik, akinek csak bejönnek a pasik. Én alig kapok levegőt, valahányszor meglátom. Ebben a suliban minden srác hájas. Zayne-en látszik, hogy rajta egy gramm háj sincs. Ő a legeslegnagyobb istenkirályság.

Ebben igaza volt, és Zayne-en valóban nem akadt egy gramm háj se, de innentől kezdve már nem figyeltem oda Stacey-re. Muszáj volt átnéznem az anyagot erre a dogára, ráadásul most egyáltalán nem hiányzott, hogy Zayne-ről szóló vágyképekkel legyen tele a fejem. Pláne nem azok után, hogy ma reggel az ő ágyában ébredtem, gondosan betakarva. A tiszta, ropogós ágyneműnek ugyanolyan szantálfaillata volt, mint Zayne-nek szokott lenni.

– Ó, szentséges Szűz Máriám! – motyogta ekkor Stacey.

A fogamat csikorgattam, és befogtam a fülemet. A barátnőm erre oldalba bökött a könyökével. Attól tartottam, hogy ha így folytatja, délre csupa kék-zöld folt leszek.

– A bioszóránk hirtelen milliárdszor érdekesebb lett – lelkendezett Stacey. – És szexibb is, sokkal, de sokkal szexibb.

Szentséges ég, gyereket akarok a sráctól! Persze nem most rögtön, de majd később mindenképpen. Bár minél előbb nekilátunk a gyakorlásnak, annál jobb.

A sejtfal vastag és merev réteg, alatta plazmával, ákombá-kom, kriksz-kraksz, a növényi sejtek...

Stacey egyszer csak megdermedt.

– Jesszusmária, atyaúristen, ez idejön!

Zsírból és cukorból áll...

Egy vékony, csillogó tárgy hullott le a padunkra, és pontosan Sam jegyzeteinek közepén landolt. Sűrűn pislogtam, és beletellett pár másodpercbe, mire felismertem a kopott, félig levált Tini Nindzsa Teknőcök-matricát az összecsukható, ezüstszínű mobiltelefon hátán.

Kalapált a szívem. Görcsösen szorítottam a lapokat, és lassan felemeltem a fejem. A pillantásom természetellenesen gyönyörű, aranyszínű szempárral találkozott.

– Ezt otthagytad tegnap este.

3. FEJEZET

EZ A FIÚ NEM LEHETETT ITT.

De mégis itt volt, és én nem bírtam levenni róla a szemem. Egyszeriben azt kívántam, bár tudnék rajzolni, mert az ujjaim sóvárogtak, hogy papírra vethessék a vonásait, hadd próbálják megörökíteni a szája pontos ívét, a felsőnél kicsit teltebb alsó ajkát. Ez a gondolatmenet most nem igazán segített.

A démon elmosolyodott.

– Úgy elrohantál, hogy esélyem se volt visszaadni neked. Megállt bennem az ütő. Ez nem lehetett igaz. Nem történhetett meg, hogy egy felsőbbrendű démon eltűnt mobilokat szolgáltasson vissza, az meg végképp nem, hogy iskolába járjon. Tuti, hogy csak hallucináltam.

– Te kis sunyi titkolózó – suttogta a fülembe Stacey. – Szóval ezért nem jöttél tanulni tegnap este?

A srác tekintete delejes, dermesztő volt. Vagy csak ennyire meghülyültem. Úgy éreztem, hogy Stacey menten kiugrik mellettem a bőréből. A fiú lehajolt, és tenyerével a padomra támaszkodott. Megéreztem édeskés pézsmaillatát.

– Egész éjjel csak rád gondoltam.

Stacey olyan hangot adott, mint aki fulladozik.

Kitárult az osztályterem ajtaja, és belépett Cleo tanárnő, vaskos karjában egy halom papírral.

– Jól van, mindenki üljön le!

A továbbra is mosolygó démon kihúzta magát, és megfordult. Helyet foglalt az előttünk lévő padban. Egy szempillantással később már hátradőlt a széken, teljes lazasággal hintázott.

– Mi a franc, Layla? – ragadta meg Stacey a karomat. – Mégis hol csípted fel a srácot tegnap este? Talán őt adták a Mekiben a Big Mac meg a sült krumpli mellé? Ha ezt tudom, én is ilyen menüt kérek!

Stacey ujjai továbbra is a karomba mélyedtek, de én még mindig nem tértem magamhoz a döbbenetből.

Cleo tanárnő úgy szorította magához a dolgozatlapokat, mintha az újszülött csecsemőjét dédelgetné.

– Csönd legyen! Mindenki forduljon a tábla fe... Ó, van egy új diákunk. – Felkapott egy kis, rózsaszín lapot, majd homlokráncolva nézett a démoni srácra. – Nos, fiatalember, nem fogom beleszámítani az eredményt az év végi jegyébe, de azért szeretném tudni, hol tart az anyaggal.

– Layla – sutyorogta Stacey -, kezdi a frászt hozni rám,  amilyen képet vágsz. Valami baj van?

Cleo tanárnő lerakott a padunkra egy-egy dolgozatlapot, és csettintett.

– Nincs duma! Ms. Shaw és Ms. Boyd, ideje a dolgozat-írásra koncentrálni.

Elmosódtak előttem a kérdések betűi. Egyszerűen nem voltam képes erre; nem bírtam itt ülni, és dolgozatot írni, miközben egy nyamvadt démon dekkol az orrom előtt.

– Nem érzem jól magam – suttogtam Stacey-nek.

– Azt látom.

Szó nélkül összeszedtem a cuccomat. Remegő lábbal felálltam, és sietve az ajtó felé indultam. Cleo tanárnő felnézett, ahogy eliszkoltam mellette, izzadó markomban szorongatva a mobilomat.

– Ms. Shaw, mégis mit képzel, hova megy? – szólt utánam, és talpra ugrott. – Nem hagyhatja el az osztályt, mikor éppen dolgozatot írunk! Ms. Shaw...

Becsapódott mögöttem az ajtó, elvágva a tanárnő további szavait. Fogalmam sem volt, hova megyek, de tudtam, hogy muszáj felhívnom Zayne-t – és talán még Abbotnak is szólnom kéne. A folyosón sorakozó szürke szekrények elhomályosultak a szemem előtt. Belöktem a lányvécé ajtaját, és megcsapott a helyiséget megülő szag: a cigarettafüst meg a fertőtlenítő keveréke. A falakat borító graffiti teljesen olvashatatlan volt.

Ahogy fölpattintottam a mobil fedelét, véletlenül megpillantottam magam a tükörben. A szemem úgy elkerekedett, hogy nagyobbnak tűnt a normálisnál. Felkavarodott a gyomrom, mialatt megnyitottam a névjegyzéket.

A mosdó ajtaja nyikorogva kinyílt.

Megperdültem, de nem állt mögöttem senki. Az ajtó lassan, halk kattanással becsukódott.

Borzongás futott végig rajtam. Remegett az ujjam, ahogy kiválasztottam Zayne nevét. Nagyon reméltem, hogy talán még ébren van, nem változott át máris kővé. Végül is volt rá egy kis esély, bármilyen valószínűtlen...

A démoni srác egyszeriben ott termett előttem. A kezemre kulcsolta az ujjait, és összecsukta a mobilt. Ijedt visítás szakadt ki belőlem.

Az ajkát biggyesztette.

– Te meg kit akartál hívni?

A szívem őrülten kalapált.

– Ezt... ezt meg hogy csináltad?

– Mit? Hogy lógtam el ilyen könnyen az óráról? – Közelebb hajolt, mintha titkot készülne megosztani velem. – Nagyon meggyőző tudok lenni. Különleges adottságom.

Tudtam, hogy a felsőbbrendű démonoknak nagy a meggyőző erejük. Akadt köztük olyan, akinek elég volt két-három szót suttognia egy embernek, hogy az megtegye, amit csak a démon akart. Bár ez szabályellenes volt – a szabad akarat miatt, meg minden.

– Nem érdekel, hogy jutottál ki az óráról. Láthatatlan voltál, cseszd meg!

– Tudom. Elég menő, mi? – Kivette a kezemből a mobilt. Nem volt nehéz, mivel az ujjaim teljesen elgyengültek. A srác körülnézett a mosdóban, és felvonta sötét szemöldökét. – Van más különleges képességem is. – Elfordult tőlem, de a válla fölött rám sandított, és kacsintott. – Méghozzá jó sok.

Megkerültem a kézmosót, és az ajtó felé oldalaztam.

– Engem egyáltalán nem érdekelnek a képességeid.

– Maradj már nyugton! – Fekete bakancsa orrával berúgta az egyik fülke ajtaját, miközben rajtam tartotta a szemét. – Beszédem van veled. És azt az ajtót csak én tudom kinyitni.

– Várj! Mit művelsz? Ne...

A fülkébe hajította a mobilomat, ami a vécécsészében landolt. Aztán felém fordult, és vállat vont.

– Bocs. Én igazán szerettem volna a telefonnal békejobbot nyújtani neked a barátság jegyében, de nem hagyhatom, hogy idehívd azokat a fura szerzeteidet.

– Mit csináltál a mobilommal, te rohadt...

– Már nem a mobilod. – Pajkosan vigyorgott rám. – Hacsak nem akarod kihalászni a klotyóból.

Elhátráltam tőle, így sikerült sarokba szorítanom magam a mosdókagyló és a szürke betonfal között. Valaki egy szívecs-két vésett a falba, a kis ablak alá.

– Ne gyere a közelembe!

– Különben mi lesz? Emlékszel, mire mentél tegnap este a kereső démonnal? Velem még annyira se jutnál.

Kinyitottam a számat, hogy... nem is tudom... sikoltsak, ám a srác odaugrott hozzám, és az ajkamra tapasztotta a tenyerét. Ösztönből cselekedtem, ökölbe szorítottam mindkét kezem, és gyomorba vágtam.

A srác szabad kezével megragadta az egyik csuklómat, és hozzám simult, beszorítva a másik karomat kettőnk hasa közé – az enyém puhább volt, az övé sokkal, de sokkal keményebb. Vergődve próbáltam kiszabadulni, de erősen tartott.

– Nem foglak bántani. – Lehelete a hajamat borzolta a halántékom körül. – Csak beszélni akarok veled.

A kezébe haraptam.

Halkan felszisszent, és másik kezével megragadta a nyakamat. Ujjai a bőrömbe vájtak, miközben kényszerített, hogy hátrahajtsam a fejem.

– A harapdálás jó móka is lehet, de csak megfelelő körülmények között. És most nem megfelelőek a körülmények.

Kiszabadítottam az egyik kezemet, és megragadtam a karját.

– Ha nem eresztesz el, olyat teszek, amihez képest a harapás semmi.

A démon pislogott, aztán elnevette magát.

– Tulajdonképpen érdekelne, mi mindenre vagy képes. Végül is a gyönyör és a kín alapvetően ugyanaz. De most nincs időnk ilyesmire.

Mély levegőt vettem, próbáltam lecsillapítani zakatoló szívemet. Pillantásom az ajtóra siklott. Rádöbbentem, milyen kilátástalan a helyzetem. Tegnap este elmenekültem a kereső démon meg ez elől, csak azért, hogy most a gimim vécéjében haljak meg. Az élet rohadtul kegyetlen.

Nem volt menekvés. Ha megmoccanok, azzal csak még közelebb kerülök a démonhoz, és már így is vészesen közel voltunk egymáshoz. Akaratlanul csúszott ki a számon a szó:

– Kérlek...

– Oké, oké. – Legnagyobb meglepetésemre a srác hangja ellágyult, megnyugtató lett, és enyhült a szorítása. – Megijesztettelek. Talán nem ez volt a legjobb módja, hogy felkeresselek, de olyan képet vágtál, amit kár lett volna kihagyni. Jobban éreznéd magad, ha tudnád a nevem?

– Nem igazán.

Elvigyorodott.

– Hívj csak Rothnak!

Hát, nem. Egyáltalán nem éreztem jobban magam attól, hogy megtudtam a nevét.

– Én pedig Laylának foglak hívni. – Biccentett, így néhány fekete tincs a homlokába hullott. – Tudom, mire vagy képes. Szóval hagyjuk a kamuzást, Layla! Tudod, mi vagyok, és én is tudom, hogy mi vagy.

– Összekeversz valakivel.

Roth karjába mélyesztettem a körmömet. Biztosan fájt neki, de a szeme se rebbent. Felnézett a mennyezetre, és sóhajtott.

– Te félig démon vagy, Layla. Látod az emberek lelkét. Ezért voltál tegnap este abban a sikátorban.

Kinyitottam a számat, hogy megint hazudjak, de mi értelme lett volna? Mély levegőt vettem, és igyekeztem higgadt hangot megütni.

– Mit akarsz tőlem?

Roth oldalra hajtotta a fejét.

– Jelen pillanatban? Meg akarom érteni, miért hagytad az őrzőknek, hogy átmossák az agyadat, és rávegyenek a saját fajtád levadászására. Mégis, hogy dolgozhatsz nekik?

– Nem mosták át az agyamat! – Meglöktem a hasát. A srác meg sem moccant. És azta, rajta se volt egy gramm háj se. Röhejesen kemény és kockás volt a hasa. Én pedig éppen letapiztam. Visszarántottam a kezem. – Nekem semmi közöm hozzád. Én őrző vagyok...

– Félig őrző vagy, félig démon. Amit művelsz, az... Az szentségtörés – jelentette ki, undorodó képet vágva.

Gúnyosan azt feleltem:

– Szentségtörés? Ez egy démon szájából szinte viccesen hangzik.

– És mégis mit képzelsz, te mi vagy? Csak azért, mert úgy döntöttél, hogy nem veszel tudomást a származásodról, attól még démoni vér folyik az ereidben. – Olyan közel hajolt hozzám, hogy egymáshoz ért az orrunk, és megfogta az államat, így kénytelen voltam a szemébe nézni. – Soha nem gondolkoztál még el azon, hogy vajon miért nem öltek meg az őrzők? Részben démon vagy. Akkor meg miért tartottak meg? Talán azért, mert értékes számukra a képességed, hogy látod a lelkeket? Vagy valami más oka volt?

Összehúztam a szemem, ahogy a félelem helyét düh vette át.

– Nem használnak ki engem. A családjukhoz tartozom.

– A családjukhoz? – Most rajta volt a gúnyolódás sora. – Nyilvánvalóan nem tudsz alakot váltani, különben tegnap este megtetted volna.

Lángba borult az arcom. Basszus, még egy démon is tudta, hogy selejtes vagyok.

– Bármennyi is van benned az őrzők véréből, nem olyan erős, mint a démoni oldalad. Mi vagyunk a családod... A mi fajtánkhoz tartozol.

Ezekkel a szavakkal pontosan azt fogalmazta meg, ami számomra egyet jelentett a pokollal. Ellöktem magamtól a kezét.

– Nem.

– Tényleg? Szerintem hazudsz. Ugye másra is képes vagy, nem csak lelkeket látsz? A legutóbbi, aki ilyen volt – suttogta, és ismét vékony ujj ai közé csippentette az államat -, sokkal többet tudott ennél. Mondjuk úgy, hogy nagyon egyedi volt az étvágya.

Remegni kezdtem

– Te meg kiről beszélsz?

Roth úgy mosolygott, mint a macska, aki kedvére eljátszadozott az egérrel, aztán befalta, és most új zsákmányt talált magának.

– Tudom, mit akartál tenni, mielőtt bementéi abba a sikátorba.

Úgy éreztem, mintha meginogna a lábam alatt a padló.

– Fogalmam sincs, mire gondolsz.

– Komolyan? Tudod, követtelek téged.

– O, ezek szerint nemcsak démon vagy, hanem zaklató is? – Nagyot nyeltem. – Nem azért mondom, de ez eléggé hátborzongató.

Halkan nevetett

– A démonokra nem hat a sértegetés.

– Akkor azt hiszem, kénytelen leszek megint a harapással próbálkozni.

Aranyszínű szeme felvillant, derűsen csillogott.

– Tényleg meg akarod próbálni? – Ismét közelebb hajolt hozzám, ajka az arcom ívét súrolta. – Hadd javasoljak jobb helyeket a harapdálásra! Van egy piercingem a...

– Elég! – Elrántottam a fejem. – Most már a perverz szót is hozzáadhatom a listához, a zaklató meg a démon mellé.

– Egyik megnevezés ellen sincs kifogásom. – Roth szája féloldalas mosolyra húzódott, miközben egy kicsit elhátrált tőlem. – Akartad annak a fickónak a lelkét, akit az utcán láttál, igaz? Le merném fogadni a pokol egyik bugyrára, hogy örökké erre vágysz... Néha gondolni sem bírsz másra.

Tényleg erre vágytam. Néha már annak a puszta gondolatától is reszkettem, milyen érzés volna elnyeli egy lelket, és attól, hogy most beszéltünk róla, csak rosszabb lett. Még ebben a pillanatban is kínzott a vágy, hiába nem voltak lelkek a közelemben. Alig bírtam ellenállni a kísértésnek. Olyan voltam, mint egy drogfüggő. Figyelmeztetően górcsőitek az izmaim. Meglöktem a srác mellkasát, hogy eltoljam őt magamtól.

– Nem. Nem akarok ilyet.

– Az elődöd soha nem tagadta le, hogy micsoda. – Roth hangja ismét lágy és pajkos lett. – Tudsz bármit is róla, Layla? Tudod egyáltalán, honnan származol? – kérdezte, majd a derekamra csúsztatta a kezét, és magához húzott. – Tudod te, hogy mi vagy?

– Tudod te, hogy mi az intim szféra tisztelete? – csattantam fel.

– Nem. – Önelégülten vigyorgott, majd mintha felragyogott volna a szeme. – De azt tudom, hogy igazából egyáltalán nem zavar téged, ha behatolok az intim szférádba.

– Hitegesd csak ezzel magad! – Mély levegőt vettem, és nagy erőfeszítés árán a szemébe néztem. – Attól, hogy ilyen közel vagy hozzám, legszívesebben letépném a bőrömet.

Roth halkan kuncogott. Lehajtotta a fejét, és egyszeriben csupán centikre volt egymástól az ajkunk. Ha lett volna lelke, akkor most veszélyes terepen kalandozna.

– Nem szorulok hitegetésre. Démon vagyok.

– Tudom – motyogtam, tekintetemet immáron a szájára szegezve

– Akkor azt is tudod, hogy a démonok ki tudják szagolni az emberi érzelmeket.

Tényleg képesek voltak erre. Bár én nem örököltem ezt a képességet. A megégett kaját viszont kilométerekről is kiszagoltam, nem mintha ezzel sokra mentem volna.

Roth mosolya szélesebb lett.

– A félelem szaga éles, keserű. Érzem rajtad. A dühé olyan, mint a csilipaprika: pikáns és csípős. És ezt is érzem rajtad. – Elhallgatott, és valahogy sikerült még közelebb húzódnia hozzám. Olyan közel, hogy amikor ismét megszólalt, ajka a szám sarkához ért. – Á, igen... És persze a vonzalom szaga is egész egyedi. Édes, zamatos, átható: ez a kedvenc illatom. És tudod, mit?

A falhoz nyomtam a hátamat.

– Azt tuti, hogy nem érzed rajtam, haver.

Szinte erőfeszítés nélkül szüntette meg ismét a köztünk lévő távolságot.

– A tagadásban az a vicces, hogy nagyon pocsék fegyver. Annyit hajtogathatod, hogy nem vonzódsz hozzám, amennyit csak akarod, és talán te magad még nem is vagy tisztában vele, de én bizony érzem rajtad.

Leesett az állam.

– Hát, akkor fordulj démongyógyászhoz az orroddal, mert valami nagy baj lehet vele!

Roth előrehajolt, és hosszú mutatóujjával megbökte az orrom hegyét.

– A szimatom még soha nem csalt. – De azért elhátrált egy kicsit. Bár az öntelt vigyor úgy ült a képén, mintha a száját erre teremtették volna, következő szavait áthatotta a komolyság. – Abba kell hagynod a jelölgetést.

Örültem, hogy végre nyertem egy kis teret. Fellélegeztem, és a mosdókagyló peremébe kapaszkodtam. Most már értettem, mire megy ki a játék – miért érdeklem ezt a felsőbbrendű démont.

– Miért? Túl sok barátodat jelöltem meg?

Felvonta egyik sötét szemöldökét.

– Őszintén szólva nem érdekel, hány démont jelölsz meg, vagy hogy mennyit küldenek vissza az őrzők a pokolba. Mint látod, rám nincs sötétben világítás hatással az érintésed.

Homlokráncolva mértem végig. Basszus! Igaza volt. És én egész mostanáig észre se vettem. Remek.

– A felsőbbrendű démonokra nem hat a spéci tapintásod. Mi ahhoz túl menők vagyunk. – Roth összefűzte maga előtt izmos karjait. – De attól még le kell állnod. Nem jelölhetsz meg több démont.

Röpke kacajt hallattam.

– Aha, és mégis miért tennék így?

Szemrevaló arcára bosszús kifejezés ült ki.

– Mondhatok neked egy nagyon jó okot: az a kereső tegnap este utánad kutatott.

Kinyitottam a számat, mert már előre elterveztem az újabb gúnyos kacajt, ám a hang a torkomon akadt. Ismét elöntött a félelem, teljesen jogosan. Jól hallottam a démon szavait?

Nyomatékos pillantást vetett rám.

– A pokol keres téged, Layla. És már a nyomodban van. Ne menj többet jelölgetni!

Fájdalmasan zakatolt a szívem, ahogy a srácra bámultam.

– Hazudsz.

Visszafogottan nevetett.

– Hadd kérdezzek valamit! Nem mostanában volt véletlenül a születésnapod? Méghozzá a tizenhetedik? Nem pont a napokban töltötted be ezt a kort?

Erre csak bámulni tudtam. Pontosan három nappal ezelőtt, szombaton volt a szülinapom. Stacey-vel és Sammel ünnepeltem, elmentünk vacsorázni. Zayne is csatlakozott hozzánk. A desszert közben Stacey megpróbálta rávenni Zayne-t, hogy mutassa meg, tud-e csomót kötni a cseresznye szárára a nyelvével.

Roth megint vigyorgott.

– És tegnap mentél először jelölni azóta, hogy betöltötted a tizenhetet, nem igaz? Hmm... És egy kereső rögtön rád talált. Érdekes.

– Nem látom az összefüggést – sikerült ki nyögnöm. – És valószínűleg amúgy is csak hazudsz. Démon vagy! Azt várod, hogy elhiggyek bármit is, amit mondasz?

– Te is démon vagy. Ugyan! Ne is próbáld tagadni! Igenis démon vagy, Layla.

– Csak félig – motyogtam.

Összehúzta a szemét.

– Semmi okod azt hinni, hogy nem mondok igazat. Ezernyi okom lenne hazudni neked, de ami a jelölős dolgot illeti: nem viccelek. Nem biztonságos.

Megszólalt a csengő, a frászt hozta rám. Rothra bámultam, azt kívántam, bár megnyílna a pokol, és tárt karokkal fogadná vissza őt.

A démon az ajtóra pillantott, és a homlokát ráncolta. Megint a szemembe nézett, és az ajka furcsa mosolyra húzódott.

– Komolyan mondom. Ne menj jelölni suli után! – Azzal sarkon fordult. Az ajtóhoz érve megállt, és hátrapillantott rám. Tekintete az enyémbe fúródott. – Jut eszembe, szerintem nem kéne szólnod rólam a családodnak. Attól tartok, akkor rögtön megtudnád, mennyire is vagy fontos nekik igazából.

Az agyam nehezen birkózott meg Roth váratlan felbukkanásával. Ennek tényleg volt képe közölni velem, hogy vonzódom hozzá? Aztán utasítani, hogy hagyjam abba a megjelölést? Mégis ki a francnak képzelte ez magát? Először is: démon volt... jó, szexi démon, de akkor is... Fúj! Semmi okom nem volt elhinni akár csak egyetlen szavát is. Másodszor pedig: nemcsak valami akármilyen pokolfajzat volt, hanem egy felsőbbrendű démon. így végképp semmi okom nem volt bízni benne.

Abban talán igaza volt, hogy nem sokat tudok a származásomról, a démonokat viszont nagyon is jól ismertem.

Több száz évvel ezelőtt létezett egy fajuk, amelyik képes volt mindössze egyetlen érintéssel megfosztani egy embert a lelkétől. Ők voltak a lilinek, akiket az őrzők végül eltöröltek a föld színéről. Persze még mindig akadtak szukkubuszok és inkubuszok, akik emberi energiából táplálkoztak, de manapság ritkán fordult elő olyan démon, amelyik képes lett volna elvenni egy lelket. A képességek és tulajdonságok a démonok világában is örökletesek voltak, akárcsak az emberek között.

Az aggodalom, ami Roth szavai hallatán támadt bennem, csak egyre erősebb lett.

Ha a másik démon, akit említett – az „elődöm” – nem más volt, mint az anyám, aki talán még élt... Amint ez a gondolat felötlött bennem, elszorult a szívem. Mert hiába volt a drágalátos édesanyám démon, mégiscsak fájt a tény, hogy nem akart engem. Arra gondoltam, ha sikerülne többet megtudnom róla, abból csak annyi jó származhat, hogy kiderül, milyen fajta démon is az anyám – és ki tudja, hogy ezt vajon tényleg jó ötlet-e firtatni?

Ebédnél sikerült meggyőznöm Stacey-t, hogy csak tettettem a rosszullétet, mert az utolsó pillanatban nem jutott eszembe ennél jobb megoldás a bioszdoga megúszására. A barátnőm kérdésekkel bombázott, azt akarta tudni, hogyan ismerkedtem meg Roth-tál.

– Kivel? – kérdezte Sam, majd ledobta a hátizsákját, és leült mellénk.

– Senkivel – motyogtam.

– Süket duma. Layla azért rázott le minket tegnap este, hogy összejöhessen ezzel az überszexi új sráccal. – Stacey rám mutatott a pizzaszeletével. – Te kis ribi. Annyira irigy vagyok!

– Layla összejött valakivel? – nevetett Sam, miközben kinyitotta az üdítőjét. – Csak nem egy őrzővel? Azta!

Magamhoz tértem a merengésből, és a homlokomat ráncoltam.

– Nem. Nem egy őrzővel. És mégis mi a fenét jelentsen ez?

Sam vállat vont.

– Mit tudom én. Csak nem tudlak elképzelni téged, amint bárkivel is összejössz. – Levette a szemüvegét, és megtörölgette a pólóján. – És gondoltam, talán egy őrzőről van szó, vagy ilyesmi. Különben miért lenne így bepörögve Stacey?

A barátnőm beleharapott a pizzába.

– Az a srác annyira... hű!

– Álljon meg a menet! Miért nem tudod elképzelni rólam, hogy összejöjjek valakivel? – Hátradőltem a széken. Nevetséges módon úgy éreztem, muszáj bizonyítanom, hogy igenis összejöhetnék valakivel, ha akarnék.

Sam feszengett.

– Nem úgy értettem, hogy ne lenne, aki össze akarna jönni vélni... Csak, hát, szóval, izé, tudod...

– Nem, nem tudom. Kérlek, fejtsd ki bővebben, Sámuel!

Stacey felsóhajtott, és megkönyörült a srácon.

– Sam arra próbál kilyukadni, hogy azért nem tudunk elképzelni téged, amint összejössz valakivel, mert nem igazán szoktál srácokkal foglalkozni.

Legszívesebben nekiálltam volna ellenkezni, hiszen valójában irtóra foglalkoztattak a srácok. De mindig is visszahúzódó voltam, és ettől valószínűleg úgy tűnt, mintha egyáltalán nem érdekelne a pasizás. Igazság szerint baromira érdekelt volna. Csak hát nem jöhettem össze senkivel, akinek van lelke, és ez igencsak limitálta a szóba jöhető srácok körét.

– Mindkettőtöket utállak – morogtam, és nagy hévvel estem neki a pizzámnak.

– Oké, tisztában vagyok vele, hogy mennyire imádtok szexi pasikról csevegni, de nem válthatnánk témát? – Sam ide-oda tologatta a pizzaszeletét a tányérján, és Stacey-re sandított. – Na, képzeljétek, mit tudtam meg!

– Hogy még pontosan annyi éven át leszel szűz, ahány órát naponta videojátékozással töltesz? – kérdezte Stacey.

– Haha. Nem. Ti tudtátok, hogy Mel Blanc, az a pasas, aki Tapsi Hapsi eredeti hangját adta, allergiás volt a répára?

Mindketten rábámultunk. Sam elpirult.

– Mi van? Ez az igazság, ráadásul tök ironikus. Mert ugyebár Tapsi Hapsi folyton répával a kezében rohangál.

– A random infók kifogyhatatlan tárháza vagy – motyogta Stacey, igencsak lenyűgözött képet vágva. – Mégis hogy jegyzet meg ennyi mindent?

Sam a hajába túrt.

– Használom az agyamat. Neked is van, hajói tudom.

Ezek ketten egész ebéd alatt folytatták a csipkelődést, én pedig a nap hátralévő részében egyfolytában arra számítottam, hogy Roth felbukkan, és kitekeri a nyakamat, de nem került elő újra. Csak remélni tudtam, hogy talán elcsapta egy autó, vagy valami.

A legutolsó óránk után bedugtam a tankönyveimet a szekrényembe, és kisiettem a suliból. Még hogy álljak le a jelölgetéssel! Na, persze! Elszántam magam, hogy mániákusan fogok jelölgetni.

Csak arra kellett ügyelnem, hogy egy kicsit óvatosabb legyek.

Washington utcáit járva nagyon alaposan megfigyeltem minden egyes démont, amit csak észrevettem, és gondosan kivártam, amíg meg nem győződtem róla, hogy a rohadékok nem változnak át egyszer csak viaszos képű, lélektelen keresőkké. Más szavakkal: totál átmentem démonhajhászba. Egy órán belül már bezsákoltam egy pózolót meg három ártót.

Az ártok voltak a leggyakoribb démonok a földön, és mindig fiatalnak néztek ki. Bár nem jelentettek kisebb veszélyt a pózolóknál vagy a keresőknél, a harc helyett őket leginkább csak az érdekelte, hogy bármerre járnak, káoszt kavarjanak. A legkülönfélébb, legelcseszettebb képességekkel rendelkeztek. Egyesek piromán kis dögök voltak: csak csettintettek egyet, és valami máris lángokban állt. Mások a gépezetekért voltak oda. Vagyis hát szerettek tönkretenni mindenféle gépet és berendezést, amire mindössze egyetlen érintéssel képesek is voltak. Az ilyenekre általában építkezések, erőművek meg áramelosztók közelében találtam rá.

Megjelöltem az összesei, minden egyes démont, amibe csak belebotlottam, jól tudva, hogy az őrzők aznap éjjel meg fogják találni őket. Néha-néha, nagy ritkán elgondolkodtam, nem tisztességtelen-e, hogy a démonoknak fogalmuk sincs: nem csupán véletlenül mentem nekik, és céltáblát hagytam rajtuk magam után. Am ez nem fékezett meg.

A démonok gonoszok voltak, bármilyen normálisan néztek is ki.

Csak azt nem tudtam, hogy én magam milyen kategóriába tartozom.

Ötig megjelöltem még három ártót, és úgy döntöttem, mára ennyi elég is. Kerestem egy telefonfülkét, és felhívtam Morrist, aki szokás szerint egy szót sem szólt, miután fölvette. Megkértem, hogy jöjjön el értem, mire kétszer megütögette a kagylót, igent jelezve. Nem döntöttem rekordot az aznapi teljesítményemmel, de azért elégedett voltam magammal, és miközben a szokásos pádon üldögélve várakoztam, a megkönnyebbüléstől enyhült a nyakamban az izomgörcs. Nem történt semmi szokatlan. A jelölgetés teljesen eseménytelenül zajlott.

Mivel senki sem próbálta letépni a fejemet, bebizonyosodott, hogy Roth csupán kamuzott. Most már csak azt kellett kitalálnom, mihez kezdjek a pofátlan démon ügyében. Kezdettől fogva, mióta csak jelöléssel foglalkoztam, parancsot kaptam, hogy soha ne lépjek kapcsolatba felsőbbrendű démonokkal, és jelentsem, ha meglátok egyet. Roth volt az első ilyen démon, akivel összefutottam.

De tudtam, hogy ha szólok róla Abbotnak, akkor tuti kivesz az iskolából.

Márpedig ezt nem hagyhattam. A suli volt az egyetlen kötelékem a normalitáshoz. A gimnázium a legtöbb kamasz számára maga volt a földi pokol, én viszont imádtam. Ott úgy tehettem, mintha normális lennék. És eszem ágában sem volt hagyni, hogy egy démon – vagy akár maga Abbot – elvegye ezt tőlem.

Miközben Morrisra vártam, azt kívántam, bárcsak ne valahol a csatornában úszkálna éppen a mobilom. Szó szerint a pokolba kívántam Rothot. A mobilom nélkül még pasziánszozni se tudtam. Így hát nem tehettem mást, az embereket figyeltem, vagyis folytattam, amit a tanítás vége óta csináltam.

A padomon ülve fel sóhajtottam, és a lábamat lógáztam. Ügyet sem vetettem az idős nénire, aki a pad túlsó végén ült, és szúrós szemmel nézett.

Amikor a tarkóm bizseregni kezdett, eleinte ügyet sem vetettem rá, ám ahogy az érzés fokozódott, egyre nyugtalanabb lettem. Hátrafordultam, és szemügyre vettem a járdán siető emberek tömegét. A lelkek szépséges parádéja tárult elém, ám az aurák zümmögő elegyében észrevettem egy űrt: egy turkáló kapualjában megbújt egy folt, ahol nem tündökölt semmilyen szín.

Felugrottam, és megkerültem a padot, olyan gyorsan, hogy a néni felhördült. A gyanús foltot fürkésztem: sötét öltönyt, sápadt bőrt és meredeken felálló hajat pillantottam meg. Egyértelműen démon volt, de nem Roth. Ez a pasas magasabb és szélesebb volt nála, de aranyszínű szeme ugyanúgy villant.

Egy felsőbbrendű démon.

Vadul zakatolt a szívem. Ekkor dudált egy autó, mire összerezzentem. Csupán egy pillanatra néztem hátra, és láttam, hogy megérkezett Morris, ám mire visszafordultam a turkáló felé, a démon már eltűnt a kapualjból.

Ezúttal megvártam, hogy Morris leparkoljon a kocsival, mielőtt kiszálltam. Amint beléptünk a garázsból a konyhába, kisgyerekes viháncolás és visítozás ütötte meg a fülemet. Kíváncsian Morris felé fordultam.

– Talán óvodává alakultunk át reggel óta?

Morris mosolyogva ment el mellettem.

– Váljunk! – szóltam utána. – Csak nem Jasmine van itt, az ikrekkel?

Bólintott. Ennél jobb válaszra nem számíthattam tőle.

A szám széles mosolyra húzódott. Egyszeriben megfeledkeztem a mai nap minden zűrjéről. Jasmine meg a párja New Yorkban laktak, és az ikrek születése óta ritkán keltek útra. A gorgók között nagyon kevés nőnemű akadt. A többségük belehalt a szülésbe, ahogy Zayne édesanyja is. A démonok pedig előszeretettel vadásztak rájuk. Emiatt a klánok hatalmas becsben tartották a női gorgókat, és hét lakat alatt őrizték őket.

Tulajdonképpen aranykalitkában éltek, még ha ők maguk nem is így látták.

Másrészt viszont meg tudtam érteni a férfiak nézőpontját. A nők nélkül a fajunk nem maradhatott volna fenn. És ha a gorgók nem töltenék be az őrzők szerepét, hogy kordában tartsák a démonokat, akkor mi történne? A démonok leigáznák a földet, és kész, annyi. Vagy az alfák elpusztítanának mindent. Ennyit a hepiendről.

Szerencsére rám nem vonatkozott semmiféle védelmi óvintézkedés. Ezért járhattam iskolába, ahelyett, hogy magántanuló lettem volna, mint az összes többi gorgó. Mivel csupán félig voltam őrző, senki sem akart párosodni velem. Nem az volt az életem értelme, hogy fenntartsam a fajtánkat. És még ha képes is lettem volna párosodni egy őrzővel – anélkül, hogy véletlenül kiszívjam a pasi lelkét -, a gorgó DNS-emmel együtt a démoni véremet is továbbadtam volna.

Márpedig senki sem akarta egy pokolfaj zattal beszennyezni a vérvonalát.

Nagyon is boldog voltam, amiért szabadon járhatok-kelhetek, és szívesen besegítettem a démonok elleni harcban, ahogyan csak tudtam, de azért... hát, nehéz volt nekem. Tudtam, hogy soha nem tartozhatok igazán az őrzők közé. És hiába vágytam rá mindennél jobban, esélyem sem volt a családjuk rendes tagjává válni.

Rothnak ebben teljesen igaza volt.

Elszorult a szívem, miközben letettem az iskolatáskámat a konyhaasztalra, és követtem a nevetés zaját a nappaliba. Abban a pillanatban, ahogy beléptem a szobába, egy pöttömnyi, szürkésfehér paca suhant el az arcom előtt. Hátraugrottam, és leesett az állam, ahogy egy fiatal, sötét hajú nő rohant el mellettem, aurája tündöklő nyomot hagyott maga után.

– Isabelle! – kiáltotta Jasmine. – Most rögtön gyere le onnan!

A csöppség lelkének ragyogása elhalványult annyira, hogy láthassam magát a testét. Isabelle a mennyezeti ventilátoron csüngött. Egyik szárnya verdesett, a másik pedig lelógott, miközben a ventilátor körbe-körbe pörgette a kislányt. Göndör, vörös haja elütött sápadt, pufók arcától. Az agyara és a szarva meg aztán pláne.

– Ööö... – hebegtem.

Jasmine megtorpant, és kifulladva felém fordult.

– Szia, Layla! Mi újság?

Lekapcsoltam a mennyezeti ventilátort.

– Minden oké. És veletek?

Ahogy a ventilátor lelassult, Isabelle kuncogott, és még mindig csapkodott a fél szárnyával. Jasmine megállt a lánya alatt.

– Hát, tudod, elvagyunk. Az ikrek kétévesek, és épp most tanultuk átváltozni. Roppant izgalmas, sejtheted. – Megragadta Isabelle dundi lábikóját. – Ereszd el, Izzy! Tessék azonnal elengedni !

Ja, még a kétévesek is képesek voltak átváltozni, én meg nem. Ciki.

– Tegnap jöttetek? – kérdeztem, a tetőn látott gorgókra gondolva.

Jasmine lerángatta Isabelle-t a ventilátorról, és leültette a padlóra.

– Nem. Csak most érkeztünk. Deznek el kellett utaznia, úgyhogy megkérte Abbotot, hadd maradjunk itt, amíg ő vissza nem tér a klánnal New Yorkba.

– O! – Bekukucskáltam a kanapé mögé, és megpillantottam Isabelle ikertestvérét. Elsőre csak a kisfiú aurájának gyöngyházszínű, aprócska foltját láttam. Aztán a tekintetem áthatolt lelke ragyogásán. Emberi alakban aludt, egy vastag pokrócon összegömbölyödve. Almában szopta a hüvelykujját. – Legalább az egyikük alszik.

Jasmine halkan nevetett.

– Drake bármit képes átaludni. Ez a kis hölgy viszont – kapta fel Isabelle-t, hogy leültesse a kanapéra – nem szeret csicsikálni. Nem Igaz, Izzy?

Isabelle félig leugrott, félig leesett a kanapéról, és rám rontott. Mielőtt megmozdulhattam volna, négykézlábra ereszkedett, és éles kis fogacskáival átharapta a papucsomat, a lábujjaimat rágcsálta.

Felvisítottam, és ellenálltam az ösztönös késztetésnek, hogy átrúgjam a kis szörnyecskét a szobán.

– Izzy! – kiáltotta Jasmine, és odarohant hozzánk. Megragadta a lányát, de az átkozott porontya erősen a lábujjaimba mélyesztette a fogait. – Izzy! Mit mondtam neked? Nem szabad megharapni másokat!

Grimaszt vágtam, miközben Jasmine-nek kézzel kellett kirángatnia a lánya agyarait a lábamból. Abban a pillanatban, hogy az anyukája lerakta a vihogó kislányt, Isabelle felugrott, és egyenesen rám vetette magát.

– Izzy! Ne! – kiabálta az anyja.

Elkaptam a kislányt, bár a szárnya képen csapott. Kétéves létére Isabelle meglepően nehéz volt. Kinyújtott karral eltartottam magamtól.

– Semmi baj. Nem zavar. – Most éppen.

– Tudom. – Jasmine odasuhant mellém, és kecses kezét tördelte. – Csak, hát...

Amikor rádöbbentem, mire céloz, legszívesebben a föld alá süllyedtem volna. Jasmine attól félt, hogy kiszívom a gyermeke lelkét. Azt hittem, hogy a legelső találkozásunk óta sikerült elnyernem a bizalmát, ám ha a kicsinyeiről volt szó, a bizalma elszállt. A szívem mélyén nem bírtam felróni ezt neki, de...

Föl sóhajtottam, az anyja kezébe nyomtam Isabelle-t, és hátraléptem. Szörnyen éreztem magam, de mosolyt erőltettem az arcomra.

– Szóval, meddig maradtok nálunk?

Jasmine a mellkasához szorította a fickándozó gyereket. Isabelle egyre csak felém nyúlkált.

– Pár hétig... legfeljebb egy hónapig... aztán indulunk haza.

Ekkor rádöbbentem valamire: ha Jasmine itt van, akkor tuti vele jött a totál csini, totál facér húga is – és hetekig itt lesz. Görcsbe rándult a gyomrom.

Szó nélkül kifordultam a szobából, hogy hajtóvadászatra induljak – bár nem egy démon, hanem egy gorgó lány után. De akkor is. Denika más volt, mint bármelyik emberi csajszi, akivel Zayne időnként „randizgatott”. Nagyon-nagyon más.

Bársonyos hangú, halk nevetés hallatszott a könyvtárszobából, ahol általában el szoktam tölteni bőséges szabadidőmet. Irracionális kisajátítási vágy tört felszínre bennem. Miközben átvágtam a gyéren berendezett szalonon, amit soha senki nem használt, akaratlanul is ökölbe szorítottam a kezem. A féltékenység keserű, maró savként áradt szét az ereimben, ahogy megálltam a könyvtár csukott ajtaja előtt. Semmi jogom sem volt rájuk rontani, de már nem bírtam uralkodni magamon.

Ismét meghallottam Denika bársonyos nevetését, amit mélyebb hangú kuncogás követett. Láttam őt lelki szemeim előtt, ahogy hátraveti hosszú, fekete haját, miközben úgy mosolyog Zayne-re, mint minden csaj szokott. Belöktem az ajtót.

Olyan közel álltak egymáshoz, hogy a lelkűk összeért.

4. FEJEZET

ZAYNE A PORRAL BELEPETT, ELHANYAGOLT íróasztalnak dőlt, izmos kezét karba téve. Szája kis, gyengéd mosolyra húzódott. Denika éppen a vállára tette fél kezét, az arca csak úgy sugárzott, és olyan boldognak tűnt, hogy legszívesebben mindkettőjüket lehánytam volna. Egyforma magasak voltak, és nagyjából egyidősek. Kénytelen voltam elismerni, hogy szép párt alkotnának, és gyönyörűséges gyerekeik születnének, akik képesek lennének átváltozni, hiszen semmi sem mocskolná be a vérüket.

Utáltam a csajt.

Zayne felnézett, és megdermedt, ahogy a pillantása találkozott az enyémmel.

– Layla? Te vagy az? – Denika elhúzódott tőle, mosolyogva csúsztatta le a kezét a srác mellkasán. Magasan ülő arccsontjánál halovány, rózsás pír ütközött ki. – Nahát, hogy megnőtt a hajad!

Szerintem a hajam nem nőhetett valami sokat, mióta legutóbb találkoztunk, kábé három hónappal ezelőtt.

– Szia. – Olyan volt a hangom, mintha lenyeltem volna egy zsák szöget.

A lány átvágott a könyvtárszobán, de megtorpant, mielőtt a karjába zárt volna, mivel egyáltalán nem voltunk ölelkezős viszonyban.

– Hogy vagy? Hogy megy a suli?

A tény, hogy Denika őszintén kedvelt engem, csak még elviselhetetlenebbé tette számomra az egész helyzetet.

– Minden oké.

Zayne ellökte magát az asztaltól.

– Kéne valami, Laylababa?

A világ legnagyobb idiótájának éreztem magam.

– Én csak... köszönni akartam. – Denikához fordultam, lángolt a képem. – Helló!

Kissé lelohadt a mosolya, és Zayne-re pillantott.

– Ami azt illeti, éppen rólad beszéltünk. Zayne mesélte, hogy jelentkezni szeretnél a Columbiára.

A csak félig kitöltött egyetemi jelentkezési lapomra gondoltam.

– Hülye ötlet volt.

Zayne a homlokát ráncolta.

– Pedig mintha azt mondtad volna, hogy elhatároztad, beadod oda a jelentkezésedet.

Vállat vontam.

– Mi értelme volna? Hiszen már van melóm.

– Layla, ugyan hogyne lenne értelme? Nem kell...

– Ezen nincs mit megdumálni. Bocs, hogy megzavartalak titeket! – fojtottam Zayne-be a szót. – Majd később találkozunk!

Sietve otthagytam őket, mielőtt még nagyobb hülyét csinálnék magamból. Sűrűn pislogtam, alig láttam a csípős, megalázó könnyektől. Mire elértem a hűtőhöz, bizseregni kezdett a bőröm. Nem kellett volna megkeresnem Zayne-t, hiszen pontosan tudtam, hogy Denikával fogom találni. De úgy tűnt, szeretem kínozni magam.

Kivettem a hűtőből egy doboz narancslevet, és előkaptam a maradék süteményt is. Mindig az első korty dzsúsz esett a legjobban. Imádtam a kissé savanykás, csípős ízt. A cukor pedig segített, valahányszor kínzón tört rám az éhség, hogy elvegyek egy lelket. Gyötrelmes vágy volt ez, a drogfüggőségre emlékeztetett.

– Layla!

Lehunytam a szemem, és a pultra tettem a gyümölcsleves dobozt.

– Zayne?

– Denika csak pár hétig lesz itt. Legalább megpróbálhatnál kedves lenni hozzá.

Megfordultam, és a vállára szegeztem a szememet.

– Igenis kedves voltam hozzá.

Zayne elnevette magát.

– Úgy beszéltél vele, mintha le akarnád harapni a fej ét.

Vagy el akarnám ragadni a lelkét.

– Tök mindegy. – Kivettem egy sütit a dobozból, és bekaptam. – Nem kéne sokáig magára hagynod Denikát.

Zayne felém nyúlt, kivette a kezemből a süteményes dobozt.

– Elment, hogy segítsen Jasmine-nek az ikrekkel.

– Ó! – Elfordultam tőle, és kivettem egy poharat a szekrényből, majd csurig töltöttem.

– Laylababa! – Lélegzete a hajamat borzolta. – Légyszi, ne csináld már!

Alig tudtam levegőt venni, legszívesebben odasimultam volna hozzá, de tudtam, hogy ezt soha nem tehetem.

– Nem csinálok semmit. Menj, Denikával kéne együtt lógnod!

Zayne felsóhajtott, és a vállamra tette a kezét, majd ismét maga felé fordított. Szeme a kezemben tartott pohárra siklott.

– Nehéz napod volt a suliban, mi?

Elhátráltam, nekimentem a pultnak. Azonnal eszembe jutott, hogy Roth sarokba szorított a mosdóban.

– Nem... Nem rosszabb, mint máskor.

Zayne közelebb lépett hozzám, és letette a sütit a konyhapultra

– Nem történt semmi érdekes?

Csak nem tudott róla? Nem, tuti, hogy nem. Zayne mindig is kérdezgetett a suliról.

– Ööö... Az egyik csaj gorgós groupienak nevezett.

– Micsoda?

Vállat vontam.

– Megesik. Nem nagy ügy.

Szúrós szemmel nézett rám.

– Ki mondott neked ilyet?

– Nem számít... – Elhallgattam, amikor Zayne kivette a kezemből az italt, és figyeltem, ahogy lenyeli a gyümölcslevet. Félig kiitta a poharat, mielőtt visszaadta nekem. – Csak egy hülyeség, amivel csúfolnak.

– Igazad van. Nem számít, ha nem hagyod, hogy zavarjon.

Megborzongtam, reménytelenül megbabonázott a fakó szempár.

– Tudom.

– Fázol? – mormolta Zayne. – Valaki bekapcsolta a  légkondit, amíg aludtunk.

– Szeptember van. Már nincs olyan meleg, hogy légkondi kéne.

Zayne kuncogott, és a vállam mögé simította a hajamat.

– Layla, tudod, hogy alacsonyabb a testhőmérsékletünk, mint neked. Számunkra húsz fok már kánikula.

– Aha, szóval ezért bírtok engem. Mert hozzátok képest jó meleg vagyok.

Megint elvette a poharamat, de ezúttal lerakta a pultra. Aztán megfogta a kezemet, és maga felé húzott.

– Szóval te is ezért bírsz engem? Mert kellemesen hűvösnek érzel?

– Asszem.

– Azt hittem, hogy tuti van más oka is – incselkedett. Szertefoszlott az iménti bosszúságom. Azon kaptam magam, hogy rámosolygok. Zayne mindig ilyen hatással volt rám.

– Hát, az igaz, hogy sokat segítesz a házimmal.

Felvonta a szemöldökét.

– Ennyi?

– Hmm. – Úgy tettem, mintha elgondolkoznék a dolgon. – Nagyon csini látványt nyújtasz. Ettől jobban érzed magad?

Zayne-nek leesett az álla.

– Csini látványt nyújtok?

Vihogtam.

– Stacey azt mondta, te vagy a legeslegnagyobb istenkirályság.

– Tényleg? – Zayne az oldalához vont, és átkarolta a váltam. Olyan erősen szorított, mint egy díjbirkózó, mégis bizsergett tőle az egész testem. – Na és szerinted istenkirályság vagyok?

– Persze – nyögtem ki.

– Mármint a legeslegnagyobb istenkirályság?

Vér szökött az arcomba. Meg máshova is.

– Hát... Gondolom.

– Gondolod? – Hátradőlt, kábé öt centit hagyva kettőnk között. – Szerintem határozottan tudod.

A tenyerembe temettem az arcomat, ami legnagyobb megkönnyebbülésemre nem kapott lángra, pedig úgy éreztem. Zayne halkan nevetett, és elhúzta a kezemet az arcomtól.

– Végeztél mára a jelöléssel?

Lassan pislogtam. Most meg miről beszél?

Kinyílt mögöttünk a konyhaajtó. Zayne elengedte a kezemet, ahogy hátrapillantott, de a karját a vállamon hagyta. Elvigyorodott.

– Helló, öreg!

Megfordultam. Abbot állt az ajtóban, és kifejezéstelenül meredt a fiára.

Engem mindig oroszlánra emlékeztetett. A haja világosabb volt, mint Zayne-é, de ugyanolyan hosszú. Úgy sejtettem, sok közös vonásuk lehet a fiával, ám az ő arcának felét sűrű szakáll borította, mióta csak az eszemet tudtam.

A szótárban a félelmetes szó definíciója mellett ott kéne állnia Abbot fényképének. A klán vezetőjeként ádáznak, zordnak és néha halálosnak kellett lennie. O képviselte az egész klánt, ő találkozott az emberek képviselőivel, és ha bármelyik őrző rosszat csinált, Abbot vitte el miatta a balhét. Óriási teher nyomta a vállát, de sosem roppant össze alatta.

Abbot tekintete ekkor énrám siklott. Általában meleg pillantása most olyan hidegen szegeződött rám, akár két halványkék jégszilánk.

– Layla, ma délután telefonáltak nekem az iskoládból.

Összeszorítottam a számat.

– Ühümm...

– Sikerült beszélnem egy bizonyos Cleo tanárnővel, mielőtt hazament volna. – Abbot karba tette vaskos kezét. – Azt állította, hogy kirohantál az osztályból egy dolgozat közben. Volnál szíves elmagyarázni, miért?

Semmi sem jutott eszembe.

Zayne felkapta a fejét, és rá sem kellett néznem, hogy tudjam, a homlokát ráncolja.

– Miért rohantál ki az óráról? – kérdezte.

– Nem... Nem éreztem jól magam. – A konyhapult szélébe kapaszkodtam. – Nem reggeliztem, és rosszul lettem.

– Most már jobban vagy? – faggatott tovább Zayne.

Rápillantottam. Aggodalom ült ki az arcára.

– Igen. Sokkal jobban.

A pulton felejtett narancsleves poharamra sandított. Furcsa kifejezés suhant át az arcán. Egy szót sem szólt, elengedett, és megkerülte a konyhaszigetet.

– Megmondtam a tanárnődnek, hogy bizonyára jó okkal hagytad ott az órát – folytatta Abbot. – Egyetértett, hogy egyáltalán nem vall rád az ilyen viselkedés, és úgy döntött, megengedi, hogy pénteken, tanítás után bepótold az elmulasztott dolgozatot.

Általában nyavalyogtam volna amiatt, hogy a szokásosnál tovább kell bent maradnom a suliban, ám ezúttal bölcsen tartottam a számat.

– Bocsánatot kérek az egészért.

Abbot tekintete ellágyult.

– Legközelebb mindenképpen szólj a tanárnak, hogy rosszul vagy! És hívd fel Morrist, hozasd magad haza, hogy lepihenhess!

Most már tényleg rosszul éreztem magam. Egyik lábamról a másikra álltam.

– Oké.

Zayne ismét odalépett hozzám, kezében a meghagyott narancslével. Feszült, komor képet vágott. A kezembe nyomta a poharat, és figyelte, ahogy megiszom a maradék dzsúszt. Még rosszabbul éreztem magam.

Abbot a konyhapultra támaszkodott.

– Beszéltél már Denikával, Zayne?

– Hmm? – A fiú még mindig engem figyelt.

– Tudod – mondtam, miután letettem a poharat -, ő az a  lány, aki úgy rád mászott a könyvtárban.

Zayne elhúzta a száját. Abbot kuncogott.

– Jó tudni, hogy ilyen remekül kijöttök egymással. Tudod, hogy Danika elég idős már a párosodáshoz, neked pedig legfőbb ideje volna a családalapításon gondolkodnod.

Igyekeztem megőrizni semleges arckifejezésemet, miközben az üres poharat bámultam. Annak gondolatára, hogy Zayne családot alapít, legszívesebben elhánytam volna magam.

A fiú felnyögött.

– Apa, csak most töltöttem be a huszonegyet. Hagyj már békén ezzel!

Abbot felvonta a szemöldökét.

– Én a te korodban párosodtam anyáddal. Nagyon is időszerű a kérdés.

Grimaszt vágtam.

– Nem nevezhetnénk inkább „házasságinak? Eléggé undorító folyton azt hallgatni, hogy „párosodás”.

– Ez nem a te világod, Layla. Nem várom el tőled, hogy megértsd.

Juj, ez fájt. Összerezzentem.

Zayne nagyot fújt.

– Apa, ez igenis Layla világa. Ő is őrző.

Abbot ellépett a pulttól, és hátrasöpörte a haját.

– Ha megértené, akkor nem zavarná a párosodás szó használata. A házassági kötelék felbontható. A párosodás egy életre szól. És pontosan ez az – nézett Zayne-re nyomatékosan -, amit most már komolyan kéne venned. A klánunk egyre fogy.

A fia hátrahajtotta a fejét, és sóhajtott.

– Mire célzol? Hogy most rögtön a párommá kéne tennem Denikát, és az egész életemet őneki szentelnem? Neki van egyáltalán beleszólása ebbe?

– Kétlem, hogy Denika bánná a dolgot – mosolygott Abbot tudálékosan. – És igen, arra célzok, hogy sürgősen párosodnod kellene. Nem leszel fiatalabb, ahogy én sem. Lehet, hogy most nem vagy szerelmes Denikába, de idővel majd megszereted.

– Micsoda? – nevetett Zayne.

– Amikor párosodtam anyáddal, én csupán... kedveltem őt. - Abbot elgondolkodva dörgölte meg szakállas állát. – De aztán megszerettem. Ha több időnk lett volna együtt...

Úgy tűnt, Zayne-t nem rendítették meg az apja szavai, én viszont kis híján elsírtam magam. Motyogtam valamit a háziról, és sietve elhagytam a konyhát. Eszem ágában sem volt megvárni, hogyan végződik a beszélgetésük. Bármit is gondolt vagy akart Zayne, nem számított. Ahogy annak idején sem számított, mire vágyna Abbot vagy a páija.

Az meg aztán végképp senkit sem érdekelt, hogy én mit akarok.

A Columbia Egyetem jelentkezési lapja a padlóról bámult rám. Más egyetemek jelentkezési lapjai hevertek körülötte szétszórva. A pénz nem lett volna akadály. Ahogy a tanulmányi átlagom sem. Mivel nem szolgálhattam azzal a klánt, hogy új őrzőket hozok a világra, aj övöm a saját kezemben volt. Ezeknek a jelentkezési lapoknak izgalommal és örömmel kellett volna eltölteniük. Ám annak gondolata, hogy elköltözzek, új és más emberré váljak, ugyanolyan ijesztő volt, mint amilyen igéző.

És most, hogy végre esélyem lett volna elmenni, már nem is akartam.

Ennek nem volt semmi értelme. A fülem mögé simítottam a hajam, és felálltam. A házi feladatom elfeledetten hevert az ágyon. Tudtam, ha két másodpercre őszinte lennék magammal, bevallhatnám, hogy nagyon is tisztában vagyok vele, miért nem akarok elmenni, Zayne miatt szerettem volna maradni, márpedig ez hülyeségnek tűnt. Abbotnak az előbb igaza volt: nem számított, mennyi őrzővér csörgedezik bennem, ez nem lehetett az én világom. Inkább olyan voltam, mint egy vendég, aki a házigazda nyakán ragadt

Körülnéztem a szobámban. Megvolt benne minden, amiről csak egy lány álmodhat. Volt asztali számítógépem és laptopom, tévém és hifim, annyi ruhám, hogy több mint egy életre elég lett volna, és bőven elég könyv, amiben elmerülhettem.

De mindez csak... cucc volt. Egy csomó élettelen tárgy.

Nem bírtam tovább a szobámban maradni, így hát elhagytam, bár nem igazán tudtam, hova megyek. Egyszerűen csak ki kellett szabadulnom a szobából – ki kellett szabadulnom a házból. A földszintre érve meghallottam, hogy Jasmine és Denika vacsorát készít a konyhában. A levegőt betöltötte a sülő krumpli illata és a nevetés hangja. Vajon Zayne is velük volt, segített Denikának főzni?

Milyen édes...

A tornácon elmentem Morris mellett. Kérdő tekintettel pillantott fel az újságjából, de nem állított meg. Farmerom zsebébe dugtam a kezem, és beszívtam az avar illatát meg a városból halványan érződő szmog szagát.

Átvágtam a gondosan ápolt udvaron, és beléptem a kőfalon túlra, ami elválasztotta Abbot birtokát a környező erdőtől. Zayne meg én olyan sokszor jártunk itt gyerekként, hogy ösvényt tapostunk ki a füves-kavicsos talajon. Együtt menekültünk ide – én a magányt akartam hátrahagyni, Zayne pedig a szigorú kiképzést és a rengeteg elvárást.

Amikor kisebbek voltunk, a negyedórás gyaloglás után úgy éreztük, sikerült átjutnunk egy másik világba, tele hatalmas cseresznye- és juharfákkal. Ez a hely kettőnk birodalma volt. Akkoriban el sem tudtam képzelni olyan életet, aminek Zayne nem a része.

Megálltam a házikó alatt, amit Abbot épített az egyik fára Zayne-nek, még jóval azelőtt, hogy én hozzájuk költöztem volna. A kis lombház egyáltalán nem volt különleges. Inkább csak kunyhó volt az ágak között, viszont tartozott hozzá egy csúcs, kétszer két méteres kilátó. Amint elkezdtem fölmászni a fára, rájöttem, hogy ez kisgyerekként még sokkal, de sokkal könnyebben ment. Csak többszöri próbálkozásra sikerült felkapaszkodnom a lombházikóhoz. Aztán átmásztam a deszkák között vágott ajtón. Óvatosan kúsztam ki a nagy kilátóra, és reméltem, hogy nem omlik be alattam.

Nem tűnt valami izgalmas halálnemnek, hogy lezuhanjak egy fáról.

Hanyatt feküdtem a kilátón, és eltűnődtem, vajon miért is jöttem ide. Talán valami fura módja volt annak, hogy közel érezhessem magam Zayne-hez, vagy csak arra vágytam, hogy újra gyerek lehessek? A szívem mélyén vissza akartam térni abba az időbe, amikor még nem tudtam, hogy a többi őrző nem szokott tündöklő színeket látni az emberek körül... amikor még nem tudtam, hogy a vérem szennyezett. Akkor minden könnyebb volt. Akkoriban még nem úgy gondoltam Zayne-re, mint most, és nem tapizgattam folyton vadidegeneket. És nem találtam szembe magam bioszórán egy felsőbbrendű démonnal.

A hűvös szellő felborzolta a hajamat, az arcomba fújt néhány tincset. Megborzongtam, és összehúztam magam a pulcsimban. Valamiért eszembe jutott, amit Roth mondott arról, hogy Abbot csak kihasznál a képességem miatt.

Ez nem lehet igaz.

Előhúztam a nyakláncomat a pulóverem alól. A lánc régi volt és vastag. Egymásba hurkolt, apró szemekből állt, vakon is megismertem volna. A szürkületben már nem bírtam kivenni az ezüstgyűrűt díszítő gravírozást. Számtalan apró karikát vésett bele valaki, akinek nyilvánvalóan túl sok fölös szabadideje akadt. Megfordítottam a gyűrűt. Soha életemben nem láttam a foglalatában díszelgő drágakőhöz hasonlót. Mélyvörös volt, szinte rubinszerű, ám egyes helyein fakóbb árnyalatú, máshol pedig sötétebb. Néha, attól függően, hogyan tartottam a gyűrűt, úgy tűnt, mintha az ovális kőben folyadék úszkálna.

A gyűrű állítólag az édesanyámé volt.

Semmire sem emlékeztem azelőttről, hogy Abbot magához vett. A gyűrű volt az egyetlen, ami az eredeti családomhoz kötött.

A család nagyon furcsa szó volt a számomra. Még abban sem voltam biztos, hogy volt-e nekem egyáltalán családom valaha. Talán az apámmal éltem egy ideig, mielőtt a nevelőintézetbe kerültem volna? Ki tudja? És ha Abbot tudta is az igazat, nem árulta el. Az életem akkor kezdődött, amikor Abbot rám talált.

Lehunytam a szemem, lassan és mélyen szívtam be a levegőt. Nem ez volt az alkalmas pillanat az önvizsgálatra, sem az önsajnálatra. Visszadugtam a gyűrűt a pulcsim alá, úgy döntöttem, hogy most arra kell koncentrálnom, mihez kezdjek Roth-tal.

Ebben az ügyben teljesen magamra voltam utalva. Talán ügyet kellett volna vetnem a srácra? Ez kecsegtető ötletnek tűnt, de gyanítottam, hogy nem fog beválni. A szívem mélyén reméltem, hogy miután figyelmeztetett, hagyjak fel a jelölgetéssel, Roth többet nem kerül elő.

Nyilván elszunyókáltam a nagy töprengésben, mert mire legközelebb kinyitottam a szemem, már besötétedett, fázott az orrom, és valaki feküdt mellettem.

Elszorult a szívem, aztán majdnem kiugrott a helyéből, amikor elfordítottam a fejem, és selymes haj tincsek csiklandozták az arcomat.

– Zayne?

Kinyitotta fél szemét.

– De fura helyet választottál a szunyókálásra! Pedig van a szobádban egy szuper cucc, amit úgy hívnak: ágy.

– Mit keresel itt? – kérdeztem.

– Nem jöttél vacsorázni. – Felemelte a kezét, és kisöpörte az arcából egy hajtincsemet, amit odafujt a szél. – Végül úgy döntöttem, megnézem, mi van veled. Nem voltál a szobádban, és amikor megkérdeztem Morrist, nem látott-e, az erdő felé mutatott.

Megdörgöltem a szemem, hogy kiűzzem belőle az álmot a be nem tervezett szundikálás után.

– Mennyi az idő?

– Majdnem fél tíz. – Zayne elhallgatott, majd hozzátette: – Aggódtam érted.

A homlokomat ráncoltam.

– Miért?

Zayne felém billentette a fejét.

– Miért hagytad ma ott az órádat?

Egy pillanatig csak bámultam rá, aztán eszembe jutott, milyen furcsa képet vágott, amikor a narancslevemre nézett.

– Nem azért, mert alig bírtam megállni, hogy kiszívjak egy lelket, ha esetleg emiatt aggódsz.

Összevonta a szemöldökét.

– Valahányszor édeset kívánsz...

– Tudom. – Felnéztem az égre. A csillagok kikandikáltak a vastag ágak között. – Semmi sem történt ma a suliban, esküszöm.

Zayne rövid hallgatás után azt felelte:

– Jól van. De nem csak emiatt aggódtam.

Felsóhajtottam.

– Nem fogom kinyírni Denikát álmában.

Mély hangú nevetést hallatott.

– Remélem is! Apám ki akadna, ha megölnéd a páromat.

Ennek hallatán rádöbbentem, talán mégiscsak jó esély van rá, hogy kinyírom a csajt.

– Nocsak, egyszeriben megjött a kedved a párosodáshoz? Hamarosan neki is láttok Denikával a gorgóbébik számát szaporítani? Az biztos jó móka lesz.

Zayne megint elnevette magát, és ezzel jól felbosszantott.

– Ugyan, Laylababa, mit tudsz te a szaporodásról?

Hasba vágtam, és felültem. Mély kuncogása nyögéssé változott.

– Már nem vagyok kisgyerek, te hülye! – közöltem. – Tudom, mi a szex.

Zayne felemelte a kezét, és megcsípte az arcomat.

– Pedig olyan icipici vagy...

Megint gyomorszájon ütöttem. Elkapta a karomat, és a mellkasához húzott.

– Ne legyél ilyen erőszakos! – mormolta bágyadtan.

– Akkor ne legyél ilyen hülye! – Az ajkamba haraptam.

– Tudom, hogy már nem vagy kisgyerek.

Meghökkentő forróság öntött el, egy ilyen hűvös estén ez igencsak furcsa volt.

– Hiszi a piszi. Úgy bánsz velem, mintha tízéves volnék. Egy pillanattal később Zayne megszorította a karomat.

– Miért, hogyan kéne bánnom veled?

Azt kívántam, bár eszembe jutna valami jó szexis, flörtölős válasz. Ehelyett csak azt motyogtam:

– Nem tudom.

Zayne szája féloldalas mosolyra húzódott.

– Amúgy Denika nem a párom. Az előbb csak vicceltem. Igyekeztem olyan képet vágni, mint akit ez egyáltalán nem érdekel.

– Apád akkor is ezt akarja.

Elfordult tőlem, és felsóhajtott.

– Na mindegy, miről is beszéltünk? Ja, igen. Azért aggódtam, hogy hol lehetsz, mert itt van Elijah.

Megdermedtem, és totál megfeledkeztem Denikáról.

– Micsoda?

Zayne lehunyta a szemét.

– Igen, ő is a tegnap esti csoporttal érkezett. Azt hittem, már ma elmennek mind, de kiderült, hogy egy darabig itt maradnak.

Elijah Faustin ahhoz a klánhoz tartozott, amelyik a déli part mentén kontrollálta a démoni aktivitást. Ő és a fia mindig úgy viselkedtek velem, mintha az antikrisztus volnék.

– Petr is vele van?

– Igen.

Csüggedten hajtottam le a fejem. Petrnél utálatosabb srácot még nem hordott a hátán a föld.

– Mit keresnek itt?

– Elijah-t áthelyezik északkeletre a fiával meg négy másik társukkal együtt.

– Szóval itt maradnak, amíg Dez vissza nem jön? – meredtem Zayne-re.

A szemembe nézett, egyszeriben zord lett az arckifejezése.

– Petr a közeledbe sem fog menni. Ezt megígérem.

Görcsbe rándult a gyomrom. Elhúzódtam tőle, hanyatt dőltem, és nagyot sóhajtottam.

– Azt hittem, Abbot közölte velük, hogy többé nem látjuk őket szívesen.

– Úgy is volt, Layla. Apám egyáltalán nem örül, hogy itt vannak, de nem küldheti el őket. – Zayne az oldalára fordult, és rám nézett. – Emlékszel, hogy régen azt játszottuk, ez a NASA ufómegfigyelő állomása?

– Emlékszem, hogy párszor lelógattál a kilátó pereméről.

Zayne megbökött.

– És te imádtad. Mindig is irigy voltál rám, amiért én tudok repülni, te pedig nem.

Nem bírtam megállni a mosolygást.

– Ugyan ki ne irigykedne a repülésre?

Elvigyorodott, és a válla fölött a lombházikóra sandított.

– Egek, már évek óta nem voltunk idefönt!

– Tudom. – Kinyújtóztattam a lábam, és megmozgattam az edzőcipőmben a lábujjaimat. – Egy kicsit hiányzik.

– Nekem is. – Zayne megrángatta a pulcsim ujját. – Áll a szokásos szombati program?

Hosszú évek óta minden szombat reggel elmentünk egy-egy kávézóba, mindig máshova. Zayne ébren maradt a kedvemért, elhúzta a pillanatot, amikor végre visszatérhetett a szobájába, és ismét felölthette valódi alakját, mert egyedül abban volt képes aludni. Egy gorgó csak akkor tudott igazán pihenni, amikor átváltozott kővé.

– Még szép.

– Jaj, majdnem kiment a fejemből! – Felült, és benyúlt farmerja zsebébe. Egy vékony, szögletes tárgyat húzott elő. – Ezt ma vettem neked.

Visítva kaptam ki a kezéből a mobilt.

– Érintőképernyős! Jaj, istenem, megígérem, hogy nem fogom se összetörni, se elveszíteni. Köszönöm szépen!

Zayne talpra ugrott.

– Már fel is töltöttem. Nincs más dolgod, csak beírni a számaidat. – Vigyorogva nézett le rám. – Vettem a bátorságot, hogy elsőnek beírjam a saját számomat.

Felálltam, és megöleltem.

– Köszönöm! Tényleg te vagy a legeslegnagyobb istenkirályság.

Elnevette magát, és átfont a karjával.

– A, ezek szerint kénytelen vagyok megvásárolni a szeretetedet.

– Nem! Dehogyis! Én akkor is... – Elhallgattam, mielőtt még olyat mondanék, amit nem szívhatok vissza, és fölemeltem a fejem. A félhomályban alig láttam Zayne arcát, de a szemébe különös tekintet ült ki. – Úgy értem, akkor is menő lennél, ha nem vettél volna nekem okostelefont.

Zayne a fülem mögé simította a hajamat, keze elidőzött az arcomnál. Lehajolt, és a homlokát az enyémhez támasztotta. Éreztem, ahogy mély levegőt vesz, miközben a derekamra simította a kezét.

– Ügyelj rá, hogy zárva tartsd a szobádban az erkélyajtót! – szólalt meg végül, a szokásosnál mélyebb hangon. – És ha lehet, ne kószálj a házban éjnek idején! Okés?

– Okés.

Nem mozdult. A bőröm alatt lassan forróság terjedt szét, a testem különösen reagált Zayne közelségére. Erőltettem magam, hogy levegőt vegyek, és igyekeztem a fiúra koncentrálni, de önkéntelenül is lecsukódott a szemem. Próbáltam ellenállni, ám a képzeletem úrrá lett rajtam, és teljesen megvadult. Elképzeltem, ahogy Zayne lelke – az esszenciája – felmelegíti az én hideg, üres bensőmet. Ez jobb érzés lett volna, mint egy csók, jobb bármi másnál. Meginogtam, testem a fiú felé hajolt, két teljesen különböző vágytól hajtva.

Zayne eleresztett, és hátralépett.

– Jól vagy?

Fellángolt bennem a szörnyű megszégyenülés. Elhátráltam, és feltartottam kettőnk közé a telefont.

– Igen, minden oké. Most már... most már vissza kéne mennünk.

Zayne pár pillanatig az arcomat fürkészte, aztán bólintott. Figyeltem, ahogy megfordul, és visszamászik a lombházikóba. Visszafojtottam a lélegzetem, így vártam, amíg meg nem hallottam, hogy a földre huppan a fa tövében.

Nem élhettem így tovább.

De mégis mit kellett volna tennem? Teljesen átadni magam a démoni oldalamnak? Arról szó sem lehetett.

– Layla? – kiáltott fel a fára Zayne.

– Megyek már! – Felemeltem a fejem, és ahogy a házikó felé indultam, megakadt valamin a szemem. Homlokráncolva, hunyorogva meredtem a kilátó fölötti ágra. Valami nem stimmelt rajta. Vastagabbnak, csillogóbbnak tűnt, mint eddig.

Aztán megláttam.

Az ág köré egy abnormálisán hosszú és vastag kígyó tekeredett. Rombusz alakú fejét lehajtotta, és onnan, ahol álltam, láttam szemének átható, vörös izzását.

Felhördültem és hátraugrottam.

– Mi történik odafent? – kérdezte Zayne.

Talán ha két másodpercre néztem le – tuti, hogy legfeljebb annyira -, de mire fölkaptam a fejem, a kígyó már eltűnt.

5. FEJEZET

MIRE BEMENTEM STACEY NYOMÁBAN BIOSZRA, legszívesebben lekevertem volna neki egyet. Egyfolytában csak Rothról beszélt. Mintha nem azon rágódtam volna magamtól is, hogy vajon ma is felbukkan-e a suliban a srác. Egész éjjel ébren hánykolódtam, egyre csak arra a rohadt kígyóra gondoltam a fán. Vajon végig ott volt, figyelt, miközben szunyókáltam, és kihallgatta a beszélgetésemet Zayne-nel?

Kirázott tőle a hideg.

A helyzeten tovább rontott, hogy azt sem bírtam elfelejteni, amikor Roth hozzám préselődött a mosdóban. Mert valahányszor Rothra gondoltam, eszembe jutott, milyen érzés volt az. Senki más nem volt még ilyen közel hozzám. Még Zayne sem. Legszívesebben bemásztam volna a saját fejembe, hogy sebészi precizitással kivágjam az emléket, aztán kilúgozzam az egész agyamat.

– Ajánlom, hogy itt legyen! – mondta éppen Stacey, miközben ledobta magát a padunkba. – Nem véletlenül kellett úgy kisurrannom ma reggel, hogy anyám észre ne vegye, mi van rajtam.

– Azt látom. – Szemügyre vettem miniszoknyáját és felsőjének mély kivágását. – Nem akarnánk, hogy kárba vesszen a dekoltázsod.

Cinkos mosolyt vetett rám.

– Azt akarom, hogy a srác egész éjjel rám gondoljon.

Elővettem a tankönyvemet, és a padra ejtettem.

– Dehogy akarod.

– Én döntöm el, mit akarok, és mit nem. – Fészkelődött, lejjebb húzgálta a szoknyája szegélyét. – Na mindegy, el se hiszem, hogy szerinted nem dögös a pasi. Neked valami bajod van.

– Nincs semmi bajom. – A barátnőmre néztem, de a szeme az ajtóra tapadt. Felsóhajtottam. – Stacey, ez egy igazi rosszfiú.

– Juj, annál jobb!

– Komolyan mondom. Ez a pasi... veszélyes. Úgyhogy ne támadjon semmiféle perverz ötleted!

– Késő bánat. – Rövid hallgatás után a homlokát ráncolva nézett rám. – Csak nem ártott neked?

– Nem, csak rossz érzésem van vele kapcsolatban.

– Nekem is sok érzésem van a sráccal kapcsolatban. – Stacey előrehajolt, a padra könyökölt, és a kezére támasztotta az állát. – Sok-sok érzésem.

A szememet forgattam.

– Miért nem Sammel foglalkozol inkább? Totál beléd van zúgva. Sokkal jobb választás lenne.

– Mi? – grimaszolt Stacey. – Dehogyis van Sam belém zúgva!

– De, komolyan, nagyon is. – A tankönyvem borítóját firkálgattam, hogy eltereljem a figyelmemet az ajtóról. – Örökké téged bámul.

A barátnőm elnevette magát.

– A szeme se rebbent, amikor meglátott ebben a szoknyában...

– Vagyis szinte egy szál semmiben.

– Pontosan. Ha bináris kód lenne a lábamon, na, akkor Sam talán észrevenné.

Ekkor belépett Cleo tanárnő, véget vetve a társalgásunknak. Kis híján elaléltam, olyan erővel öntött el a megkönnyebbülés. Még az sem érdekelt, hogy a tanárnő furcsán méreget. Csakis arra tudtam gondolni, hogy Roth eltűnt a színről, és szélesen mosolygó arcocskákat rajzolgattam a tankönyvembe. Reméltem, hogy a démont megeszi a hülye kígyója.

Stacey a padra csapott.

– Úgy tűnik, a mai nap szívás.

– Sajna ez van – csicseregtem, az ujjaim között forgatva a tollamat. – Nem akarsz suli után...

Kitárult az ajtó, miközben Cleo tanárnő éppen előszedte a vetítőt. Roth vonult be a tanterembe, kezében a bioszkönyvvel, arcán öntelt vigyorral. Úgy megdöbbentem, hogy a toll kirepült a kezemből, és eltalálta a két paddal előrébb ülő lány fejét. A csaj hátrafordult, hevesen gesztikulált, és nagyon csúnyán nézett rám.

Stacey kihúzta magát a székén, és halkan sikkantott.

Roth a tanárnőnkre kacsintott, és eloldalazott mellette. A nő csak a fejét csóválta, és a jegyzeteivel babrált. Minden szem Rothra szegeződött, miközben végigvonult a padok között. A lányok leesett állal fordultak utána. Ahogy néhány fiú is.

– Halihó! – szólt oda Stacey-nek.

– Szióka! – A barátnőm megint az asztalra könyökölt, és feléje hajolt.

Roth ezután rám vetette aranyszínű szemét.

– Jó reggelt!

– Nekem máris jó napom van – suttogta Stacey, és Rothra vigyorgott, miközben az lerakta a könyvét az előttünk lévő padra, és leült.

– Jó neked – mordultam, és a táskámba nyúltam, hogy elővegyek egy másik tollat.

Cleo tanárnő lekapcsolta a villanyt.

– Még nem javítottam ki a dolgozataikat, mivel néhányuknak még be kell pótolniuk a felmérőt pénteken. Hétfőn megtudják a jegyeiket, és akkor fogom kiosztani a javításhoz szükséges pótfeladatokat is.

Többen felnyögtek, én pedig elképzeltem, ahogy Roth tarkójába döföm a tollamat.

Milyen tervet is szőttem tegnap este? Semmilyet, mert tervezgetés közben elaludtam a kilátón.

Cleo tanárnő már tíz perce magyarázott dögunalmasan a sejtlégzésről, mire Stacey végre abbahagyta a ficánkolást. Továbbra sem vettem le a szemem Rothról. A srác még csak nem is mímelte, hogy jegyzetelne. Én legalább a kezemben tartottam egy tollat.

Hátradöntötte a székét, a padunknak támasztotta, könyökét a tankönyvemre nyomva őrizte meg ingatag helyzetét. Ismét édes illatot éreztem, mint a desszertbor vagy az étcsokoládé.

Fontolóra vettem, hogy lelököm a karját a padunkról, de akkor hozzá kellett volna érnem. Esetleg megbökhettem volna a tollammal – jó erősen. Feltűrte a felsője ujját, kilátszott tagadhatatlanul vonzó karja. Duzzadó bicepszén sima bőr feszült. Bambi tekergőző képe pedig beborította az alkarját. A tetoválás minden részletét olyan finoman dolgozták ki, hogy a kígyó tényleg háromdimenziósnak látszott. A hasa szürke volt és lágynak tűnt, de gyanítottam, hogy Roth bőre nem valami selymes. Olyan keménynek véltem, mint amilyen az őrzők bőre.

A rátetovált kígyó valódinak látszott.

Mert az is, te idióta!

Ebben a pillanatban az állat farka megmozdult, és átsiklott a fiú könyökén.

Felhördültem, és hátrahúzódtam a széken. Stacey furcsa pillantást vetett rám.

Roth felém fordult.

– Te meg miben mesterkedsz itt mögöttem?

Némán méregettem.

– Csak nem engem stíröltél? – faggatott.

– Nem – vágtam rá szemrebbenés nélkül.

Előredőlt a székkel, és a tanárnőnkre sandított, mielőtt oldalra fordult a padban.

– Szerintem meg igen.

Stacey vigyorogva odahajolt hozzánk.

– Bizony, stírölt!

Haragosan pillantottam rá.

– Nem is igaz.

Roth megújult érdeklődéssel figyelte a barátnőmet.

– Tényleg? És pontosan mit stírölt rajtam?

– Azt nem igazán tudom – felelte Stacey suttogva. – Én a képedet bámultam, úgyhogy nem nagyon figyeltem másra.

Roth arcára elégedett vigyor ült ki.

– Stacey-nek hívnak, igaz?

A barátnőm kis híján félretolt az útból.

– Eltaláltad.

Visszalöktem a saját oldalára, és a szememet forgattam.

– Fordulj előre! – parancsoltam Rothra.

Állta a tekintetemet.

– Csak akkor, ha megmondod, mit stíröltél rajtam.

– Nem is stíröltelek. – A tábla felé pillantottam. Cleo tanárnő a jegyzetei között lapozgatott. – Fordulj előre, mielőtt még bajba keversz minket!

Roth lehajtotta a fejét.

– Ó, imádnátok a bajt, amibe én kevernélek.

Stacey felsóhajtott. Vagyis inkább felnyögött.

– Azt meghiszem.

A tollamat szorongattam.

– Nem. Egyáltalán nem imádnánk.

– A magad nevében beszélj, kislány! – Stacey a szájába kapta a tolla végét.

Roth a barátnőmre vigyorgott.

– Bírom ezt a csajszit.

A toll megrepedt a kezemben.

– Hát, én egyáltalán nem bírlak téged.

Roth kuncogott, de végre visszafordult a tanárnő felé. Az óra hátralévő része így telt. Roth időről időre ránk sandított és vigyorgott, vagy suttogott valami borzasztóan dühítőt. Mire Cleo tanárnő újból felkapcsolta a világítást, már üvölteni bírtam volna.

Stacey csak pislogott a fényben, mint aki valamiféle bizarr transzból tér magához. Azt firkáltam a füzetére, hogy ribi. Elnevette magát, és ráírta az enyémre, hogy szűz jégkirálynő.

Amikor kicsöngettek, én már a cuccomat összepakolva, ugrásra készen álltam, hogy kimeneküljek. Friss levegőre vágytam – lehetőleg olyanra, amin nem kell osztoznom Roth-tal. Meglepő módon ő már ki is sietett az ajtón, mire én felálltam a pádból. Olyan gyorsan húzott el, mint akit fontos küldetés vár. Talán hazahívták a pokolba? Teljes szívemből reméltem.

– Neked meg mi bajod van? – kérdezte Stacey.

Elmentem mellette, kihúzgáltam hosszú haj tincseimet a táskám pántja alól.

– Mi? Nekem van bajom, csak mert nem tüzelek?

Grimaszt vágott.

– Fúj, ez undin hangzik!

– Te vagy undi – vetettem hátra.

Stacey utolért.

– Most komolyan, muszáj elmagyaráznod nekem, mi bajod a sráccal. Egyszerűen nem értem. Csak nem megkért, hogy hadd csinálhasson neked gyereket?

– Mi? – grimaszoltam. – Már megmondtam. Rosszfiú.

– Az a kedvenc típusom – közölte Stacey, miközben kimentünk az osztályteremből. – Minél rosszabb, annál jobb.

Szorosabban fogtam az iskolatáskám pántját, miközben rózsaszín és kék lelkek áradata öntötte el a folyosót. Egy transzparens lógott a magasból, megakasztva a pasztellszínű szivárvány szabad áramlását.

– Mégis, mióta vagy oda a rosszfiúkért? Az összes eddigi pasid kész szent volt.

– Tegnap óta – vágta rá Stacey.

– Hát, ez igazán... – Megtorpantam a szekrények sora mellett, és elhúztam a számat. – Érzed ezt a bűzt?

Stacey szimatolt, és azonnal felnyögött.

– Úristen, olyan ez a szag, mint egy pöcegödör! Talán már megint eldugult az a nyamvadt klotyó.

A többi diák is kezdte megérezni a záptojás és rothadó hús szagát. Néhányan vihogtak, mások öklendeztek. Balsejtelem szorította el a szívemet. A szag borzalmas volt – egyszerűen iszonyatos -, és el sem tudtam hinni, hogy csak most tűnt fel nekem.

Ezért is Rothot hibáztattam.

– Haza kéne küldeniük minket, ha így bűzlik a suli. – Stacey a felsőjével akarta eltakarni az orrát, de rájött, hogy az anyag még az idomait is alig takarja, így nem tudja följebb rángatni. A kezét nyomta az orra és a szája elé, emiatt tompán szólt a hangja. – Ez a szag tuti, hogy ártalmas.

Egy tanár állt a folyosón, és a kezével vadul legyezgetett az orra előtt. Könnybe lábadt a szemem a bűztől, ahogy elfordultam tőle, és követtem Stacey-t a lépcsőházba. Itt még erősebben érződött a borzalmas szag. A lépcsőfordulóban Stacey rám nézett.

– Talizunk ebédnél?

– Aha – válaszoltam, elállva jó pár végzős útjából, akik magasabbak és nagyobbak voltak nálam. Hozzájuk képest gólyának néztem ki.

Stacey szabad kezével megint lejjebb húzta a miniszoknyája szegélyét.

– Addigra remélhetőleg már nem lesz ilyen büdös. De ha igen, akkor tiltakozást szervezek.

Mielőtt válaszolhattam volna, felszaladt a lépcsőn. Elindultam vissza a földszintre. Hányingerrel küszködtem.

– Mi a franc ez a bűz? – kérdezte egy alacsony lány, akinek aurája lila árnyalatú volt. Szőke haját egészen rövidre vágatta.

– Nem tudom – mormoltam szórakozottan. – Talán az ebédünk.

A lány nevetett.

– Az nem lepne meg! – Aztán a homlokát ráncolta, összehúzott szemmel méregetett. – Hű, nem te vagy az a csaj, aki az őrzőkkel él?

Felsóhajtottam, és azt kívántam, bár gyorsabban haladna a tömeg előttünk a lépcsőn.

– De, igen.

Barna szeme elkerekedett.

– Éva Hasher azt mondta, hogy te meg az a vén, fekete pasas, aki érted szokott jönni a suliba, az őrzők emberi szolgái vagytok.

Leesett az állam.

– Mi van?

Élénkén bólogatott.

– Éva ezt mesélte nekem töriórán.

– Nem vagyok szolga, ahogy Morris sem – fakadtam ki. – Az őrzők örökbe fogadtak. Morris is a családhoz tartozik. Szolgaságról szó tincs.

– Nekem nyolc – közölte, és faképnél hagyott.

Még hogy szolga! Na, persze. Egy sötét rózsaszín lélek úszott be a látóterembe, benne piros csíkokkal: Gareth Richmond. A fiú, aki talán megbámulta a fenekemet.

– Ez a hely bűzlik. – Az orra elé tartott egy füzetet. – A tornaterem pedig tuti, hogy még ennél is büdösebb. Szerinted hazaengednek minket tesiről, Layla?

Nahát, ezek szerint mégiscsak tudta a nevemet.

Gareth leengedte a füzetet, elővillant sugárzó mosolya. Amit, hajói sejtem, már számtalan csajnál bevetett.

– Nem várhatják el tőlünk, hogy ilyen bűzben rohangásszunk körbe-körbe a tornateremben. Amúgy te tök jó fűtó vagy, Layla. Hogyhogy soha nem indultál futóversenyen, vagy ilyesmi?

– Te figyelni szoktál engem futás közben? – Amint kimondtam ezt, legszívesebben lecsaptam volna magamat. Úgy hangzott, mintha azzal vádoltam volna a srácot, hogy leskelődik utánam. – Mármint, nem is tudtam, hogy odafigyelsz rám tesiórán. Nem mintha folyton engem figyelnél. Én csak úgy értettem, hogy nem is tudtam, hogy tudod, hogy tudok futni.

Gareth lenézett a lépcsőre, és elnevette magát.

Muszáj volt befognom a számat.

– Igen, láttalak futni. – Elkapta a lépcsőház ajtaját, mielőtt nekünk csapódott volna, és nyitva tartotta előttem. – És láttalak már menni is.

Nem tudtam megállapítani, hogy cukkolni akar, vagy flörtöl velem. Vagy egyszerűen csak idiótának tart. Őszintén szólva nem is érdekelt, mert csak arra tudtam gondolni, hogy Stacey azt javasolta, jöjjek össze Gareth-tel, mert ezzel háborút robbantanék ki Évával szemben. Ezt nevezem én kínos gondolatnak.

– Na, és mit csinálsz suli után? – kérdezte Gareth, ahogy elindult mellettem a folyosón.

Démonokat jelölgetek.

– Ööö... Van néhány elintéznivalóm.

– Ó. – A combján dobolt a füzetével. – Nekem tanítás után fociedzésem van. Még egyik meccsünkön se láttalak téged szurkolni.

A tornaterem kétszárnyú ajtaja melletti trófeás vitrinre néztem, ami teljesen üres volt.

– Eléggé hidegen hagy a tojásfoci.

– Az kár. Én meccs után mindig bulit rendezek a szüleim házában. Tudnál róla, ha...

Egy magas, csupa feketébe öltözött alak termett kettőnk között.

– Tudna róla, ha érdekelné, de kétlem, hogy így lenne.

Azonnal hátraléptem, megijesztett Roth váratlan visszatérése.

Gareth ugyanígy reagált. Magas fiú volt, nagydarab és izmos, ám Rothon látszott, hogy simán szét tudná rúgni a seggét. Az emberi srác lakatot tett a szájára. Szó nélkül megkerült minket, és besietett a tornaterembe, becsapódott mögötte az ajtó. Én dermedten, döbbenten álltam. Becsöngettek, de a hang mintha nagyon messziről jött volna.

– Valami rosszat mondtam? – adta Roth az ártatlant. – Csak rámutattam a nyilvánvalóra.

Lassan felemeltem a fejem, és ránéztem.

– Mi van? – Pajkosan vigyorgott. – Ne már! Nem tűnsz  olyan lánynak, aki tojásfoci meccsekre jár szurkolni, a menő bandával lóg, és hagyja, hogy a focicsapat kapitánya elvegye az ártatlanságát az apja BMW-jének a hátsó ülésén.

– Elvegye az ártatlanságát?

– Ja, tudod. Amikor valaki elveszíti azt a bosszantó kis vacakot, amit úgy hívnak, szüzesség.

A bőröm mintha lángra lobbant volna. Megperdültem, és a tornaterem ajtaja felé indultam. Pontosan tudtam, mit jelent az ártatlanság elvesztése. Egyszerűen csak nem bírtam elhinni, hogy a srác tényleg képes volt használni ezt a kifejezést a huszonegyedik századiban.

Vagy, hogy egyáltalán a szüzességről beszélgetek vele.

Roth elkapta a karomat.

– Ácsi! Ezt bóknak szántam. Hidd el nekem, a srác amúgy is rég elindult már a pokol felé vezető lejtőn. Pont, mint az apja.

– Jó tudni – sikerült kinyögnöm a hűvös választ. – De volnál szíves elengedni a karomat? Órára kell mennem.

– Nekem jobb ötletem van. – Roth odahajolt hozzám. Sötét hajtincsei aranyszínű szemébe hullottak. – Te meg én szépen elszórakozunk egy kicsit.

Úgy csikorgattam a fogsorom, hogy belesajdult.

– Az soha az életben nem fog megtörténni, haver.

Sértettnek tűnt.

– Mégis mit képzelsz, mire céloztam? Eszem ágában sem volt leitatni téged, és eljátszadozni veled egy BMW hátsó ülésén, ahogy Gareth tervezi. Bár igaz, hogy rosszabb is lehetne a helyzet. Legalább nem egy Kia hátsó ülésén akar a magáévá tenni.

Pislogtam.

– Mi van?

Roth vállat vont, és elengedte a karomat.

– Valami Éva nevű csaj meggyőzte a srácot, hogy egyetlen sör után bármire kapható vagy.

– Micsoda? - Olyan éles volt a hangom, mint az imént a csengő.

– Én személy szerint nem hiszem el – folytatta Roth vígan. - Amúgy nekem Porschém van. Kicsit szűkösebb, mint egy BMW, viszont sokkal szexisebb, ahogy hallom.

A Porsche tényleg szexis, de most nem ez volt a lényeg.

– Az a ribanc azt terjeszti rólam, hogy egyetlen sör után bármire kapható vagyok?

– Miau! – utánzott Roth egy dühös macskát, ami pont olyan nevetségesnek tűnt, amilyennek hangzik. – Na mindegy, én nem ilyen szórakozásra gondoltam.

Én még mindig le voltam ragadva az egész „bármire kapható” dolognál.

– Éva azt is mondta valakinek, hogy egy nyamvadt szolga vagyok. Ezek szerint egy szolga vagyok, aki bármire kapható. Ó, és úgy tűnik, hogy a piát sem bírom. Ki fogom nyírni azt a...

Roth csettintett az orrom előtt.

– Koncentrálj! Ne is gondolj Évára meg arra a szánalmas kisfiúra! Dolgunk van.

– Ne csettintgess itt nekem! – acsarogtam. – Nem vagyok kutya.

– Nem. – A szája kis mosolyra húzódott. – Félvér démon vagy, aki démonölő kőszörnyekkel él együtt.

– Te vagy a szörny, én pedig máris elkéstem az órámról. – Már épp elfordultam volna tőle, de eszembe jutott, ami tegnap este történt. – Ja, és tartsd féken a hülye kígyódat!

– Bambi szabadon jön-megy. Nem tehetek róla, ha szeret a lombházatoknál lógni.

Ökölbe szorítottam a kezem.

– Ne gyere még egyszer az otthonom közelébe! Az őrzők ki fognak nyírni.

Roth hátrahajtotta a fejét, és zengő kacagást hallatott. Tetszett, ahogy teli torokból, borzongatóan nevet, és ez csak még dühítőbbé tette a dolgot.

– Ó, lesz itt öldöklés, de nem én fogok meghalni.

Nagyot nyeltem.

– Te most a családomat fenyegeted?

– Nem. – Elkapta az öklömet, kiegyenesítette az ujjaimat,  aztán összekulcsolta őket az övéivel. – Na, mindegy, nem  mondhatod, hogy még nem tűnt fel, mennyire bűzlik ez a suli.

Kihúztam a számat, és szúrós szemmel meredtem rá.

– És? Biztos csak a csatorna bűze, vagy... – Erre úgy nézett rám, mintha iszonyatosan hülye lennék, és ismét eszembe jutott a szaggal kapcsolatos eredeti gyanúm. – Az nem lehet...

– Ó, dehogyisnem. Zombi van a suliban. – Felvonta az  egyik szemöldökét. – Ez úgy hangzik, mint egy irtó vacak horrorfilm kezdete.

Utóbbi megjegyzését elengedtem a fülem mellett.

– Lehetetlen. Mégis hogyan jutott volna be ide anélkül,  hogy meglássák?

Roth vállat vont.

– Ki tudja? Manapság bármi lehetséges. Démoni hatodik  érzékem azt súgja, hogy a zombi odalent rejtőzik, a kazánházban. És mivel az őrző barátocskáid nyilván mélyen alszanak, gondoltam, utánanézhetnénk a dolognak, mielőtt az élőhalott feljön az alagsorból, és nekilát felfalni a diákokat.

Megvetettem a lábam, miközben ő elindult a folyosón.

– Én semminek sem nézek utána veled.

– De hát egy zombi van a suliban – ismételte lassan. – És  valószínűleg éhes.

– Igen, felfogtam, de te meg én akkor sem csinálunk együtt  semmit.

Lelohadt a mosolya.

– Egyáltalán nem vagy kíváncsi, hogy mit keres egy zombi az iskoládban, és vajon mit fognak gondolni az emberek, ha meglátják a rémséget, ami mintha egyenesen egy horrorfilmből lépett volna ki?

Álltam a tekintetét.

– Nem az én bajom.

– Tényleg nem. – Roth oldalra hajtotta a fejét, és hunyorgott. – Viszont az őrzők vezetőjének nagyon is baja lesz, ha a mi kis zombink följut ide az alagsorból, és fel-alá mászkálva testnedvekkel borít be mindent, miközben embereket csócsál. Ha jói tudom, az alfák azt várják el az őrzőktől, hogy titkolják el a nyilvánosság elől az egész démonos ügyet.

Kinyitottam a számat, hogy tiltakozzak, ám a torkomon akadt a szó. A francba! Igaza volt. Tudtam, hogy ha egy ilyen ügy híre feljutna a vezetőséghez, Abbot iszonyú nagy bajban lenne. De akkor is húztam az időt.

– Honnan tudjam, hogy nem akarsz a zombi elé vetni engem?

Roth felvonta a szemöldökét.

– Ejnye, hiszen nem hagytalak a sorsodra a keresővel sem,  igaz?

– Ez nem nyugtat meg.

A fejét csóválta, és felsóhajtott.

– Kénytelen leszel megbízni bennem.

Elnevettem magam. Erre kissé meglepetten szegezte rám a tekintetét.

– Bízzak benned? Egy démonban? Te beszívtál, vagy mi?

Felvillant a szeme... de miért? Bosszús volt, vagy derűs?

– Beszívni szívás – közölte.

Összeharaptam a számat, magamba fojtottam a mosolygást, nehogy fülig érő vigyor üljön ki a képemre, és Roth téves következtetést vonjon le belőle.

– Nem hiszem el, hogy ilyet mondtál.

Felszegte a fejét.

– Ez az igazság. Munka közben szó sem lehet drogról. Még a pokolnak is megvannak a maga szabályai.

– Egész pontosan mi a munkád? – kérdeztem.

– Hogy elvegyem az ártatlanságod a valaha készült legdrágább autó hátsó ülésén.

Megpróbáltam kirántani a kezemet a szorításából, de nem engedett.

– Eressz el!

– Atya-gatya – kuncogott. – Csak vicceltem, te prűd.

Ismét elpirultam, mert tényleg prűdnek éreztem magam. Bár ez természetes olyasvalakinél, aki még csak nem is csókolózott soha életében.

– Ereszd el a kezemet!

Roth nagyot sóhajtott.

– Figyelj! B-bo... bo... – Mély levegőt vett, és újból nekifutott. – Bo-csá...

Rámeredtem, és vártam.

– Hogy mi? Bocsánatot akarsz kérni?

Bosszúsan grimaszolt.

– Bo-csá-nat – nyögte ki nagy nehezen.

– Jaj, ne fárassz! Még azt sem bírod rendesen kimondani,  hogy „bocsánat”?

– Nem. – A szemembe nézett, véresen komolyan. – Ez nem  szerepel a démonok szókincsében.

– Na, szép – csóváltam a fejem. – Ha nem gondolod komolyan, akkor meg se próbáld kimondani!

Roth láthatóan fontolóra vette a dolgot.

– Rendben.

Ekkor kinyílt a tornateremmel szemközti iroda ajtaja. Mc-Kenzie igazgatóhelyettes lépett ki a folyosóra, a pocakján feszülő szürkésbarna öltöny legalább két számmal kisebb volt a kelleténél. Amint meglátott minket, a homlokát ráncolta, és megremegett a tokája.

– Magának nem tornaórán kéne lennie, Ms. Shaw, ahelyett, hogy a folyosón ácsorogna? – kérdezte, és egy kicsit kiengedte már majdnem szétpattanó övét. – Attól még, hogy azokkal az izékkel közösködik, még nem járnak magának különleges kiváltságok.

Képes volt a fejemhez vágni, hogy „azokkal az izékkel” közösködöm? Nem holmi izék voltak. Hanem őrzők, akik megóvták az olyan hálátlan seggfejeket, mint McKenzie. Ujjaim ösztönösen megszorították Roth kezét, miközben elöntött a harag és egy kis szomorúság.

Az embereknek fogalmuk sem volt az igazságról.

Roth rám pillantott, aztán az igazgatóhelyettesre. Leszegte a fejét, és halvány mosoly jelent meg az arcán. Abban a pillanatban tudtam, hogy valami nagyon csúnyára készül.

Mármint, démoni szintű gonoszságra.

Én pedig nem tehettem mást, csak felkészültem a legrosz-szabbra.

6.FEJEZET

– MAGÁRA IS VONATKOZIK – folytatta McKenzie igazgatóhelyettes, miközben felénk kacsázott, és nyilvánvaló ellenszenvvel mérte végig Rothot. – Bármilyen tárgyat lóg el éppen, nyomás órára! Most rögtön!

Roth elengedett, és karba tette a kezét. Farkasszemet nézett a férfival, ám a tekintetéből furcsa fény sugárzott.

– McKenzie igazgatóhelyettes? Azaz Willy McKenzie, aki a virginiai Winchesterben született és nőtt fel? Virginiában is járt egyetemre, és diploma után elvette a dél legédesebb kis leányzóját, igaz?

A pasas láthatóan megdöbbent.

– Nem értem...

– Ugyanaz a Willy McKenzie, aki már a DVD feltalálása óta nem feküdt le azzal az édes leányzóval, és aki egy halom pornót rejteget otthon a szekrény mélyén? És nem is akármilyen pornót. – Roth előrelépett, és elhalkulva, suttogó hangon folytatta. – Tudja, miről beszélek.

Felkavarodott a gyomrom. McKenzie igazgatóhelyettes lelke igencsak kétesnek tűnt – nem volt olyan nyilvánvalóan rossz, mint azé a fickóé, akit az utcán láttam a minap, mielőtt összefutottam Roth-tal, de valamiért mindig is tartottam tőle.

McKenzie egész máshogy reagált, mint én. Céklavörös lett az arca és csak úgy rengett a tokája.

– H-hogy merészeli? Ki maga?! Maga kis...

Roth feltartotta az ujját – a középsőt – hogy elhallgattassa.

– Tudja, rávehetném, hogy menjen haza, és vessen véget a nyomorúságos kis életének. Vagy még jobb lenne, ha elérném, hogy sétáljon ki az épületből, és lépjen egy kukásautó elé, hadd gyűjtse be magát is a többi szeméttel együtt. Elvégre a pokol már jó ideje magán tartja a szemét.

E pillanatban erkölcsi dilemmával szembesültem. Választanom kellett, hogy hagyom a démonnak, hadd vegye rá ezt a pedofilt az öngyilkosságra, vagy megállítom őt – mert akármilyen perverz volt is McKenzie, Roth a szabad akaratától készült megfosztani.

Basszus! Kemény döntés volt.

– Nem fogok ilyet tenni magával – közölte Roth, alaposan meglepve engem. – De tönkre fogom tenni az életét. Teljesen.

A megkönnyebbülésem elhamarkodottnak bizonyult.

– Megfosztom magát attól, amit a világon a legjobban szeret: a kajától. – Roth üdvözülten mosolygott. Ebben a minu-tumban inkább angyalnak tűnt, mint démonnak: olyan agyzsibbasztó szépségnek, amiben nem szabad megbízni. – Valahányszor csak fánkot lát, úgy fog tűnni, mintha férgek hemzsegnének rajta. Minden egyes pizzáról a halott apja arca fog eszébe jutni. A hamburger soha többé nem fog jólesni magának: mindig úgy fogja érezni, mintha rothadó húsba harapna. A turmix íze pedig örökké olyan lesz, mintha savanyú tejből készült volna. O, és az a több bődön csoki krém, amit a neje elől dugdos... Mostantól úgy fogja látni, mintha csótányokkal lenne tele. McKenzie eltátott szájából vékony csíkban csordult ki a nyál, és lecsöpögött az álláról.

– És most takarodjon a szemem elől, mielőtt meggondolom magam! – intett Roth a pasasnak, hogy húzzon el.

Az igazgatóhelyettes sarkon fordult, és visszament az irodájába. A nadrágján különös folt terjedt szét.

– Ööö... emlékezni fog ebből bármire? – léptem távolabb Rothtól, magamhoz szorítva az iskolatáskámat. Egek, a démon képességei határtalanok voltak. Azt sem tudtam, hogy félek, vagy inkább le vagyok nyűgözve.

– Csak arra, hogy mostantól kész rémálmot jelent számára az étel. Méltó büntetés a számára, nem gondolod?

Felvontam a szemöldököm.

– Honnan tudtál minderről?

Roth vállat vont, és a szemében elhalványult a fény.

– Érzékelünk minden gonoszságot.

– Ez nem valami részletes magyarázat.

– Nem is szántam annak. – Ismét megfogta a kezem. – Most pedig ideje végre munkához látnunk! Utána kell néznünk egy zombinak.

Az ajkamba haraptam, és fontolóra vettem a lehetőségeimet. Már úgyis totál elkéstem tesióráról, és egy zombi volt a sulimban, aminek utána kellett volna járnom, Abbot érdekében. Ám Roth démon volt – egy démon, aki követett engem a suliba.

Felsóhajtott mellettem.

– Figyelj ide! Ugye tudod, hogy téged úgysem vehetnek rá olyasmire, amit igazából nem akarsz megtenni?

Felsandítottam Rothra.

– Ezt meg hogy érted?

Hitetlenkedve meredt rám.

– Semmit sem tudsz arról, hogy mi vagy? – Az arcomat fürkészte, és választ kapott a kérdésére. – Te nem vagy kitéve a démoni befolyásnak. Ahogy egy másik démont vagy egy őrzőt sem bírnék rávenni, hogy olyasmit tegyen, amit nem akar.

– Ó. – El sem tudtam képzelni, hogy ezt mégis honnan kellett volna tudnom. Elvégre nem létezett használati utasítás a démonokhoz, vagy ilyesmi. – Szóval, miért akarod, hogy utánanézzünk annak a zombinak? Neked nem örülnöd kéne annak, ha egy zombi ámokfutást rendez egy középiskolában?

Roth megint vállat vont.

– Unatkozom.

Bosszúsan próbáltam elrántani a kezem.

– Te képtelen vagy bármire is rendes választ adni?

Megvillant a tekintete.

– Oké. Az igazat akarod hallani? Miattad vagyok itt. Igen, jól halion ad. És ne kérdezd, miért, mert most nincs időnk megtárgyalni, és amúgy sem hinnél nekem. Részben őrző vagy, és ha megharap az a zombi, akkor megfertőz. Lehet, hogy nem őrülnél meg teljesen, mint az emberek, de ahhoz eléggé, hogy megnehezítsd a dolgom.

Kalapált a szívem.

– Miért... Miért jöttél ide miattam?

– Ezer ördög és pokol, miért vagy ilyen nyakas? Már elnézést kértem, amiért prűdnek neveztelek. És a tegnap történtekért is elnézést kérek. Megijesztettelek. Belehajítottam a mobilodat a klotyóba. Tudod, a pokolban nőttem fel. Mondhatjuk, hogy kissé nehézkes vagyok.

Nem a nehézkes lett volna az a szó, ami eszembe jut róla. Nagyon könnyed és kecses volt, akár egy nem e világi ragadozó.

– Ez még nekem is elég fura – ismertem el.

– De azért jobb, mint a tesióra, nem?

A legtöbb dolog jobb, mint a tesióra.

– Én csak azt akarom tudni, mi közöm van nekem ahhoz, hogy itt vagy.

– Mint mondtam, úgysem hinnéd el. – Mivel továbbra sem mozdultam, Roth motyogott valamit, olyan halkan és gyorsan, hogy nem érthettem. Még abban sem voltam biztos, hogy emberi nyelven beszélt, de szitkozódásnak hangzott. – Nem azért jöttem, hogy kárt tegyek benned, oké? Tőlem kéne a legkevésbé tartanod.

Ez meghökkentett, és csak bámultam rá, miközben elöntött a felismerés, hogy valamilyen oknál fogva – bár el sem tudtam képzelni, miért – mégiscsak hiszek neki. Talán azért, mert tudomásul vettem a tényt, hogy ha bántani akarna, már rég megtehette volna. Vagy azért, mert egyszerűen csak hihetetlenül hülye voltam, és elfogott a halálvágy. És baromira nem akartam tesiórára menni.

Sóhajtottam.

– Oké, de miután végeztünk, el kell mondanod nekem, mit keresel itt.

Roth bólintott.

Lenéztem az összekulcsolt kezünkre. Melegség futott végig a karomon, és egyáltalán nem tetszett nekem ez az érzés.

– És nem kell fognod a kezem.

– De mi lesz, ha megijedek?

– Szórakozol velem?

Eltelt pár másodperc, aztán Roth elengedte a kezem. Megvakarta az állát, és vállat vont.

– Oké. Megegyeztünk, de ha később meg akarnád fogni a kezem, hoppon fogsz maradni.

– Nem hinném, hogy ez gondot fog okozni.

Roth bedugta a kezét fekete farmerja zsebébe, és egyik lábáról a másikra állt.

– Na, most már elégedett vagy? Mehetünk végre?

– Jól van – hagytam rá. – Indulhatunk.

Széles mosolyt villantott rám, és az arcán két tökéletes gödröcske ütközött ki, amiket eddig nem láttam. Szinte normálisnak tűnt, műkor így mosolygott, ám arcának tökéletessége továbbra is valószerűtlen benyomást keltett.

Elkaptam róla a pillantásomat, és elindultam előre.

– Hova is megyünk?

– Az alagsorba, a kazánházba. És odalent valószínűleg még büdösebb van.

Az elmúlt percekben valahogy sikerült megfeledkeznem a bűzről.

– Szóval ti szemmel tartjátok a többi démont, meg ilyenek?

Roth bólintott, miközben belökte a vállával a kétszámyú ajtót.

– Igen.

Elkaptam az ajtót, mielőtt becsapódott volna, és óvatosan becsukom.

– És hagyjátok, hogy embereket fertőzzenek meg, pedig ez szabályellenes?

Roth elindult lefelé a lépcsőn, de hátrapillantott rám. Halkan dúdolgatott, a dal halványan ismerős volt valahonnan.

– Igen.

Követtem, izzadt ujjakkal szorongattam a korlátot. Úgy éreztem, mintha valami befészkelte volna magát a gyomromba.

– Az alfák tiltják az ilyesmit. Nektek nem lenne szabad...

– Tudom. Mi csak finoman befolyásolhatjuk az embereket, nem szabad erőltetnünk, megfertőznünk és/vagy megölnünk őket, blablabla. Hiába, a szabad akarat akkor is kamu. – Roth nevetett, és átugrotta az utolsó néhány fokot, könnyedén landolt a lépcsőfordulóban. – Mi démonok vagyunk. Csak akkor vonatkoznak ránk a szabályok, ha kedvünk tartja betartani őket.

– A szabad akarat nem kamu, Roth.

Felém perdült, és a szemembe nézett.

– Ezt mondd még egyszer!

A homlokomat ráncoltam.

– Micsodát?

– A nevemet.

– Roth...?

Megint kivillantak a gödröcskéi.

– Tisztában vagy vele, hogy most először mondtad ki a nevemet? Arra jutottam, hogy nagyon bejön nekem, ha a te szádból hallhatom. De visszatérve a lényegre: a szabad akarat totál kamu. Valójában senki sem rendelkezik szabad akarattal.

Nem bírtam megszakítani a szemkontaktust.

– Ez nem igaz. Mindannyian rendelkezünk vele.

Roth feljebb lépett egy fokkal, így fölém tornyosult. Legszívesebben elhátráltam volna, de erőt vettem magamon, és nem mozdultam.

– Nem értesz te semmit – mondta, és úgy csillogott a szeme, akár a valódi arany. – Egyikünknek sincs szabad akarata. Az őrzőknek meg a démonoknak pláne nincs. Mindannyian parancsokat kapunk, amiknek muszáj engedelmeskednünk. Végül úgyis mindig azt tesszük, amire utasítanak minket. A szabad akarat puszta gondolata is vicc.

Megsajnáltam őt, ha tényleg elhiszi ezt.

– Én mindennap hozok döntéseket... saját döntéseket. Ha nem lenne szabad akaratunk, akkor mégis mi célja volna az életünknek?

– Mi a célja egy démon életének? Hmm? – Roth megkocogtatni az állát a mutatóujjával. – Vajon mit csináljak ma: vegyek rá egy politikust a korrupcióra, vagy inkább mentsek meg egy fán rekedt kiscicát? Várjunk csak! Hiszen démon vagyok. Nincs más választásom, mint...

– Nem kell gúnyolódni.

– Nem is gúnyolódom. Csak a saját példámon keresztül igyekszem megértetni veled, hogy azok vagyunk, akik vagyunk... aminek születtünk. Világosan kijelölték számunkra az utunkat. Ezen nem változtathatunk. Nincs szabad akaratunk.

– Ez csak a te véleményed.

Pár pillanatig még farkasszemet nézett velem, aztán elmosolyodott.

– Na, gyere! – Megfordult, és sietve továbbment a lépcsőn.

Nekem még jó néhány másodpercig tartott, mire meg bírtam mozdítani a lábam.

– Én egyáltalán nem hasonlítok hozzád.

Roth ismét durva, mély nevetést hallatott. Lelki szemeim előtt felvillant egy rövid, de roppant kielégítő képsor, ahogy lerúgom őt a lépcsőn. Már megint dúdolt, és túlságosan felbosszantott ahhoz, hogy megkérdezzem, mi ez a dallam.

Az iskola többszintes épülete vén volt, bár néhány éve felújították. Az alagsorba vezető lépcsőházon azonban meglátszott a kora. A régi, szétmálló téglafalakról vörös-fehér por hullott a lépcsőfokokra.

Megálltunk egy rozsdás, szürke ajtó előtt, amin az állt: Belépés csak alkalmazottaknak! Olyan bűz terjengett itt, hogy egész napra elvette Az étvágyamat. Roth rám pillantott, úgy tűnt, őt nem zavarja a szag.

– Szóval... tényleg meg tudod mondani valakiről, hogy a pokolra kerül-e? – kérdeztem, hogy húzzam az időt. Féltem, hogy ha kinyitja az ajtót, elhányom magam.

– Alapvetően igen – felelte. – Általában családi vonás. Az alma nem szokott messze esni a fájától.

– Ez eléggé közhelyes. – Grimaszt vágtam, mivel a szag egyre erősebb lett, ahogy az ajtóhoz közeledtünk.

– A legtöbb közhely igaz. – Roth lenyomta a kilincset. – Zárva.

– O! Bakker! – Megmarkoltam a nyakláncomat, a gyűrűvel babráltam. – Hát, akkor... – Fém csikorgását hallottam, ahogy a zár megadta magát. Lepillantottam Roth kezére, miközben résnyire nyitotta az ajtót. – Hűha!

– Megmondtam, hogy jó sok különleges képességem akad - közölte, és tekintete a gyűrűmre siklott. – Érdekes kis bizsud van.

Visszadugtam az ékszert a kardigánom alá, és a farmeromba töröltem izzadt tenyerem.

– Ja, asszem.

Roth ismét az ajtó felé fordult, és lassan kinyitotta.

– Ó, azta! Tuti, hogy idelent van a zombink.

Villódzó fény és szinte szó szerint pokoli bűz fogadott minket. A szám és orrom elé kaptam a kezemet, a rothadó, kénes szagtól felkavarodott a gyomrom. Inkább tusoltam volna a suli penészes zuhanyfülkéiben, mint hogy bemerészkedjek erre a helyre. Roth ment elöl, bakancsos lábával nyitva tartotta nekem az ajtót.

– Ne majrézz már! – szólt rám.

Beléptem, de ezúttal hagytam becsapódni magam mögött az ajtót, mert még a gondolata is undorított, hogy hozzáérjek.

– Szerinted hogy jutott be? – kérdeztem.

– Nem tudom.

– És mit gondolsz, miért jött ide?

– Nem tudom.

– Ez aztán a nagy segítség – motyogtam.

Végigmentünk a folyosón, amit szinte eltorlaszoltak a fal mentén sorakozó, óriási fémszekrények, tele a jó ég tudja, mivel. A melegtől izzadságban úszott az arcom. A mennyezetről lelógó lámpa ingott, pedig nem volt huzat, halvány fénye meg megvilágította az elhagyatott munkapadokat és a padlón szétszórt szerszámokat. Nagy nehezen eloldalaztunk egy rakás vén tábla mellett, amik inkább fehérek voltak, mint zöldek.

– Szerintem ez irtó rossz ötlet – suttogtam, és viaskodtam a késztetéssel, hogy Roth pólójának hátába kapaszkodjak.

– És akkor mi van? – Kinyitott egy újabb ajtót, és sötét helyiség tárult elénk, amiben hangosan zúgott valami gépezet. Az ajtó egy rakás kartondoboznak ütközött.

A sötétből egy csontváz zuhant elénk, karja-lába csapkodott a nyirkos, áporodott levegőben. Szemgödre vak, üres volt, állát néma sikolyra tátottá. Élesen felvisítottam, és hátraugrottam.

– Nem valódi. – Roth felemelte a csontvázat, hogy szemügyre vegye. – Biológiaórán szoktak ilyet használni. Nézd! – Integetett nekem a piszkosfehér, csontszerű karral. – Totál kamu.

A szívem nem értett egyet, de láttam a kar csontjait összetartó fémszegecseket.

– Ó, édes Jézus...

Roth vigyorogva félredobta a csontvázat. Grimaszoltam, ahogy a csontok nagy csörgéssel-zörgéssel lepattantak valamiről.

Aztán az a valami felmordult.

Megdermedtem.

Roth felkapcsolta a villanyt.

– Hoppá – motyogta.

A zombi a kazán előtt állt, elüszkösödött kezében egy műanyag karcsonttal. A csontváz többi része a lábánál hevert. Foltos bőrén úgy ütköztek ki a szőrszálak, mintha barna kukacok fúrták volna át magukat a képén. Itt-ott hiányzott a hús az arcáról. Egy levált bőrcsík lila ajkát verdeste. A csontjain maradt bőr megereszkedett és csúnyán megráncosodott, leginkább szárított marhahúsra emlékeztetett. Az élőhalott öltönyt viselt, ami nyilván látott már szebb napokat is – olyan napokat, amikor még nem áztatták testnedvek.

A kazán mögötti ablak – az egyetlen a helyiségben – be volt törve. Ez megmagyarázta, hogy jutott be a zombi a suliba, de az továbbra sem derült ki, mit keres itt.

Roth halkan füttyentett.

A zombi szeme a démon felé fordult... Aztán továbblendült. Legalábbis az egyik szemgolyója. Kifordult a szemgödörből, elrepült, és szétloccsant a mocskos padlón.

– Jaj! Na, ne! Nem! Erről nem volt szó! – A számra tapasztottam a kezemet, és öklendeztem. – Én ennek ugyan a közelébe se megyek.

Roth előrelépett, és úgy nézegette a padlót borító gányt, mintha lenyűgözné a látvány.

– Ez tényleg eléggé undorító volt.

Védtelennek éreztem magam, ahogy egyedül ácsorogtam az ajtóban. Közelebb araszoltam Rothhoz, közben végig a zombin tartottam a szemem. Még soha nem láttam ilyen borzalmas állapotban lévő élőhalottat. Mostanra nyilván megharapott már jó pár embert, de arról az őrzőknek tudomást kellett volna szerezniük a kapcsolataikon keresztül.

Mozgásommal magamra vontam a zombi figyelmét. Rám szegezte megmaradt szemét.

– Te – hörögte.

Megtorpantam. Hogyhogy ez tud beszélni? Dyet még egy horrorfilmben sem láttam.

– Én?

– Hékás! Ne őt nézd! Énrám figyelj! – parancsolt a zombira Roth ellentmondást nem tűrő hangon.

Az élőhalott küszködve próbált szavakat formálni.

– Te... kell...

– Ööö... Miért bámul ez engem? – Úgy markoltam az iskolatáskám pántját, hogy belefájdult a kezem.

– Talán tetszel neki – poénkodott Roth, és hátralépett, ahogy elszaladt előtte egy patkány.

Lesújtó pillantást vetettem rá.

A zombi felénk tántorodott, bal lába lassan csúszott a földön. Hátraléptem, és nekimentem egy másik halom doboznak.

– Roth...?

A zombi lassú, ám elszánt mozdulatokkal Roth felé hajította a csontváz karját. Az élőhalott testében recsegtek-ropogtak és megrepedtek a csontok. A zakója egyik szakadásán át genny szivárgott.

Roth könnyedén elkapta a hozzávágott kart, és hitetlenkedő képpel meredt a zombira.

– A fejemre céloztál? A fejemre? Elment az eszed?

Az élőhalott felém döcögött, és érthetetlen szavakat nyögött.

– Roth! – sikítottam, és kitértem a rémség bűzölgő karja elől. – Ez borzalmas ötlet volt!

– Muszáj az orrom alá dörgölnöd?

A hátam mögé nyúltam, és megragadtam az egyik kartondobozt. Megdobtam vele a zombit, oldalról fejen találtam. Az ütéstől leesett a füle, és a vállára pottyant.

– Igen! Csinálj már valamit!

Roth a rémség háta mögé lopakodott, úgy tartotta a csontváz karját, mintha baseballütő lett volna.

– Igyekszem.

– Mit művelsz? – Félreugrottam, ahogy a zombi megint felém nyúlt. – Nem tudnád bevetni a sötétség gonosz erőit, vagy valami?

– A sötétség gonosz erőit? Azokat itt nem használhatom anélkül, hogy magunkra dönteném az egész iskolát.

Ez nevetségesnek tűnt.

– Egyetlen rendes tervet se bírsz kisütni?

Roth gúnyosan kérdezett vissza:

– Mint például?

– Mit tudom én! Zabáltasd fel Bambival, vagy valami!

– Micsoda?! – A démon leeresztette a kart, és döbbenten meredt rám. – Bambi gyomorrontást kapna, ha ilyen rothadt húst enne.

– Roth! Atyaúristen, esküszöm, hogy... – Megcsúsztam a trutymón, és elestem. Nagy puffanással rogytam le a mocskos, nedves betonpadlóra. Nyögve terültem el a földön, és feltartottam nyálkás kezemet. – Hányni fogok. Komolyan mondom.

– El az útból! – kiáltotta a srác.

Felkaptam a fejemet, és láttam, hogy Roth épp meglendíti hevenyészett fegyverét. Sietve hátrébb húzódtam, bár az iskolatáskám miatt nehézkesen mozogtam. A csontváz karja eltalálta a zombi fejét, aztán átment rajta. Vér és hús elegye fröcskölt szanaszét, a padlóra záporozott... meg a farmeromra.

A zombi bőröstül, izmostul és csontostul összezuhant. Fejetlen alakja mintha beomlott volna, végül a földre roskadt, nem maradt belőle más, csak a mocskos öltöny meg egy szennytócsa a padlón.

Roth ledobta a kart, és harag felhőzte el az arcát.

– Ez kissé bosszantó volt! – Megfordult, és rám nézett. Aranyossárga szemében derű csillant. – Hű, ezt nevezem dagonyázásnak.

Trutyival borított nadrágomra és kezemre bámultam, aztán dühödten meredtem a srácra.

– Utállak.

– Jaj, azért nem kell túlozni. – Odamasírozott hozzám, és lehajolt, a kezét nyújtotta. – Hadd segítselek fel!

Feléje rúgtam, sikerült sípcsonton találnom.

– Ne érj hozzám!

Elhátrált, megrúgott lábát rázogatta.

– Összezombiagyaztad az új farmeromat. Kösz szépen!

Bosszúsan motyogtam, talpra kecmeregtem, és felvettem a táskám. Szerencsére az nem lett gányos, én viszont annál inkább. Olyan undorító voltam, hogy magamra se bírtam nézni.

– Hát, ez roppant jó buli volt – morogtam.

– Ejnye! Semmi okod kiakadni. Szépen elhárítottuk a zombiveszélyt.

Mindkét kezemmel magamra mutattam. Jelen pillanatban egyáltalán nem érdekelt, miért szállt rám ez a nyavalyás démon.

– Nézz rám! Neked köszönhetően zombitrutymóban fürdők. És ma még egy csomó órám lesz.

Roth szája lassan széles mosolyra húzódott.

– Elvihetlek a kecómba. Ott lezuhanyozhatnál. Aztán talán ihatnánk egyet, és megmutathatnám neked a Porschémat.

Viszketett a tenyerem, hogy lekeverjek neki egyet.

– Undorító vagy.

Kuncogott, és visszafordult a tetem felé.

– Mi az ördögöt keresett ez itt? – kérdezte, alapvetően saját magától. – És mégis miért... – Hátranézett rám, tekintete a mellkasomra siklott. Fürkészőn hunyorgott. – O, nocsak!

– Na! Egek, Hogy te milyen rohadék vagy!

Roth felvonta a szemöldökét.

– Rosszabbat is a fejemhez vágtak már. Menj, tisztálkodj meg! Én ezt elintézem.

Mély levegőt vettem, és sarkon fordultam. Épp kiléptem volna az ajtón, amikor meghallottam, hogy megint motyog valamit, de nem tudtam kivenni a szavait. Megcsóváltam a fejem, és magára hagytam a zombibűzös kazánházban.

A tanítási nap hátralévő részét a tornaruhámban töltöttem, csurom vizes hajjal.

Tényleg utáltam Rothot.

Morris meglepetten nézte a szerelésemet, amikor beültem mellé a kocsiba. Általában jelölgetni szoktam tanítás után, de ma semmi kedvem sem volt hozzá. A tegnapi nappal ellentétben ezúttal néma csend fogadott, amikor beléptem a házba, és a padlóra ejtettem a táskámat az ajtó mellett.

Átvágtam az előcsarnokon, és laza kontyba fogtam nedves hajamat. Szólnom kellett Abbotnak a zombiról a suliban. Roth ide vagy oda, a zombi komoly ügy volt. De gyanítottam, hogy Abbot még alszik.

Amikor legutóbb felébresztettem a klán vezetőjét, még csak nyolcéves voltam, és Pisze urat leszámítva nem akadt társaságom. Azt akartam, hogy játsszon velem valaki, úgyhogy megkocogtattam Abbot kőalakban szendergő alakját.

Nem lett jó vége.

Ezúttal más volt a helyzet. Úgy gondoltam, hogy Abbot kénytelen lesz megérteni a dolgot. Mindenesetre egy csésze kávéval akartam ébreszteni, hátha ezzel legalább kiengesztelhetem. Beletelt pár percbe, mire megtaláltam a francos őrölt kávét meg a filtert, aztán még néhány percen át próbáltam rájönni, vajon átállítsam-e a masinát sima kávé helyett kapucsínóra. Műszaki diploma kellett volna ahhoz, hogy elboldoguljak a kávéfőzővel. Homlokráncolva megrángattam a rozsdamentes acélból készült kart. Azt sem tudtam, hogy tulajdonképpen mi az ördögre kell.

– Ennyire azért nem bonyolult.

Testem minden izma megfeszült, mégis sikerült elejtenem a kis fém adagolókanalat. Csörömpölve landolt a padlócsempén. Lehajoltam a kanálért, közben igyekeztem nyugalmat erőltetni egyszeriben görcsbe rándult gyomromra. Amikor fölegyenesedtem, úgy éreztem, alig bírok talpon maradni.

Petr állt az ajtóban. Összekulcsolta vaskos karját dülledt mellkasa előtt.

– Látom, nem lettél kecsesebb, mióta legutóbb találkoztunk.

Ha bárki más mondja, ez a megjegyzés talán bántott volna. Leraktam a kanalat a pultra. Most már tojtam a kávéra. Az ajtó felé indultam, de Petitől néhány lépésre megtorpantam.

– Szabad lesz?

Nem mozdult az utamból.

– És még mindig ugyanolyan undok és harapós vagy.

Felszegtem az állam. Petr csak egy-két évvel volt idősebb nálam, ám az állát és arcát borító sötét borostától idősebbnek tűnt.

– Elnézést, volnál szíves elállni az útból?

Petr arrébb lépett, bár alig hagyott annyi helyet, hogy kiférjek az ajtón.

– Most boldog vagy?

Én már attól sem voltam boldog, hogy egyáltalán egy irányítószám alatt tartózkodtunk.

Kioldalaztam az ajtón, és grimaszoltam, amikor a csípőm a lábához súrlódott.

– Azt hittem, kávét akarsz főzni – szegődött a nyomomba Petr. – Abban segíthetek.

Ügyet sem vetettem rá, és még gyorsabban szedtem a lábam. Eszem ágában sem volt megint bedőlni neki, bármivel is próbálkozzon nálam. Soha az életben, de nem ám.

Petr megkerült, és elállta a lépcsőhöz vezető utat, hogy ne juthassak fel az emeletre – a biztonságba. Sóhajtott.

– Na, szóval kinek akartál kávét főzni?

Félelem szorította el a szívemet.

– Arrébb állnál? Fel kell mennem az emeletre.

– Öt percet sem bírsz beszélgetni velem?

A szokás hatalmából a pólóm alatt rejtőző gyűrű után nyúltam, kitapintottam a kerek tárgyat. Megpróbáltam kikerülni a srácot, Nem hagyta.

– Petr, légy szíves, engedj át!

A közeli ablakokon beszűrődő halvány napfényben megcsillant a sasorrában díszelgő kis piercing.

– Emlékszem, hogy régebben szívesen beszélgettél velem. Annak idején repestél az örömtől, valahányszor a klánom idelátogatott.

Vér szökött az arcomba, és még szorosabban markoltam a nyakláncomat a pólómon keresztül. A gyűrű még az anyagon át is a markomba vájt. Tény, hogy valaha odavoltam ezért a rohadékért.

– Az még azelőtt volt, hogy rájöttem volna, milyen szemét alak vagy.

Elkomorult az arca.

– Nem tettem semmi rosszat.

– Hogyne tettél volna! Megmondtam, hogy hagyd abba, de te mégsem akartál leállni...

– Kelletted magad. – Halkabbra fogta a hangját. – És mégis, mióta van egy démonnak beleszólása bármibe is?

Egy pillanatra elakadt a lélegzetem.

– Őrző vagyok.

A szemét forgatta és nevetett.

– Jaj, bocsánat! Csak félvér démon vagy. Mintha számítana a különbség. Tudod, hogy általában mit teszünk a démonok és emberek fattyaival?

– Szeretgetitek és ölelgetitek őket? – Megpróbáltam elslisszolni, ám a falra csapott előttem.

– Megöljük őket, Layla. Abbotnak is ezt kellett volna tennie veled, de ugyebár szerinte olyan baromira különleges vagy.

Az ajkamba haraptam. Túl közel volt hozzám. Nem mertem mély levegőt venni, nehogy megízleljem a lelkét.

– Beszélnem kell Zayne-nel.

– Zayne még alszik. – Rövid hatásszünet után hozzátette: – Ma reggel elég sokáig dumáltak Denikával.

Irracionális féltékenység öntött el, ami a jelen körülményeket figyelembe véve óriási hülyeség volt.

– Akkor beszélek...

– Jasmine-nel? – vágott a szavamba. – Hát, igen, ő meg az ikrek szintén szunyókálnak. Senki más nincs ébren, Layla, csak te és én.

Nagyot nyeltem.

– Morris is itt van. Geoff sem alszik.

Petr nevetett.

– Hogy te milyen naiv vagy!

Bizseregni kezdett a bőröm. Visszafojtottam a lélegzetem. Ha volt a világon ember, akinek ki akartam szívni a lelkét, az csakis Petr lehetett. Bárkinél jobban megérdemelte volna.

Erős keze megmarkolta a vállamat, és maga felé fordított. Elmosolyodott.

– Irtó nagy bajban vagy, te kis félvér démonribanc.

Elöntött a harag, és megpróbáltam lerázni magamról a kezét.

Elengedtem a gyűrűt, és felkészültem, hogy megszegjem a szabályi, miszerint tilos őrzővel harcolnom.

– Te most fenyegetsz?

– Dehogy. Szó sincs róla. – A keze a nyakamra vándorolt, sokkal szorosabban fogta át, mint Roth. Ki hitte volna, hogy egy őrző durvább lehet, mint egy démon? – Küzdeni akarsz ellenem, igaz? Rajta! Mindkettőnk dolgát megkönnyítenéd.

Tótágast állt a gyomrom. Petr tudta, hogy bajba kerülnék, és fakó szemében feltűnően villant meg a kegyetlenség. Ráadásul tisztában voltam vele, hogy semmi kivetnivalót nem lát abban, amit művel. Tettei semmiképpen sem mocskolták volna be a lelkét, mivel őrzőként az makulátlanul tiszta marad, bármit kövessen is el. Mintha szabad kezet kapott volna akármihez. Közelebb húzódott hozzám, lélegzete forrón érte az arcomat.

– Megbánod még, hogy Abbot annak idején nem oltotta ki egyből a nyomorúságos kis életed!

Tojtam a szabályokra.

Felrántottam a térdem, és a legfájóbb pontján találtam Petrt. Mély nyögést hallatott, és eleresztett, a lába közé szorította a kezét. Meg perdültem, és felrohantam a lépcsőn, vissza se néztem. Az emeled folyosón szemtől szembe találtam magam Petr apjával. Igyekeztem nem mutatni semmiféle reakciót, de nehéz volt ügyet sem vetni a csúnya forradásra, ami áthasította a száját. Abbot azt mesélte nekem, hogy egy királydémon sebezte meg így Elijah-t.

Elijah undorodva mért végig, de egy szót sem szólt, miközben sietve megkerültem. Beszaladtam a szobámba, és magamra zártam az ajtót. Nem mintha ez bármelyiküket is megállította volna, ha netán úgy dönt, hogy rám tör.

7. FEJEZET

ABBOT AZ ÍRÓASZTALA MÖGÖTT ÜLT, és átvetette egyik lábát a másikon.

– Nem sokat ettél vacsorára. Még mindig rosszul érzed magad?

Lerogytam az asztallal szemközti székre. Csak egy-két falatot bírtam magamba erőltetni a feszült vacsora alatt. Petr egész végig sasolt.

– Nem akarom, hogy itt legyenek.

Abbot a szakállát simogatta. Hosszú, hirtelenszőke haját szokás szerint lófarokba fogta.

– Layla, megértem, hogy ez kellemetlen a számodra. De Elijah biztosított róla engem, hogy Petr nem fog neked gondot okozni.

– Tényleg? Hát, ez fura, ugyanis Petr délután sarokba szorított.

Abbotnak megdermedt a keze, fakó szemébe szúrós tekintet költözött.

– Művelt veled valamit?

– Nem durvult úgy el a helyzet, mint... a múltkor – feszengtem, és éreztem, hogy az arcomba szökik a vér.

Abbot nagyot sóhajtott.

– Nem bírnád egyszerűen távol tartani magad Petitől erre az egy-két hétre?

Ledöbbentem.

– De hát én távol tartom magam tölel Ő nem tartja magát távol tőlem. Ha még egyszer a közelembe jön, én esküszöm, hogy elszívom a...

Abbot az asztalára csapott, mire összerezzentem a széken.

– Ne merészeld, Layla!

Elszorult a szívem.

– Nem gondoltam komolyan. Bocsánat, én csak...

– Ezen nincs mit viccelődni. – A fejét csóválta, úgy beszélt velem, mintha rosszalkodó kisgyerek lennék. – Nagyon csalódott vagyok, hogy egyáltalán eszedbe jut ilyesmit mondani. Ha bármelyik vendégünk meghallana tőled egy ilyen megjegyzést... pláne Petr apja... az jóvátehetetlen kárt okozna.

Borzalmas görcsbe rándult a mellkasom. Gyűlöltem csalódást okozol Abbotnak. Mindent neki köszönhettem: az otthonomat, a biztonságomat, az életemet. Lesütöttem a szememet, a nyakláncomon lógó gyűrűt babráltam.

– Nagyon sajnálom... De tényleg, őszintén.

Hallottam, ahogy Abbot sóhajtva hátradől a székén, és rásandítottam.. Igazán nem állt szándékomban tetézni sok-sok aggodalmát. Lehunyt szemmel dörgölte meg a homlokát.

– Mi az, amiről beszélni akartál velem, Layla?

Egyszeriben nem is tűnt olyan fontosnak az egész zombis ügy. Sem Roth felbukkanása. Nem akartam mást, csak elbújni a szobámban.

– Layla? – ismételte Abbot, és elővett egy vastag szivart az asztalán álló fadobozból. Soha nem gyújtott rá, de szeretett babrálni a gyűjteményével.

– Semmiség – mondtam végül. – Csak történt ma valami a suliban.

Abbot felvonta halovány szemöldökét.

– Az iskoláról akarsz beszélgetni? Tudom, hogy a fiam Denikával meg a kiképzéssel van elfoglalva, de nekem most rengeteg a dolgom. Talán Jasmine szívesen elcsevegne veled.

Úgy lángolt a képem, hogy akár rántottát is süthettem volna rajta.

– Nem fiúkról vagy a jegyeimről akarok csevegni.

Abbot az ujjai között görgette a szivart.

– Minden rendben a jegyeiddel? Úgy tudtam, a tanárnőd megengedi, hogy holnap pótold be az elmulasztott dolgozatot.

Elengedtem a gyűrűt, és bosszúsan markoltam meg a szék karfáját.

– A jegyeimmel minden oké. És holnap megírom a. ..

– Hát ti mit csináltok?

Hátrafordultam. Zayne állt az ajtóban, homokszínű tincsei az arcát keretezték.

– Épp azt próbálom elmesélni apádnak, mi történt ma a suliban.

Zayne bágyadt tekintete meglepettbe csapott át. A férfira pillantott, és szája lassan vigyorra húzódott.

– Na, és hogy megy?

Abbot újból sóhajtott, és visszatette a szivart a dobozba.

– Layla, hamarosan indulnom kell, megbeszélésem lesz a rendőrfőnökkel és a polgármesterrel.

– Egy zombi volt ma a sulimban – böktem ki.

– Mi? – Zayne a székem mögé lépett, és megpöckölte a fülemet. Ellöktem a kezét. – Miről beszélsz? – faggatott.

Abbot szemébe néztem, egyszeriben feszülten figyelt.

– A kazánházban volt, és...

– Honnan tudtad, hogy ott van? – vont kérdőre a férfi, és a lábát lerakva előrehajolt a széken.

Nem beszélhettem nekik Rothról. Eszem ágában sem volt bedobni ezt a témát.

– Én... Megéreztem a szagát.

Zayne leült a mellettem lévő székre.

– Más is látta?

Grimaszoltam.

– Hidd el nekem, ha bárki meglátta volna, már bekerült volna a híradóba. Borzalmas állapotban volt.

– Még mindig az iskolában van? – Abbot felállt, és elkezdte lehúzni inge feltúrt ujját.

– Izé... igen, de nem hinném, hogy gond lesz vele. Nem maradt belőle más, csak egy halom ruha meg trutyi.

– Várjunk csak! – szólt Zayne, és homlokráncolva meredt rám. – Megérezted egy zombi szagát, és pontosan tudva, hogy milyen veszélyes lehet, úgy döntöttél, lemész egyedül a kazánházba, és felméred a helyzetet?

Ránéztem. Fogalmam sem volt, hova akar kilyukadni.

– Hát, ja, igen.

– És megküzdöttél a zombival? Végeztél vele?

Hát...

– Igen.

Zayne jelentőségteljes pillantást vetett Abbotra.

– Apa!

– Mi az? – Tekintetem ide-oda cikázott kettőjük között.

Abbot megkerülte az asztalt, ismét nagyot sóhajtott.

– Mi a szabály, Layla?

Nyugtalanul rándult görcsbe a gyomrom.

– Nem szoktam veszélybe sodorni magam, de...

– Zayne elmondta nekem, hogy a minap követtél egy pózoló démont egy sikátorba – vágott a szavamba Abbot, totál felvéve az apui üzemmódot. Méghozzá a csalódott apai üzemmódot. – És kiderüli, hogy valójában kereső volt.

– Én... – Becsuktam a számat, és Zayne-re sandítottam. Kerülte a pillantásomat, az apját figyelte. – Nem volt nagy ügy.

– Követni egy pózoló vagy akármilyen más démont egy sikátorba igenis nagy ügy, Layla. – Abbot karba tette a kezét, bosszús tekintetével szinte felnyársalt. – Több eszed is lehetne. Rajtunk kívül senki sem látja a jelölésedet. Semmi okod követni egy démont egy elszigetelt helyre. Ma pedig ahelyett, hogy megkeresed a zombit, fel kellett volna hívnod Morrist, és ő felébresztett volna minket.

Banyek. Összehúztam magam a széken.

– De...

– Csak semmi „de”, Layla. Mi történt volna, ha valaki meglátja azt a zombit? Az a dolgunk, hogy titokban tartsuk az igazságot. Az emberiségnek bizonyíték nélkül kell hinnie abban, hogy létezik a menny és a pokol.

– Talán kevesebbet kéne jelölgetnie – javasolta Zayne. – Elvégre nélküle is boldogulunk. Őszintén szólva eléggé nagy lustaság a részünkről Layla jelölésére hagyatkozni a helyett, hogy mi magunk keresnénk meg a démonokat.

Rábámultam, de földöntúli szépsége helyett azt láttam a lelki szemeim előtt, ahogy szertefoszlik a szabadságom.

– Senki sem szerzett ma tudomást a zombiról!

– Nem ez a lényeg – csattant fel Abbot. – Több eszed kéne hogy legyen, Layla. Súlyos következményeket kockáztattál azzal, hogy nem szóltál nekünk, arról nem is beszélve, hogy kockára tetted az életed.

Csalódottsága napnál is világosabb volt. Szorongva fészkelődtem a széken, úgy éreztem magam, mintha összementem volna.

– Muszáj lesz ma este szétnéznünk az iskolában – mondta Zayne. – Szólj a rendőrfőnöknek, hogy lépjen kapcsolatba az igazgatóval! Mondd nekik azt, hogy csak rutinellenőrzésről van szó, akkor nem fognak gyanút.

– Jó ötlet! – Abbot büszkén mosolygott a fiára.

Felkaptam a vizet.

– Akkor mostantól nem jelölhetek meg démonokat?

– Ezt még fontolóra kell vennem – felelte Abbot.

Egyáltalán nem tetszett nekem ez a válasz. Még a gondolatát is gyűlöltem, hogy nem hagynak többet jelölgetni. Egyedül ezzel ellensúlyozhattam az ereimben csörgedező démonvért, vagy legalábbis jobban éreztem magam tőle. Nagy fájdalmat okoztak volna azzal, ha megfosztanak ettől a feladattól. Ráadásul ez lehetővé tette, hogy kiszabaduljak a házból, és Petr jelenlétében ez még a szokottnál is fontosabbnak tűnt. Még egyszer bocsánatot kértem, aztán elhagytam Abbot dolgozószobáját. Úgy éreztem, menten sírni és üvölteni kezdek. Vagy megütök valakit.

Zayne utánam jött.

– Várj!

A lépcsőhöz érve megtorpantam, egyszeriben úrrá lett rajtam a harag. Megvártam, hogy beérjen.

– Muszáj volt szólnod neki a keresőről a sikátorban? Kösz szépen!

A homlokát ráncolta.

– Tudnia kellett róla, Layla. Nem vigyáztál magadra, bajod eshetni volna.

– Akkor miért nem vitattad ezt meg velem, ahelyett, hogy az apuci kádhoz rohantál volna?

A fogát csikorgatta.

– Nem rohantam apámhoz.

Karba tettem a kezemet.

– Pedig nekem nagyon úgy tűnik.

Zayne ismerős sóhajt hallatott, ami azt üzente: Gyerekesen viselkedsz, és kezdesz az idegeimre menni. Ügyet sem vetettem rá.

– Mégis miért javasoltál olyasmit, hogy hagyjam abba a jelölgetést? Tudod jól, hogy milyen fontos ez nekem.

– A biztonságod sokkal fontosabb. Te is tudod, hogy a többiekkel ellentétben én már eleve sem hagytalak volna fel-alá rohangászni Washingtonban, démonokat keresgélve. Veszélyes.

– Tizenhárom éves korom óta jelölgetek, Zayne. Még soha nem történt semmi baj...

– Egészen néhány nappal ezelőttiig – szakított félbe, és az arcába szökött a vér a haragtól. Zayne nagyon ritkán rágott be rám, de amikor igen, az brutális volt. – És nem csak erről van szó. Fiatal és csínon vagy. Ki tudja, miféle alakok figyelmét hívod fel magadra?!

Bármilyen más körülmények között örömmámorban úsztam volna azt hallva, hogy csinosnak nevez, most azonban bók ide vagy oda, be akartam verni a képét.

– Tudok vigyázni magamra.

Farkasszemet nézett velem.

– Amit tőlem tanultál, az nem mindig lesz elég.

Következő szavaimat nemcsak a bosszúság provokálta ki belőlem, hanem a vágy is, hogy bizonyítsam, nem vagyok holmi védtelen virágszál.

– Pontosan tudom, hogyan intézhetek el bárkit.

Zayne azonnal megértette, mire célzok. Elszörnyedés és hitetlenkedés suhant át az arcán.

– Így védenéd meg magad? Azzal, hogy elveszed valaki lelkét? Remek.

Máris megbántam, hogy ilyet mondtam. Rögtön visszakoztam.

– Igazából nem gondoltam komolyan, Zayne. Ezt te is tudod.

Láthatóan nem volt teljesen meggyőződve erről.

– Hagyjuk! Dolgom van.

– Denika ágyában? – csúszott ki a számon, mielőtt észbe kaptam volna.

Zayne lehunyta a szemét, és amikor ismét rám nézett, zárkózott, hideg volt a tekintete.

– Hát ez roppant érett volt. Jó éjt, Layla!

Könny szökött a szemembe, így csak homályosan láttam távolodó alakját. Folyton zűrt okoztam, pedig nem is akartam. Úgy tűnt, csak ehhez értek. Megfordultam, és megláttam Petrt, aki a szalon ajtajában ácsorgott. Gúnyos vigyora elárulta, hogy elejétől végéig hallotta a szóváltásunkat Zayne-nel – és nagyon élvezte.

Zakatoló szívvel és kaparó torokkal riadtam fel. A takaró a lábam köré csavarodott, irritálta a bőrömet. Az oldalamra fordultam, és a vekker neonzöld kijelzőjére meredtem.

Hajnali 2:52.

Valami édesre volt szükségem.

Félrelöktem a takarót, és fölkeltem. Hálóingem nyirkos bőrömhöz tapadt. A folyosón egyetlen lámpa sem égett, de én a koromsötétben is ismertem a járást. Rengeteg éjszakán tört rám a kínzó vágy, így kénytelen voltam vakon, nesztelenül elzarándokolni a konyhába.

Lementem a lépcsőn, és sietve átvágtam a homályos szobákon. Elgyengült a lábam, kalapált a szívem. Nem élhetek így tovább.

Reszkető karral nyitottam ki a hűtő ajtaját. Sárga fény hullott csupasz lábamra és a padlóra. Lehajoltam, türelmetlenül keresgéltem a narancslé dobozát a vizespalackok meg tejesüvegek között. Már olyan bosszús lettem, hogy meg tudtam volna rúgni valamit, mire megtaláltam a dzsúszt a tojások mögött.

A doboz kicsúszott remegő kezemből, a padlónak csapódott, és a ragacsos gyümölcslé beborította a lábujjaimat. Elfogott a sírhatnék, és nem bírtam megálljt parancsolni a könnyeknek. Az ég szerelmére, képes voltam bőgni egy kis kiömlött narancslé miatt! Tuti ez volt életem egyik legbénább pillanata.

Lerogytam a ragacsos tócsa mellé, ügyet sem vetve a hűtőből áradó hidegre.

Csak a jó ég tudja, meddig üldögéltem ott, mire végre becsaptam a hűtő ajtaját. A konyha erre sötétbe borult. Igazából nem is bántam. így legalább eltakart a sötétség leple, miközben ilyen röhejesen hülyén viselkedtem. Nem hiányzott, hogy bárki is tanúja legyen a kiakadásomnak.

Aztán halk szárnysuhogás ütötte meg a fülem, és egyre hangosabb lett, ahogy valaki a konyha felé közeledett. Megdermedtem, még a lélegzetem is elakadt. Megéreztem a szárnycsapások szelét. Felnéztem, és egy sárga szempárt és tépőfogakat pillantottam meg a színre-felületre egyaránt csiszolt gránitra hasonlító arcon. Az orr lapos volt, két vékonyka réssel. A leomló, sötét hajból két, befelé görbülő szarv állt ki.

Denika a valódi alakjában ugyanolyan lenyűgöző látványt nyújtott, mint emberi bőrben.

Leszállt mellém, karma kopogott a csempén, ahogy a konyhaszigethez lépett, és fogott egy guriga papírtörlőt.

– Kell segítség? – hajolt fölém.

Fura volt látni, ahogy egy majdnem kétméteres gorgó papírtörlőt nyújt nekem. Lebámult rám, sötétszürke ajka bizonytalan mosolyig húzódott.

Az arcomhoz kaptam a kezem, sietve elmaszatoltam a tenyeremmel a könnyeimet, majd elvettem a felém nyújtott törlőt, hogy felitassam a kiömlött dzsúszt.

– Koszi!

Denika leguggolt, behúzta a szárnyát, és egyetlen törléssel eltüntette a tócsa nagy részét.

– Rosszul vagy?

– Semmi bajom. – Felkaptam a gyümölcsleves dobozt. Üres volt. Csúcs.

Denika gombóccá gyűrte a használt törlőt. Ujjai hosszúak és kecsesek voltak, ám a karma könnyedén áthatolt a bőrön, az izmon, akár a fémen is.

– Nem úgy festesz, mint akinek semmi baja – mondta óvatosan – Zayne mesélte nekem, hogy gyakran elfog téged... a rosszullét.

Felkaptam a fejem. Újult erővel öntött el az elárultság érzése, majdnem szétrobbantam a dühtől. Szóhoz sem jutottam.

Denika arca megnyúlt.

– Zayne csak aggódik érted, Layla. Nagyon fontos vagy neki.

Reszketve felkaptam az átázott papírtörlőket meg az üres dobozt, és nagy nehezen lábra álltam.

– Nahát! – nevettem erőltetettem – Tényleg? Ezért beszélt neked a gyakori rosszullétemről?

A lány lassan kihúzta magát.

– Csak azért szólt róla, hogy segíthessek, ha bármire szükséged volna. – Az arckifejezésemet látva elhátrált. – Layla, én nem ítéllek el. Épp ellenkezőleg, szerintem elképesztően erős vagy.

Ismét könnyek csípték a szememet, ezúttal még keserűbbek, mint amiket az előbb hullattam. Az nem volt titok, hogy miért vágyom örökké édességre, de csak Zayne tudta, milyen keservesen küszködöm – egész mostanáig. El sem tudtam hinni, hogy elárulta Denikának. És megkérte a csajt, hogy tartsa rajtam a szemét? Az nem volt kifejezés, hogy megalázva éreztem magam.

– Layla, nincs szükséged valamire? Elugorhatok a boltba, hogy hozzak neked gyümölcslevet.

Kidobtam a szemetet a kukába, és kihúztam magam.

– Nem fogom rád vetni magam, és kiszívni a lelked, ha ettől tartasz.

Denika felhördült

– Ez eszembe se jutott... Szó sincs róla! Egyszerűen csak úgy tűnik, mintha szükséged lenne valamire, és én szeretnék segíteni.

Megpördültem. A lány még mindig a hűtő mellett állt, és kitárta a szárnyát, ami majdnem másfél méterre nyúlt el mindkét irányba.

– Nincs semmi bajom. Nem kell szemmel tartanod engem. - Elfordultam, de megtorpantam az ajtóban, és próbáltam lélegzethez jutni. – Ja, és add át hálás köszönetemet Zayne-nek!

Mielőtt Denika reagálhatott volna, elhagytam a konyhát, és visszamentem a szobámba. Bebújtam az ágyba, és a fejemre húztam a takarót. Időről időre görcsösen összehúzódtak az izmaim és meg-megrándult a lábam. Egyre csak ugyanaz a gondolatjárt a fejemben:

Nem élhetek így tovább.

8. FEJEZET

– JÓL VAGY? – kérdezte Stacey abban a pillanatban, hogy leült mellém a bioszteremben. – Úgy nézel ki, mint a mosott szar.

Még felnézni sem volt erőm.

– Koszi szépen, haver.

– Hát, bocsi, de ez van. Úgy festesz, mint aki átsírta az egész éjszakát.

– Csak allergia. – Lehajtottam a fejem, hogy a hajam az arcomba hulljon. – Te viszont rémesen virgoncnak tűnsz ma reggel.

– Ugye, hogy ugye? – sóhajtott Stacey boldogan. – Anyu ma reggel nem szúrta el a kávémat, mint mindig. Tudod, menynyire kiakadok, valahányszor elcseszi, vagyis kábé minden rohadt reggel, de ma csoda történt! Isteni mogyorós kávét csinált nekem, úgyhogy az én világomban most minden szép és jó. Na mindegy. Mit művelt Zayne?

– Micsoda? – kaptam fel a fejem, és homlokráncolva néztem a barátnőmre.

Együttérző pillantást vetett rám.

– Zayne az egyetlen, aki miatt sírni szoktál.

– Nem is sírtam.

Ki söpörte a frufruját a szeméből.

– Aha, persze. Muszáj lesz túltenned magad rajta, és összejönnöd valaki mással. – Elhallgatott, majd az ajtó felé biccentett. – Mondjuk, azzal a helyes csávóval. Őmiatta inkább örömkönnyeket hullatnál.

– Nem is hullattam semmilyen... – Elharaptam a mondatot, amikor rádöbbentem, hogy Rothra intett. – Várjunk, miért hullatnék őmiatta örömkönnyeket?

Stacey szeme elkerekedett.

– Ne már, most komolyan? Külön el kell magyaráznom?

Ismét Rothra pillantottam. Akárcsak Stacey, a többi osztálytársam is abbahagyta, amit éppen csinált, csak hogy mind megbámulják a srácot. Még a járásából is sugárzott az arrogancia. Egyszeriben rádöbbentem, miféle örömkönnyekre gondolt Stacey, és céklavörös lettem. Ismét lehajtottam a fejem, és a tankönyvemre meredtem.

A barátnőm vihogott.

Aznap csoportban kellett dolgoznunk bioszon. Stacey legnagyobb örömére a tanárnő mellénk osztotta be Rothot. Meglepő módon a srác szinte egész órán ügyet sem vetett rám, csak Stacey-vel csevegett, aki a melltartóméretét leszámítva mindent elmesélt neki magáról. Bár őszintén szólva úgy gondoltam, hogy ha nem csöngetnek ki, akkor még ezt az információt is megosztotta volna Roth-tal.

Egész nap szar kedvem volt. Ebédnél csak ide-oda tologattam az ételt a tányéromon, miközben Stacey és Éva úgy néztek farkasszemet egymással, mintha vérre ment volna.

Sam megbökött a műanyag villájával.

– Figyu!

– Hmm?

– Tudtad, hogy minden egyes északi államban van Spring- field nevű város?

Éreztem, hogy a szám önkéntelenül is mosolyra görbül.

– Nem, ezt nem tudtam. Néha azt kívánom, bár elférne legalább feleannyi minden az agyamba, mint neked.

Csillogott a tekintete a szemüveg lencséje mögött.

– Szerinted Stacey még meddig fogja szemmel verni Évát?

– Ezt hallottam – közölte Stacey. – A csaj nagyon csúnya pletykákat terjeszt. Azt hiszem, éjjel be fogok törni a házába, és levágom a haját. Aztán talán a képére ragasztom.

Sam elvigyorodott.

– Ez elég fura egy bosszú.

– Ja, tényleg furcsa – helyeseltem, és kortyoltam a vizemből.

Stacey grimaszolt.

– Ha hallottad volna, miket hazudozik rólad, nagyon is tetszene neked a hajlevágós ötlet.

– Jaj, arra gondolsz, hogy már egy sör után bármire kapható vagyok? Vagy arra, hogy szolga vagyok a saját házamban? – Visszacsavartam a vizesüveg kupakját, és néhány pillanatig azt fontolgattam, hogy Éva képébe vágom.

Sam levette a szemüvegét.

– Én erről nem hallottam.

– Azért, mert te semmit sem hallasz meg, Sam – mondta Stacey. – Éva irtó gonosz dolgokat pletykál Layláról. Én ezt nem hagyom annyiban.

Enyhe borzongás futott végig a gerincemen, belém fojtva a választ. Balra néztem, és döbbenten pillantottam meg az asztalunk mellett álló Rothot. Most először láttam őt a menzán. Valamilyen oknál fogva azt hittem, hogy nem is szokott enni. Stacey meg sem próbálta leplezni a meglepődöttségét.

– Roth! Hát eljöttél!

– Mi? – Össze voltam zavarodva, ahogy láthatóan Sam is.

Roth lehuppant a mellettem lévő székre, a képén öntelt vi-gyorral

– Stacey bioszon hívott, hogy ebédeljek veletek. Talán nem figyeltél?

Hitetlenkedő pillantást vetettem a barátnőmre. Ő csak mosolygott.

– Hű, hogy ez milyen rendes volt tőled – mondtam neki lassan.

Sam tekintete Stacey és köztem ingázott, majd megállapodott Rothon. Félszegen kezet nyújtott a srácnak. Legszívesebben elhúztam volna a karját.

– Sam vagyok. Nagyon örvendek.

A két fiú kezet rázott.

– Az én nevem Roth.

– Nahát, ez fura. Mármint, tényleg ez a keresztneved? – kérdezte Sam. – Azt hittem, a Roth vezetéknév. Talán egy hírességről neveztek el?

Roth felvont szemöldökkel bámult a barátunkra.

– Bocsi! – sóhajtotta Stacey. – Sambe nem szorult semmi társasági érzék. Előre szólnom kellett volna.

Sam összehúzott szemmel meredt Stacey-re.

– Most mi van? Egy csomó hírességet hívnak Rothnak. Ott van például Tim Roth, a színész, vagy Philip Roth, az író, meg Dávid Lee Roth, az énekes. Talán egyikükről se hallottál még?

– Gimnazista lány vagyok. Mégis miért érdekelnének ezek a vén manusok? Egyébként is, ugyan ki foglalkozna ennyit a nevekkel rajtad kívül? – vágott vissza Stacey, majd felkapta a villáját, és meglengette Sam arca előtt. – Most mindjárt az jön, hogy a műanyag evőeszközök gyártásával kapcsolatos határtalan tudásoddal próbálsz elkápráztatni minket.

– Sajnálom, ha kínosan érint, amiért én ennyi mindent tudok, te meg semmit – lökte félre a villát Sam, és elvigyorodott. - Biztos nehéz lehet olyan aprócska aggyal élni, mint a tiéd.

Roth megbökött a könyökével. Ijedtemben kis híján leestem a székről.

– Ezek ketten mindig ilyenek?

Elsőre ügyet sem akartam vetni rá, de amikor az arcára pillantottam, azon kaptam magam, hogy nem bírom levenni róla a szemem. Az nem kifejezés, hogy nyugtalanító volt őt a suli menzáján látni. Eddig azt hittem, hogy csak bioszon jelent meg, aztán eltűnt. Talán más órákra is bejárt?

– Mindig – motyogtam.

Elmosolyodott, és a barátaimra nézett.

– Szóval, miről dumáltatok, mielőtt szóba kerültek a hírességek meg az evőeszközök?

– Semmiről – vágtam rá.

– Éva Hasherről... arról a ribiről, ott, ni – mutatott a csajra Stacey. – Mindenféle szarságot terjeszt Layláról.

– Kösz szépen! – Legszívesebben azonnal elhúztam volna a csíkot.

– Hallottam – felelte Roth. – Ezek szerint épp a bosszút tervezgetitek?

– De még mennyire! – bólogatott Stacey.

– Hát, kezdetnek például...

– Nem! – fojtottam belé a szót. – Semmi szükség bosszúra, Roth. – Mérget mertem volna venni rá, hogy az ő tanácsai egyenes úton a pokolba vezetnének.

Félresöpört egy haj tincset az arcából. Ma nem meredeztek a tincsei, és ez egészen ínyemre volt. így sokkal lágyabbnak tűntek a vonásai. Na, nem mintha csak egy kicsit is tetszett volna a haja, az arca vagy akármije.

– Pedig a bosszú olyan jó móka!

Sam Rothra pillantott, és visszavette a szemüvegét.

– Te nem ismered Stacey-t. Amikor legutóbb bosszút forralt, el akart lopni hozzá egy flakon gázspray-t meg egy autót.

Roth szeme elkerekedett.

– Hűha! Ez kemény.

Stacey kinyújtózott, a vigyora fülig ért.

– Mit mondhatnék? Ha rossz útra térek, akkor nem fogom vissza magam.

A démon ettől láthatóan nagyon belelkesült, amit nem is csodáltam. Gyorsan közbeszóltam, mielőtt Roth bármit is javasolhatott volna Stacey-nek.

– Szóval... Mit csináltok a hétvégén?

Sam vállat vont.

– Azt hiszem, elmegyek megnézni egy előadást a régi művházban, Mivel egy bizonyos valaki nem hozta össze nekem az évszázad interjúját, kénytelen leszek a népművészetről cikket írni. Imádkozzatok értem!

Ernyedten dörgöltem meg a homlokomat.

– Bocsi. Mondtam, hogy ne reménykedj! Az őrzők hírhedten kerülik a médiát, ezt te is tudod.

– Roth, hallottál róla, hogy Laylát őrzők fogadták örökbe? - Stacey megbökött az asztal alatt. – Ez nem akaszt ki⁹

Hiába volt a legjobb barátnőm, erre majdnem lekevertem neki egyet.

– Hogy kiakaszt-e? – vigyorgott Roth. – Nem, dehogy. Szerintem ez nagyon... király.

Lassan feléje fordultam.

– Tényleg?

El se akartam hinni, de vigyora kis híján angyali mosollyá változott.

– Hát persze! Teljes szívemből csodálom az őrzőket. Hová is lennénk nélkülük?

Alig bírtam megállni a nevetést. Ez egy démon szájából egyszerűen röhejesen hangzott. De hiába sikerült magamba fojtanom a kacagást, az ajkam mosolyra húzódott, mielőtt még észbe kaptam volna. Ismét találkozott a pillantásunk Roth-tal, ám ezúttal mintha szertefoszlott volna körülöttünk a menza.

Tudtam, hogy a világ továbbra is körbevesz minket, és hallottam a megint civakodó barátaimat, mégis úgy éreztem, mintha Roth meg én csak kettesben lennénk. Nagyot dobbant a szívem, és egész testemen borzongás lett úrrá.

Észre sem vettem, mikor hajolt közelebb hozzám, de meleg lehelete egyszer csak az arcomat, a számat érte. Elakadt a lélegzetem. Kissé szétnyílt az ajka, és arra gondoltam, vajon milyen érzés lenne megérinteni, végigfuttatni rajta az ujjaimat.

– Mi jár a fejedben? – mormolta, és lecsukódott a szeme.

Magamhoz tértem a kábulatból, eszembe jutott, kire és mire bámulok éppen. És hogy olyasmiket gondolok róla, amiknek meg sem lenne szabad fordulniuk a fejemben. Haragudnom kellett volna rá a tegnap történtek miatt, és a számtalan egyébért, amit abban a pár napban művelt, mióta csak megismertem.

Szédelegve az ajkamba haraptam, és arra összpontosítottam, hogy min vitatkoznak éppen a barátaim. Az ananászról meg a cseresznyéről magyaráztak valamit, de én néhány másodperccel később lopva ismét Rothra sandítottam. Öntelt volt a mosolya, sőt egy kissé még merész is.

És nekem az a baljós érzésem támadt, hogy nagy bajban vagyok.

Miután megírtam a pótlódogát bioszból, beraktam a tankönyveimet a szekrényembe. Abbot valószínűleg nem akarta volna, hogy ma délután jelölgetni menjek, de én akkor is ezt terveztem. Sokkal inkább reszkíroztam volna meg a klán vezetőjének haragját, mint hogy bezárkózzam a szobámba, vagy el kelljen viselnem Petr közelségét. Miután becsaptam a szekrény ajtaját, különös borzongást éreztem. Felpillantottam, és megállt bennem az ütő.

Roth dőlt az enyém mellett lévő szekrénynek, kezét farmerja zsebébe dugva.

– Mi a helyzet? – kérdezte.

– Jesszusom! – hátráltam el tőle botladozva. – A szívbajt hozod rám!

Szája féloldalas mosolyra görbült.

– Hoppá...

A váltamra kaptam az iskolatáskámat, és sietve a kijárat felé indultam, ám Roth könnyedén utolért. Kinyitottam a nehéz fémajtót, jólesett a kora esti hűvös levegő.

– Mit akarsz?

– Gondoltam, örülnél, ha tudnád, hogy tegnap szépen eltakarítottam a zűr nyomait.

Ezt magamtól is sejtettem, mivel Abbot és Zayne azt mondták, körülnéznek a suliban, és nem rángattak ki az ágyból az éjszaka közepén, hogy a zombi hullája miatt kiabáljanak velem.

– Ezt tényleg jó tudni.

– Most épp jelölgetni indulsz, igaz? Pedig szépen megkértelek, hogy állj le ezzel. Nem hagyhatom, hogy egyedül csináld.

– Miért nem?

– Már megmondtam neked. Nem biztonságos.

Legszívesebben üvöltöttem volna, de uralkodtam magamon.

– És mégis miért ne volna biztonságos?

Nem válaszolt.

Rém bosszúsan mentem tovább. Az utcán rengetegen siettek a metróállomások felé. Reméltem, hogy a tömegben sikerül megszabadulnom Rothtól. Egy háztömbbel később még mindig mellettem volt.

– Haragszol rám – közölte lazán.

– Azt hiszem, így is mondhatjuk. Nagyon nem bírlak.

Kuncogott.

– Tetszik, hogy próbálsz őszinte lenni.

Gyanakodva pillantottam rá.

– Nem csak próbálok. Totál őszinte vagyok.

Roth erre szélesen mosolygott, kivillant meglepően élesnek tűnő fogsora.

– Ez hazugság. A szíved mélyén igenis bírsz engem.

Ennél jobban már nem is idegesíthetett volna. Leléptem az úttestre.

– Jelen pillanatban nem én hazudok.

Roth teljesen higgadtan felém nyúlt, elkapta a karomat, és visszarántott, pontosan abban a pillanatban, amint egy taxi elhúzott előttem, olyan sebesen, hogy meglebbent a hajam. A taxisofőr dudált, és káromkodva kiabált rám.

– Vigyázz! – mormolta Roth. – Kétlem, hogy kilapítva is ugyan-ilyen csinos lennél.

Azonnal érzékeltem, hogy a mellkasunk egymáshoz simul. Megmagyarázhatatlan melegség öntött el, mintha nyári napfényben fürdőztem volna. Összeforrt a pillantásunk. Ilyen közelről láttam, hogy a szeme nem tisztán aranysárga, hanem sötét, borostyánszínű pettyek vannak benne. A tekintete tajtékzó örvényként szippantott be. Vad illata mindkettőnket belengte.

Tenyerem a mellkasára tapadt. Mégis mikor emeltem föl a kezemet a mellkasához? Fogalmam sem volt, de a tekintetem a szájára vándorolt. Az ajka olyan... közel volt.

Roth vigyora fülig ért.

Magamhoz tértem, és kievickéltem a szorításából. Roth kuncogását hallva ismét elöntött a méreg. Sikerült anélkül átkelnem az úttesten, hogy elütöttek volna. A testem még mindig bizsergett a röpke érintéstől.

És ez nem stimmelt.

Szerencsére akadt valami, amivel elterelhettem a figyelmem. A szemközti sarkon egy ártó démon állt.

Egy épülő szállodánál ácsorgott, a vörös állványzat közelében, ami a készülő homlokzat előtt magasodott. A démon tipikus púnknak látszott, akikből bőven akadt a város utcáin.

– Tudod, szépen megköszönhetted volna, hogy megmentettem az életed – termett mellettem Roth.

Felnyögtem, de az ártón tartottam a szememet.

– Nem mentetted meg az életem.

– Majdnem elkaszált egy taxi. Ha arra vágysz, hogy ledöntsenek a lábadról, én örömmel jelentkezem önként a feladatra. ígérhetem, hogy jól gerincre...

– Be se fejezd ezt a mondatot!

– Csak egy ajánlat volt.

– Hagyjuk! – Figyeltem, ahogy az ártó démon az egyik építőmunkást sasolta, aki éppen lefelé mászott az állványzaton. – Ha szépen megköszönöm, akkor lekopsz végre?

– Igen.

– Köszönöm szépen! – mondtam türelmetlenül.

– Hazudtam.

– Mi? – homlokráncolva néztem fel rá. – Ez szemétség.

Roth odahajolt hozzám, így az arcunk csupán centikre került egymástól. Istenem, hogy milyen csodás volt az illata! Egy pillanatra lehunytam a szemem, de megesküdtem volna, hogy érzem a mosolyát.

– Démon vagyok. Szokásom, hogy időnként hazudok. Éreztem, hogy az ajkam önkéntelenül mosolyra görbül.

Gyorsan elfordultam, nehogy észrevegye.

– Dolgom van, Roth. Menj, idegesíts valaki mást!

– Meg akarod jelölni azt az ártót? – kérdezte. Megálltunk egy videojátékos bolt előtt, néhány üzletre az építkezéstől.

Nem válaszoltam.

Roth a téglaépületnek dőlt.

– Mielőtt megjelölöd azt a kölyköt, és ezzel halálra ítéled, kivárhatnád, hogy lásd, igazából mire készül.

Résnyire húztam össze a szemem.

– Ugyan miért hagynám, hogy olyasmit műveljen, ami kárt fog tenni másokban?

– Honnan tudod, hogy bárkiben is kárt fog tenni? – Roth oldalra biccentette a fejét, mire koromfekete tincsek hullottak tükörsima homlokára. – Még soha nem vártad meg, hogy kiderüljön, tulajdonképpen mit akar csinálni egy démon, igaz?

Már a nyelvemen volt a hazug válasz, de inkább elfordultam, és az irtóra koncentráltam. A tüsi, zöld hajú démon az állát vakargatta, miközben figyelte, ahogy az egyik munkás leugrott az állványról, átment az építkezés egy másik, narancs-sárga védőhálóval elválasztott részére. A pasas felkapott egy fűrészt, és hadonászni kezdett vele, mialatt jót nevetett valamin, amit az egyik cimborája mondott.

– Türelem, várd ki a végét, mielőtt elítéled a srácot! Abból míg nem lehet baj – vont vállat Roth.

Bosszúsan sandítottam rá.

– Én nem ítélem el.

Roth gúnyosan nézett rám.

– Azt szeretnéd, ha úgy tennék, mintha fogalmam se lenne róla, miféle gálád dolgokat művelsz suli után?

– Gálád dolgokat? – forgattam a szemem. – Én csak megjelölöm a démonokat...

– Ami céltáblává teszi a szerencsétleneket, hogy az őrzők később könnyedén elintézhessék őket – fejezte be helyettem a mondatot Roth. – Fogalmam sincs, miből gondolhatod, hogy ez nem egyenlő az önkényes bíráskodással és ítélkezéssel.

– Ez hülyeség! Azt akarod, hogy hagyjak egy démont valami gonoszságot művelni? Szó se lehet róla.

Úgy tűnt, elgondolkodik ezen.

– Tudod, mi a te bajod? – kérdezte végül.

– Nem, de lefogadom, hogy mindjárt felvilágosítasz róla.

– Pontosan, épp erre készültem. Valójában nem akarod látni, mire készül az ártó, mert félsz, hogy kiderül, mégsem valami szörnyűségben mesterkedik, és akkor kénytelen leszel megbirkózni a ténnyel, miszerint a drágalátos őrzőid gyilkosok, nem pedig megmentők.

Szavai hallatán leesett az állam, ám a gyomrom is görcsbe rándult. Tudtam, hogy ha igaz, amit mond, akkor ez az egész világomat a feje tetejére állítja. De nem lehetett igaz. A démonok gonoszok voltak, és kész.

– Jó, legyen! – csattantam fel. – Várok.

Roth pimasz vigyort villantott rám.

– Helyes.

Bosszúsan motyogva ismét az ártóra összpontosítottam. Fogalmam sem volt, hogyan tudom majd megmagyarázni odahaza, mégis miért hagytam egy démonnak, hadd tegyen kárt egy egész utcányi járókelőben. Fontolóra sem vettem, hogy talán mégsem ebben mesterkedik. Az egyszerűen lehetetlen volt. Az egész életem egyetlen szimpla meggyőződés köré épült: a démonok alapból megérdemlik a büntetést, ez vitán felül álló tény.

Az ártó démon ellökte magát a márványlappal borított faltól, és elindult az állványzat mellett, lazán végighúzta az ujjait az alján, majd továbbment az utcán. Néhány másodperccel később hangos recsegés-ropogás hasított a csúcsforgalom zajába, és az állványzat megremegett. A munkások mind odakapták a fejüket. A fűrészes pasas elejtette a szerszámát, és kiabálni kezdett, mire a többiek elrohantak az épület mellől, a fejükre szorítva sárga védősisakjukat. Az állványzat ekkor összeomlott, úgy dőlt le a narancssárga védőháló mögött, akár egy kártyavár.

A felkavarodott porfelhőben golyózáporként repkedtek a káromkodások, a járókelők pedig megtorpantak a járdán, volt, aki nekiállt lefotózni a telefonjával a romhalmazt. És egek, tényleg óriási volt a felfordulás. Ki tudja, mennyi ideig tartott, mire fölhúzták az állványzatot, és milyen szerszámok voltak rajta, de valószínűleg minden tönkrement az omlásban.

Tátott szájjal, dermedten bámultam.

– Hmm – hümmögött mellettem Roth. – Ez az incidens nyilván visszaveti kicsit a projektet, és okozott némi anyagi kárt, de nevezhetjük szörnyűséges, félelmetes gonoszságnak? A, nem hinném.

– De hát... az ártó talán azt akarta, hogy az állványzat a járdára zuhanjon.

– Hitegesd csak ezzel magad!

Senki sem sérült meg. Mintha az ártó direkt megvárta volna, hogy az utolsó munkás is lejöjjön az állványzatról, mielőtt tönkretette az érintésével. Nem bírtam felfogni a látottakat.

Roth a vállamra fektette a kezét.

– Gyere! Keressünk egy másikat!

Leráztam magamról a kezét, ahogy elindultunk a járdán. Roth már megint azt a nyamvadt dalt dúdolgatta.

– Mi ez?

Megtorpant.

– Micsoda?

– A dallam, amit folyton dúdolsz.

– Ja, hogy az! – Elvigyorodott. – A „Paradise City”.

Beletelt néhány másodpercbe, mire kapcsoltam.

– A Guns N’ Rosestól?

– Király szám – felelte.

Találtunk egy másik ártó démont, amelyik az egyik kereszteződésben szórakozott a közlekedési lámpákkal, hogy mind a négy irányból egyszerre mutassanak zöldet. Néhány autó csúnyán összekoccant, de ezúttal sem sérült meg senki. Az ártó a gyalogosok lámpáját is elronthatta volna, hogy sokkal súlyosabb bajt okozzon, de nem tette.

Az egész ügy inkább csintalan volt, mint gonosz.

– Na, akarsz látni még egyet?

– Nem – suttogtam elbátortalanodva, összezavarodottan. De ez csak két démon volt. Ennyi még nem jelenthetett semmit.

Roth felvonta sötét szemöldökét.

– Jelölni akarsz? Nem? Sejtettem. Mi lenne, ha valami mást csinálnánk?

Megálltam a zebránál, és felpillantottam rá.

– Ezért mondtad azt nekem, hogy hagyjam abba a jelölgetést? Mert úgy gondolod, hogy az ártok igazából ártalmatlanok?

– Tudom, hogy ártalmatlanok. Bár nem minden démon az. Sokan közülünk tényleg nagyon veszélyesek, de azok, akiket ti halálra ítéltek, nem mind azok. – Hallgatott egy kicsit, miközben nekem elszorult a szívem. – Viszont a kérdésedre válaszolva: nem. Valójában egyáltalán nem ez volt az ok, amiért le akartalak állítani.

– Akkor meg micsoda?

Nem szólalt meg újra, amíg át nem keltünk a zebrán, és akkor is csak annyit kérdezett:

– Nem vagy éhes?

Válaszul megkordult a gyomrom. Én örökké éhes voltam.

– Roth...

– Még vonzóbbá teszem az ajánlatot: ha velem vacsorázol, mesélek neked az elődödről. Borzasztó kíváncsi vagy arra, aki ugyanolyan volt, mint te, nem igaz? – Megnyerő mosolyt villantott rám. – Lógj velem egy kicsit, és én elmondom, mit tudok róla... De csak a kis kalandunk végén. Annál korábban nem.

Megkerültem egy csapat turistát. Majd megevett a kíváncsiság, és könnyebb volt erre koncentrálni, mint arra a lehetőségre, hogy egész mostanáig talán viszonylag ártalmatlan démonokat ítéltem halálra. Ám Roth-tal alkut kötni szó szerint pokoli rossz ötletnek tűnt.

– Mi ebben a turpisság?

Rémesen ártatlan képet vágott.

– Semmi. Hagyod, hogy veled lógjak, azért cserébe, amit ígértem. Ennyi.

– Az előbb is hazudtál nekem. – Karba tettem a kezemet. – Honnan tudj am, hogy most nem hazudsz?

– Úgy néz ki, ezt a rizikót kénytelen leszel vállalni.

Egy idős pár sétált el mellettünk, és mindketten ránk mosolyogtak. Roth az egyik legelbűvölőbb mosolyával viszonozta a gesztust, miközben én azon tűnődtem, mit tegyek. Abbot valószínűleg nem várt ma tőlem megjelölt démonokat, hiszen abban sem voltam biztos, hogy szabad-e még egyáltalán jelölgetnem. Vettem egy nagy levegőt, aztán kimérten bólintottam.

– Oké.

Roth vigyora fülig ért.

– Csúcs! Tudom is a tökéletes helyet.

– Ez aggasztó – válaszoltam színtelen hangon.

– Te meg izgató vagy.

Elpirultam, és azzal foglaltam el magam, hogy az iskolatáskám pántját igazgattam. Aztán Roth a kezemért nyúlt, és elhúzta a pánttól. Nagyot dobbant a szívem, a képem pedig szinte lángolt.

– Mindig ilyen vagy? – kérdezte Roth, még mindig a kezemet fogva.

– Milyen?

– Ilyen könnyen zavarba hozható. Folyton irulsz-pirulsz, alig bírsz a szemembe nézni. – Végigfuttatta ujjai hegyét a tenyeremen. Égész testemben, minden idegszálammal megborzongtam a cirógatásától, – Mint most. Már megint elpirultál.

Elhúztam tőle a kezemet.

– Te pedig állandóan idegesítő és iszonyú vagy.

Kuncogott. De nem erőltetettem Tényleg szórakoztatták a sértéseim. Tök perverz volt a srác.

– Van egy kis kávézó a Verizon Központ közelében, ahol a világ legjobb muffinját kapni.

– Te szereted a muffint? – hökkentem meg. – Azt hittem, szüzek vérén meg tehénszíven élsz.

– Hogy mi? – Roth ismét elnevette magát, a mély hang nagyon kellemes volt. – Milyen hülyeségeket tanítottak neked az őrzők? Imádom a muffint. Menjünk metróval, vagy inkább sétálnál?

– Sétáljunk! – mondtam. – Nem szeretek metrózni.

Így hát gyalog indultunk el a központ felé, ami nem volt valami közel. Makacsul az előttem tündöklő lelkeken tartottam a szemem, de még így is Roth kötötte le minden figyelmem. Az volt a legfurcsább, hogy valahányszor ránéztem, és nem láttam rajta lélek jelét, elszörnyedés helyett megkönnyebbülést éreztem. Gyötrelmes volt egész nap lelkek között lenni. Roth üressége egy kis időre megnyugvást jelentett.

Ám ennél többről volt szó.

Roth-tal lenni egészen felszabadító volt. Zayne-en és az őrzőkön kívül egyedül ő tudta rólam az igazat. Még a legjobb barátaimmal sem lehetettem őszinte. Roth pontosan tudta, mi vagyok, de csöppet sem zavartatta magát miatta. Zayne-t meg a többi őrzőt nagyon is zavarta a dolog. Igaz, hogy Roth felsőbbrendű démon volt, csak a jó ég tudja, miféle hatalommal, de az ő társaságában nem kellett megjátszanom magam.

– Én sem szeretek lemenni a föld alá – szólalt meg Roth néhány perccel később.

– Miért nem? Nem emlékeztet eléggé az otthonodra?

– Túlságosan is emlékeztet rá.

Felnéztem rá. Zsebre dugott kezével és őszinte arckifejezésével furcsán védtelennek tűnt. De amikor lepillantott rám, szeméből egy ragadozó tekintete sütött. Megborzongtam, és hunyorogtam a nap lementében.

– Na, és tulajdonképpen milyen odalent?

– Forró.

A szememet forgattam.

– Azt magamtól is sejtettem.

Roth menet közben letépett egy őrzőellenes szórólapot egy pad hátáról, és a kezembe nyomta.

– Hasonlít az itteni világra, csak sötétebb. Szerintem azt próbálja utánozni, ahogy a földön vannak a dolgok, de minden eltorzul. Nem valami szép hely. Rengeteg a szikla, a véget nem érő folyó meg a pusztaság, ahol egykor városok álltak. Nem hinném, hogy tetszene neked.

A szórólapon a szokásos elnagyolt kép volt. Kidobtam a legelső útba eső kukába.

– Neked tetszik?

– Van más választásom? – kérdezte komoran. Éreztem, hogy engem néz, a reakciómat figyeli.

– Szerintem van. Te döntőd el, hogy tetszik, vagy nem tetszik.

Elhúzta a száját.

– Ez a világ jobban tetszik.

Igyekeztem kifejezéstelen képet vágni, miközben megálltunk egy újabb forgalmas kereszteződésnél.

– Gyakran jössz fel ide?

– Gyakrabban, mint kéne.

– Ez meg mit jelent? – Felemeltem a fejem, nem riadtam meg átható tekintetétől.

– Idefönt minden olyan... valódi. – A derekamra tette a kezét, hogy átkísérjen a zebrán. Tenyerének nyomása szinte égetett vékony felsőmön keresztül, de az érzés furcsamód... csodás volt. – Na, és mondd csak, mióta jel öl getsz démonokat?

Az ajkamat harapdáltam, nem tudtam, mennyit lenne szabad elmondanom neki.

– Tizenhárom éves koromban kezdtem.

Összevonta a szemöldökét.

– Olyan sokáig tartott, mire az őrzők rájöttek, hogy képes  vagy rá?

– Nem. Miután... megtaláltak, hamar kiderült, hogy látom  mások lelkét. Gondolom, locsogtam róla, hogy látom a lelkűket, vagy valami. De az csak véletlenül derült ki, hogy képes vagyok megjelölni a démonokat.

– Mi történt? – kérdezte Roth, és elengedte a derekamat.

– Kábé tízéves voltam, hajói emlékszem, és az egyik őrző elvitt hazulról, hogy együnk valamit – meséltem. – Sorban álltunk a kalodánál, és megláttam egy nőt, akinek nem volt aurája. Aztán ahogy haladt a sor, véletlenül hozzáértem. És a csaj egyszeriben mintha felragyogott volna. De ezt az őrzőn kívül láthatóan senki sem vette észre.

– És a többi már történelem? – kérdezte Roth megvetően. – Szóval az őrzők találtak egy félvér démont, aki látja mások lelkét, és képes megjelölni a pokolfajzatokat. Ezek szerint igencsak kapóra jöttél nekik.

– Nem értem, mit akarsz ezzel. Hogyhogy „kapóra jöttem” nekik? Ne feledd, hogy félig én magam is őrző vagyok!

Rám nézett.

– Nem mondhatod komolyan, hogy soha nem gondolkodtál el azon, vajon nem csak a képességeid miatt vettek-e magukhoz?!

– És téged talán nem azért érdekellek, amire képes vagyok? - vágtam vissza, és igencsak büszke voltam a merészségemre.

– Még szép, hogy azért érdekelsz, amire képes vagy – felelte közömbösen. – Ezt egy pillanatig sem lepleztem.

Félreálltam egy csapat korombeli lány útjából. Miniszoknyát meg csipkés térdzoknit viseltek, és úgy bámulták Rothot, hogy majd kiesett a szemük.

– Amikor az őrzők rám találtak, még nem tudták, mire vagyok képes. Úgyhogy ne is próbáld rossznak beállítani őket!

– Imádom, amikor az emberek megpróbálják a dolgokat simán jóra és rosszra elkülöníteni, mintha minden ilyen egyszerű volna.

– Ez tényleg ilyen egyszerű. A te fajtád rossz. Az őrzők jók. – A válaszom elég nyersen hangzott. – Igenis jók.

Roth a hajába túrt, mire tincsei borzasán hullottak a homlokába

– És miért vagy ilyen biztos benne, hogy az őrzők csakis jók lehetnek?

– Tiszta a lelkűk, Roth. És megóvják az embereket az olyanoktól, mint te.

– A legtisztább lelkű emberek képesek a legnagyobb gonoszságra. Senki sem tökéletes, legyen akárki vagy akármi, bármiért harcol is, – Roth elkapta a karomat, magával húzott, ahogy megkerültünk egy csoport övtáskás turistát. – Kacérkodom a gondolattal, hogy beszerzek egy ilyen tatyót, csak úgy.

Nem bírtam magamba fojtani a nevetést.

– Nagyon szexis lennél övtáskában – ironizáltam.

Mosolya melegséget varázsolt az arcára... és belém.

– Én szinte bármiben szexis lennék – jelentette ki.

Ismét gúnyosan nevettem.

– Hogy te milyen szerény vagy!

Roth kacsintott.

– A szerénység a lúzereknek való. Márpedig az nem vagyok.

Vigyorogva csóváltam a fejem.

– Mondanám, hogy valószínűleg pokolra kerülsz, de hát, tudod...

Oldalra hajtott fejjel kuncogott.

– Ja, ja. Tudod, hányszor mondták már nekem, hogy menjek a pokolba?

– El tudom képzelni. – Megpillantottam az épületek fölé tornyosuló Verizon Központot.

– Megunhatatlan – mélázott Roth, arcán kis mosollyal.

9. FEJEZET

AMIKOR BEFORDULTUNK A VERIZON KÖZPONT utcájába, közelebb léptem Rothhoz, és az út túloldalára mutattam.

– Amikor kicsi voltam, szerettem a balettstúdióval szemben üldögélni, és az ablakon keresztül figyelni a táncosokat. Bárcsak belém is szorult volna egy icipici a tehetségükből és a kecsességükből! El se hinnéd, milyen látvány, ha táncolok.

– Hmm... – dünnyögte Roth, és aranyszínű szeme felcsillant. – Szívesen megnézném, ahogy riszálod, az biztos.

Vajon más démonoknak is szokásuk volt az ember minden szavát úgy elferdíteni, hogy burkolt szexuális utalás legyen belőle?

A központhoz közeledve egyre nagyobb lett a tömeg, ami egyértelműen azt jelezte, hogy hamarosan megkezdődik a ma esti műsor. Tekintetem megakadt egy páron, akik a sarkon álló épületnek dőlve ölelkeztek. Teljesen elmerültek egymásban, tudomást sem vettek a külvilágról. Alig bírtam megállapítani, hol kezdődik az egyik, és hol végződik a másik. Felütötte bennem a fejét az irigység, így kénytelen voltam elfordítani tőlük a fejem.

Roth látta, hogy a párocskát figyelem, és ördögi vigyor ült ki a képére.

– Szóval, hogy néz ki a jel, amit a démonokon hagysz? – kérdezte.

– Miért, nem látod? – Elmosolyodtam. – Hát, akkor nem árulom el.

Elnevette magát.

– Jogos. Kérdezhetek valami mást?

Rásandítottam. Most már egyenesen előre bámult, és az ajkát biggyesztette.

– Persze.

– Szereted ezt csinálni? Démonokat megjelölni?

– Igen. Valami jót tehetek. Hány ember mondhatja ezt el magáról? – A nyomaték kedvéért sietve hozzátettem: – Szeretem csinálni.

– Nem zavar, hogy a családod hajlandó veszélybe sodorni téged a saját céljai érdekében?

Úgy felizzott bennem a bosszúság, mint valami villanykörte.

– Már nem igazán akarják, hogy továbbra is jelölgessek, szóval egyáltalán nem hajlandóak veszélybe sodorni. Örülök, hogy segíthetek. Te el tudod mondani ugyanezt arról, amit csinálsz, bármi legyen is az? Ugyan! Hiszen gonosz vagy. Tönkreteszed az emberek életét.

– Most nem rólam van szó – vágott vissza könnyedén Roth. - És mit jelentsen az, hogy nem szeretnék, ha továbbra is jelölgetnél? Úgy tűnik, mégiscsak egyetértek valamiben ezekkel az őrzőkkel.

Az iskolatáskám pántját szorongattam, és legszívesebben pofán rúgtam volna saját magam.

– Nem érdekes. Elegem van abból, hogy rólam beszélünk.

Megálltunk a kávézó előtt, amiről Roth beszélt. A kirakatban sorakozó aprósüteményektől és muffinoktól összefutott a számban a nyál.

– Éhes vagy? – suttogott Roth a fülembe.

Közelsége miatt alig kaptam levegőt. Megláttam, hogy a kígyó farka most a gallérja alól kandikál ki. Felemeltem a fejem, és nagyol nyeltem.

– Elmozdult a tetkód.

– Bambi unatkozna, ha egy helyben maradna. – Lélegzete megborzongatta a hajszálakat a fülem mögött.

– O – susogtam. – Szóval... ez az izé a bőrödön lakik, vagy valami?

– Vagy valami. Na, mi legyen, éhes vagy?

Ekkor vettem észre az „Őrzőket nem szolgálunk ki!” táblát az ablakban. Eltöltött az undor.

– Asszem, most már értem, miért kedveled ezt a helyet.

Nevetése megerősítette a gyanúmat.

– Hát, ez szép! – néztem szembe vele. – Őrzőket nem hajlandóak kiszolgálni, bezzeg a te fajtádat simán beengedik.

– Tudom, a sors fintora. Imádom.

A fejemet csóválva léptem be a kávézóba. A süti olyan ínycsiklandónak tűnt, hogy kár lett volna kihagyni. A forgalmas kávézóban kicsit melegebb volt, mint odakint. A helyiséget betöltötte a frissen sült kenyér illata és az asztaloknál üldögélő emberek halk csevegése. Rendeltem egy vegyes felvágottas szendvicset és néhány aprósüteményt. Roth kávét kért, meg egy áfonyás muffint – a muffinos dolgon még mindig nem bírtam túltenni magam. Találtunk hátul egy üres asztalt, én pedig próbáltam nem kiakadni a ténytől, hogy egy démonnal vacsorázom.

Miközben a szendvicsemet eszegettem, törtem a fejem, milyen normális kérdést tehetnék fel neki.

– Mennyi idős vagy?

Roth felpillantott rám, miközben módszeresen falatnyi darabkákra tépkedte a muffinját.

– Úgyse hinnéd el, hiába mondanám meg.

– Valószínűleg nem – vigyorogtam. – De azért egy próbát megér!

Bekapott egy falatka muffint, és lassan elrágta.

– Tizennyolc.

– Tizennyolc... mi? – Megettem a maradék szendvicset, miközben Roth felvont szemöldökkel bámult rám. – Várjunk! Azt akarod mondani, hogy csak tizennyolc éves vagy?

– Igen.

Leesett az állam.

– Mármint, kutyaévekben értve, ugye?

Roth nevetett.

– Nem. Úgy értve, hogy tizennyolc évvel ezelőtt születtem. Tulajdonképpen kölyökdémon vagyok még.

– Kölyökdémon – ismételtem lassan. Ez úgy hangzott, mintha léteztek volna kicsike és ártalmatlan démonocskák. De ez Rothra egyáltalán nem illett. – Ezt most tényleg komolyan mondod?

Bólintott, és lesöpörte a kezéről a morzsákat.

– Irtó döbbentnek tűnsz.

– Mert sehogy sem értem. – Felkaptam az egyik aprósüteményt.

– Hát, a szó szoros értelmében mi, démonok nem is élünk. Ugyebár nincs lelkem.

A homlokomat ráncoltam.

– Talán kénkőből keltél ki, vagy mi?

Roth hátravetette a fejét, és felkacagott.

– Nem. Ugyanúgy fogantam, mint te, viszont a mi növekedésünk teljesen más.

Nem kellett volna kíváncsiskodnom, de nem bírtam megállni.

– Mitől más?

Előrehajolt, és csillogott a szeme, ahogy rám vigyorgott.

– Hát, mi is csecsemőként születünk, azonban pár órán belül kifejlődünk. Ez – intett a testére – csak az emberi alak, amit magamra öltök, ha akarok. Igazság szerint mind eléggé egyformán nézünk ki

– Szóval, mint az őrzők, ti is emberi bőrbe bújtok. Na, és valójában hogy nézel ki?

– Ugyanolyan istenien, mint most, csak teljesen más árnyalatú a bőröm.

Felsóhajtottam.

– Pontosan milyen színű?

Roth fölemelte a csészéjét, és kortyolt belőle. Fejét lehajtva pislogott rám.

– Egy fiúnak is kell, hogy legyenek titkai. Ettől marad rejtélyes.

Grimaszt vágtam.

– Jó, tök mindegy.

– Talán egy szép napon majd megmutatom neked.

– Akkorra már nem fog érdekelni. Bocsi. – Beleharaptam egy újabb aprósüteménybe. – Na, térjünk vissza a tizennyolc éves dologra! Sokkal érettebbnek tűnsz a normális pasiknál. Ez valami démoni dolog?

– Mindentudók vagyunk.

Röhögtem

– Jaj, ne már! Talán eleve mindentudón születtek?

Roth huncutul vigyorgott.

– Alapvetően igen. Nagyjából egyetlen nap alatt nőttem meg újszülöttből akkorára, mint most vagyok. Az agyam is ilyen ütemben fejlődött.

– Ez bazi fura.

Megint kortyolt a kávéjából.

– Na, szóval mennyit tudsz a démoni oldaladról?

És már megint rólam akart beszélni. Felsóhajtottam.

– Nem sokat. Csak annyit árultak el nekem, hogy anyám démon volt, és kész.

– Micsoda? – dőlt hátra Roth. – Te tényleg totál naiv vagy a származásoddal kapcsolatban. Ez aranyos, de furcsamód dühítő is.

A sutit majszoltam.

– Az őrzők szerint így a legjobb.

– És szerinted helyes, hogy semmit sem osztanak meg veled a másik feledet illetően?

Még egyet haraptam a süteményből, és vállat vontam.

– Nem mintha érdekelne a másik felem.

A szemét forgatta.

– Tudod, szerintem ez eléggé diktatórikus. Mármint az,  ahogy az őrzők bánnak veled.

– Ezt meg hogy érted?

– Nem árulnak el neked semmit, ahogy az emberek elől is titkolják az igazat. így könnyebb uralniuk őket. – A kávéját iszogatta, és engem figyelt a csésze pereme fölött. – Akárcsak téged. – Vállat vont. – Bár úgy tűnik, te nem zavartatod magad emiatt.

– Nem uralnak engem. – A süti megdermedt a kezemben, elment tőle a kedvem, és egy pillanatra felmerült bennem, hogy Roth képébe vágom. De kár lett volna elpazarolni egy ilyen tökéletes finomságot. – És lefogadom, hogy te sokat dumcsizol odalent a történelem leghírhedtebb diktátoraival.

– Nem mondanám, hogy beszélgetni szoktam velük – húzta el a száját Roth. – Leginkább forró nyársakat döfök beléjük, ha unatkozom.

Grimaszt vágtam.

– Komolyan?

– A pokol nem kellemes hely azoknak, akik oda juttatják magukat.

Gondolkoztam ezen egy kicsit.

– Hát, igazából meg is érdemlik az örök kínzást. – Körülnéztem a kávézóban, pillantásom végigsiklott a tündöklő lelkeken meg a falakon lógó, bekeretezett portrékon. A korábbi tulajdonosok voltak rajtuk, mind öregek és őszek. Aztán megláttam a vendégek közöli egy bűnöst.

Illetve először csak a lelkét.

A nagyon bűnös lelkét. Az aurája zavaros volt, csupa sötét árnyalat kavargóit benne. Kíváncsi voltam, vajon mit tett. Miután az aurája elhomályosult, megláttam, hogy normális harmincas nőnek tűnik. Szépen öltözött volt, irtó csini cipőben, a táskájára pedig halálosan irigy lettem. Szőke haja kissé sárgás volt, de trendi bubifrizurára vágatta. Teljesen hétköznapinak látszott. Az átlagember számára egyáltalán nem kelthetett félelmetes vagy riasztó benyomást, de én tudtam, hogy a látszat csal. A normál felszín alatt gonoszság rejtőzött.

– Mi az? – Roth hangja mintha messziről szólt volna.

Nagyot nyeltem.

– Annak a nőnek a lelke... rossz.

Úgy tűnt, pontosan érti. Kíváncsi voltam, vajon ő mit lát: egy csinosan öltözött nőt vagy egy bűnöst, akinek rossz tettei elcsúfították a lelkét?

– Mit látsz? – kérdezte Roth, mintha ő is ugyanezen gondolkodna

– Sötét az aurája. Barna. És olyan, mintha valaki vörös festékbe mártott ecsettel fröcskölte volna össze. – Előrehajoltam, alig kaptam levegőt, úgy megkívántam a nő lelkét. – Gyönyörű. Bűnös, de gyönyörű.

– Layla?

Körmöm az asztalba vájt.

– Aha?

– Mesélj nekem a nyakláncodról!

Roth hangja visszarángatott a valóságba. Elkaptam a pillantásomat nőtől, és mély levegőt vettem. Lenéztem a maradék süteményemre, a gyomromat mintha láva töltötte volna meg.

– Mit akarsz tudni?

Elmosolyodott.

– Mindig viseled, igaz?

A nyaklánchoz nyúltam, ujjaim a gyűrű sima fémjéhez értek.

– Igen, pedig nem igazán szoktam ékszert hordani. – Visszafordultam a nőhöz, mintha megigézett volna. A pultnál állt, épp rendelt. – De ez mindig rajtam van.

– Layla, nézz rám! Ne indulj el ezen a lejtőn!

Nagy erőfeszítéssel Rothra összpontosítottam.

– Bocsánat! Csak, hát, olyan nehéz...

Összevonta a szemöldökét.

– Nem kell mentegetőznöd olyasmiért, ami természetes a  számodra, de ha elveszed egy ember lelkét... onnan nincs visszaút.

Különféle érzelmek öntöttek el. Először is a meglepetés. Miért nem akarta Roth, egy felsőbbrendű démon, hogy felugorjak az asztaltól, és kiszívjam egy ember lelkét? Am ezt a szomorúság keserű hulláma követte.

– Mit érdekel az téged?

Roth nem válaszolt.

Felsóhajtottam.

– Ez nem természetes... Hogy ezt akarom attól a nőtől,  vagy bárki mástól, ha már itt tartunk. Még egy fiúhoz sem kerülhetek közel, Roth. Ez az életem. – Felkaptam egy sütit, és meglengettem az arcom előtt. – Nekem csak ez jut. Kénytelen vagyok a cukorral beérni. Ha így folytatom, előbb-utóbb tuti cukorbeteg leszek.

Roth igéző arcát komor kifejezés felhőzte el.

– Az életed nem csupán arról szól, hogy mit nem tehetsz, hanem sokkal többről. Mi van mindazzal, amit megtehetsz?

Elnevettem magam, és a fejemet csóváltam.

– Te egyáltalán nem ismersz engem.

– Jobban ismerlek, mint hiszed.

– Hát, ez hátborzongató. És te démon létedre prédikálsz itt nekem az életről. Ez valahogy alapból nem stimmel.

– Nem is prédikáltam.

A pultra pillantottam. A nő eltűnt. Lejjebb csúsztam a széken, a megkönnyebbülés olyan édes volt, akár a sütemény.

– Na, mindegy, a nyaklánc az édesanyámé volt. Világéletemben hordtam. Nem is tudom, miért őrizgetem. Mármint, tiszta hülyeség, hiszen anyám démon volt, aki még csak nem is akart engem, Mégis folyton a nyakamban lóg a gyűrűje. Tök szánalmas.

– Nem vagy szánalmas.

Elmosolyodtam, nem is értettem, miért mondtam el neki mindezt. Azt még Zayne-nek sem vallottam be soha, hogy szánalmasnak érzem magam a nyaklánc miatt. Megint haraptam a sütiből, aztán leraktam a szalvétára.

Roth olyan gyorsan mozgott, mint Bambi. Átnyúlt az asztal fölön, elkapta a kezemet, és a szájához emelte. Mielőtt egyáltalán reagálhattam volna, lenyalta az ujjaimról a sütemény morzsáit.

Felhördültem, alig kaptam levegőt. Erős borzongás futott végig a karomon, a mellkasomon, aztán továbbterjedt, sokkal lejjebbre. Furcsa érzés lett úrrá rajtam, feszült és nyomott, mégsem kellemetlen.

– Ez... feszélyez.

Roth félig lesütött szemmel pillantott fel rám.

– Azért, mert élvezed.

Tényleg nagyon élveztem, de elhúztam a kezem, és körülnéztem a kis kávézóban. Egyszeriben irtóra kimelegedtem.

– Ezt ne csináld még egyszer!

Elvigyorodott.

– De hát olyan fincsi vagy!

A szalvétába töröltem a kezemet.

– Na jó, azt hiszem, végeztünk.

Ismét elkapta a kezem.

– Ne! Még ne menj! Csak most kezdünk belejönni.

A szemébe néztem, és úgy éreztem, mintha... Mintha zuhannék. Mibe?

Összekulcsolta az ujjait az enyémekkel.

– A barátkozásba.

Sűrűn pislogtam.

– Mi nem lehetünk barátok.

– Miért nem? – Roth megszorította a kezem. – Talán tiltja egy szabály, amiről nem tudok?

Hirtelenjében már nem is voltam olyan biztos a dologban. Roth felállt, hogy fizessen, én pedig megpróbáltam kiokoskodni, mi is folyik kettőnk között. Vajon tényleg lehetnénk barátok? Meg akarok egyáltalán próbálkozni vele? Valószínűleg el kellett volna menekülnöm, amíg Roth sorban állt, de nem tettem.

Egy középkorú pincérnő lépett az asztalunkhoz. Lelke halvány rózsaszínben tündökölt – aurája szépsége erősen elütött beesett arcától és elgyötört tekintetétől. Összeszedte a szalvétákat meg az üres tányérokat, és hátrapillantott a pénztárnál álló Rothra.

– Biztos meggyűlik a bajod azzal a fiúval. Nehéz esetnek látszik.

Elpirultam, egyszeriben nem bírtam levenni a szemem a felsőm szegélyéről.

– Úgy is mondhatjuk.

A pincérnő felhorkant, majd továbbment a következő asztalhoz

– Mitől pirultál el már megint? – faggatott a visszajövő Roth.

– Semmitől. – Fogtam a táskámat, és felálltam. – Megígérted, hogy mesélsz nekem arról, aki képes volt ugyanarra, mint én. Szerintem most már itt az ideje.

– Legfőbb ideje, igaz? – nyitotta ki nekem az ajtót.

Az alkonyaiban a környék minden épülete réginek és barátságtalannak tűnt. Megálltunk egy kicsi, szépen gondozott park közelében. Várakozásteljesen meredtem Rothra.

– Tudom, mit akarsz tudni – kezdte -, de előbb föl szeretnék tenni egy kérdést.

A türelmetlenséggel viaskodva gyorsan bólintottam, hogy kérdezzen csak.

Ismét lehajtotta a fejét, borzasztó ártatlannak tűnt.

– Még soha nem csókolóztál, ugye?

– Ahhoz neked semmi, de semmi közöd. – Karba tettem a kezem, miközben Roth válaszra várt. – Na jó, szerintem ez tök nyilvánvaló. Nem csókolhatok meg senkit. Tudod, ez a lélekki-szívásos dolog eléggé megnehezít mindent.

– Akkor nem, ha olyannal csókolózol, akinek nincs lelke.

Grimaszt vágtam.

– És mégis miért akarnék megcsókolni valakit, akinek nincs...

Hihetetlenül gyorsan mozgott. Esélyem sem volt reagálni. Az egyik pillanatban még legalább egy méterre állt tőlem, a másikban meg már gyengéden az arcomra simította a kezét. Pár másodpercig azon értetlenkedtem, vajon hogy nyúlhat ennyire óvatosan bármihez is az aki olyan erős és halálos, mint ő, de aztán hátrabillentette a fejemet, a sajátját pedig lehajtotta.

A szívem őrülten kalapált. Nem létezik, hogy meg fog csókolni. Az nem lehet...

Roth megcsókolt.

Ajka elsőre óvatosan ért hozzám, lassan simult a számra. Minden izmom begörcsölt, de nem húzódtam el, ahogy kellett volna. Roth torkából halk, mély hang tört fel, amibe egész testemben beleborzongtam. Az ajkával ismét az enyémet cirógatta, harapdálva tapadt rá, amíg zihálva ki nem nyitottam előtte a számat. Belökte a nyelvét a fogaim közé, elmélyítve a csókot. Az érzékeim túlpörögtek, össze-vissza zsibongtak. Ez a csók... felülmúlta minden álmomat, amit csak el tudtam képzelni egy csókról. Isteni volt. Kirobbanó. A szívem vadul zakatolt, olyan heves vággyal, hogy félelem öntött el miatta.

– Na, látod – mormolta Roth mély hangon, és elengedett, még egyszer megcirógatva az arcomat. – Az életed nem arról szól, hogy mit nem tehetsz. Hanem mindarról, amit megtehetsz.

– Piercing van a nyelvedben – mondtam bárgyún.

Huncut fény csillant a szemében.

– Máshol is van rajtam piercing.

Fel sem fogtam igazán a szavait. Egyszeriben olyan dühös lettem, hogy azt hittem, menten szétrobban a fejem. Ez a démon merészelt megcsókolni. És én még élveztem is?! Azt sem tudtam, kire haragudjak jobban: Rothra vagy saját magamra az áruló testem miatt. De váljunk... vajon hol lehetett még rajta piercing? Az utóbbi kérdés nyomán az elmémet elborították a mocskosabbnál mocskosabb gondolatok, és ettől még haragosabb lettem.

Roth oldalra biccentette a fejét.

– Na, most már csókolóztál. Ezt a tételt kipipálhatod a bakancslistádon.

Erre megütöttem.

Hátrahúztam a karomat, és hasba vágtam. Teljes erőből, akár egy nehézsúlyú bokszoló.

Felnyögött, és hörögve nevetett.

– Aú! Ez eléggé fájt.

– Ezt soha többé ne merészeld!

Hiába mostam be neki, még mindig önelégültnek tűnt.

– Tudod, mit mondanak az első csókról...

– Hogy megbánja az ember?

Lelohadt a mosolya.

– Nem. Arra céloztam, hogy felejthetetlen.

Alig bírtam megállni, hogy újra behúzzak neki... Vagy hogy elnevessem magam. Mély levegőt vettem.

– Mesélj nekem arról, aki hasonlított rám, különben most rögtön itt hagylak.

– Hű, de drámai vagy! – Zsebre dugta a kezét. – Biztos, hogy hallani akarsz az elődödről?

Három dologban voltam biztos: hogy soha nem fogom elfelejteni ezt a csókot, hogy muszáj hallanom erről a démonról, és hogy kezd nagyon elegem lenni Roth mindentudó okoskodásából.

– Igen, biztos.

– Az elődöd sokkal jobban... értékelte a képességét – mondta Roth, és egy pad hátának támaszkodott.

Elhúztam a számat. Nem kellett tovább ragoznia. Ezek szerint az elődöm élvezettel rabolta el mások lelkét.

– Az a nő nagyon értette a dolgát, annyira, hogy az egyik legerősebb démon volt, aki valaha idefent járt a földön. A lelkek elszívásán kívül más dolgokra is képes volt.

Görcsbe rándult a gyomrom.

– Mire volt még képes?

Roth vállat vont, tekintetét a fejem fölé szegezte.

– Olyasmikre, amikről valószínűleg inkább nem akarsz tudni

Elakadt a lélegzetem, és szétáradt bennem a dermesztő szorongás.

– Ki volt ez a démon, Roth?

A szemembe nézett, és a szívem mélyén már sejtettem, hogy mit fog válaszolni.

– Ő volt az édesanyád – mondta, és állta a tekintetemet.

– Oké. – Nagyot nyeltem. És hátraléptem. – Hát, ez megmagyarázza a képességemet. így már érthető, igaz? A legtöbben a szemük színét öröklik az édesanyjuktól. Én viszont a démoni, lélekkiszívós képességet kaptam az enyémtől. Meg a gyűrűjét. Amúgy mi volt a neve?

Még abban sem voltam biztos, hogy tényleg tudni akarom-e a nevét, hiszen akkor még valóságosabbá válna a számomra, de már nem szívhattam vissza a kérdést.

Roth nagyot sóhajtott.

– Anyádat sok névvel illették, ám a legtöbben úgy ismerték: Lilith. És emiatt te lettél a legkívánatosabb személy a pokolban.

A pádon üldögélve, miközben Morrisra vártam, csak meredtem magam elé, nem igazán láttam-hallottam semmit. Oké, szóval anyám démon volt, aki kiszívta mások lelkét. Nem kellett géniusznak lenni ahhoz, hogy erre magamtól is rájöjjek, de nem számítottam rá, konkrétan kiről is van szó. Most komolyan: Lilith? Mármint, az a bizonyos Lilith? Minden pokolfajzatok jó édes anyja? Nem akartam elhinni. Tuti, hogy egy másik, ugyanilyen nevű démonról volt szó, hiszen az eredeti Lilith már egy évezred óta nem járt idefönt.

A néphiedelem szerint Lilith volt Adám első felesége, ugyanúgy is teremtették őket, ám az asszonynak csöppet sem tetszett, hogy a férje alárendeltje legyen. Rengeteget csatároztak egymással, míg végül az Úr kiűzte Lilithet az édenkertből, és megteremtette Évát. Mondanom sem kell, Lilith ezt nem vette valami jó néven. Hogy bosszút álljon Adámon és Istenen, elcsábította Samael arkangyalt. Innen aztán csak egyre jobban eldurvultak a dolgok.

Ez így igaz is volt, a többi hiedelem viszont szinte mind kamu, legalábbis az alapján, amit az Abbot irodájában lévő régi, elnyűtt vallásos művekben olvastam. A csecsemőfalós sztori például totál tévhit volt. Lilith soha nem feküdt le a sátánnal. Egyetlenegy démonnal sem kavart. Csak egyetlen angyallal szűrte össze a levet, a többi szeretője mind ember volt.

Az alfák viszont alapból ki voltak akadva rá, így miután összeállt Samaellel, megbüntették.

Onnantól kezdve Lilith minden ivadéka szörnyeteg volt: szukkubuszok, inkubuszok és nagyjából mindenféle pokolfajzat, amit csak el lehet képzelni. A legborzasztóbb démonfajta, amit valaha a világra hozott, a lilinek. Ezek egyetlen érintéssel meg tudtak fosztani valakit a lelkétől. Ők voltak Lilith legelső és legerősebb gyermekei. Az őrzők első generációja nagyjából velük egy időben jelent meg: az alfák azért hozták létre őket, hogy megküzdjenek a lilinekkel. Sikerült is kiirtaniuk a liline-ket, és elfogták Lilithet. A vén szövegek szerint Liüthet csapdába ejtette a pokolban az egyik őrző, és magához láncolta őt az örökkévalóságig.

Akárcsak az alfák legtöbb húzását, ezt sem értettem. Miután ennyi pokolfajzatot hozott a világra, Lilith maga is démonná vált – ráadásul azáltal, hogy megbüntették Lilithet, az alfák akaratukon kívül létrehozták a lilineket, a démonok legfélelmetesebb és legerősebb seregét, akik elérhették volna, hogy egyetlen ember se juthasson be a mennyországba.

Azok az emberek, akik lélek nélkül haltak meg, örökre a menny és a pokol között rekedtek, bármilyen jók vagy rosszak voltak is életükben. Soha nem léphettek tovább erről a köztes mezsgyéről. A csillapíthatatlan éhségtől és szomjúságtól gyötörve erőszakos, bosszúvágyó lidércekké váltak, amiktől még a démonok is tartottak. A lidércek képesek voltak kihatni az élők világára, és az ilyen incidenseknek általában vérfürdő lett a vége.

A fülem mögé tűrtem a hajamat, miközben az előttem elhaladó, rongyos farmert viselő férfi tündöklő, kék auráját figyeltem. Az anyám nem lehetett az a Lilith. Mert ha mégis, akkor mit árult az el rólam? Hogy emelkedhettem volna felül egy ilyen vérvonalon? Amúgy ha tényleg Lilith lenne az anyám, akkor Abbot nyilván tudna róla, és tuti nem hagyná, hogy az ősellenségük ivadéka szabadon kószáljon. Ráadásul Lilithet ugyebár réges-rég láncra verték a pokolban. Nem valószínű, hogy bárki is kiengedte volna, hadd essen teherbe, és szüljön még egy gyereket.

A legkívánatosabb személy a pokolban? Megborzongtam. Vajon azért jött az a kereső meg a zombi, hogy... Elhessegettem a gondolatot.

Bármit mondott is nekem Roth, egy szó sem lehetett igaz belőle. Egy pillanatra sem lett volna szabad fontolóra vennem, amit tőle hallottam. Rothban megbízni olyan lett volna, mint szembefordulni az őrzőkkel. Tudtam, hogy a démonok hazugok. Még én magam is hazug voltam. Na jó, az én hazudozásomnak nem sok köze volt a démoni származásomhoz, de akkor is.

Roth csak szórakozott velem, megpróbált rávenni, hogy hagyjak fel a jelölgetéssel. És ha a pokol tényleg a nyomomban volt, akkor annak egyedül ez lehetett az oka.

Megszorítottam a nyakamban lógó gyűrűt, és magamba fojtottam a kitörni készülő nyögést. Megcsókoltam egy démont. Vagyis ő csókolt meg engem. A megfogalmazás igazából lényegtelen volt. Akárhogy is, az ajkam összeforrt egy démonéval. Ez volt életem első csókja. Egek ura...

Kis híján felvisítottam örömömben, amikor megláttam Morris fekete városi terepjáróját, mert már nagyon kellett valami, hogy elterelje a figyelmem aggasztó gondolataimról. Felálltam, és a vállamra kaptam az iskolatáskámat. Furcsa borzongás futott végig a nyakamon, felállt a szőr a hátamon. Még soha nem éreztem ilyet, amíg Morrisra vártam. Ez most valami más volt.

Megfordultam, a gyalogosokat fürkésztem a járdán. Halvány rózsaszín és kék aurákat láttam, meg néhány sötétebb foltot, de senkinek sem hiányzott a lelke. A nyakamat nyújtogattam, lábujjhegyre álltam, és próbáltam kilátni a sarkon túlra, a padka mentén sorakozó taxik mögé. Nem láttam semmi démonit, de az érzés akkor is ismerős volt.

Morris dudált, hogy felhívja magára a figyelmem. A fejemet csóválva átszaladtam két taxi között, és kinyitottam az anyósülés ajtaját. Ismét elfogott a dermesztő érzés, mintha valaki végighúzta volna jéghideg kezét a nyakamon.

Borzongva ültem be a kocsiba, és becsuktam az ajtót, tekintetemet a taxik sorára szegezve. Valami... Valami nem stimmelt.

– Érzed ezt? – kérdeztem Morris felé fordulva.

Felvonta a szemöldökét, és szokás szerint egy szót sem szólt. Néha úgy tettem, mintha beszélgetnénk. Egyszer-kétszer még el is játszottam neki a párbeszédünket, az ő szerepét is felvállalva. Reméltem, hogy mulattatja a dolog.

– Hát, én valami furcsát érzek. – Előrehajoltam, miközben elindultunk a forgalmas úton. Három taxi is velünk egy időben hajtott el a padkától, nem láttam tőlük se a járdát, se a kirakatokat. – Mintha démon lenne a közelben, de egyet sem látok.

Három utcával később a rossz érzés nemhogy még mindig kitartott, hanem felerősödött, baljós felhőként borult ránk. Az utcákat bűn és gonoszság töltötte be, beszivárgott a kocsiba, a jelenléte fojtogató volt. Morris összeráncolt homlokán verejték gyöngyözött.

– Most már te is érzed, ugye? – Az ülés szélét markoltam. -Morris?

Bólintott, és éles szemmel figyelte az utat, miközben megelőzött egy lassú kisteherautót, és rákanyarodott a városból kivezető főútra. Két taxi jött mögöttünk, illetve velük együtt egy csomó másik autó is ráfordult erre az útra.

Az ördögi érzet sűrű ködként lepte be a kocsit. A hatása olyan erős volt, mintha a fojtogató érzés forrása mögöttünk ült volna, a nyakunkba lihegve. Ez a színtiszta gonoszság kisugárzása volt, ilyet egy szimpla ártó közelében még soha nem tapasztaltam

– Morris, szerintem bele kéne húznunk, hogy minél előbb hazaérjünk!

Már rajta is volt az ügyön: beletaposott a gázba, miközben az autókat kerülgette a forgalmas úton. Megfordultam az anyósülésen, hogy ki lessek a hátsó ablakon... És megállt bennem az ütő.

A mögöttünk jövő taxi olyan közel volt, hogy tisztán láttam a visszapillantó tükréről lelógó ezüstkeresztet. Nem azon akadtam ki ennyire, hogy csupán centik választottak el minket egymástól, hiszen ebben a városban minden taxis őrülten vezetett. Nem, maga a sofőr látványa volt az, amitől elöntött a félelem.

Most már tudtam, honnan ered a rossz érzésem.

A volán mögött görnyedten ülő férfi körül a levegő koromfekete volt, és olyan sűrű, akár az olaj. Lelke sötétjében ezüstösen csillantak meg az emberség pöttömnyi, maradék szikrái, de már csak alig-alig. A lelke kiáradt belőle, végigkúszott a műszerfalon, és kiszivárgott az ablakon.

– Jaj, istenem – suttogtam, és éreztem, hogy kiszökik az arcomból a vér. – A taxisofőrt megszállta egy démon!

Amint a szavak elhagyták a számat, Morris jobbra rántotta a kormányt. Valaki ránk dudált. Csikorogtak körülöttünk a kerekek. Morris a fékre taposott, alig sikerült kikerülnie egy furgon hátulját. Ide oda rázkódtam az ülésen, miközben a férfi gyors manőverek sorával több kocsira lehagyta a megszállott taxisofőr autóját. Morrisra bámultam.

– A mindenségit! Öregember létedre te aztán tudod, hogy kell vezetni.

Továbbra is szorosan markolta a kormányt, de mosolyogva reagált az elismerésemre.

Másodpercekkel később már le is tértünk a főútról, száguldottunk hazafelé. Az autónk kifarolt egy éles j obbkanyar után, én pedig felvisítottam, és megmarkoltam a pánikfogantyút. Aztán Morris tövig nyomta a gázpedált, és a városi terepjáró továbbdübörgött. Őrületes iramban fordultunk rá az udvarházhoz vezető keskeny, alig két sávos magánútra.

És nem voltunk egyedül.

A taxi egyre közelebb ért hozzánk, aztán áttért a másik sávba, és a menetiránnyal szemben haladva próbált utolérni minket.

A torkomban dobogott a szívem, ahogy bebámultam a rohamosan közeledő kocsiba.

A férfi lelkének feketesége elhalványult, így megláttam sápadt, kifejezéstelen arcát. Egyáltalán nem volt ura önmagának, totálisan az őt megszálló démon irányítása alá került. A megszállás a legszörnyűbb bűnök közé tartozott, és az egyensúly törvénye ugyanúgy tiltotta, akárcsak a gyilkosságot. Az ember teljesen elveszítette a szabad akaratát, ha egy démon beléje lehelte az esszenciáját, ezzel megszállva őt. Csak a felsőbbrendű démonok voltak képesek embereket megszállni.

Roth tette volna? Ezt igencsak valószínűnek éreztem, hiszen ő volt az egyetlen felsőbbrendű démon, akit eddig láttam, kivéve azt, amelyik olyan gyorsan eltűnt, hogy nem tudtam biztosan beazonosítani. Ólomsúllyal nehezedett rám a rettegés. Roth talán azért szállta meg ezt a férfit, mert nem voltam hajlandó felhagyni a jelölgetéssel? Ha igen, akkor Morris életét is veszélybe sodortam. Kavargott bennem a düh és a bűntudat, úgy ökölbe szorítottam a kezem, hogy körmöm a tenyerembe vájt.

A taxi egyszeriben beért minket, fej fej mellett száguldottunk. Morris igazi profiként az úton tartotta a szemét, én viszont alig álltam meg a sikoltást. Begörcsöltek az izmaim, mintha a testem már tudta volna, mire számítson.

Morris elrántotta a kormányt. Letértünk az útról, a kerekek csikorogtak a talajon. De -jaj, istenem! – elkésett. Lehunytam a szemem, a félelem vasmarkába zárt.

A taxi belénk csapódott.

10. FEJEZET

AZ ÜTKÖZÉS FÜLSIKETÍTŐ VOLT.

A fém csikorogva adta meg magát a fehér robbanásban, ami előbb oldalra lökött engem, aztán vissza. Egy másodperccel azelőtt, hogy a légzsák a képembe csapódott volna, homályosan láttam a fákat, amik rohamosan közeledtek az autó orra felé.

Az ég áldja Morrist, akinek még az arcába nyíló légzsák dacára is sikerült valahogy elfordítania a kormányt, így a kocsi megperdült, és farral ütköztünk az egyik ősöreg fa vastag törzsének, nem orral. Ám a becsapódás még így is brutális volt, óriási erővel dobott meg minket. Amikor végre megálltunk, biztos voltam benne, hogy menten szívrohamot kapok.

– Morris, Morris! – A leeresztő légzsákkal hadakoztam, és közben köhögtem a körülöttünk kavargó fehér porban. – Jól vagy?

A férfi hátradőlt, és sűrűn pislogva bólintott. A fehér por beborította az arcát, de azon kívül, hogy vérzett az orra, úgy tűnt, tényleg nem esett baja.

Remegő ujjakkal kikapcsoltam a biztonsági övemet, és szemügyre vettem a másik autót. A taxi orrából csak elgörbült, összeroppant fémhalmaz maradt. A szélvédőn embernagyságú lyuk tátongott. A törött üveget sötétvörös foltok borították, ahogy a motorháztetőt is.

– Jaj, istenem! – mondtam, és elengedtem a kicsatolt biztonsági övét. – Azt hiszem, a másik sofőr kirepült a kocsiból.

Próbáltam félrelökni az átkozott légzsákot, hogy elérjem a táskámat, és előszedjem a mobilomat. Muszáj volt segítséget hívnom... Muszáj volt tennem valamit. Igaz, hogy a taxis belénk jött, de megszállták, így egyáltalán nem lehetett felelős a tetteiért. Csak egy ártatlan ember volt, és nekem meg kellett próbálnom segíteni rajta. Nagyon ritkán tévedt erre valaki...

Egy véres, szétroncsolt arc jelent meg az anyósülés ablakában. Arrébb rándultam, magamba fojtva a sikoltást. Egyből rám tört a hányinger. A sofőr arca – jaj, istenem! – teljesen összeroncsolódott. Csupa seb volt, és üvegdarabok álltak ki belőle. Patakokban folyt a vére, a bőre vörösben úszott. Az egyik szeme félig kifordult a gödréből. Az alsó ajkát mintha alig tartotta volna valami, és az egész feje... természetellenes szögbe hajlott. A pasasnak már halottnak kellett volna lennie, vagy legalábbis kómába kellett volna esnie

Mégis talpra állt, és idejött hozzánk.

Ez nem volt jó jel.

Megragadta a kocsiajtó fogantyúját, és meghúzta, egyetlen mozdulattal letépve az anyósülés ajtaját. Félrehajította az ajtót, aztán benyúlt az autóba, véres keze egyenesen engem vett célba.

Morris fél karral átfogta a vállamat, és magához húzott, miközben kimásztam az ülésből, de a nyamvadt megszállott nem hátrált meg. Morrisnak dőltem, felhúztam a térdem, majd mindkét lábammal mellkason rúgtam a taxisofőrt, amivel sikerült kilöknöm a kocsiból.

Ám azonnal fel is pattant, elszánt volt, mindössze egyetlen cél vezérelte. Amikor ismét megpróbáltam belerúgni, megragadta a bokámat, és maga felé húzott, hogy ki rángasson a kocsiból. Vér bugyogott a szájából... meg a nyakán lévő rohadt lyukból.

Felsikoltottam, és két kézzel kaptam a sebváltó után, görcsösen abba kapaszkodtam. A testem néhány másodpercre fel-emelkedett a levegőbe, félig a kocsiban, félig odakint, miközben a megszállott úgy rángatott, mintha akár arra is hajlandó lenne, hogy kettétépjen.

Morris a kesztyűtartóhoz lódult, és kinyitotta. Fényes, fekete fém villant, majd durranás visszhangzott a kocsiban. A megszállott összerezzent, és elengedett. Visszarogytam az ülésre és a központi konzolra. Tompa fájdalom sugárzott szét a testemben. Maró füst csípte a szemem.

A megszállott üveges tekintettel, dermedten állt, homloka kellős közepén golyó ütötte lyukkal. Aztán a feje hátrány aki ott, és kinyílt a szája. Embertelen üvöltést hallatott – mintha egy kisbaba visítása elegyedett volna egy kutya vonításával.

Tátott szájából vörös füst áradt, bűzzel és mocsokkal töltötte be a levegőt. Egyre csak hömpölygött belőle, gomolygó felhővé alakulva a feje fölött, míg végül elő nem kígyózott az utolsó füstpászma is. A férfi összerogyott, ám a felhő továbbra is nőttön-nőtt. Alakok jelentek meg benne. Kezek-ujjak nyúltak ki belőle, mintha valami ki akart volna törni a felhőből.

A gomolyag egyszeriben felemelkedett, és hosszúkás, ovális alakot öltött, szinte egy fejre hasonlított. Felénk lendült, és a pánik elszorította a szívem.

Ez a rohadék egyszerűen nem volt hajlandó meghalni.

A füstfelhő mögött reszketni kezdett a fák koronája, mintha Godzilla készült volna kitörni az erdőből. Ezen a ponton már bármi lehetségesnek tűnt. Az ágak vadul rázkódtak, a maradék leveleiket is lehullajtották. Levéleső zuhogott ránk, tompa barnával és zölddel takarva el az eget.

Valami nagy közeledett.

Aztán, ahogy a lemenő nap utolsó sugarai az út mentén húzódó, remegő erdőre hullottak, megvilágítottak egy vastag, csillogó, ónixfekete farkat, ami a levelekkel borított talajon siklott.

Elakadt a lélegzetem. Bambi.

A felhő lüktetett és kavargott, ám az a kígyó átkozottul gyors volt. Felénk suhant a földön, majd a levegőbe vetette magát, és egy szempillantás alatt elnyelte a gonosz esszenciát.

És egyszeriben már nem volt ott semmi: se esszencia, se óriáskígyó. A kén rémes szagát még érezni lehetett, de már nem olyan áthatóan, és az ördögi érzés is elillant. Csak Morris zihálását meg a szívem kalapálását hallottam.

– Láttad ezt? – néztem föl Morrisra.

Az arckifejezéséről lerítt, hogy: „Mit?” És mivel Bambi ilyen gyorsan mozgott, azt sem tudtam, hogy a férfi láthatta-e egyáltalán.

– Jesszusom – motyogtam.

Morris elmosolyodott.

Az udvarházban eluralkodott a káosz.

Amint Morris meg én elmagyaráztuk, hogy mi történt, harag és feszültség szivárgott be a hatalmas épület minden szobájába. Már önmagában az is épp elég aggasztó volt, hogy egy démon által megszállott ember támadott ránk. De hogy a megszállott ilyen közel merészkedett a házhoz, az végképp kiakasztott minden őrzőt. Kivéve Zayne-t, akiről fogalmam sem volt, hol lehet.

Hiába őrizték a gorgók rengeteg óvintézkedéssel és démonérzékelővel a házat és az egész birtokot, nem garantálhatták a teljes biztonságot. Ugyanis... hát, miattam.

A jelenlétem megzavarta a démonérzékelőket. Nem reagáltak rám annyira hevesen, mint egy igazi démonra vagy egy megszállottra, de az őrzőknek akkor is óvatosnak kellett lenniük, nehogy véletlenül végezzenek velem.

Fel sem tudtam fogni, mégis miként végződhetett a hozzám képest egész normálisan kezdődött napom azzal, hogy megkérdőjelezem a hitemet mindenben, egy pokolfajzattól kapom életem első csókját, ráadásul megtudom, hogy az anyám talán az a Lilith, valamint üldözőbe vesz egy démoni megszállott taxisofőr.

Hogy az ördögbe mehetett ennyire gajra minden?

Nicolai, egy húszas évei derekán járó őrző, akinek tavaly a párja – mint oly sok gorgónak – a gyermekükkel együtt belehalt a szülésbe, megállt mellettem, miközben éppen kifelé tartott a házból, hogy megszabaduljon a holttesttől és a két kocsi roncsától.

– Jól vagy, Layla? – kérdezte, és a vállamra tette a kezét.

Habár Nicolai a vesztesége óta ritkán mosolygott, és zárkózottabb volt a többieknél, velem mindig is kedvesen viselkedett – pedig sok őrző, még az itteni klán néhány tagja is, úgy viszonyult hozzám, mintha a származásom miatt azt sem érdemelném meg, hogy emberszámba vegyenek.

Tele voltam kék-zöld foltokkal, sokkot kaptam, és totál ki voltam akadva, de bólintottam.

– Minden rendben.

Nicolai megszorította a vállam, és kiment a házból, magamra hagyva engem egy szobányi pipás őrzővel. Fáradtan leültem a kanapéra.

A hat gorgó gyűrűjében Abbot pontosan úgy állt, ahogy harcosok vezetőjéhez illik: stabilan megvetett lábbal, szálfaegyenes háttal, karba tett kézzel. Mondanom sem kell, nem volt jókedvében. Fojtott hangon beszélgettek. Elijah meg a fia is itt volt, komor pillantásokat váltottak, időről időre rám sandítva.

Kétségem sem volt, hogy Elijah és Petr engem hibáztat.

Persze már ki is kérdeztek. Nem a hogylétemmel törődtek vagy nyugtatgattak, hanem alaposan kifaggattak a történtekről. Nem volt nagy ügy. Egy megszállott ember krízist jelentett. Most nem az számított a legfontosabbnak, hogy én mennyire tudok megbirkózni a helyzettel.

Miután elmondtam a klánnak mindent, amire emlékeztem – a legfelső baljós előérzetemtől kezdve egészen addig, amikor rájöttem, hogy szegény sofőrt démon szállta meg. Abbot a többiekhez fordult.

– Fésüljétek át a várost, keressétek egy felsőbbrendű démon nyomát! – utasította az őrzőket, mire a férfiak bólintottak. – Kapjatok el és faggassatok ki minden démont, amit csak találtok! Ha egy démon embereket száll meg, akkor a pokol mesterkedik valamiben. Még az ártok is tudhatják, mi készül. Bírjátok szóra őket!

Az egyik őrző elvigyorodott. Többen összenéztek, mindegyikük tekintetéből az sütött, hogy alig várják a ma éjszakai munkát.

Görcsbe rándult a gyomrom. Egy démon számára a halál is jobb lett volna, mint az, ha az őrzők foglyul ejtik, hogy kikérdezzék... Elszorult a szívem. Volt egy raktárépület a városban, ahová a klán tagjai az elkapott démonokat vitték. Én még soha nem jártam ott, de hallottam, miket mesélnek az őrzők arról, hogyan bírták szóra a foglyaikat.

Nem szóltam nekik Bambiról, mivel úgy tűnt, hogy Morris nem látta meg. Emésztett a bűntudat, de a kígyó akkor is a megmentésünkre sietett. Ki tudja, mit tett volna velünk a gonosz esszenciája, ha Bambi nem nyeli el.

Toporogva karba tettem a kezem, és az ajkamat harapdáltam. Helytelen volt, hogy nem mondtam el Abbotnak az igazat. Talán őrzők élete forgott veszélyben. Vagy akár embereké. De már olyan sokat eltitkoltam Roth-tal kapcsolatban, hogy azt sem tudtam volna, hol kezdjem, ha mindent be akarnék vallani. És biztos voltam benni, hogy ha Abbot tudomást szerezne Rothról, akkor kivenne az iskolából. És utáltam a démoni oldalamat, mert csak az érdekelte, hogy én mit nyerhetek és veszíthetek, egyáltalán nem törődve másokkal

De hiába. Néha a démoni oldalam kerekedett felül. Tudtam, hogy ez helytelen. Tökéletesen tisztában voltam vele, ám végső soron ez nem jelentett semmit.

– Tudtuk, hogy ez előbb-utóbb bekövetkezik – mordult Elijah. – Hogy közeleg a nap, amikor...

Abbot egyetlen pillantással beléfojtotta a szót, én pedig nem értettem, mégis mi a fenéről beszélhetett a másik őrző. Nyilván az én démoni véremre akarta kenni ezt az egészet.

Lehunytam a szemem, és mély levegőt vettem. Ám azonnal megláttam magam előtt a szerencsétlen megszállott pasas összeroncsolódott arcát. Tudtam, hogy ameddig csak élek, nem fogom elfelejteni ezt a látványt. Borzongva nyitottam ki a szemem, és tekintetem egy bizonyos őrző arcát kereste.

Megköszörültem a torkom.

– Hol van Zayne?

Geoff, akit szinte soha nem láttam ezekben a szobákban, mivel mintha az irányítóteremben élt volna, felém fordult. Valiig érő barna haját lófarokba fogta, így jól látszottak erős vonásai. Ha mosolygott, gödröcske ütközött ki az állán. De most nem mosolygott.

– Elment Denikával és Jasmine-nel meg egy másik őrzővel. Elvitte az ikreket a parkba.

Azonnal elöntött a maró, keserű féltékenység, ami teljesen helytelen volt, mégis úrrá lett rajtam.

Geoff éles szeme rögtön észrevette a feszültségemet.

– Már szóltunk nekik, és sietnek haza.

A szőnyegre szegeztem a tekintetemet, és feszengve tűnődtem, vajon mi mindent szúrhatott ki Geoff a kameráin keresztül. Lehet, hogy előtte tényleg semmi sem volt titok.

– Layla? – Abbot hangját hallva felkaptam a fejem, és megláttam, hogy előttem áll. – Biztos vagy benne, hogy a megszállott semmit sem mondott neked?

Bólintottam, miközben figyeltem, ahogy a klán tagjai elindultak démonokat keresni és kikérdezni. Petr egy pillanatra megtorpant, rám hunyorgott, majd ő is kiment az apja után. Abboton és rajtam kívül már csak Geoff maradt a szobában. Megállt az ajtó mellett, és karba tette a kezét.

– Egy szót se. Nem hinném, hogy képes volt beszélni. Volt egy... – Elharaptam a mondat végét, megborzongtam, ahogy eszembe jutott a férfi nyakán tátongó lyuk. – Nem bírt megszólalni.

Abbot letérdelt elém, tekintete szokatlanul fürkész volt.

– És az a kereső, amelyik pózolónak adta ki magát? O sem mondott neked semmit?

A homlokomat ráncoltam.

– Nem. Mármint, mintha annyit szólt volna, hogy „megvagy”, de nem biztos, hogy jól értettem. Miért?

A két férfi egymásra nézett, és Geoff motyogott valamit az orra alatt.

– Mi az? – kérdeztem, a térdem közé szorítva a kezem. – Mi van?

Abbot megszorította az orrnyergét, és felállt.

– Azt hiszem, itt az ideje, hogy abbahagyd a jelölgetést.

Tiltakozni kezdtem, de Geoff felszegte a fejét, és a szavamba vágott.

– Nyilvánvaló, hogy többé már nem biztonságos, Layla, sem te rád, sem a klánra nézve.

Megrohant a déjá vu, és kihagyott a szívverésem.

– Nem esett bajom... Ahogy Mórásnak sem, legalábbis nem vészesen. Többet nem kell értem jönnie. Járhatok egyedül...

– Néhány nap leforgása alatt rád támadott egy kereső, egy zombi és egy megszállott. Ha démonokról van szó, nincsenek véletlenek Az egyikük majdnem eljutott a házunkig, Layla.

Eszembe villant Roth képe.

– De miért... Miért támadnak rám démonok?

A csend elnyúlt, majd Abbot azt válaszolta:

– Úgy tűnik, tudomást szereztek a képességedről. – Ismét hallgatott, és elfordította a fejét. Láttam, hogy a fogát csikorgatja, midőn hozzátette: – Más oka nem lehet.

Nem igazán tudtam, miért, talán csak totál paranoiás lettem, de nagyon nehezen hittem el, hogy Abbot mindössze ennyit tud. Biztosan volt még valami, amit nem akart elárulni.

– Az a lényeg, hogy már nem biztonságos jelölgetned. – Geoff közelebb jött, odaállt Abbot mellé. – Ha a démonok rájöttek, mire vagy képes, akkor nem folytathatod tovább. Túl veszélyes.

– Tudom, hogy védjem meg magam. Zayne kitanított.

Abbot felhorkant.

– Bármit tanultál is a fiamtól, ahhoz nem lesz elég, hogy szembenézz egy mindenre elszánt pokolfajzattal, gyermekem. Már nem számíthatsz a meglepetés erejére, pedig az volt az egyetlen előnyöd. És ezt te is tudod.

Szerettem volna vitába szállni vele, de a fene egye meg, nem tagadhattam, hogy igaza van. Tisztában voltam a saját korlátaimmal, de erről még nem lett kevésbé szívás a helyzet. Hátradőltem a puha bőrkanapén.

– Ki fogjuk deríteni, mi folyik itt, Layla. – Abbot hangja kissé ellágyult. – Tudom, milyen fontos neked, hogy segíthess ebben a háborúban, de jelen pillanatban nem aggódhatok még a te biztonságod miatt is. Hogy őszinte legyek, ki kéne vennem téged az iskolából.

Elöntött a félelem, és talpra ugrottam, kész voltam kérlelni-könyörögni.

– Légy szíves, Abbot, csak azt ne! A suliban minden rendben. Ott biztonságban vagyok, és...

– Nem mondtam, hogy ki is foglak venni. Legalábbis egyelőre nem. De nem akarom, hogy továbbra is Morris furikázzon. Mostantól a klán egy-egy tagja hoz és visz majd.

És ennyi volt. Alapvetően ki se tehettem a lábam a házból, hacsak nem suliba mentem, vagy el nem kísért egy őrző. Ehhez képest kissé ironikus volt, hogy együtt jártam bioszra egy felsőbbrendű démonnal – de most már minden kétséget kizáróan tudtam, hogy ha megosztom Abbottal ezt a részletet, akkor végleg búcsút mondhatok az iskolába járásnak. A szívem mélyén meg is értettem az elővigyázatosságát.

Fölmentem az emeletre, négyszemközt hagyva a fojtott hangon beszélgető Geoffot és Abbotot. Éppen berúgtam a szobám ajtaját, amikor meghallottam az ikrek izgatott visongását az előcsarnokból. Megfordultam, és felkészültem a dübörgő léptek zajára, ahogy Zayne fölrohan hozzám, meggyőződni róla, biztos nem esett-e bajom. Alig vártam, hogy a karjába zárjon a szokásos maciölelésével, amitől mindig jobban éreztem magam, bármi történt is.

Mély hangokat hallottam a földszintről, az egyik Zayne-é volt. Kicsendült a hangjából a düh, akárcsak az apjáéból. Nem veszekedtek, de megütötte a fülemet Denika lágyabb hangja, ahogy közbeszólt, mire mindketten halkabban folytatták.

Vártam.

De nem dübörögtek felém léptek, és a beszélgetők hangja elhalkult: beljebb mentek a házba, valószínűleg a föld alatti létesítménybe tartottak. Akaratlanul is felsóhajtottam, miközben ott álldogáltam az ajtóban, még mindig Zayne-t várva, de hiába. Nem jött fel a lépcsőn. Nem jött be hozzám.

Másnap reggel korán keltem, mint minden szombaton. Igaz, hogy még mindig eléggé pipás voltam Zayne-re, de a szombat akkor is szombat. A fiúnak nyilván jó oka volt arra, hogy tegnap este nem nézett be hozzám. Abbot biztosan azonnal elküldte otthonról, hogy segítsen a többi őrzőnek.

Zayne-nel terveink voltak mára – mindig voltak terveink szombat délelőttre. Tudtam, hogy vele még akkor is biztonságban leszek, ha netán tényleg démonok vadásznak rám. Azt csöppet sem bántam, ha olyasvalaki kísérget mindenhova, mint ő.

Ráadásul szerettem volna kifaggatni Zayne-t az anyámról. Úgy gondoltam, nyugodtan feltehetek neki néhány kérdést anélkül, hogy gyanút keltenék, és biztosan őszintén válaszol. Zayne még soha életemben nem hazudott nekem. Megbíztam benne, és nem kételkedtem, hogy meg fog nyugtatni: határozottan közli, hogy nem az a Lilith volt az anyám.

Vártam nyolcig, aztán Zayne szobájához mentem, hogy a csukott ajtó előtt váljak, mint mindig. Ilyenkorra általában már visszaváltozott az emberi alakjába, és perceken belül ajtót szokott nyitni. De hiába múlt el nyolc, a szoba ajtaja nem nyílt ki. Eltelt még tíz perc. Harminc perccel később leültem a földre. Amikor az óra elütötte a kilencet, elfogott a hányinger. Csak nem történt valami Zayne-nel? Mi van, ha megsérült, vagy valami még rosszabb történt?

Nem bírtam tovább várni, talpra ugrottam, és lerohantam a földszintre. Kifulladva fékeztem le Abbot dolgozószobája előtt. Szerencsére ő még nem pihent le. Éppen Elijah-val és még néhány őrzővel beszélgetett. Felemelte a fejét, és visszafogott derültség suhant át az arcán, amikor meglátta, hogy az ajtó előtt ácsorgók.

– Layla?

Erre a többiek is felém fordultak. Vér tolult az arcomba, miközben karba tettem a kezemet.

– Visszajött már Zayne? – Nem bírtam megkérdezni, hogy nem esett-e baja. Egyszerűen nem bírtam kinyögni ezeket a szavakat.

Abbot egy pillanatra értetlennek tűnt, aztán megsimogatta a szakái lát.

– Ó, persze, ma szombat van, igaz?

Bólintottam.

– Azt hiszem, Zayne elfelejthette, milyen nap van – mondta Nicolai a maga csöndes hangján.

Elijah az ajtófélfának dőlt, és hangosan ásított.

– Zayne Denikával van. A lány hajnal előtt csatlakozott hozzánk. Úgy hallottam, a reggelit említik.

A pillantásom Abbotra vándorolt. Láthatóan örömmel hallott erről a fejleményről. Persze, hiszen azt akarta, hogy Zayne ezzel a lánnyal párosodjon, így most valószínűleg éljenzett magában, és már el is képzelte a tökéletes kisunokáit – én viszont nem kaptam levegőt.

Nicolai megkerülte az íróasztallal szemközti széket, és rám nézett. Együttérzés sütött az arcáról, nekem pedig fájdalmasan elszorult a szívem.

– Elvigyelek reggelizni? – kérdezte. – Vagy kávézni?

Elijah meg az emberei gúnyosan vigyorogtak, de Nicolai ügyet sem vetett rájuk.

– Nem szükséges – szólalt meg Abbot. – Neked pihenned kell, Nicolai, a tegnap este történtek után pedig Laylának igazán nem kéne bemennie a városba.

– Egy-két órát rá tudok szánni a lányra – felelte Nicolai eltökélt arccal. – Senkinek sem ártanánk vele, és nem lesz semmi bajunk.

– Hogy te milyen nagylelkű vagy – mormolta Elijah.

A megalázottságtól könny szökött a szemembe. Elhátráltam a dolgozószoba ajtajától, és a fejemet ráztam.

– Kösz, de... Nem kell.

– Layla...

Sarkon fordultam, és sietve távoztam, mielőtt Nicolai befejezhette volna a mondatot. Zayne megfeledkezett rólam. Nem akartam elhinni. Még soha nem felejtette el a szokásos szombati programunkat. Bár talán most sem ment ki a fejéből. Lehet, hogy egyszerűm csak lecserélt Denikára, aki sokkal előnyösebb partner volt a számára. De akkor sem értettem a dolgot. Egész mostanáig nem érdekelte ennyire a lány.

Most viszont igen.

A bejárati ajtó felé indultam, ám az előcsarnokban megtorpantam. Napfény áradt be az ablakokon. Hova mehettem volna? Talán lógtam volna megint a lombházban, mint egy lúzer? Nem volt mit tenni, idebent ragadtam.

Visszamentem a szobámba, visszavettem a pizsamámat, és visszabújtam az ágyba.

Nem akartam sírni, Gyöngeség és hülyeség volt ilyesmi miatt sírni, mégis potyogott a könnyem, és fájt a szívem. Oldalra fordultam, összegömbölyödtem, és a markomba szorítottam a gyűrűt, míg végül ismét álomba nem merültem.

Hosszú-hosszú órákkal később kopogás ébresztett fel. Nagy nehezen kinyitottam a szemem, és láttam, hogy betűz az ablakon a lemenőben lévő nap. Nemcsak az egész délelőttöt aludtam át, hanem a délutánt is.

Megint kopogtak. A fejemre húztam a vastag takarót.

Az ajtó résnyire nyílt.

– Laylababa?

Összehúztam magam a paplan takarásában, és reméltem, hogy Zayne mindjárt elmegy.

Ám másodpercekkel később a matrac besüppedt a súlyától. A takarómat tapogatta, amíg a keze a fejemhez nem ért.

– Hol vagy? – paskolta meg játékosan az ágyat még párszor. – Elvesztél a dunyha alatt? Sehol sem talállak!

Utáltam, amiért viccelődik.

Néhány pillanatig hallgatott, aztán ismét megszólalt.

– Haragszol rám.

Olyan szorosan lehunytam a szemem, hogy fehér fényt láttam.

– Megfeledkeztél rólam.

Megint hallgatott egy darabig.

– Nem akartam kihagyni a programunkat, Layla. De azok után, ami az előző este történt a megszállott pasassal, mindannyian nagyon későn jöttünk haza. Egyszerűen csak... így alakult.

Furcsamód a mellkasomban mintha űr tátongott volna.

– Mióta csak ismerjük egymást, még soha nem feledkeztél meg rólam. – Gombócot éreztem a torkomban. – Vártam rád, tudod? Aztán, én idióta, azt hittem, hogy bajod esett. Úgyhogy totál hülyét csináltam magamból az egész klán előtt.

– Hallottam, hogy Nicolai felajánlotta, elvisz helyettem.

Na, mert ennek a felidézésétől aztán sokkal jobban éreztem magam.

– Menj már innen!

Zayne megragadta a takaró szélét, és elhúzta tőlem, hiába kapaszkodtam belé. Kétségbeesetten próbáltam visszaszerezni a paplant, de ő lerántotta rólam. Feladtam, és a hátamra gördültem.

– Utállak.

– Sajnálom. – Kimerültnek látszott. A szeme karikás volt, a hajú kócos és a szokottnál is hullámosabb, a pólója csupa ránc. - Layla, tényleg nagyon sajnálom. Mindenképp szerettem volna kora reggelre visszaérni. Nagyon is látni akartalak... És aggódtam miattad. Egyszerűen csak elszaladt az idő.

– Rémesen nézel ki – közöltem vele. – Gondolom, a szokottnál tovább maradtál fenn, mi?

Hunyorgott.

– Nem tovább, mint ha elmentem volna veled kávézni.

De nem velem töltötte a napot.

– Miért mondtad Denikának, hogy tartson szemmel?

Pislogott.

– Szóval ez az egész – intett felém – erről szól? Azért haragszol, mert megkértem Denikát, hogy segítsen neked, ha szükséged lenni bármire?

– Azért haragszom, mert ma reggel cserbenhagytál, és igen, azért is mert elárultad a csajnak a problémámat.

– Layla, itt mindenki tudja, mire vagy képes. Nem titok.

Felültem, félresöpörtem az arcomból összevissza gubancolódott tincseimet.

– De nem mindenki tudja, mennyire küszködöm miatta! És ezzel te nagyon is tisztában vagy. Mégis elárultad Denikának.

Zayne arcán értetlenség futott át.

– Nem értem, miért ilyen nagy ügy ez. Semmi rosszat nem mondtunk rólad a hátad mögött.

– Nem érted, hogy miért nagy ügy? – Kiugrottam az ágyból, ügyet sem vetettem a padlóra lökött takaróra. Minden felszínre tört bennem. Kiszakadt belőlem az összes felgyűlt düh, frusztráltság és értetlenség. És ki kívánkozott a gyötrelmes bánat is, mert úgy éreztem, elveszítem Zayne-t. – Tudod te, milyen kínos... milyen megalázó, hogy mások azt gondolják, ennyire elcseszett vagyok? Jesszus! Jasmine már így is azt hiszi, hogy ki akarom szívni a gyerekei lelkét, most meg Denika mindenhova követ engem az éjszaka közepén. Legalábbis olyankor, ha éppen nem téged követ mindenhova.

– Jasmine nem hiszi ezt rólad, Layla. – Felém fordult az ágyon, és a hajába túrt. – De mostanában elég idegesen viselkedsz. Gondoltam, nem ártana, ha Denika rajtad tartaná a szemét, nehogy...

Összerezzentem.

– Nehogy micsoda, Zayne?

– Jaj, Layla, nem úgy értettem. – Felállt, és tehetetlenül a hajába túrt.

A pillantásom valamiért a sarokban álló régi babaházra esett. Bál már évek óta nem játszottam vele, mégsem volt szívem felvinni a padlásra. Mintha egy emberöltő telt volna el, mióta gyerekként erőltettem Zayne-t, hogy babázzon velem. Mégis miért kapaszkodtam ezekbe az emlékekbe? Miért kapaszkodtam Zayne-be, ha úgyis teljesen értelmetlen volt az egész?

– Tudod, szerintem a viselkedésednek igazából semmi köze a ma reggel történtekhez, sem ahhoz, hogy megkértem Denikát, segítsen neked – mondta Zayne bosszúsan.

A homlokomat ráncolva fordultam visszafelé.

– És mégis mi másért lennék dühös?

– Azért akadtál ki, mert Denika itt van. Mindig így viselkedsz, valahányszor meglátogat minket, de ezúttal a szokottnál is feltűnőbb a dolog.

Tátva maradt a szám, és a furcsa, kínzó űr szétterjedt bennem.

– Tényleg azt hiszed, hogy erről van szó? Ez nevetséges! Az elmúlt napokban négyszer hoztál olyan helyzetbe, hogy szarul érezzem magam, Zayne.

– Négyszer? Te meg mi a fenéről beszélsz?

Felemeltem a kezem, hogy az ujjaimon számláljam az eseteket.

– Beköptél apádnál a jelölgetés miatt, szóval örülhetsz, mert vége van: tegnap este óta tilos folytatnom. Azt mondtad Denikának, hogy szemmel kell tartania, nehogy kiszívjam mindenki lelkét. – Tudtam, milyen őrülten hangzik ez, de nem bírtam leállítani magamat. – Tegnap este még csak be se néztél hozzám. Ma reggel pedig totál megfeledkeztél rólam, és valaki mással töltötted az egész napot!

Zayne átszelte a szobát, és megállt előttem.

– Azért javasoltam, hogy hagyd abba a jelölést, mert veszélyesnek tartottam. És igazam is lett, nem? Azért mondtam Denikának, hogy tartsa rajtad a szemét, mert fontos vagy nekem. Tényleg olyan furcsa ez? – Fakó szeme parázslóit, tekintete összefonódott az enyémmel, és nem eresztette. – Azért nem jöttem be hozzád tegnap este, mert úgy gondoltam, biztos pihensz, nekem pedig azonnal indulnom kellett vadászni. És bocsánatot kérek a ma reggel miatt. Eszem ágában sincs lecserélni téged, Layla. Nem akartalak megbántani.

– De hát igenis lecserélsz! – Rádöbbenve, mit mondtam, a számra tapasztottam a kezemet, és elhátráltam. Az még a kifakadásomnál is rosszabb volt, hogy könny szökött a szemembe.

Zayne arckifejezése rögtön ellágyult. Felém nyúlt, de még hátrébb léptem. Mintha fájdalom suhant volna át az arcán.

– Erről szó sincs.

Leeresztettem a kezemet.

– De hát olyan sok időt töltesz Denikával. Alig láttalak, mióta idejött. Ő megteheti mindazt, ami nekem... – Elhallgattam, és a szám belsejét harapdáltam, amíg ki nem serkent a vérem. Hogy lehetek ilyen hülye?!

– Denika csak néhány napja van itt. Pár héten belül elmegy. – Zayne ismét a hajába túrt. – Kérlek, ne csináld ezt, Layla!

Farkasszemet néztünk, és tudtam, Zayne arra vár, hogy azt mondjam, minden rendben. Hogy megnyugtassam, már nem haragszom, és nem akadok ki többet Denika miatt. De nem szóltam, mert semmi sem volt rendben, és majd szétrobbantam a féltékenységtől meg a keserűségtől. Ez többről szólt, mint egyszerűen odalenni valakiért, aki nem viszonozta az érzéseimet. Zayne a barátom volt – az egyetlen barátom, aki igazán ismert -, és kezdtem elveszíteni őt.

Zayne a fejét csóválta, és vállat vont. Aztán az ajtóhoz lépett, de megtorpant, és hátranézett rám.

– Tényleg sajnálom.

– A sajnálatodtól nem érzem jobban magam – vágtam rá, csak mert szemétkedni akartam.

A fogát csikorgatta. Jó néhány másodperc eltelt, mielőtt ismét megszólalt.

– Tudod, folyton amiatt nyavalyogsz, hogy mindenki gyerekként kezel. De elég nehéz felnőtt nőként kezelni téged, ha így viselkedsz

Aú! Ha megüt, az se fájt volna ennyire.

Egy pillanatra úgy tűnt, mintha megbánta volna, hogy ilyet mondott, ám ez az arckifejezés eltűnt, miután megdörgölte a képét. Kinyitotta az ajtót.

– Jut eszembe, apám tegnap este beszélt az alfákkal.

Majdnem megállt a szívem.

– Az alfákkal?

Aprót biccentett.

– Holnap idejönnek.

Azonnal elfeledkeztem minden másról: az egész lilithes ügyről, még a Zayne iménti szavai okozta éles fájdalomról is.

– Te is találkozol velük?

– Nem. Egyedül apámmal akarnak beszélni.

Lassan bólintottam.

– Szóval nekem nem kéne itt lennem?

– Úgy van. Nem kéne itt lenned.

11. FEJEZET

AZ ALFÁK IGAZI MUMUSOK VOLTAK MINDAZOK számára, akiknek démoni vér csörgedezett az ereiben. Még az őrzök sem voltak teljesen nyugodtak a közelükben. Árgus szemmel figyeltem az órát, tudtam, hogy még az est leszállta előtt meg fognak érkezni. Már rég el kellett volna hagynom a házat, de nem igazán tudtam, hova mentek, és... És újra látni akartam az alfákat.

A konyhában tébláboltam, miközben Jasmine igyekezett megvacsoráztatni az ikreket, mielőtt lefektette volna őket. Izzy és Drake az asztalnál ült, teljes gorgó alakban. Kis, fekete szarvuk fel-le billegett, miközben vihorásztak.

A kettőjük között álló Jasmine egyszer csak megdermedt. Reakciója láttán idegesen dobbant meg a szívem. Leraktam a narancslével teli poharamat.

– Megjöttek?

– Még nem. – Lesimította rövid ujjú blúza elejét. – De a férfiak felkészülnek az érkezésükre.

Furcsa volt látni, hogy mennyire érzékenyek egymásra. Másodpercekkel később hallottam, hogy a többiek az emeleten járkálnak. Egész nap nem találkoztam Zayne-nel. Most már biztos voltam benne, hogy kerül engem. Muszáj volt beszélnem vele, mert miután egész éjjel a plafont bámultam, arra jutottam, hogy bocsánatkéréssel tartozom neki. Túl sokat vártam el tőle, olyasmit is, amit eleve nem lett volna szabad. Tényleg fontos voltam Zayne-nek, de én bonyolítottam meg a helyzetet, mivel többet éreztem iránta, mint kellett volna.

– Hova fogsz menni? – kérdezte Jasmine, miközben gyorsan elrakta az almalevet meg a kekszet.

A fülem mögé simítottam a hajam.

– Nem tudom. Remélem, sikerül beszélnem Zayne-nel, mielőtt ideérnek. De ha nem, akkor azt hiszem, a lombházban fogok lógni – Mint egy lúzer...

Jasmine szorongó képet vágott.

– És honnan fogod tudni, mikor jöhetsz vissza?

– Nemtom. Ha nem sikerül elérnem Zayne-t, valaki biztos szól majd. – Legalábbis ezt reméltem. – Szerinted meddig...

Hangos moraj fojtotta belém a szót. A konyhaszekrényben megremegtek a poharak. A felakasztott lábasok egymásnak ütődtek. Elhátráltam a pulttól, és összekulcsoltam a kezem. Egy szempillantás alatt mintha az egész házból kiszívták volna a levegőt. A helyiségben tapintható volt a feszültség. Mozdulni sem mertem. Úgy tűnt, még az ikrek is észlelték a nagy érkezést, tágra nyílt szemmel meredtek az anyjukra.

Az alfák imádták a látványos belépőket, az biztos.

Energialöket csapott meg, felállt a hátamon a szőr. A moraj elhallgatott, és átható, édes illatot éreztem. Nem mindenki ugyanezt érezte volna. A mennynek olyan illata van, amilyet csak az ember akar – amire éppen vágyik, legyen az rózsa, frissen sült palacsinta vagy égett gumi, akármi. Amikor az alfák legutóbb itt jártak, én menta illatát éreztem.

Jasmine rám pillantott, de én már meg is kerültem a pultot.

Az ösztönöm azt súgta, hogy az alfák a könyvtárszobában vannak. Végigosontam a folyosón, és megálltam a könyvtár ajtajától több mint egy méterre. Az ajtó alatt lágy, tündöklő fény szűrődött ki, átkúszott a juharfa padlón, és felkapaszkodott a vajszínű falra. A fény lüktetett, mintha eleven lénnyé alakult volna, csóvái átszelték a mennyezetet, majd lehullva csillogó foltokat vetettek a szőnyegen.

Ezt a fényt látták az emberek pillanatokkal azelőtt, hogy meghaltak volna. És gyönyörű volt. Szó szerint mennyei. Egyeseknek egyáltalán nem volt okuk félni a haláltól. Miért is lett volna, hiszen ez várta őket.

Én csak eddig mehettem, és nem tovább. Az alfák már így is tudták, hogy itt vagyok, valahol a házban, de mégsem bírtam elszakadni. Kapart a torkom és bizsergett a bőröm. Kész tortúra volt ilyen közel lenni valamihez, ami ennyire tiszta, és ellenállni a késztetésnek, hogy... Hát, hogy elnyeljem az esszenciáját.

Tudtam, hogy el kéne mennem, mégis kinyújtottam a kezem, és ujjaim hegyét a mennyei fényhez érintettem. Felhördülve rántottam vissza a karomat. A fény forró volt – megégetett. Az ujjhegyeim pirosak lettek és lüktettek. Vékony füstpászma szállt fel a kezemről.

Hátraléptem, a mellkasomhoz szorítottam sérült kezemet. A szívem is fájt, bár az egészen más okból. A fényre bámultam, ahogy szétterjedt a házban, mindent elárasztva melegségével.

Én nem léphettem be a mennyei fénybe. Sem most, sem valószínűleg soha.

Keserű könnyek csípték a szemem. Ekkor végre sarkon fordultam, visszamentem a most már üres konyhába az iskolatáskámért, aztán elhagytam a házat, még mielőtt az alfáknak elegük lett volna a jelenlétemből, és megfosztottak volna attól a választási lehetőségiül, hogy magamtól távozzak.

A hülye kilátón ücsörögtem, lebámultam a mobilomra, és olyan cifrán káromkodtam, hogy az alfáknak lerobbant volna a fülük, ha meghallják. Leszállt az alkonyat, és aprócska csillagok jelentek meg az égen.

Zayne nem vette fel a telefont, amikor félórája kétszer is hívtam

Lepillantottam a kezemre, homlokráncolva néztem a kivörösödött bőrt az ujjaimon. Csak én lehettem olyan hülye, hogy megpróbáljak hozzáérni a mennyei fényhez.

A nyakamhoz nyúltam, és előhúztam a láncomat, az ujjaim között lógattam a gyűrű furcsa kövét. Az ékszerre simítottam a hüvelykujjamat, és akaratlanul is megborzongtam az undortól. Legszívesebben letéptem volna a gyűrűt a láncról, és a bokrok közé hajítottam volna. Kis híján meg is tettem, ám amikor a markomba szorítottam, mégsem ment... egyszerűen nem voltam rá képes. Még akkor is, ha tényleg az a Lilith volt az anyám, még akkor is, ha nem akart engem, akkor sem bírtam elhajítani az egyetlen dolgot, ami egykor az övé volt.

Félretoltam az iskolatáskámat, átbújtam a lombházikó nyílásán, én a fa törzséhez szegezett deszkákba kapaszkodva lemásztam a földre.

Felhívtam Stacey-t, de ő sem vette fel, aztán küldött egy rövid SMS-t, miszerint éppen moziban van. A barátnőmre irigykedve belerúgtam egy vastag gyökérbe, ami kiállt a földből, aztán nem bírtam tovább: megint felhívtam Zayne-t.

A telefon többször is kicsöngött, de ezúttal sem vette fel. Miután kapcsolt a hangpostája, bontottam a hívást. Dübörgött a szívem, mint a legutóbb is, amikor nem sikerült elérnem őt. Igaz, talán kissé úgy viselkedtem, mint egy beteges zaklató, de bármilyen dühös volt is rám Zayne, tudnia kellett, hogy itt rostokolok az átkozott lombházikónál, amíg valakinek eszébe nem jut rám csörögni.

Öt perccel később ismét tárcsáztam a számát, bár utáltam magam érte. Mert komolyan, már megint kezdtem lecsúszni a rém szánalmas szintre, az olyan lányok közé, akik hülyét csinálnak magukból fiúk miatt – olyan fiúk miatt, akik nem akarják őket, vagy akiket nem kaphatnak meg. Tótágast állt a gyomrom, pont, mint tegnap este, mielőtt azt a sok-sok hülyeséget mondtam volna Zayne-nek.

A hívásom ezúttal már a második csörgés után átkapcsolt a hangpostára.

Mi a...?

Megdermedt a szívem – megdermedtem

Mintha az egész világ elnémult volna körülöttem, miközben hallgattam a hangposta automatikus üzenetét. Zsibbadtan kinyomtam a hívást, és lassan leeresztettem a karomat. Zayne átkapcsolt engem a hangpostára. Direkt nem fogadta a hívásomat.

Ki tudja, meddig álldogáltam ott. Valószínűleg még tovább ácsorogtam volna, ha nem hallom meg a hátam mögül egy gally reccsenését.

Megperdültem, és kis híján szívrohamot kaptam. Petr állt előttem, kezét farmerja zsebébe dugva. Az este hűvös volt, de ő csak egy vékony pólót viselt. A sűrűsödő sötétben nem tudtam kivenni a póló mintáját.

Petr nevetett – vagyis inkább gúnyosan kuncogott.

– Hát, ez tényleg nem semmi.

– Micsoda? – Hátraléptem, de nem vettem le róla a szemem.

Ajka metsző mosolyra húzódott.

– Az, hogy egyedül rostokolsz idekint, egy béna lombháznál! Hogy lehet valaki ennyire szánalmas?

A nyugtalanságom bosszúságba csapott át.

– Mit keresel itt?

Petr jelentőségteljesen körülnézett

– Mégis mit gondolsz? Még egyszer, utoljára szemügyre veszem a szánalmas életedet.

Jeges súly nehezedett a mellkasomra.

– Abbot megmondta neked, hogy hagyj engem békén.

– Hát, igen, de tudod, az a helyzet, hogy nekem már na-gyon-nagyon sok mindent mondtak. – Lassan megkerült, leszegett fejjel, ragadozóként, ahogy egy őrzőhöz illett. – Milyen érzés, hogy kizavartak a házból, akár egy rühes kutyát? Hogy senki sem akar? Úgy tűnik, még Zayne-nek is elege lett belőled.

Szavai szíven ütöttek, hiszen volt bennük némi igazság, kivéve, hogy inkább hasonlítottam megvetett öszvérre, mint rühes kutyára. De nem voltam hajlandó kimutatni, mennyire bánt a sértegetése

– Milyen érzés ilyen szánalmas perverznek lenni? – vágtam vissza

Petr résnyire húzta össze a szemét, miközben ismét megkerült.

– Tudod, mi a legviccesebb ebben az egészben?

– Nem. De hajói sejtem, úgyis mindjárt közlöd velem.

Elvigyorodott.

– Azt sem tudod, miért vannak itt az alfák. Fogalmad sincs, valójában miért szaglásznak utánad a démonok

Megmarkoltam a mobilomat, nekilódult a pulzusom.

– És te most elárulod?

Olyan gyorsan lendült felém, hogy nem is bírtam szemmel követni. Egyszer csak elkapta a nyakláncomat, és megrántotta, annyira erősen, hogy a fém a bőrömbe vájt. Tekintete a láncon lógó gyűrűre siklott.

– Még azt sem tudod, hogy mi ez.

Kirántottam a kezéből a nyakláncot, és elhátráltam. Volt valami a szavaiban, ami nagyon aggasztott. Csak nem tudott Lilithről? De jelen pillanatban ez nem igazán számított. Alfák ide vagy oda, vissza kellett jutnom a házba. Meg akartam kerülni Petrt, de megragadta a karomat.

– Mit képzelsz, hova mész?

Lenéztem a kezére, elfojtottam magamban a hirtelen feltörő rémületet. A félelmet kimutatni soha nem jó ötlet.

– Eresszel!

Petr gúnyosan röhögött, és szörnyen baljós előérzetem támadt. A ház túl messze volt ahhoz, hogy bárki is meghalljon, ha sikoltanék. Azt is tudtam, hogy mindenki, aki a segítségemre sietne, jelenleg mással van elfoglalva.

Kihúztam magam.

– Nem emlékszel, mi történt legutóbb? – kérdeztem.

Erre önkéntelenül az állán húzódó, halvány sebhelyhez kapott, amit Zayne ökle hagyott rajta.

– Ha nem eresztesz el – folytattam fenyegetően -, akkor ezúttal nem úszód meg egy törött állkapoccsal.

Petr azonban csak nevetett. A hideg futkosott a hátamon, és úgy éreztem, menten elnyel a rettegés örvénye.

– Ennek már rég meg kellett volna történnie, de nem bánom, hogy csak most kerül rá sor – közölte. – Örülök, hogy én magam intézhetem el.

Jeges rémület kerített hatalmába, amint egyszeriben minden megvilágosodott előttem. Petr nem egyszerűen csak azért jött, hogy sértegessen. Azért volt itt, hogy megöljön. Próbáltam lélegzethez jutni, de a pánik összeszorította a tüdőmet.

– Ezt nem viheted el szárazon.

– O, dehogyisnem, simán.

Ösztönösen cselekedtem. Oldalra vetettem magam, és ezzel úgy megleptem Petrt, hogy lazult a szorítása a karomon. Végre eszembe kijutott, hogy még mindig a markomban van a telefonom. Vakon bökögettem a képernyőt, fohászkodtam, hogy sikerüljön tárcsáznom valakit... bárkit. Mielőtt Petr reagálhatott volna, felhúztam a térdem, és hasba rúgtam.

Kiszabadítottam a karomat, és megperdültem, de Petr a hajamba markolt, hátrarántva a fejemet. Megragadta a csuklómat, és kicsavarta, hogy el gyengülj ön a fogásom a mobilon. Kitépte a telefont a kezemből, és a közeli bokrok közé hajította.

Elöntött a halálfélelem, ahogy az éktelen harag is. Képen vágtam Petrt, és a bőrébe vájtam a körmömet. Felkiáltott, és eleresztett. Megint belerúgtam, ezúttal a lábát találtam el.

Villámgyorsan megkerült, és egyetlen ütéssel leterített a földre. Elkábított a friss, éles fájdalom, de négykézláb kúszni kezdtem Petr elől. Ekkor megragadta a vállamat, és a hátamra fordított.

Tőlünk balra egyszer csak vadul megrázkódtak a bokrok, elterelve Petr figyelmét. A fiú fölegyenesedett, én pedig a zaj irányába fordultam a földön, és abban a pillanatban előtört valami a növényzetből: egy fényes, fekete valami, óriási fogakkal. Bambi? Fel sem merült bennem a kérdés, vajon mit keres itt a kígyó, csak azért imádkoztam, hogy egye meg Petrt.

Bambi átszelte a tisztást, szája kitárva, fogai csillogtak. Petr mély morgást hallatott, és megperdült, sikerült elkapnia a kígyó testét, pont a feje alatt. Bambi sziszegett, és a fiú felé kapott, ám Petr éktelen káromkodással egy közeli fához vágta. A kígyó csúnya, hangos puffanással csapódott a törzsnek, majd elernyedve, mozdulatlanul zuhant a földre.

Az iszonyatos rettegés vírusként terjedt szét bennem. Petr felé lendítettem az öklöm, nem is számított, hol találom el

– Te kis hülye, démoni szuka! – hördült Petr, könnyedén elkapva a karomat. – Egy famulus... egy átkozott famulus ólálkodik körülötted? Még Abbot is hálás lesz nekem, amiért elintézlek !

Torkomon akadt a sikoltás, és gyomron rúgtam. Petr fel-mordult, aztán az ökle a képembe csapódott. Úgy csöngött a fülem, hogy semmit sem hallottam. Nem kaptam levegőt, vért nyeltem, és kapálóztam a rám nehezedő fiú alatt. Végső kétségbeesésemben úgy vergődtem, akár egy vadállat.

– Elég! Hagyd már abba! – szólt Petr, a földre nyomva a fejemet. – Sokkal könnyebb lenne, ha nem küzdenél.

Egy egészen másfajta ösztön küszködött, hogy kitörjön belőlem. Nem az őrző énem, hanem egy olyan oldalam, ami még a túlélni akarásomnál is erősebb volt. Petr azt hiszi, hogy tehetetlenül vergődöm alatta? Hadd higgye csak! Nem volt szükségem másra, csak hogy még pár centivel lejjebb hajtsa a fejét. A démoni énem tombolva helyeselt.

– Ez az. – Az arcán húzódó karmolásokból vér szivárgott. -így kell lennie. Az egész világnak jobb lesz, ha megdöglesz.

Alig kaptam levegőt a zavarodottságtól, na meg Petr tömény kölnijétől. A bőröm mintha pattanásig feszült volna. A bennem élő démon eszeveszetten próbálta átvenni az irányítást.

– Könyörögni fogsz – meredt rám Petr, fakó szeme izzott. – Mind könyörögni szoktak. Egészen az utolsó pillanatig, mielőtt visszaküldjük őket a pokolba. – A nyakamra szorította a kezét, fájdalmas erővel. – A ti fajtátokban nincs semmi büszkeség. És ez így is van rendjén. Nézz magadra! Mire lennél büszke?

A düh és a félelem könnyei patakzottak az arcomon, földdel és vérrel elkeveredve, ám Petire nem voltak hatással. Nem bírtam tovább – nem feküdhettem itt tétlenül, a halálra várva. Fölágaskodtam, megragadtam Petr rövid haj tincseit a tarkóján, és magam felé rántottam a fejét, hogy összeérjen a szánk. Ám ő az ajkamra tapasztotta a kezét, és visszanyomott a földre.

– Na ne, azt már nem!

Teljesen eluralkodott rajtam a pánik. Petr felhasadt számra szorította a tenyerét, nem kaptam levegőt. Ököllel ütöttem a karját, a mellkasát, de hiába, vasmarokkal fogta a nyakamat. Vékony felsőm elszakadt, kavicsok vájtak a hátamba. Zavarodott gondolataim összevisszaságában egyszer csak felsejlettek Roth szavai: A legtisztább lelkű emberek képesek a legnagyobb gonoszságra. Senki sem tökéletes, legyen akárki vagy akármi, bármiért is harcol.

Bebizonyosodott, hogy ez a színtiszta igazság.

A kétségbeesés eltompította az érzékeimet. Petr karjába mélyesztettem a körmömet, de akárhogy küszködtem, nem jutottam levegőhöz. A végtagjaim elnehezültek, és a könnyeimet nyeldekeltem Petr a másik kezével kíméletlenül próbálta szétfeszegetni a lábamul, én azonban makacsul összeszorítottam a combomat. Felbámultam a sötétedő égre, a hold távoli, halovány árnyára.

Megrohant a dac. A fejemet forgattam, ettől Petr keze megcsúszott a számon, majd beleharaptam, amilyen durván csak bírtam. Bőre megadta magát a fogaim alatt, és meleg vér csörgött a számba Petr üvöltve kapta el a karját. Aztán olyan erővel ütött meg, hogy a fejem visszapattant a földről. Csillagokat láttam.

Ne ájulj el! Ne ájulj el!

Nagy nehezen kinyitottam a szemem, és úgy éreztem, lángol. Valami megváltozott, mintha elpattant volna nálam a cérna. Talán végre felszínre tört a démon. De nem is érdekelt, mi adott új erőt. Felültem, és két kézzel megragadtam Petr fejét. Annyira meglepte a lendületes mozdulat, hogy volt időm az ajkára tapasztani a számat. Mélyen belélegeztem, megéreztem lelke első kis foszlányát.

Ismét mélyet szippantottam, Petr pedig megvadult, ütötte-verte a karomat és a mellkasomat. Kitartottam, folyamatosan szívogatva elnyeltem a lelkét, miközben fájdalmasan nyögött. Nem olyan íze volt, amilyennek egy tiszta lelket hittem. Zavarosnak éreztem, eltöltötte a vér és a gyűlölet.

Petr próbált alakot váltani, a nyakamhoz kapott, megmarkolta az ezüstláncomat. Lelkének utolsó foszlánya ellenállt nekem, de végül azt is kiszippantottam és elnyeltem. Petr hátrarándult, és abban a pillanatban, hogy a szánk elvált egymástól, szaggatott hörgés szakadt ki belőlem.

Petr összegörnyedt, karja lelógott, bőre holtsápadt lett. Nyakán kidagadtak az erek, aztán elsötétültek, mintha tintát fecskendeztek volna a vérébe. Fekete vénák ütköztek ki az arcán és csupasz karján. Megremegett, majd kiegyenesedett, és lábujj – hegyre emelkedett, mintha csupán tehetetlen báb lett volna.

Lázasnak éreztem magam, és szédelegtem. Megpróbáltam felállni, ám a lábam nem volt hajlandó engedelmeskedni, bár tompán érzékeltem felélénkülő ösztöneimet. El innen! El innen! Tudtam, hogy bármi történik is Petrrel, az nem normális, de a lelke íze... O, egek... Egy lelket megízlelni olyan volt, mint hozzájutni a világ legerősebb drogjához. Melegség áradt szét az ereimben, és hanyatt dőltem. Enyhült minden fájdalmam, elillant a félelmem. Nem ez volt az első lélek, amit megízleltem, de most először vettem el egyet teljesen.

Ha egy ember elvesztette a lelkét, néhány percen belül elsorvadt, és lidérccé vált. Petrt elnézve úgy tűnt, hogy az őrzők egészen máshogy reagálnak.

Erőt vettem magamon, és nagy nehezen sikerült felülnöm. Kábán próbáltam összpontosítani, hiába rohant meg újabb hőhullám. Az izmaim felváltva hol begörcsöltek, hol ellazultak. Forgott velem a világ, ám Petr...

Ki csavarodott a teste, hátravetette a fejét, és eltátotta a száját, mintha némán üvöltött volna. Halványszürke ajkai közül előtörtek az agyarai. A ruhája kinyúlt és elszakadt. Elkezdett átváltozni. Talán mégsem vettem el a lelkét. Talán csak hallucináltam.

Csont roppant, bőr hasadt. Petr kitárta a szárnyát, ami majdnem két méterre nyúlt el mindkét irányban. Teste rángatózva ment keresztül a végső átalakuláson. Egy pillanatra megdermedt, majd felemelte a fejét.

Vérvörös volt a szeme.

És ez... Hát, ez nem stimmelt.

A tenyerem megcsúszott a földön, és ismét háton landoltam. Halk kuncogás szakadt ki zsibbadt számon. A fülemben lüktetett a vér. Újra megpróbáltam felülni. A szívem mélyén tudtam, hogy félnem kellene, de úgy éreztem, most már semmi sem árthat nekem. Mintha akár az eget is megcsókolhattam volna, ha akarom.

Megremegett a föld, ahogy Petr felém lépett, és mély morgást hallatott. Kinyújtotta izmoktól dagadó karját, keze halálos karmokban végződött. Rám vicsorgott, és ugrásra készen leguggolt, hogy rám vesse magát.

Valami még Petrnél is nagyobb és gyorsabb vált ki az árnyak közül, egyenesen felénk tartott. Zavarodott fejjel arra gondoltam, hogy talán egy másik őrző az, és azért jött, mert segíteni akar Petrnek befejezni, amit elkezdett.

Petr fölegyenesedett, és a sebesen közeledő árny felé perdült, de elkésett.

A homály egy szempillantás alatt testet öltött. Vonásai ismerősnek tűntek, ám élesebbnek is, mintha bőre jobban megfeszült volna a csontján. A pupillája függőlegesen nyúlt el, az írisze sárgán ragyogott.

Petr teste rángott, és fojtott kiáltás tört ki belőle. Meleg, ragacsos folyadék spriccelt a levegőbe, vörös pöttyökkel lepte be a farmeromat és hasamat. Fémes szag terjengett a levegőben.

– Így jár, aki rohadék – mondta Roth, majd visszarántotta a karját, Hosszú, véres-csontos valami lógott a kezében: Petr gerince. – És ez jár annak, aki bántani meri Bambit.

12. FEJEZET

ANNYIRA DÖBBENT ÉS KÁBA VOLTAM, hogy egy szót sem bírtam szólni, miközben továbbra is hanyatt heverve figyeltem, amim Roth a földre ejti a kitépett gerincet. Undorodva elhúzott szájjal lépte át Petr testét, és letérdelt mellém.

– Jól vagy? – kérdezte, és miután nem válaszoltam, felém nyúlt véres kezével. Megakadt a szeme véres ujjain, és motyogott valamit maga elé. Visszahúzta a kezét, és beletörölte a farmerjába. – Layla?

Az arca most már lágyabbnak tűnt, ám a szeme még mindig sárgán tündökölt. Kezdett elmúlni az elnyelt lélek hatása, és a mámorom szertefoszlott, mintha a szél fújta volna el. A testem egyre több pontján éreztem éles fájdalmat. Kinyitottam a számat, de nem bírtam hangot adni.

A tekintetem Petr teste felé vándorolt.

– Ne nézz oda! – szólt Roth, a lábamra téve a kezét. Elhúzódtam tőle, és megint zihálni kezdtem.

– Semmi baj – mondta a srác, és Bambira pillantott, aki épp most tért magához, a fa tövében mozgolódott. Roth visszafordult felém, és halkan füttyentett, mire a kígyó elindult hozzá, majd félúton sötét felhővé változott. A füst felkúszott Roth karján, és megállapodott a bőrén, a kígyó farka a fiú könyökére tekeredett. Roth végig rám szegezte a szemét. – Layla, mondj valamit!

Lassan pislogtam.

– Nagyon... köszönöm!

Megfeszült az arca, pár pillanatig még a szemembe nézett, aztán a holttest felé fordult.

– Ezt el kell intéznem, aztán... aztán gondoskodom rólad.

Felemelte a tetemet meg az egyebeket, és sietve eltűnt az egésszel az erdőben. Az oldalamra fordultam, és sikerült egy fába kapaszkodva felülnöm, majd a törzsnek dőltem. Összevissza csapongó gondolunk cikáztak a fejemben.

Elvettem egy lelket... egy tiszta lelket.

Görcsölt a gyomrom. Elmúlt a melegség, ami az előbb övezett, és nem bírtam abbahagyni a reszketést.

Elvettem egy lelket.

Roth előbukkant az erdőből, a farmerja nyirkos volt, a keze tiszta, sehol egy csepp vér. Nyilván megmosakodott a közeli patakban. Szó nélkül, lassan közeledett felém, mintha aggódna, hogy netán megijeszt. Fél kézzel a térdem alá nyúlt, és a karjába emelt, nekem pedig eszembe jutott, hogy valószínűleg nem ártana rákérdeznem, mégis hova visz. De nem akartam mást, csak eltűnni innen, amilyen messzire csak lehet.

Miközben az ölében cipelt, éreztem, hogy alakot vált. A teste megkeményedett, bőre hőt sugárzott, akár egy őrzőé. Ismerős suhogást hallottam, és kitárta kecses ívű szárnyát, ami olyan sötét volt, hogy szinte beleolvadt az éjszakába. Mindkét szárny íves, hegyes szarvban végződött, és legalább három méter széles lehetett. Még soha nem láttam ekkorát.

Kicsit elhúzódtam tőle, hogy jobban szemügyre vehessem, és levegő után kaptam. A bőre olyan árnyalatú volt, akár a csiszolt ónix, és csontkeménynek tűnt. Az őrzőkkel ellentétben neki nem volt szarv a fején, csak sima, fekete bőr. Jeges félelem járta át a szívemet. Roth igazi alakját látni mellbevágó emlékeztetőként szolgált arról, hogy mi is ő valójában: démon.

De részben én magam is démon voltam, Petr pedig... Petr őrző volt, mégis meg akart ölni. Többé már semmi sem volt fekete-fehér a számomra.

Felemeltem a fejem, hogy Roth arcára nézzek. Az aranyszínű szempár engem figyelt, és a fiú mintha tudta volna, mire gondolok.

– Fura, mennyire hasonlítanak a démonok és az őrzők, mi?

Nem válaszoltam. Roth szája az ő sajátos félmosolyára görbült.

– Csukd be a szemed, Layla! Ez nagyon gyors lesz.

Nem igazán adott nekem lehetőséget tiltakozásra. Szabad kezével a nyaka tövéhez húzta a fejemet. Leguggolt, erőteljes remegés futott át a testén, majd felszökkent az égbe.

Kalapáló szívvel lehunytam a szememet, és hozzábújtam. Eddig egyedül Zayne tett ilyet – egyedül ő vitt fel az égbe. Elvégre ez nagy bizalmat követelt tőlem. Hiszen ha Roth netán úgy dönt, hogy lepottyant, nem bírtam volna csak úgy szárnyat növeszteni, és magamtól elrepülni. És bár kételkedtem benne, hogy a démon ebben mesterkedett volna, nem tudtam csillapítani a szorongásomat, sem eszeveszetten dübörgő szívemet.

Roth még jobban magához szorított, és mormolt valamit, amit nem hallottam a szél zúgásától. Nem tudtam kivenni, hogy hova visz, de mire odaértünk, teljesen elmúlt az elszívott lélek kellemes utóhatása. Amikor Roth végül leszállt, már az egész testem lükteted a fájdalomtól, és vészesen reszkettem. Észre sem vettem, hogy a fiú visszaváltozott emberi alakjába, amíg föl nem emelte a fejét, így jobban láttam az arcát.

– Bírod még? – kérdezte. Mézszínű szemében még mindig megnyúlt hosszában a pupilla.

Bólintottam, legalábbis azt akartam. A válla fölött nem láttam mást, csak társasházakat. A kivilágított ablakú épületek sakktáblának tűntek.

– Hova... hoztál? – Grimaszt vágtam, ahogy fájdalom nyilallt az államba.

– Haza.

Hogyhogy haza? Roth nem részletezte a dolgot, csak elindult előre. Beletelt néhány másodpercbe, mire rájöttem, hogy egy szűk sikátorban vagyunk, egy igen nagy épület mögött. Kitárult előttünk az ajtó, és egy férfi lépett ki a sötétbe.

Úgy saccoltam, a húszas éveiben járhat. Alacsony lófarokba fogott haja platinaszőke volt, elegáns ívű szemöldöke viszont sokkal sötétebb. A szeme olyan árnyalatú volt, mint Rothé, mély mézszínű. Egész biztosan démon volt, de nyitva tartotta nekünk az ajtót.

– Ez aztán a meglepetés – mondta.

– Fogd be, Cayman!

Bementünk a lépcsőházba, és elindultunk fölfelé. Cayman tartotta Roth-tal a lépést.

– Van okom aggodalomra? Mert ha ez itt az, akinek gondolom, és miattad fest így, akkor igazán tudnom kéne, mi a pálya, mielőtt egy seregnyi őrző rohanja le a házamat.

Kíváncsi voltam, vajon mennyire lehetek rossz bőrben, és mégis honnan tudja ez a fazon, ki vagyok.

– Nem ő tette ezt velem – nyögtem ki.

– Ez némiképp megnyugtató, de...

Roth egy pillanatra sem állt meg.

– Az őrzők jelen pillanatban nem fenyegetnek minket.

A másik démon felvonta a szemöldökét.

– Ez csak a te véleményed... ami irreleváns. Az őrzők...

– Nem megmondtam, hogy fogd be?

Cayman elvigyorodott, megkerült minket, és kinyitotta a tizennegyedik emeletre vezető ajtót.

– És mégis mióta szoktam én hallgatni rád?

– Igaz – mordult Roth.

Cayman félreállt, még mindig tartva nekünk az ajtót.

– Hozhatok nektek valamit?

– Most nem. – De aztán Roth megtorpant, és a másik démon felé fordult. – Később lemegyek, és beszélünk. Nyugi, mindent elmesélek.

A haverja szeme vidáman csillant meg.

– Csúcs! Megveszek már a jó pletyiért.

Azzal eltűnt, egyszerűen köddé vált. Roth továbbment.

– Magamtól is ... tudok... menni – erősködtem.

– Szerintem inkább nem kéne, és egyébként is, már itt vagyunk.

Az itt egy feketére festett ajtót jelentett. Magától kinyílt, és amint beléptünk, felkapcsolódott a villany, ragyogó fénybe borítva a helyiséget. Pislogtam, amíg a szemem hozzá nem szokott a világossághoz.

Roth földi otthona igazán király kecó volt. Egy óriási, fejedelmi loftlakás, hogy pontos legyek. A falakat fehérre meszelték, és csupán néhány hátborzongató, absztrakt festmény díszítette őket. A helyiség közepén egy franciaágy állt, rajta pirosfekete ágyneművel. Az egyik falra tévét szereltek, alatta DVD-kkel és könyvekkel teli polcok magasodtak. A sarokban, egy csukott ajtó mellett zongora állt.

Más körülmények között azonnal a könyvek és a DVD-k felé vettem volna az irányt, de amikor Roth gyengéden leültetett az ágyra, ott maradtam, dermedten és erőtlenül.

– Miért tette ezt? – Roth hangja kísértetiesen nyugodt volt.

– Bambi... Bambi jól van? – kérdeztem válasz helyett.

Roth a homlokát ráncolta.

– Semmi baja.

Furcsa volt megkönnyebbülést érezni egy démoni kígyó miatt.

– Már másodszorra segített rajtam. – Felnéztem a fiúra. – Már másodszorra segítettél rajtam.

– Bambi nyilván nagyon bír téged. Szemmel tart...

Amikor én nem tudlak – véltem hallani a mondat kimondatlan végét. Lesütöttem a szemem, most már rohadtul, totálisan összezavarodtam mindennel kapcsolatban. Tényleg minden démon gonosz? Mégis hogyan lehetett volna ez az igazság, mikor az egyikük megmenten attól, akinek éppenséggel mindenkit védelmeznie kellett volna?

– Válaszolj a kérdésemre, Layla!

Haboztam. Mert... Mert nem tudtam biztosan, hogy ki bírom-e mondani, miért támadott rám Petr. Még nem álltam készen, hogy kiejtsem azokat a szavakat, mert azzal fájdalmasan valóssá vált volna ez az egész. És jelen pillanatban úgy éreztem, hogy nem birkóznék meg a válasszal.

Roth néhány másodpercig némán bámult rám, aztán odament egy alacsony karosszékhez, és felkapta a ráterített, vastag pokrócot.

– Tessék! – terítette óvatosan a váltamra. – Úgy látom, fázol.

Lassan eleresztettem szakadt ruhámat, és a vastag, puha pokrócba mélyesztettem az ujjaimat, összehúztam magamon. Nem is tudtam, milyen anyag lehet ez. Talán kasmír? Mindenesetre fekete volt, amit illett Rothhoz.

A srác egy darabig szótlanul ácsorgott mellettem, aztán sarkon fordult. A derekához nyúlt, és megragadta piszkos pólójának szegélyét, én pedig figyeltem izmainak bonyolult játékát, miközben áthúzta a fején az anyagot. Megfeszültek a karizmai, ahogy a padlóra dobta a levetett pólót. Az oldalán egy jókora tetoválás húzódott: négy sor elegánsan írt szöveg egy olyan nyelven, amit most láttam életemben először.

Még a jelenlegi állapotomban sem bírtam volna figyelmen kívül hagyni, milyen jól néz ki. Amikor megfordult, és kivett egy pólót a gondosan összehajtogatott, egymásra pakolt holmijai közül, szemügyre vehettem őt elölről is. Csupa izom volt, szoborszerű és szálkás. Kecses. Nadrágját a csípőjére eresztve viselte, és a csípőcsontja mellett úgy nézett ki a bőr, mintha valaki belenyomta volna az ujjait, bemélyedést hagyva. Hasának kockái szinte valószerűtlennek tűntek.

Bambi most éppen a bicepsze köré tekeredett, és a mellkasa jobb felén is volt egy furcsa, kör alakú tetkó. A hasán szintén tetoválás díszelgett: egy sárkány alakja, felemelt fejjel és kitátott szájjal. Szárnyai behúzta pikkelyes oldalához, farka pedig eltűnt Roth nadrágjának dereka alatt.

Tudtam, hogy el kéne fordítanom a fejem, de nem bírtam elkapni a pillantásomat onnan, ahol a sárkány farka lehetett.

Roth felvette a tiszta pólót, én pedig kifújtam a visszatartott levegőt. A fiú odament a konyhaként leválasztott kis részhez, és benyúlt egy szekrénybe. Visszajött hozzám, kezében egy kinyitott üveggel.

– Igyál ebből egy kicsit! Jót fog tenni.

Elvettem az üveget, és nagyot kortyoltam belőle. Az alkohol csípte az ajkamat meg a szám belsejét, de csodásán felmelegítette a bensőmet. Roth bement a másik helyiségbe. Úgy sejtettem, az lehet a fürdőszoba. Pillanatokkal később vízcsobogást hallottam. Amikor megint előkerült, a kezében tartott törülközőre bámultam.

– Mit akarsz azzal?

– Megtisztogatni az arcodat. – Leguggolt elém, végigpásztázott rajtam a tekintete. – Fáj, ha beszélsz?

Az is fájt, ha nem beszéltem.

– Egy kicsit. – Még egyszer kortyoltam az italból, bár felnyögtem, ahogy a folyadék a felhasadt bőrömet érte. Roth elvette tőlem az üveget, és félrerakta, hogy ne érhessem el. Sóhajtottam.

– Általában milyen gyorsan gyógyulsz? – kérdezte.

– Gyorsabban, mint egy ember, de azért nem annyira hamar, mint az őrzők, vagy... mint te – feleltem. Reméltem, hogy a hét közepére már nyomtalanul elmúlnak a zúzódásaim. Nem mintha a sérüléseim jelentették volna a legnagyobb problémát. Volt nekem komolyabb bajom is.

Roth meglepően finoman simította a törülközőt az arcomra.

– Tudni akarom, miért tette ezt az a rohadék. Tudnom kell.

Elfordítottam a fejem, és szorosan lehunytam a szememet.

Éles fájdalom hasított a mellkasomba, mintha újabb seb ért volna. Tudtam, hogy... Istenem, jól tudtam, hogy nem csak Petr akar holtan látni. Az egész helyzet gondosan felállított kelepcének tűnt: az alfák érkezése, a klán közeléből való eltávolításom, még az is, hogy Zayne nem vette föl a telefont. Ez az árulás úgy megsebzett lelkileg, hogy kis híján belerokkantam.

Gyengéd ujjak fogták meg az államat, visszafordítva a fejemet Roth felé.

– Válaszolj, Layla!

Kinyitottam a szemem, és sűrűn pislogtam, hogy ki ne buggyanjon a könnyem.

– Petr meg akart... Meg akart ölni. Azt mondta, hogy az egész világnak jobb lesz, ha meghalok.

Roth a fogát csikorgatta, és megvillant a szeme, de továbbra is olyan lágyan ért hozzám, mintha valójában nem is fogta volna az államat.

– Azt nem mondta, miért?

– Azt mondta, az őrzőknek már rég meg kellett volna ölniük, még akkor, amikor rám találtak. Petr mindig is gyűlölt engem, de ez... Ez most ennél többről szólt. – Elmeséltem Roth-nak mindazt, ami történt, sűrűn el-elhallgatva, hogy pihentessem sajgó államat. – Végül nem volt más választásom.

– Más választásod, mint micsoda? – kérdezte. – Nem te ölted meg őt. Én végeztem vele. És legszívesebben újra megtenném

A fejemet csóváltam, és még ez is fájt.

– Kiszívtam a lelkét, Roth. De nem értem, hogy utána mi történt Petr nem sorvadt el, mint egy ember. Alakot váltott, és vörös lett a szeme.

Roth megdermedt, tekintete az enyémbe fúródott.

– Kiszívtad a lelkét?

Könny szökött a szemembe.

– Layla – szólt gyengéden teljesen elszívtad a lelkét?

– Azt hiszem. – Elcsuklott a hangom. – Igen. Igen, teljesen.

Elsötétült a tekintete.

– Azt tetted, amit tenned kellett. Nincs okod bűntudatot érezni a történtek miatt. Érted? Az a... szemét bántott téged. Megérdemelte a halált.

Nem válaszoltam, Roth pedig a homlokomra simította a törülközőt. Hallgatott, miközben aprólékos gonddal megtisztogatta az arcomat, bár láttam, hogy még mindig a fogát csikorgatja. A pupillája lassan, de biztosan visszatért a normál állapotába, mire elment, hogy hozzon egy tiszta törülközőt.

– Mennyire vészes? – kérdeztem, amikor visszajött, mivel már nem bírtam tovább a hallgatást.

Roth most először mosolyodott el, mióta rám lelt.

– Rosszabb is lehetne. Felhasadt az ajkad, és lesz egy pokoli ronda zúzódás az álladón, meg itt – érintette ujjait a homlokomhoz. – De keményebb fából faragtak, mint elsőre tűnik.

Megkönnyebbülést kellett volna éreznem, mégsem bírtam. Még mindig nem éreztem mást, csak Petr kezét a testemen, és nem tudtam kiverni a fejemből, hogy nézett ki, miután elvettem a lelkét. Roth gyengéden félretolta a pokrócot a vállamon, mire én még erősebben markoltam az anyagot.

– Mit csinálsz?

– Meggyőződöm róla, hogy nincs-e más sérülésed.

– Ne! – Elhajoltam tőle, és úgy éreztem, rám dőlnek a falak. – Semmi bajom.

– Nem foglak bántani. – Roth óvatosan a vállamra tette a kezű, de még így is grimaszoltam, ahogy fájdalom futott végig a karomon. Elkomorult a tekintete. – Hagyd szépen, hogy megvizsgáljalak! Nem foglak bántani, oké? Esküszöm.

Mintha egy örökkévalóságig bámultam volna rá, ám végül bólintottam, lehunytam a szemem, és elengedtem a pokrócot. Roth nem várta ki, hogy meggondoljam magam. Lecsúsztatta a pokrócot a vállaimról, de amint meghallottam, hogy felhördül, legszívesebben megint magamra kaptam volna az anyagot. Ereztem, ahogy finoman a nyakamhoz nyomja a törülközőt, majd a mellkasomhoz, elszakadt felsőm cafatai közé.

– Csúnyán megkarmolt – szólalt meg pár perccel később. -A valódi alakjában tette?

– Nem. – Kinyitottam a szemem. – Épp alakot akart váltani, amikor kiszívtam a lelkét, de csak utána alakult át teljesen.

Mielőtt Roth válaszolhatott volna, egyszer csak valami puha, meleg dolog súrolta a bokámat. Meglepetten néztem le. Egy pöttöm, fehér cicuska bámult fel rám égszínkék szemmel.

– Neked van macskád?

– Igen. Még kölyök.

Megdöbbentett, hogy Roth ilyen cuki állatot tart. A szédelgése fittyet hányva lehajoltam, és az aprócska szőrpamacs felé nyúltam, hogy megsimogassam. Halk dorombolása olyan volt, mint egy miniatűr motor hangja. Ekkor egy másik kismacska bukkant ki az ágy alól. Ez fekete volt, borzas, és ugyanakkora, mint a társa. Amint előbújt, rávetette magát a fehér cicára. Sziszegve-csapkodva birkóztak Rothra pillantottam.

– Kettő?

A fejét csóválta, és az ágy másik végébe mutatott.

– Három.

És tényleg: egy harmadik kiscica lesett ki az egyik párna mögül, Ő fekete-fehér volt. Odabaktatott hozzám, és meglepően éles karmokkal kapott az ujjaimhoz.

– Hát, én... Én el sem hiszem, hogy macskáid vannak. – Megmozgattam az ujjaimat a levegőben, és a cicuska megpróbálta elérni őket. – Mi a nevük?

Roth felhorkant.

– Az ott Fúria. A fehér Turbó, a feketét pedig Thomnak hívják.

– Micsoda? Ezeket a cukiságokat így nevezted el, bezzeg az óriáskígyódat Bambinak hívod?

Előrehajolt, és puszit nyomott a vállamra. Olyan gyorsan történt, hogy elbizonytalanodtam, nem csak a képzeletem játszott-e velem.

– A gonosznak is van édes oldala – mondta Roth. – És ne feledd, hogy a látszat csal!

Lejjebb engedtem a kezem, hogy megsimogassam a kiscica fejét.

– Layla, ezt inkább ne...

Fúria az egyik ujjamba mélyesztette fogát-karmát. Felkiáltottam, és visszarántottam a kezemet. A vérszomjas kis szőrpamacs nem eresztett, vadul kapaszkodott a bőrömbe.

Roth megragadta a vámpírmacsekot, és óvatosan elhúzta tőlem.

– Rossz kiscica! – dorgálta, és lerakta a testvérei mellé.

A véres karmait nyalogató, borzas minidémonra meredtem, aztán felnéztem Rothra.

– Én ezt nem értem.

– Mondjuk úgy, hogy eredetileg nem tűntek ilyen cukinak és dédelgetnivalónak. Ha provokálják őket, jó nagyra tudnak átváltozni, de meg ebben az alakjukban is beijednek tőlük a sátánkutyák – magyarázta Roth.

A fehér macska felugrott az ágyra, kinyújtóztatta a lábacskáit, és ásított. Úgy sasolt engem, mintha tudni akarná, mit keresek itt.

Roth megfogta a kezem, és az ajkához emelte sérült ujjamat.

Megpuszilta a vérző bőrt, ezzel ismét alaposan meglepett.

– Seperc alatt begyógyul.

Megint könnybe lábadt a szemem.

– Most... Most mihez kezdjek? Elvettem egy lelket... Egy tiszta lelket.

Roth leült mellém

– Nem lesz semmi baj.

Fojtott nevetés szakadt ki belőlem.

– Te ezt nem érted. Nekem senkit nem szabad... megfosztanom a lelkétől. Semmilyen körülmények között sem.

– Most nem kell emiatt aggódnod – jelentette ki Roth határozottan. – Én majd mindent elintézek.

Borzasztóan szerettem volna hinni neki, de egyszerűen nem értettem, hogyan tudna bármit is elintézni. Amit tettem, azt nem lehetett visszacsinálni.

Roth felém nyújtotta a másik kezét, és az arcomnak arra az oldalára simította, ami nem sajgóit.

– Minden rendben lesz. Ez az egész szépen meg fog oldódni. – Egy darabig hallgatott. – Nézd csak! Valaki ismerkedni akar.

Lepillantottam. A fehér kiscica az oldalamhoz dörgölőzött, és felbámult rám ferde, kék szemével. Kísértést éreztem, hogy felkapjam és magamhoz szorítsam, de nem akartam az ujjaim épségét kockáztatni. A macsek egyre csak a csípőmhöz súrlódott, mintha provokált volna, hogy merem-e megsimogatni.

Gombócot éreztem a torkomban a felindultságtól, mert rádöbbentem, hogy igazából még köszönetét sem mondtam Roth-nak.

– Miért segítesz nekem? Mármint, köszönöm... Soha nem  fogom tudni rendesen megköszönni, hogy a segítségemre siettél. De egyszerűen... – Egyszerűen nem értettem, miként lehetséges, hogy egy démon mentett meg egy őrzőtől.

Roth vállat vont, és elengedte a kezem.

– Sok mindent el lehet mondani rólam, Layla. De még nálam is van egy határ.

Csönd telepedett ránk, Roth pedig folytatta a sebeim tisztogatását. Jól értett ehhez – a gondoskodáshoz. Gyanítottam, hogy ezt nem a pokolban tanulta.

Miután végzett, adott a holmijai közül egy melegítőnadrágot meg egy pólót, hogy át tudjak öltözni. Miközben bementem a fürdőszobába, mindenem fájt, és úrrá lett rajtam a feszélyezettség. Az élesen megvilágított fürdőben a tükörképemre bámultam. A szemem nagyobbnak tűnt a szokottnál, szürkén izzott, szinte vadul. Az állam jobb oldalán máris sötétlila véraláfutás kezdett kiütközni. Passzolt a homlokomon, a hajam tövében virító zúzódáshoz. A bőröm ott be is repedt, de nem látszott olyan vészesnek, hogy össze kelljen ölteni. A szám viszont úgy nézett ki, mintha a plasztikai sebész iszonyatosan elfuserálta volna az ajakfeltöltésemet

Levetettem a ruhámat, és közben nemcsak a fájdalomtól grimaszoltam, hanem a vállamat meg a mellkasomat beborító kék és halványlila foltok láttán is. Petr karmainak nyoma a nyakam tövében kezdődött, a három mély vágás kábé tíz centi hosszan húzódott a bőrömön. Gyorsan felöltöztem, képtelen voltam tovább nézni magam.

Roth az ablaknál állt, amikor kiléptem a fürdőszobából. Felém fordult, és bepróbálkozott nálam egy kihívó vigyorral.

– Mindig is tudtam, hogy jól néznél ki az én cuccaimban.

Nem gondoltam volna, hogy képes leszek még nevetni, most mégis elnevettem magam. Gyenge volt a hangom.

– Hű, micsoda szöveg – ironizáltam.

Roth ellökte magát a faltól, és a csukott ajtóra intett, amit már korábban is észrevettem.

– Mutatni akarok neked valamit. Gondolod, hogy bírod?

Nem bírtam uralkodni a kíváncsiságomon, így bólintottam.

Roth kinyitotta az ajtót, és intett, hogy kövessem. Elindultam a nyomában a keskeny lépcsőn. Egy ajtóhoz érve megállt, és hátrapillantott rám.

– Ígérd meg, hogy nem fogsz fejest ugrani a mélybe!

Csak azért nem vágtam grimaszt, mert még az is fájt volna.

– Ígérem.

Roth úgy festett, mint aki nem igazán hisz nekem, de azért kinyitotta az ajtót. Hűvös levegő csapott meg. Bicegve kiléptem az ajtón,

– Légy szíves, ne ugorj le a tetőről! Kérlek szépen! – követett Roth, – Nem szeretném, hogy kiskanállal kelljen összekaparnom téged a járdáról.

A tetőn fehér sátrak magasodtak, és a levegőt kellemes illatok töltötték be. Nyugágyak meg kisasztalok álltak a szellőben lobogó ponyvák takarásában, ám a figyelmemet a gondosan ápolt virágoskert keltette fel és kötötte le. A tető peremén mindenféle méretű és alakú cserepek sorakoztak. A virágok többségét nem ismertem fel, de rengeteg rózsát és liliomot láttam.

– Ez is a tiéd? – kérdeztem.

– Itt minden az enyém.

Megálltam egy nagy cserép mellett, és végigfuttattam az ujjaimat a vastag szirmokon. A sötétben nem láttam, hogy a virág lila vagy piros. De édes, tömény illata volt.

– Kertészkedsz?

– Utálok unatkozni. – Lélegzete az arcomon táncolt. – Ezt  kellemes időtöltésnek találom.

Nem is hallottam, hogy mögém lépett volna. Félig feléje fordultam, és lehajtottam a fejem.

– Egy kertészkedő démon?

Szája fél mosolyra húzódott.

– Láttam már ennél furcsább dolgokat is.

– Tényleg?

Oldalra hajtotta a fejét.

– El se hinnéd, mik vannak. Ismerek olyanokat a fajtámból, akik könyveléssel foglalkoznak, amikor idefent vannak, mások meg tornatanárként vállalnak munkát. Az biztos, hogy mi, démonok imádjuk a kidobóst.

Erőtlenül nevettem

– Tudtam én, hogy valami nem stimmel a tesitanárommal.

– Én mondom, Cleo tanárnő ugyan nem pokolfaj zat, de akkor is pont olyan, mint egy emberbőrbe bújt sátánkutya.

Elhúzódtam tőle, a minket övező több száz kivilágított épület káprázatos fényeit figyeltem. A távolban láttam a régi postahivatal tornyát. Borzongva fordultam vissza Roth felé. Megint nagyon közel volt hozzám, pedig ezúttal sem hallottam a lépteit.

– Le kéne ülnöd – mondta, és nem igazán hagyott nekem  választási lehetőséget, rögtön oda is terelt az egyik nyugágyhoz. Pillanatokon belül már elnyúltam a vastagon párnázott kerti bútoron. A maradék erőm is elhagyott. Az adrenalinom mostanra teljesen elillant, és nem maradt utána más, csak csontig hatoló fájdalom meg egy csomó kérdés.

Roth leült mellém, csípője a lábamhoz ért.

– Hogy vagy?

Hát, ez elég tág kérdés volt.

– Minden olyan... elcseszett.

– Ja, az.

Rásandítottam, és kis híján ismét elnevettem magam. Nyers őszintesége igazán üdítő volt. A fehér sátorba beszűrődő holdfény megvilágította igéző arcát. Farkasszemet néztünk.

– Nem tudom, hogy most mit kéne csinálnom.

Állta a tekintetemet.

– Tudtad valaha is, hogy mit kéne csinálnod?

Jó kérdés. Elfordítottam a fejem.

– Te aztán fura egy démon vagy.

– Ezt bóknak veszem.

A szám apró mosolyra húzódott.

– Igazság szerint még soha nem találkoztam hozzád hasonló démonnal.

– Tényleg? – Végighúzta az ujjai hegyét a karomon, fel egészen a kulcscsontomig, csak akkor állt meg, amikor a sérült bőrhöz ért. – Ezt nehezen tudom elhinni. Mi, démonok mind egyformák vagyunk, Sóvárgunk minden után, ami szép, megrontjuk mindazt, ami tiszta és ártatlan, elvesszük azt, ami nem lehet a miénk. Tuti, hogy neked egész rajongótáborod van démonokból.

Érintése kellemes és megnyugtató volt. Ásítottam.

– Na, és te is belépnél a démoni fanklubomba?

Roth halkan nevetgélt.

– Ó, szerintem én lennék az elnöke. – Ledőlt mellém, az oldalára. – Az tetszene neked?

Tisztában voltam vele, miben mesterkedik. El akarta terelni a figyelmem. Sikerült is.

– Komolyra fordíthatnám egy kicsit a szót?

Keze a másik vállamra vándorolt.

– Azt csinálsz, amit akarsz.

– Tényleg nem is vagy olyan vészes... Tudod, egy démonhoz képest.

– Ezt azért nem mondanám. – Kinyújtózott mellettem, és a könyökére támaszkodott. – Nincs nálam vészesebb démon.

– Tök mindegy – motyogtam. Eltelt jó néhány másodperc. – Én csak...

– Tudom. Tényleg megértem. Valószínűleg nincs olyan  kérdésed, amire ne lenne válaszom. És valóban beszélnünk kell. Amivel te egyelőre tisztában vagy, az csak az elcseszett jéghegy csúcsa. És amit meg fogsz tudni tőlem, az a feje tetejére fogja állítani az egész világodat. – Pár pillanatra elhallgatott, és a szívem nagyot dobbant. – De nem kell most rögtön megbeszélnünk ezt az egészet. Alvásra van szükséged. Itt leszek, amikor felébredsz.

Miközben félig lehunyt szemmel Rothot figyeltem, rádöbbentem, hogy szart se tudok. Fogalmam sem volt, hogy hazamehetek-e még valaha. Azt se tudtam, egyáltalán igazi otthonom volt-e az a ház. Nem tudhattam, milyen széles körű az árulás, vajon benne voltak-e a többiek is, akik láttak felnőni. Még azt sem sejtettem, mit hoz a holnap. De azt tudtam, hogy bármilyen valószínűtlennek tűnik is, most biztonságban vagyok. Megbíztam Rothban – egy démonban.

így hát bólintottam, és lehunytam a szemem. Roth megint dúdolni kezdte a „Paradise City”-t, amit furcsamód megnyugtatónak találtam. Megesküdtem volna, hogy épp mielőtt álomba merültem, ujjai megcirógatták az arcomat.

13. FEJEZET

MIRE FELÉBREDTEM, MÁR MAJDNEM HAJNALODOTT, ám a sátor finoman lengedező ponyváján ki lesve láttam, hogy az ég még makacsul kapaszkodik az éjszakába. Az előző nap eseményei ijesztő tisztasággal villantak az eszembe. Kalapálni kezdett a szívem, de nem mozdultam. Nem a testemmel volt a baj – a fájdalom enyhült, és még az arcom lüktetése is semmiség volt ahhoz képest, ahogy órákkal ezelőtt éreztem magam. Az rémített meg, hogy tudtam, az őrzők mostanra biztosan észrevették az eltűnésemet. Valószínűleg már kerestek engem és Petrt is. Zayne... Rá most gondolni sem bírtam. Tudtam, hogy többé semmi sem lesz ugyanaz.

A hozzám simuló karcsú, izmos test ékes bizonyítéka volt ennek Roth mellkasa egyenletesen emelkedett-süllyedt az oldalamon. A lábunk összegabalyodott. Karját átvetette a derekamon. Bármilyen őrületesnek tűnt is, de a közelsége elfeledtetett velem minden mást, ami fontos volt. Életemben először ébredtem fel egy fiú karjában Amikor Zayne-nel gyerekek voltunk, gyakran aludtunk egy ágyban, de ez... Ez totál más volt. Kellemes melegség indult el fölfelé a lábujjaimtól, ijesztő sebességgel futott végig egész testemen, és hevesen fellángolt minden ponton, ahol testünk egymáshoz ért.

A csókunkra gondoltam – életem első csókjára. Úgy kifulladtam tőle, mintha az önvédelmet gyakoroltam volna Zayne-nel. Figyelemig véve mindazt, ami eddig történt, és ami még várt rám, most valószínűleg nem pont erre kellett volna gondolnom.

De mégsem bírtam másra gondolni. Bizsergett az ajkam a csók emlékétől. Gyanítottam, hogy Rothnak azóta eszébe sem jutott a dolog, én viszont jó néhányszor elmerengtem rajta péntek óta.

Picit feléje fordítottam a fejem, és a lehető leghalkabban vettem levegőt.

Roth az oldalán feküdt, ugyanúgy, mint mielőtt elaludtam. Nyugodt volt az arca, az ajka kissé szétnyílt. Szerettem volna megérinteni az álla ívét, a homloka domborulatát, bár nem értettem, miért. De akkor is zsibbadtak az ujjaim a vágytól, hogy megtegyem. Most, hogy ilyen békés volt az arca, eltűnt szépségének durva éle. Ebben a pillanatban úgy nézett ki, amilyennek az angyalokat képzeltem.

Aztán kinyitotta a száját.

– Nem kéne így stírölnöd engem – motyogta.

Az arcom egészen másfajta lángba borult, és megköszörültem a torkom.

– Nem is stíröllek.

Felvillantotta egyedi, féloldalas mosolyát.

– Tudom, mire gondolsz.

– Tényleg?

Kinyitotta fél szemét. Pupillája hosszában megnyúlt, és én megborzongtam – nem a félelemtől, hanem valami egészen mástól. Felém nyúlt, és kisimított néhány tincset az arcomból. Keze a bőrömet cirógatta, meglepően gyengéden ahhoz képest, amit ezután közölt velem:

– Csak hogy tudd, mellettem nincs biztonságban az ártatlanságod. Szóval, ha úgy nézel rám, mintha azt szeretnéd, hogy kifulladásig csókoljalak, akkor én bizony megteszem, és csöppet sem fogom megbánni. De kétlem, hogy utána ez rád is igaz lenne.

– Honnan tudod, hogy én mit bánnék meg, és mit nem?

Amint kiejtettem a számon ezeket a szavakat, tudtam, hogy valószínűleg meg kellett volna tartanom magamnak a megjegyzést. Roth tágra nyitotta a szemét, és az arcomat fürkészte. Aztán hihetetlen gyorsan mozgásba lendült. Fölém hajolt és lebámult rám, szemében megcsillant az arany minden elképzelhető árnyalata.

– Sok mindent tudok.

– Rólam alig tudsz valamit.

– Régóta figyellek, mindig diszkréten a háttérbe húzódva. Már korábban is céloztam erre, de nem az volt a szándékom, hogy a frászt hozzam rád. – Végighúzta az ujjait a nekem kölcsönadott póló nyakán, keze a mellem domborulatát súrolta. – Tudod, mit láttam?

Lassan pislogtam.

– Mit?

Végre békén hagyta a póló nyakát, és lecsúsztatta a kezét az oldalamon, miközben lejjebb hajtotta a fejét. Ajka a fülemhez ért.

– Megláttam rajtad valamit, amit kétségbeesetten próbálsz  leplezni mindenki elől. Valamit, ami saját magamra emlékeztetett.

Megállt bennem az ütő, kiszáradt a szám.

Roth a halántékomhoz nyomta az ajkát, és becsúsztatta a kezel a póló alá. Összerezzentem, amikor ujjai a hasamhoz értek.

– Örökké magányosnak tűntél. Még akkor is, amikor a barátiddal voltál, láttam rajtad, hogy egyedül érzed magad.

Elszorult a szívem.

– És te? Te is magányos vagy?

– Mit gondolsz? – Úgy helyezkedett, hogy egyik lába a  combjaim között legyen. – De ez most nem igazán számít. Jelen pillanatban nem vagyok magányos. Ahogy te sem.

Szerettem volna folytatni ezt a társalgást, ám Roth keze följebb vándorolt a hasamon, és a melltartóm szélénél állt meg. A testem önálló életre kelt, így akaratlanul homorítva még közelebb simultam Roth kezéhez, unszoltam, hogy menjen tovább, bár nem tudtam, miért. A szemembe nézett. A tekintete heves és ravasz volt – vad, akár egy ragadozóé.

Pillantása a számra siklott, és éreztem a mellkasán, hogy mély levegőt vesz. Enyhe szellő fúj dogált, meg-meglebbentve a sátor ponyváját. Ahogy az anyag nesztelenül odébb mozdult, megláttam az eget. Tudtam, hogy Roth most meg fog csókolni.

Szándéka nyilvánvaló volt a tekintetéből meg abból, ahogy lehajtotta a fejét az enyémhez, és szétnyílt az ajka. Felemeltem a kezem, és az arcára simítottam. Meleg volt a bőre, az enyémhez képest szinte forró.

Roth rám feküdt, és a szívem őrülten kalapált. Majdnem minden porcikánk összeért, tökéletesen illeszkedtünk egymáshoz, és elhódított a fiú vad pézsmaillata. Egy röpke pillanatra hozzám préselődött az alteste, és minden idegszálam fellángolt, de aztán Roth megbánással teli sóhajt hallatott, és félregördült.

Csak úgy legördült rólam.

Talpra állt a nyugágy mellett, és a feje fölé nyújtotta a karját, tovább fájdítva a szívemet azzal, hogy egy pillanatra kivillant a kockahasa meg a sárkányos tetkója.

– Hozok kávét. Beszélnünk kell.

Esélyem sem volt reagálni. A srác egyszerűen eltűnt. Köddé vált, mint tegnap este Cayman a folyosón. Mi a franc?!

Felültem, és kezemet a homlokomra nyomva nyögtem. Kihasználtam Roth távollétét arra, hogy összeszedjem magam, és csillapítsam eszeveszetten felpörgött pulzusomat. Öt perccel később visszatért, kezében két pohár gőzölgő kávéval.

Pislogtam.

– Ez gyors volt.

– A démoni létnek megvannak a maga előnyei. Nekem sosem kell a forgalom miatt aggódnom. – Felém nyújtotta az egyik kávéspoharat. – Vigyázz, forró!

Motyogva megköszöntem.

– Mennyi az idő?

– Nem sokkal múlt hajnali öt – felelte. – Arra gondoltam, hogy ma ellógok a suliból. Neked is azt kéne.

Fáradtan mosolyogtam.

– Ja. Nem hinném, hogy ma iskolába megyek.

– Te kis lázadó.

Erre nem válaszoltam, inkább kortyoltam a kávéból. Vaníliás? A kedvencem. Mégis mennyire árgus szemmel figyelt engem Roth?

A fiú leült mellém, kinyújtóztatta hosszú lábát.

– De komolyan, hogy érzed magad?

– Jobban. Már nem fáj annyira az arcom. – Felnéztem rá, kíváncsi voltam, vajon ő is érzett-e valamit, mielőtt legördült rólam és köddé vált, vagy csak szórakozott velem. – Hogy nézek ki?

Roth szeme az arcomra szegeződött, de úgy éreztem, nem igazán a véraláfutásaimra koncentrál.

– Egy kicsit jobban.

Ismét csönd telepedett ránk, aztán megszokásból a nyakláncomért nyúltam.

Nem találtam.

– Hol a láncom? – döbbentem meg. – Jaj, istenem, Petr biztos letépte rólam! Vissza kell...

– Ja, tényleg, elfelejtettem. – Roth hátrahajolt, és a zsebébe nyúlt. – Megláttam a földön, és felkaptam. Elszakadt a lánc.

Kivettem az ékszert a kezéből. A markomba szorítottam, és kis híján elsírtam magam, mint egy dagadt, dühös kisbaba.

– Köszönöm – suttogtam. – Ez a gyűrű...

– Sokat jelent neked.

Felnéztem

– Igen.

Roth a fejét csóválta.

– Fogalmad sincs, valójában milyen fontos ez.

A gyűrű mintha égette volna a tenyeremet. Lenéztem, és lassan kinyújtottam az ujjaimat. A kelő nap fényében az ékkő úgy nézett ki, mintha fekete folyadék töltötte volna meg. Visszagondoltam arra, amit Roth mondott nekem a gyűrűről, aztán arra, amit Petitől hallottam.

Felemeltem a fejem, és láttam, hogy Roth engem figyel. Egy teljes perc telt el, mire megszólalt.

– Biztosan szörnyen magányos vagy

– Már megint itt tartunk?

A homlokát ráncolta.

– Azokkal a lényekkel élsz együtt, akiknek kötelességük  volna habozás nélkül megölni téged. Az egyikük meg is próbált végezni veled, és ki tudja, hányán akarják követni a példáját... Nyilván egész életedben olyan szerettél volna lenni, mint ők, miközben tudtad, hogy soha nem fogsz közéjük tartozni. És ez a gyűrű az egyetlen dolog, ami emlékeztet az igazi családodra, ám ez ahhoz az oldaladhoz tartozik, amit nem vagy hajlandó felvállalni. Nincs semmi más hagyatékod, igaz? Nem emlékszel, honnan jöttél. Még arról sincs emléked, milyen érzés volt, amikor apád a karjában tartott, vagy hogyan csengett a hangja.

Hátradőltem, gombócot éreztem a torkomban. A forgalom zaja felszűrődött ide az utcáról, elnyomva a makacsul összeszorított ajkam közül kitörő nyögést.

Roth bólintott, anélkül, hogy rám nézett volna.

– Megpróbáltam elképzelni, milyen lehet neked, hogy  mindennél jobban szeretnél az őrzők közé tartozni, pedig tudod, mennyire reménytelen ez.

– Azta – suttogtam, és elfordítottam a fejem. – Koszi, hogy  szembesítettél a valósággal. Mi vagy te, a depizés démona?

Ekkor rám nézett.

– Miért voltál tegnap este az erdőben?

Meglepett a hirtelen témaváltás.

– Az alfák eljöttek a házunkba. Nem tanácsos a közelükben lennem, ha látogatóba érkeznek.

– Á, a szeráfok: az igazság harcosai és a többi, blablabla. – Roth a fejét csóválta, és gúnyosan mosolygott. – Ha engem kérdezel, egytől egyig gonosz rohadékok.

– Lefogadom, hogy ők ugyanezt mondanák rólad.

– Még szép – vont vállat, és kortyolt a kávéjából. Eltelt néhány pillanat, miközben egy zöldellő növényt figyelt, ami bólogatott a szellőben. Kicsit olyannak tűnt, mint a Vénusz légycsapója. – A kereső, a zombi és a megszállott... Tisztára úgy hangzik, akár egy nagyon rossz vicc kezdete, nem?

Tényleg úgy hangzott.

– Viszont volt bennük valami közös. Te.

– Erre én is rájöttem, de akkor sem értem, miért. Mi köze van ennek a gyűrűhöz vagy az anyámhoz?

– A pokol téged akar – közölte Roth, eléggé lazán.

– Ezt már mondtad, és én...

– Nem hiszel nekem? – A fejemet csóváltam, mire lehunyta a szemét. – Nem hazudtam. A pokol csak akkor keres valakit ilyen erővel, ha az illetőnél van valami nagyon érdekes. Megmondtam neked, hogy rém sóvárgósak vagyunk.

– De hát nekem nincs semmim, amit a pokol akarhatna.

– Igenis van.

Fészkelődtem a nyugágyon, küszködtem a hirtelen támadt ingerrel, hogy felpattanjak és elrohanjak.

– Na és veled mi van? Te is ugyanezért kerestél engem?

– Igen.

– De miért? – Leraktam a tetőre a félig kiivott kávéspoharat, és a mellkasomhoz szorítottam a gyűrűt.

Roth megint rám vigyorgott.

– Mondtam neked: már rég figyellek. Hosszú hónapok, sőt igaziból évek óta.

Évek? Az agyam ezt már fel sem bírta fogni.

Roth ismét a növényre bámult.

– Már régen rád találtam, jóval a legutóbbi születésnapod előtt, még azelőtt, hogy bármelyik más démon tudomást szerzett volna rólad. Azt hiszem, valójában az a kérdés, mitől vagy olyan különleges, hogy a pokol ennyire akar téged. Félvér démon vagy. Na és?

Valamilyen oknál fogva kezdtem még a szokottnál is bénábbnak élezni magam.

– Aha.

– Igen ám – tartotta fel a kezét Roth -, de a félvér démonoknak nem szokott démoni erejük lenni. Általában csak totálisan zakkantak. Tudod, ők azok a kölykök, akik ki tépkedik a lepkék szárnyát, és poénből leégetik a saját házukat... Gyakran úgy, hogy el se hagyják az égő házat. Nem valami eszes népség, de hát ez van. Nem lehet mindenki egyforma.

Az ajkamat biggyesztettem.

– Nem hinném, hogy különleges vagyok.

Roth megint rám nézett.

– Már hogyne lennél az! Félig démon vagy, ám egyben félig őrző is. Tudod te egyáltalán, mik ők valójában?

– Hát, az emberek gorgónak nevezik őket, de...

– Nem arra gondolok, hogy milyen címkét ragasztanak rájuk, hanem a teremtésükre.

Végighúztam az ujjamat a gyűrű ívén.

– Az őrzőket arra teremtették, hogy megküzdjenek a  lilinekkel.

Roth elnevette magát: mély, derűs kuncogás tört ki belőle.

Szörnyen zavarba jöttem.

– Jól van, akkor miért teremtették őket, nagyokos?

– Soha ne hidd el, ha azok a nyavalyás vízköpők azt akarják éreztetni veled, hogy jobbak nálad! – Roth a fejét csóválta, még mindig| mosolygott. – Csak áltatják magukat. Valójában egyikünknél se jobbak. – Megint nevetett, bár ezúttal kevésbé derűsen. – Nem mások ők, csak a menny bazi nagy tévedése, és azért adtak nekik tiszta lelket odafönt, hogy kiköszörüljék a csorbát.

– Ennek semmi értelme.

– Én sajna nem magyarázhatom el neked a részleteket. Köt a sok rohadt szabály. Ezt te is tudod. Kérdezd meg inkább azt a seggfej fogadott apádat! Bár kétlem, hogy elárulná neked az igazat, vagy, hogy valaha is igazat mondott volna neked, ha már itt tartunk.

– Nem mintha te most olyan közlékenyen beavatnál az igazságba.

– A démonokra se jellemző az igazmondás. – Roth letette a poharát, hátradőlt, az alkarjára támaszkodott, és félig lehunyt szemmel sandított fel rám. – Akár hiszed, akár nem, még a nagyfőnök is betart bizonyos szabályokat. Nem minden pokol-fajzatra vonatkoznak a megkötések, de vannak olyan dolgok, amiket még nekem sem szalud megtennem, és nem is fogok.

– Várjunk csak! Hogyhogy a nagyfőnök? Úgy érted...

– Igen, a nagyfőnök – ismételte. – Bizony. A legfőbb góré odalent.

– Te... Te neki dolgozol?

Ismét higgadt mosolyt villantott rám.

– Úgy van, őneki.

Te jó ég, és én az előbb még arra vágytam, hogy megcsókoljon?!

Roth felsóhajtott, mintha pontosan tudná, mire gondolok.

– Figyelj, ha van valamid, amit akarok, azt nem vehetem el csak úgy.

Értetlenül csóváltam a fejem

– Miért ne? Egy szukkubusz is az emberek tudta nélkül veszi el az energiájukat.

– Az más. A szukkubusz nem öli meg az embert. Csak megízleli az esszenciáját, és az illető általában nem is bánja – kacsintott. – De én régimódi vagyok. Mint a nagyfőnök. Az embereknek meg kell hagyni a szabad akaratukat, meg az összes többi hülyeség.

– Úgy tudtam, te egyáltalán nem hiszel a szabad akaratban.

– Nem is, de az még nem jelenti, hogy a nagyfőnök se. – Roth a fejét csóválta. – Nézd, nagyon eltértünk a tárgytól. Az a lényeg, hogy én az úgynevezett nagyfőnöknek dolgozom, és csak azért vagyok itt, mert a melómat végzem.

Bár tudtam, hogy nyilván megvolt az oka, amiért Roth előbukkant a semmiből, és a nyomomba szegődött, de akkor is keserű csalódottság kavargott a gyomromban. Mégis mit képzeltem? Hogy Roth meglátott, amint Big Macet zabálok, és muszáj volt megismernie?

– Meló vagyok neked?

Sötét szeme rám villant, és állta a pillantásomat.

– Igen.

Lassan bólintottam, és kifújtam a levegőt.

– Miért?

– Azért vagyok itt, hogy megvédjetek azoktól, akik keresnek. És ezalatt olyan démonokat értek, amik sokkal nagyobbak és erősebbek, mint amilyenekkel általában dolgod van.

Olyan hosszan bámultam rá, hogy szinte már bandzsítottam, aztán elnevettem magam. Annyira hevesen kacagtam, hogy kicsordult a könnyem, így csak homályosan láttam Roth bosszús arcát.

– Min nevetsz? – faggatott homlokráncolva. – Ajánlom,  hogy ne vond kétségbe, vajon meg tudom-e védeni a csinos kis hátsódat. Ezen nincs mit nevetni. Szerintem bebizonyítottam, hogy képes vagyok rá.

– Nem erről van szó. Hanem arról, hogy te démon vagy.

Most ő vágott érteden képet.

– Igen. Tudom, hogy démon vagyok. Örülök, hogy ezt tisztáztuk

– A démonok nem védenek meg senkit és semmit – legyintettem hitetlenkedve, és még mindig nem bírtam abbahagyni a kuncogást.

– Hát, nyilvánvaló, hogy egyesek igen, hiszen én már többször is megvédtelek.

Letöröltem a könnyeimet, és kissé lecsillapodtam.

– Tudom. És nagyon hálás vagyok érte. Köszönöm! De ez az egész olyan... Kifordított helyzet.

Roth tekintete elborult a türelmetlenségtől, így alig látszottak benne a barna pettyek.

– A démonok szinte bármit megvédenék, ha az a saját érdekükben áll. Vagyis mondjuk inkább úgy, hogy a pokol érdekében.

– És mégis miért állna a pokol érdekében, hogy megvédjen engem?

Roth összehúzta a szemét.

– Ezt finoman akartam elmagyarázni neked, de most már szarok a finomkodásra. Már elmondtam neked, mire volt képes anyád. Még a nevét is megmondtam.

Erre elmúlt a nevethetnékem, és némán bámultam rá. Kissé önelégült kifejezés ült ki az arcára, ahogy folytatta.

– És persze lefogadom, hogy minden erőddel próbáltad letagadni az igazat. De akkor is Lilith az anyád.

– Úgy érted, hogy egy Lilith nevű démon. – Még mindig nem voltam hajlandó elhinni semmi mást. Biztos, hogy csak egy random pokolfajzatról volt szó, akinek ez a szerencsétlen név jutott.

– Nem. Úgy értem, hogy a Lilith nevű démon – helyesbített. – O a jó édes anyuci kád.

– Az lehetetlen – csóváltam a fejem. – Öt leláncolták a pokolban!

Ezúttal Rothon volt a sor, hogy röhögőgörcsöt kapjon.

– És szerinted mégis ki terjesztette el ezt a pletykát? Az őrzők? Lilith valóban a pokolban volt, de tizenhét évvel és kilenc hónappal ezelőtt kiszabadult, egy-két hét ide vagy oda. Na és mi volt majdnem pontosan tizenhét évvel ezelőtt?

Nyilvánvaló volt, hogy mire céloz: a születésem dátumára. Amiből kilenc hónapot kivonni azt jelenti, hogy... Felfordult a gyomrom.

– Lilith fölruccant ide, rosszalkodott egy kicsit, bekapta a legyet, aztán kinyomott egy cuki kis porontyot, ami pont ugyanúgy nézett ki, mint ő.

– Úgy nézek ki, mint ő? – Nem pont ezen kellett volna leragadnom.

Roth felém nyúlt, megfogta egy hajtincsemet, és hosszú ujjai körül csavargatta a fakó fürtöt.

– Hajói emlékszem, neki is ugyanilyen árnyalatú volt a haja. De csak egyszer láttam, mielőtt elintézték.

– Elintézték? – suttogtam, pedig már tudtam a választ.

– Amikor Lilith megszökött, a nagyfőnök jól sejtette, hogy  miben mesterkedik idefent. Most olyan helyen őrzik, ahonnan nem juthat ki.

Tompa fájdalom hasított a halántékomba, és megdörgöltem. Jobban össze voltam zavarodva, mint valaha életemben. Vajon jobban kellett volna éreznem magam attól, hogy Lilith nem halt meg? Elvégre mégiscsak az édesanyámról volt szó. De az tuti nagy szívás lehetett, ha valakit fogva tartott a sátán a pokolban, és az anyám... maga Lilith volt. Azt sem tudtam, mit érezzék, csak abban lehettem bizton, hogy lesz ez az egész még sokkal rosszabb is.

– Hallottál már a Lemegetonról? - kérdezte Roth. – Úgy is nevezik: Salamon kis kulcsai.

Fölnéztem rá, és a fejemet csóváltam.

– Nem.

– Pedig nagyon fontos könyv: lajstromba veszi az összes pokolfajzatot. Szerepel benne, hogy miként lehet megidézni, megkülönböztetni vagy akár csapdába ejteni a démonokat, meg egyéb szuper jó infók. Lilithet viszont nem lehet csak úgy megidézni. – Pár pillanatra elhallgatott, és fürkész tekintettel figyelt. – Ahogy az eredeti ivadékait sem.

Úgy éreztem, menten szétrobban a fejem.

– Mármint a lilineket?

Bólintott, nekem pedig baljós görcsbe rándult a gyomrom.

– De mindig van valami kiskapu, és a lilineket illetően is akad egy, méghozzá igencsak vészes – folytatta Roth. – Az eredeti Lemegeton leírja, hogyan lehet lilineket létrehozni. Egy igézettel. Olyan, mint egy bűvös pecsét, amit fel kell tömi.

– Jaj, istenem...

Roth most már véresen komolyan folytatta.

– Az igézet különféle szakaszokból áll, mint a legtöbb bűbáj. Tudjuk, hogy mi az első pár lépés: ki kell ontani Lilith egy gyermekének vérét, aztán... Nos, meg kell szerezni Lilith „halott vérét”. Több minden kell még hozzá, egy harmadik vagy akár negyedik dolog is, de abban nem vagyunk biztosak, mik lehetnek ezek. De bármi kell is pontosan az igézethez, ha valaki elvégez minden lépést, akkor a lilinek újjászületnek a földön.

Az ölembe ejtettem a kezemet. Percek teltek el.

– És a gyermek? Az rám vonatkozik? Nincs senki más?

Roth ismét bólintott.

– Ami meg a vér kiontását illeti... Hát, nem akarlak lelombozni, de mivel a nagyfőnök nem tudja, vajon konkrétan csak egycseppnyi véredről van szó, vagy a halálodról, nem akar kockáztatni.

– Hű, de jó. Mondd meg neki, hogy nagyon szépen köszönöm!

Vigyorgott ironikus megjegyzésemen.

– És az a bizonyos „halott vér” Lilithtől... – Odahajolt hozzám, ujjai fürgén végigszántották a csuklómat, borzongást váltva ki belőlem. Szétnyitotta ökölbe szorított kezemet, így eléje tárult a különös, rubinvörös gyűrű. – Ez nem csak holmi ékkő. Lilith vére van benne.

– Micsoda?! Fúj! Honnan tudod?

– Onnan, mivel régen maga Lilith viselte ezt a gyűrűt, és egyedül az ő valamelyik gyermeke hordozhatja a vérét anélkül, hogy nagyon csúnya mellékhatásokat tapasztalna – magyarázta, és gyengéden visszahajtotta az ujjaimat a gyűrűre. – Szóval tudjuk, hol van az első két dolog, de a többi... az csak a Lemegetonból derül ki.

– És hol van a Lemegeton?

– Jó kérdés. – Roth hátradőlt, és lehunyta a szemét. – Nem tudom. És a nagyfőnök se tudja, mi a harmadik meg a negyedik dolog, viszont aggódik, hogy más démonok, a pokol valamelyik hercege vagy bárója talán igen, mivel Lilith nagyon jóban volt sokukkal. Lilith pontosan azért szökött el odalentről, hogy megszüljön téged, ez volt az utolsó nagy lázadása a menny és a pokol ellen.

Hűha. Hát, ez nagyot dobott az önbecsülésemen.

– Én ezt nem értem – mondtam, és úgy ökölbe szorítottam a kezem, hogy a körmöm a tenyerembe vájt. – A lilinek... őrültek én iszonyú félelmetesek, de hát a ti nagyfőnökötök nem pont ezt akarja? Ha visszatérnének, szó szerint elszabadulna a pokol a földön.

Roth fojtott nevetést hallatott.

– Az olyan szitu lenne, amiben senki sem nyer. Ha az embereket megfosztják a lelkűktől, elsorvadnak és lidérccé válnak. Nem mennek se a mennybe, se a pokolba. És a nagyfőnök tudja, hogy a lilineknek nem parancsolhatna. Még Lilithet is alig tudta kordában tartani. – Roth gyönyörű ajka kényszeredett mosolyra húzódott. – És hidd el nekem, nem láttál még ahhoz fogható kakaskodást, mint amikor Lilith meg a nagyfőnök bírókra keltek.

Megpróbáltam felfogni mindezt.

– Szóval akkor...?

– A pokolnak esze ágában sincs hagyni, hogy a lilinek ámokfutást rendezzenek a földön. – A térdén dobolt az ujjával, és összevonta a szemöldökét. – Szóval ezért vagyok itt: hogy gondoskodjam róla, senki ne ontsa ki a véredet, és a gyűrű se kerüljön rossz kézbe, közben pedig megpróbáljam kideríteni, mi lenne a következő pár lépés, mielőtt még megtörténne. Ja, és mindeközben még arra is rá kéne jönnöm, pontosan ki akarja ismét elszabadítani a lilineket a földön. Elfoglalt egy démon vagyok.

Kinyitottam a számat, de nem jött ki rajta hang. Jó néhány percig, üldögéltünk így, nem hallatszott más, csak Roth halk dobolása a térdén meg a forgalom zaja odalentről. Totál eldobtam az agyamat. Az anyám az a bizonyos Lilith volt. Túl kimerült voltam ahhoz, hogy tovább tagadjam az igazat. És a drága anyucikám ezek szerint csak azért szült meg engem, hogy jól beintsen mindenkinek. A vérem kiontása pedig nem hangzott jól, akárhogy értelmezzük is a dolgot.

– Miért épp most? – kérdeztem végül.

– A születésed időpontja miatt. Az igézet elméletileg csak  akkor működik, ha már betöltötted a tizenhetet. – Rövid habozás után hozzátette: – A nagyfőnök nem volt biztos benne, hogy Lilith tényleg elérte veled, amit akart, mivel...

Rábámultam, és elszörnyedtem, ahogy rájöttem, mire céloz.

– Mivel az őrzők nem öltek meg engem, amint... – Nagyot  nyeltem, és végiggondoltam, amit Petr mondott. – Nem öltek meg, amint rám találtak.

Roth bólintott.

– Senki sem tudta, hova tűnt el Lilith annak idején, vagy  hogy te hol születtél meg. A világ jó nagy hely. Egyszer már  megtaláltalak, de akkor még nagyon messze volt a tizenhetedik születésnapod. Amikor már csak hónapok voltak hátra odáig, a nagyfőnök visszaküldött engem ide, hogy nézzek utána, még mindig... Hát, ja.

– Még mindig életben vagyok-e – suttogtam.

Roth rendületlenül folytatta.

– Amikor jelentettem a helyzetet, a nagyfőnök megparancsolta, hogy tartsam rajtad a szemem. Tudod, nem csupán a nagyfőnök meg Lilith démoni cimborái hallottak az igézetről. Mások is tudomást szereztek róla, és ők veszélyt látnak benned. Tisztában vannak vele, hogy az alfák minden démont ki fognak irtani a földön, ha a lilinek újjászületnek. Ezért akarnak kiiktatni téged... Mint az a kereső, a démon meg a megszállott ember.

– Szóval egyes démonok talán azt akarják tőlem, hogy támasszam fel a lilineket, más pokolfajzatok pedig meg akarnak ölni, mert.., – Ekkor rádöbbentem valamire, ami egy ágyúgolyó erejével vágott mellbe. Megfagyott ereimben a vér, és szökőárként rohant meg a tudat, hogy aljasul elárultak. – Abbot biztos, hogy tud erről az égészről.

Roth nem szólt semmit.

Nagyot nyeltem, de továbbra is gombócot éreztem a torkomban

– Nyilván kezdettől fogva tudott mindent. Mármint, tudnia kellett. Az alfáknak is... És gondolom, ezért akart megölni Petr. Biztosan ezért gyűlöltek engem mindig is az apjával, mert tudták, mi kötődik hozzám.

Csönd telepedett ránk, és könnyek csípték a szemem. Olyan erővel szorítottam ökölbe a kezem, hogy az már fájt, de nem voltam hajlandó elsírni magam. Abbot egyetlen pillanatig sem gondolta, hogy megérdemelném tudni az igazat arról, ki vagyok, minek válhatnék részesévé. És ha Zayne is tudta, azon talán soha nem bírtam volna túl tenni magam.

– Layla...

Roth olyan lágyan szólt hozzám, hogy kénytelen voltam ránézni. és a tekintetünk egymásba fonódott. Legszívesebben megkérdeztem volna, milyennek lát engem ebben a pillanatban, mivel úgy nézett rám, mintha nem igazán lenne biztos benne, mi is vagyok, vagy, hogy tulajdonképpen mit keres ő itt. És ez az egész nyilván őt is nagyon összezavarta. Elvégre Roth démon volt. Azt sem értettem, egyáltalán miért érdekel ez engem, de végképp nem akartam sírós lánynak tűnni. Pedig a sírás fojtogatott.

Nagy levegőt vettem, már nem szorítottam olyan görcsösen ökölbe a kezem, így a gyűrű az ujjaim között görgött. Mivel sehogy sem tudtam hova tenni, végül felhúztam a jobb kezem gyűrűsujjára. Már azon se lepődtem volna meg, ha ezzel kirobbantom az apokalipszist, de semmi sem történt. Nem támadt furcsa érzésem, még csak meg se borzongtam.

Micsoda csalódás!

Az agyam lassan, de biztosan elkezdte feldolgozni a hallottakat. Valószínűleg tovább tartott a kelleténél, de büszke voltam rá, hogy leküzdöttem a sírhatnékot, bár a hangom rekedten szólt.

– Meg kell találnunk azt a könyvet.

– Úgy van. Ha megtudjuk, mi kell az igézethez, akkor van esélyünk, hogy megakadályozzuk. – Elhallgatott, és éreztem, hogy ismét engem figyel. – Az őrzőknek semmit sem árulhatsz el ebből.

Kis kacaj tört ki belőlem.

– Azt sem tudom, mégis hogyan mehetnék haza. Amint

megtudlak, hogy mit tettem Petrrel...

– Soha nem fogják megtudni. – Roth megfogta az államat, és maga felé fordította a fejemet. Aranyossárga szemével indulatosan tekintett le rám. – Mert nem fogod elárulni nekik, mi történt valójában.

– Na de...

– Csak az igazság egy részét fogod elmondani nekik erősködött Roth. – Elmeséled, hogy Petr megtámadott téged, és te próbáltad védeni magad, de végül én öltem meg őt. Azt meg sem szabad említened nekik, hogy elvetted Petr lelkét.

Döbbenten meredtem rá.

– De hát akkor üldözőbe vesznek majd téged!

Roth mély kuncogást hallatott.

– Próbálják csak meg!

Elhúzódtam tőle, és felálltam, képtelen voltam tovább ülve maradni. Lesimítottam a hajamat, ami biztosan kész szénakazal volt. Fel alá járkáltam egy cserepes bonszai meg egy orgonaszerű, virágtalan bokor között.

– Nem fogom elmondani az őrzőknek, hogy te ölted meg Petit.

Roth bosszús képet vágott.

– Tudok vigyázni magamra. Nagyon nehéz engem megtalálni, ha rejtve akarok maradni, megölni pedig még annál is nehezebb lenne,

– Értem én, de akkor sem fogom elárulni nekik. Annyit mondok majd, hogy egy démon volt, de nem foglak megnevezni téged. Nem beszélek nekik rólad. – Amint a szavak elhagyták a számat, sziklaszilárd lett az elhatározásom.

Roth teljesen értetlenül meredt rám.

– Tudom, hogy azt mondtam, hazudj a rohadék lelkének  elszívásáról, de annak van értelme. A vízköpők kinyírnának téged, ha megtudnák az igazat. De hajlandó lennél hazudni az érdekemben? Tisztában vagy vele, mit jelent ez?

– Még szép – csattantam fel, a fülem mögé tűrve a hajamat. Már az is árulás volt, hogy eddig nem beszéltem az őrzőknek Rothról. Akár úgy is tűnhetett, mintha a démonok pártjára állnék velük szemben, és tudtam, ha kiderül, hogy eltitkoltam, ki ölte meg Petrt, akkor halott ember vagyok.

– Szerintem tetszem neked – mondta hirtelen Roth.

Megtorpantam, és a szívem furcsamód nagyot dobbant

– Micsoda? Dehogyis!

A fiú oldalra biccentette a fejét, ajka incselkedő vigyorra húzódott.

– Egész cuki, ahogy áltatod magad.

– Én nem áltatom magam.

– Hmm... – Roth felült a nyugágyon, derűsen csillogott a szeme. – Az előbb szeretted volna, ha megcsókollak.

Vér szökött az arcomba.

– Nem. Rosszul hiszed.

– Igazad van. Valójában sokkal, de sokkal többet akartál tőlem, nem csupán egy csókot.

Most már az egész testemet elöntötte a melegség.

– Neked elment az eszed. Nem akarok én semmi olyat...  Tőled. – Ez még a saját fülemnek is bénán csengett. – Megmentetted az élelem. Szép kis hála lenne, ha ezek után beköpnélek az őrzőknek. – Na, ez legalább egy kicsit jobban hangzott.

Roth kuncogott.

– Oké.

– Ne okézz itt nekem! – Mély levegőt vettem.

– Oké.

Csúnyán néztem rá.

– Mi van? – kérdezte ártatlanul. Aztán megint komoly képet vágott. – Akkor mit fogsz csinálni?

Fölpillantottam a felhős égre, és a fejemet csóváltam. Úgy sejtettem, nem a nyilvánvaló válaszokra kíváncsi – vagyis hogy meg akarom találni a Lemegetont, és igyekszem távol tartani magam a démontól, aki valami bizarr rituáléhoz szeretne felhasználni hanem az otthoni helyzetre.

– Fogalmam sincs, mit tegyek – vallottam be alig hallható hangon. – De nem bujkálhatok az őrzők elől örökké. És ha nem szereznek tudomást arról, mit tettem Petr leikével, akkor szerintem nem lesz gond. Zayne...

– Zayne? – Roth ismét a homlokát ráncolta. – A bamba,  szőke hústorony?

– Nem hiszem, hogy bamba hústoronynak lehetne nevezni - feleltem nyomatékosan. – Egyáltalán honnan tudod, hogy... Ja, persze. Onnan, hogy régóta figyelsz. Vágom.

– Nem bízhatsz bennük. Akármilyen jóban vagy is a  kőkövi haverjaiddal, szembe kell nézned vele, milyenek igazából. – Végighúzta ujjai hegyét a mellette lévő párnán. Mozdulata magára vonta a figyelmemet. Hozzám is így ért tegnap este, nem? Megborzongtam, és elfordítottam a fejem. – Ha tényleg hazamész, Layla, akkor úgy kell majd tenned, mintha nem tudnád az igazat.

– Nem bírom elhinni – mondtam, és hiába nézett rám Roth szúrós szemmel, a fejemet csóváltam. – Zayne... O nem tudhatott erről az egészről. O...

– A haverod is őrző, Layla. Hűséggel tartozik a...

– Nem. Te ezt nem érted. Nem vagyok se naiv, se hülye, de tudom, hogy Zayne nem titkolt volna el előlem ilyesmit.

– Miért? Mert olyan kedves neked?

Már épp rákérdeztem volna, hogy ezt mégis honnan tudja, de aztán eszembe jutott Bambi, aki a lombházunknál figyelt minket.

– Még szép, hogy Zayne kedves nekem. O az egyetlen az életemben, aki igazán ismer. Mellette önmagam lehetek, és... – Elhallgattam, mert rádöbbentem, mennyire hamis az, amit mondok. Igazából még Zayne társaságában sem lehettem az, aki valójában vagyok. – Na mindegy, ő biztosan elárulta volna nekem az igazat.

Roth oldalra döntötte a fejét.

– Azért, mert te is kedves vagy neki?

– Igenis az vagyok, de nem úgy, mint amire célzol.

– Ami azt illeti, nagyon is kedves vagy neki, méghozzá pont úgy. – Erre a homlokomat ráncoltam, Roth pedig elnevette magát. – Bizony, totál bejössz a srácnak.

Gúnyosan legyintettem.

– Ugyan már, mit tudsz te erről? Te nem is...

– Nem ismerem a vízköpődet, ez igaz, de ne feledd: már jó ideje figyellek. Láttalak titeket együtt, és láttam, hogy néz rád a srác. Persze kettőtök kapcsolata pont olyan reménytelen, mint hogy megoldódjon a hitelválság a...

– Jesszusom, jól van már! Ezt magamtól is tudom – sóhajtottam.

– De csak azért, mert nem kaphatunk meg valakit, attól még továbbra is vágyhatunk rá. – Véresen komoly tekintettel nézett rám. – Figyelj, ha a vízköpő haverod tényleg nem tudja az igazat, és akár az életedet is hajlandó lennél rábízni, s a többi, blablabla, még akkor sem árulhatsz el neki semmit.

Borzasztó súllyal nehezedett rám a szorongás.

– Layla?

Bólintottam

– Semmit sem fogok elárulni senkinek.

– Helyes – állt fel Roth. Elmosolyodott, de nem bírtam viszonozni a gesztust. Nem bírtam szabadulni az érzéstől, hogy épp most pecsételtem meg a sorsomat.

14. FEJEZET

NEM VOLT KÖNNYŰ ELHAGYNOM ROTH LAKÁSÁT. Egy-két másodpercre azt hittem, nem is hagy elmenni. Nem tiltakozott nyíltan az ellen, hogy hazatérjek, de láttam rajta, menynyire nem rajong az ötletért. Ám ha itt maradok vele, csak idő kérdése lett volna, hogy az őrzők rám találnak.

Biztosan megölték volna Rothot, és bár fogalmam sem volt, mit érzek iránta, azt nem akartam, hogy meghaljon.

Roth hajlandó lett volna olyan közel vinni a birtokig, amennyire csak lehet, én azonban még nem álltam rá készen, hogy hazamenjek. Nem tudtam biztosan, hogy hova akarok menni, de muszáj volt egyedül lennem. Roth-tal a nyomomban elhagytam az épületet, és rájöttem, hogy a lakása az egyik új toronyházban van a Palisades negyedben, a Potomac folyó partján. Ez volt Washington egyik legdrágább környéke.

Ezek szerint egyes démonoknak bőven volt mit a tejbe aprítaniuk. Elindultam az utcán, és egy pillanatra sem álltam meg, hogy hátranézzek, Roth továbbra is követ-e. Tudtam, hogy úgysem láthatnám, de azt is tudtam, ott van mögöttem. Menet közben az agyam újra meg újra felidézte a történteket, míg végül már vészesen kavargóit a gyomrom. Talán mégsem volt olyan jó ötlet a kávézás.

Két órával később leültem egy padra a Smithsonian Intézet főépülete előtt. Az óriási gyep már így kora reggel is tele volt futókkal meg turistákkal. Az első néhány ember, aki elment mellettem, aggódó pillantásokat vetett rám. Véraláfutásos arcommal és szedett-vedett ruhámmal úgy nézhettem ki, mint az elrettentő példa arra, mi történik az otthonról megszökő gyerekekkel.

Lehajtottam a fejem, és hagytam, hogy a hajam az arcomba hulljon, így senki sem jött oda hozzám. Tökéletes. Hűvös volt a reggel, dideregtem Roth pólójában, halálosan kimerültem. Néhány óra leforgása alatt minden megváltozott. Szétszórtak voltak a gondolataim; az egész világom széthullott. Roth nyilván elámult, amiért nem akadtam ki közvetlenül azután, hogy mindent elmondott nekem, mostanra viszont totál kitört rajtam a frász.

Mégis hogyan találhattam volna meg egy ősi könyvet, amiről senki sem tudta, hol van? Hogyan tarthattam volna magam távol egy bizonyos démontól, amikor senki sem tudta, konkrétan melyik démon vadászik rám? De leginkább az volt a kérdés: mégis hogy mehetnék valaha is haza?

Pedig az volt a terv, hogy hazamegyek. Ezért jöttem el Roth lakásából. Na jó, nem ez volt az egyetlen ok. Az is igaz, hogy muszáj volt otthagynom Rothot, mert megváltoztak kettőnk között a dolgok. Mintha alkut kötöttünk volna. Egyezséget. De ennél többről volt szó. Bármi szökkent is szárba kettőnk közt ma reggel, még mindig úgy éreztem magam tőle, mintha ki tudnék bújni a bőrömből, és Rothnak igaza volt: tényleg azt szerettem volna, ha megcsókol.

Istenem, erre most gondolni sem bírtam.

Igazság szerint leginkább dühöngeni akartam. Legszívesebben falhoz vágtam volna valamit... belerúgtam volna valakibe, konkrétan Abbotba... És eltörtem volna valami értékes dolgot. Vagy inkább sok-sok értékes dolgot. Fel akartam állni a padra, és üvölteni, amíg el nem megy a hangom. Úgy tombolt bennem a düh, akár egy veszett kutya, nagyon szerettem volna szabadjára engedni, ám a haragom nyomában keserű és kellemetlen érzésem támadt. A gyomrom nem csak a szorongástól görcsölt. Jól tudtam, mi vár rám néhány órán belül. Valami édesre lett volna szükségem, például gyümölcslére, ám ahhoz pénz kellett.

Tudtam, hogy pár óra múlva csontig hatoló fájdalmat fogok érezni az egész testemben. A bőröm jéghideg lesz, a belsőm viszont mintha lángokban állna majd. Bármennyire betegesen hangzik is, örültem a rosszullétnek, ami egy lélek megízlelését követte. Durva büntetés volt, de megérdemeltem.

Beszívtam a csípős reggeli levegőt, és lehunytam a szemem. Nem engedhettem meg magamnak, hogy összeomoljak. Olyan súlyos dolog volt készülőben, ami mellett eltörpült a dühöm vagy az érzés, hogy elárultak. Tisztában voltam vele, hogy ha ez a titokzatos démon eléri azt, amiben mesterkedik, akkor ahhoz képest az apokalipszis szülinapi zsúmak fog tűnni. Muszáj volt erősnek lennem – sokkal erősebbnek, mint amit kemény testedzéssel lehet elérni.

Nagy gonddal karbantartott motor zúgását hallva kinyitottam a szemem. Különös, hogy még ebben a forgalmas nagyvárosban is, amit betöltött a beszélgetés halk moraja, az elhaladó autók zaja és a dudák tülkölése, azonnal felismertem Zayne 1969-es Chevy Impalájának hangját.

Kilestem platinaszőke, szinte hófehér hajam mögül, és megláttam Zayne-t, ahogy éppen kiszáll a kocsiból. Olyan tiszta aura övezte, mintha glóriája lett volna. Becsapta a kocsiajtót, és megfordult, tekintete rögtön arra a padra szegeződött, amin ültem.

Elakadt a lélegzetem, mintha mellbe vágtak volna. Ezernyi gondolat futott át az agyamon, miközben Zayne megkerülte az Impalát. Amikor meglátott engem, megtorpant, mintha sóbálvánnyá vált volna, aztán ismét elindult felém, egyre gyorsabban, végül már lélekszakadva rohant.

Egy szempillantás alatt a padnál termett, és lerogyott mellém. A karjába zárt, mit sem törődve a minket figyelő emberekkel. Olyan erősen szorított magához, hogy az ajkamba kellett harapnom, különben felkiáltottam volna fájdalmamban.

– Jaj, istenem! – szólt Zayne rekedten. – Már azt hittem... – Jókora testén finom remegés futott át, és a hátamra simította a kezét, aztán feljebb csúsztatta, végül a hajamba fúrta.

A válla fölött végre megláttam Rothot. Az egyik csupasz japáncseresznye közelében álldogált. Egy röpke pillanatra találkozott a tekintetünk, aztán sarkon fordult, átszelte a gyepet, és kelet felé indult a járdán, farmerja zsebébe dugott kézzel. Zayne zaklatott állapotáról mindent elárult, hogy nem észlelte egy démon jelenlétét, és utáltam, hogy ennyire aggódott értem.

Ekkor furcsa késztetést éreztem. Roth után akartam sietni, ám ennek nem lett volna semmi értelme. Tudtam, hogy régóta figyel engem, és most is csak ezt folytatja, de...

Zayne még közelebb húzott magához, a fejem búbjára támasztotta az állát, és belém kapaszkodott. Lassan felemeltem a karomat, a hátára nyomtam a kezem, és a pólójába markoltam. Ismét megremegett a teste. Fogalmam sem volt, meddig maradtunk így. Talán pillanatok teltek el, vagy talán percek. Mindenesetre a közelsége kissé felmelegített, és legalább erre a kis időre elhitethettem magammal, hogy ez a hét meg sem történt, s mivel itt van Zayne – az én Zayne-em most már minden rendben lesz.

De aztán kicsit hátrahúzódott, és a keze lecsúszott a vállamra.

– Hol voltál? – faggatott. – Mi történt?

Fogalmam sem volt, hol kezdjem, így továbbra is leszegtem a fejem

– Layla... – mondta, és az arcomra simította a kezét. Felszisszentem, amikor a halántékomra nyomta az ujjait, de nem húzódtam el Zayne felemelte a fejemet, és elkerekedett a szeme a döbbenettől. Érzelmek vad vihara dúlt az arcán. A haragja volt a legnyilvánvalóbb, szikrákat szórt a szeme. Feszülten szorította össze a száját. A fogát csikorgatta. Lecsúsztatta a kezét az arcomról, hátrafogta a hajamat. – Petr tette ezt veled?

Rettegve, csüggedten szorult el a szívem.

– Honnan tudod?

Zihálva vette a levegőt.

– Tegnap este óta senki nem látta. Morris szerint akkor az erdő felé indult. Megtaláltam a táskádat a lombházikóban, a mobilod pedig, a földön hevert. Beborította a... Beborította a vér... A te véred. Az egész várost átfésültük, téged kerestünk. Istenem, már a legrosszabbtól tartottam. Azt hittem... – Nagyot nyelt. – Jesszusmária, Layla

Kinyitottam a számat, de nem bírtam hangot adni. Zayne szeméből ijesztő tekintet sütött.

– Jól vagy? – kérdezte, aztán elkáromkodta magát. – Micsoda hülye kérdés! Nyilván nem vagy jól. Milyen súlyosak a sérüléseid? Kórházba vigyelek? Egész éjjel az utcán voltál? Nem kéne...

– Jól vagyok. – Elcsuklott a hangom. Megragadtam a karját. Még soha nem láttam őt ilyennek. – Jól vagyok.

Rám meredt, és egyszeriben felismertem a szemében kavargó érzelmet: borzalom.

– Istenem, Layla, az a... Az a szemét bántott téged.

Ezen nem lehetett mit tagadni, tekintve, hogy az arcom még mindig, úgy nézett ki, mintha falnak rohantam volna.

– Nem vészes.

– Hogyne lenne vészes? Petr megütött téged. – Aztán lejjebb vándorolt a tekintete, és tudtam, hogy meglátta a három csúnya vágás tetejét. Levegő után kapott, és hevesen megreme-gett. Mély morgás tört fel a torkából. – Milyen alakban volt?

– Zayne... – tettem a kezem remegő karjára. – Kezdesz átváltozni.

– Válaszolj! – kiabálta, mire összerezzentem. Néhányan felénk pillantottak. Zayne megint káromkodott, aztán halkabban folytatta. – Bocsánat. Csak tudni akarom, mennyire...

– Tényleg jól vagyok – erősködtem. – Petr meg akart ölni, de nem... Zayne, átváltozol!

Kezdte teljesen elveszíteni az önuralmát, és felvenni igazi, gorgó alakját. Bőre szürkés árnyalatúra váltott. Bár az emberek hozzászokni az őrzők jelenlétéhez éjszakánként, gyanítottam, hogy nem számítanak egy gorgóra hétfő reggel, a Smithsonian előtt.

– Hogy találtál meg? – kérdeztem, remélve, hogy sikerül elterelnem a figyelmét.

Vad tekintete rám szegeződött.

– Micsoda?

Megszorítottam a karját, amilyen erősen csak bírtam. Máris megkeményedett a bőre.

– Honnan tudtad, hogy itt vagyok?

Eltelt néhány másodperc.

– Ez volt az utolsó, kétségbeesett próbálkozásom. Már  mindenhol kerestelek, aztán eszembe jutott, mennyire szereted ezt a helyet. – Pislogott, és a szeme megint normális lett, a bőre ismét kezdett aranyfényű árnyalatot ölteni. – Egek, Laylababa, majdnem beleőrültem, hogy eltűntél!

– Bocsáss meg! – Összekulcsoltam az ujjainkat. – Nem mehettem haza, és nem volt nálam a mobilom. Én csak...

– Ne mentegetőzz! – Az arcomhoz emelte a kezét, végigfuttatta ujjait a szám szélén, majd leheletfinoman megérintette a zúzódást az államon. – Ki fogom nyírni azt a rohadékot.

Elengedtem őt, és az ölembe ejtettem a kezemet.

– Arra nem lesz szükség.

– Hogy a pokolba ne lenne! – Düh élezte ki a hangját. – Ez megbocsáthatatlan. Ezúttal nem lesz elég, ha eltöröm az állkapcsát. Az apja...

– Petr halott, Zayne. – A kezemet tördeltem. – Meghalt.

Zayne erre elhallgatott. Olyan sokáig hallgatott, hogy végül muszáj volt ránéznem, és görcsbe rándult a gyomrom. Már megint az a vad tekintet tűzött a szeméből.

– Nem én öltem meg – mondtam sietve. – Akkor támadott meg, amikor az alfák nálunk voltak. Úgy tűnt, mintha eleve azért küldték volna, hogy megöljön, Zayne. Nem egyszerűen arról volt szó, hogy megint csak szórakozni akart velem, és eldurvult a helyzet, mint a múltkor. – Elmeséltem neki mindazt, amit Petr mondott, alig álltam meg levegőt venni. – És meg is haltam volna, de...

Zayne megfogta a kezemet – azt, amelyikre felhúztam a gyűrűt és összerezzentem.

– De micsoda, Layla?

– Nem én öltem meg. – Ez igaz is volt. – Felbukkant egy démon A semmiből került elő, és megölte Petit.

Zayne megdermedt.

Szörnyű érzés volt hazudni neki. Sajgott tőle a szívem, az egész mellkasom.

– Nem tudom, miért tette. Fogalmam sincs, ki lehetett az. Még azt sem tudom, mit csinált Petr testével. – Rám tört a félelem, ahogy behívtam a hűvös reggeli levegőt. A félelmem nagyon is reális volt, figyelembe véve, mit tettek volna velem az őrzők, ha megtudják, hogy kiszívtam Petr lelkét. Arról nem is beszélve, mit tettek volna Roth-tal.

Utána pedig teljesen össze voltam zavarodva, és tudtam, mit gondolnának az őrzők... Hogy mit gondolna Abbot. Tudtam, hogy enyém hibáztatnának, hiszen Petr őrző volt. Szóval én csak...

– Nyugodj meg! – mondta Zayne, és finoman megszorította a kezem. – Nem fognak téged hibáztatni azért, amibe Petr saját maga sétált bele. Nem fogom hagyni, hogy bármi bajod essen. Egyből hozzám kellett volna fordulnod. Nem kellett volna az utcán éjszakáznod, nem kellett volna egyedül megbirkóznod ezzel. Én biztosan...

Kiharapta a mondatot, és halkan felnyögött.

– Bocsáss meg! – szóltam, mert fogalmam sem volt, mi mást mondhatnék.

– Istenem, Layla, ne kérj bocsánatot! – Zaklatott tekintettel nézett rám, aztán elfordította a fejét. Hátradőlt a pádon, és a hajába túrt. Úgy nézett ki, mintha ezt sűrűn megtette volna az elmúlt órákban. – Próbáltál utána felhívni?

Azonnal tudtam, mire gondol, és belém hasított a fájdalom.

– Nem. Még azelőtt hívtalak, hogy... Hogy megtörtént volna.

Zayne halkan szentségeit.

– Ha felvettem volna...

– Ne csináld! – esdekeltem.

A fejét csóválta, úgy grimaszolt, mintha kín gyötörné.

– Ha felvettem volna a telefont, mindez nem történik meg. Tudtam, hogy nincs hova menned, de akkor is baromira haragudtam rád. Francba! Nem csoda, hogy nem jöttél haza. Nyilván halálra voltál rémülve. Layla, én...

– Semmit sem tehettél volna. – Közelebb húzódtam hozzá. Ki tudja, mi történt volna, ha Zayne felveszi a telefont. Akkor Petr talán nem talált volna engem egyedül az erdőben, de fennállt más lehetőség is. – Ez előbb-utóbb mindenképpen megtörtént volna. Petr meg akart ölni. Eltökélte, hogy végez velem. Ez az egész nem a te hibád.

Zayne csak nagy sokára felelt, és amikor végre megszólalt, zord volt a hangja.

– Elmondom apámnak mindazt, amit elmeséltél nekem,  hogy ne kelljen még egyszer átesned ezen, de Abbot biztosan beszélni akar majd veled. Tudni akarja majd, pontosan mit mondott neked Petr, és hogy nézett ki az a démon.

A szorongásom súlyos balsejtelemmé erősödött.

– Tudom.

Zayne felsóhajtott, és rám nézett. Karikás volt a szeme.

– Mindenki szörnyen aggódott érted. Apám teljesen magánkívül van... Ahogy az egész klán is. Gyere, menjünk haza! – Felállt, és a kezét nyújtotta. – Layla?

Remegő lábbal tápászkodtam fel a pádról, és hozzábújtam Zayne védelmet nyújtó testéhez. Magához szorított, miközben a kocsijához mentünk. Amikor felnéztem rá, elmosolyodott, de még mindig zaklatott volt a tekintete. Tudtam, akárhányszor is bizonygatom neki, hogy nem akadályozhatta volna meg mindezt, nem fogja elhinni. Ugyanúgy, ahogy ő is hiába mondogatta nekem, hogy „hazamegyünk”, az a ház amiben az elmúlt tíz évben laktam, nekem már soha többé nem jelenthette az otthont.

A klánunk legtöbb tagja fel-alá járkált a házban, amikor visszaértünk Zayne-nel, és rájuk nézve nehéz volt megállnom, hogy azon tűnődjek, vajon némelyikük nem csalódott-e, amiért elevenen kerültem elő.

Mondanom se kell, Elijah meg a társai azonnal elhagyták a birtokot, amint Zayne felhívta az apját, és szólt neki, hogy megtalált, aztán elmesélte, mi történt. A helyi klánból páran azóta is keresték őket, de kételkedtem benne, hogy megtalálnák Elijah-t, vagy hogy Petr apja elnyerné méltó büntetését.

Elvégre megpróbálni végezni egy félvér démonnal – még akkor is, ha ezt hivatalosan nem hagyták jóvá – valószínűleg nem számított súlyos kihágásnak az őrzők között.

Amint kiszálltam a kocsiból, Morris úgy megölelgetett, hogy a szuszt is kinyomta belőlem. Őt leszámítva Nicolai volt az első, aki kivált a klán tagjai közül, és odajött hozzám. Őszinte megkönnyebbüléssel mosolygott rám, és megölelt.

– Örülök, hogy visszatértél hozzánk.

Hittem neki. Még Geoff is megkönnyebbültnek tűnt, akárcsak Abbot. Mások... Hát, nem annyira. Bár az is igaz, hogy a többiekhez nem álltam valami közel. Alig vettünk tudomást egymásról.

Zayne-nek igaza lett abban, hogy az apja ki akar majd kérdezni. Ugyan a fiú nagy vonalakban felvázolta neki a történteket, Abbot mégis tőlem akarta hallani a démon közbelépésének részleteit. Rossz, kellemetlen érzésem volt attól, hogy hazudtam Zayne-nek, Abbottal szemben viszont teljesen úrrá lett rajtam a paranoia. Szerencsére csak hármasban voltunk, így nem kellett abszolút úgy éreznem, mintha kínvallatásnak vetnének alá.

– És biztos, hogy még soha nem láttad ezt a démont azelőtt? – kérdezte Abbot. Mellettem ült a kanapén, és a szakállát simogatta. Lerítt róla, hogy nem győzték meg a hallottak.

Úgy döntöttem, elárulok még egy kicsit az igazságból. Néhány valós részlet nem árthatott.

– A démon eléggé furcsán nézett ki – mondtam.

Zayne a homlokát ráncolta.

– Hogy érted?

– Kicsit hasonlított az őrzőkre. – Nagyon reméltem, hogy  van egy kis narancslé a hűtőben.

– Egy felsőbbrendű démon – mondta Zayne, az apjára pillantva

– Szóval lehet, hogy láttam már, csak nem ebben az alakban.

Abbot hosszú másodpercekig meredt rám.

– Menj fel szépen az emeletre, Layla! Majd felküldöm  Jasmine-t, hogy vizsgáljon meg, hadd legyünk biztosak benne, nem esett komoly bajod.

Elöntött az édes megkönnyebbülés, bár tudtam, hogy ezzel még nincs vége a kihallgatásnak. De legalább egy időre elszabadulhattam

– Szörnyen sajnálom, ha ez az egész...

– Nincs miért bocsánatot kérned – mondta Zayne, és megint felvillant a szeme. – Te semmiről sem tehetsz.

Abbot a vállamra tette a kezét, és finoman megszorította. Nem volt ölelkezős típus, így tudtam, ennél közelebb soha nem fogok jutni ahhoz, hogy a karjába vonjon. Gombóc zárta el a torkomat a különbféle érzelmektől: a bűntudat, a harag és az elárultság borzalmas elegyétől. Hazudtam, de Abbot szintúgy. Ahogy most ránéztem, és a tekintetem elcsigázott, de még mindig jóképű arcát fürkészte, azon tűnődtem, vajon valaha is őszinte volt-e velem.

És vajon mit nyer azzal, hogy életben tartotta Lilith gyermekét.

– Sajnálom, hogy beengedtük Petrt az otthonunkba – szólt, miután felálltam, és fakó szeméből zord tekintet sütött. – Ez a ház biztonságos menedék, és Petr megsértette ennek szentségét.

– Ahogy a klánja is – tette hozzá Zayne, dühtől rekedt hangon. – Irtó különös véletlen, ahogy mind eltűntek egy szempillantás alatt, amint kiderült, hogy Layla életben van.

– Úgy van. – Abbot is felállt. – Utána fogunk járni a dolognak.

Bólintottam, és kifelé indultam. Továbbra sem hittem benne, hogy Elijah-nak súlyos következményekkel kéne számolnia, ha ő vagy a klánja bármelyik tagja benne volt a kiiktatásomra szőtt tervben. Tudtam, hogy benne kellett lenniük, mert bár Petr a puszta létezésemet is gyűlölte, nem támadt volna rám az apja támogatása nélkül.

– Layla! – szólt utánam Abbot, mire megtorpantam a küszöbön. – Lenne még egy utolsó kérdésem. Tótágast állt a gyomrom.

– Oké.

Kényszeredetten mosolygott.

– Honnan szerezted a ruhát, ami rajtad van?

Órákkal később még mindig kavargóit a gyomrom. Nemcsak a lélek megízlelésének következtében kerülgetett a rosszullét, hanem amiatt is, hogy tudtam, totálisan lebuktam. Jobbnak láttam a fürdőszoba közelében maradni.

A ruha... Szent ég! Hogy feledkezhettem meg erről? Hogy nem gondolt erre Roth? A kelleténél több számmal nagyobb melegítőnadrág és póló – aminek elején valami nyolcvanas évekbeli zenekar képe virított – nyilvánvalóan nem az enyém volt.

És én hülye, mit mondtam Abbotnak? Hogy ez a pár régi holmi a tornaruhám, és épp nálam volt, az iskolatáskámban? Milyen béna hazugság volt már ez? Mégis miért tartottam volna magamnál férfiruhát, és ha tényleg a lombháznál öltöztem át, akkor ugyan miért hagytam volna ott a táskámat?

Legszívesebben seggbe rúgtam volna magam.

Remélhetőleg Abbot a traumámnak tudta be a furcsa választ, bár igencsak kételkedtem ebben. A férfi nem volt ostoba. Mosolyából és ravaszul csillogó szeméből úgy sejtettem, hogy rájött a hazugságomra. De akkor miért nem faggatott tovább? Sokkal rosszabb volt arra várni, mikor von felelősségre.

Tíz perccel később már a vécé peremét szorongattam, és épp kiadtam magamból azt a keveset is, amit Jasmine-nek sikerült belém diktálnia, miután megvizsgált.

– Jesszus – ziháltam, miközben ismét begörcsölt mindenem. Addig öklendeztem, míg már a könnyem is kicsordult.

Aztán feljött a lélek.

Felkapaszkodott a torkomig, mintha apró kampókkal akaszkodott volna belém, makacsul igyekezett kifelé. Górcsőit a gyomrom kétrét görnyedtem. Végül fehér füst tört ki a számból. Ahogy Petr lelkének utolsó foszlánya is elhagyta a testem, megborzongtam, és a fürdőszoba falának rogytam.

A lélek fölöttem lebegett, szomorú és torz látványt nyújtott. Úgy kavargott-gomolygott, akár egy sötét felhő vihar előtt. Láttam mögötte a gondosan összehajtogatott, sárga törülközőket meg a kis kosárkákat, amikben a sminkkészletemet tartottam. A lélek puszta jelenléte bemocskolta a helyiséget.

– Sajnálom – suttogtam rekedten, és felhúztam a térdem a mellkasomhoz. Bármennyire gyűlöltem is Petrt, nem akartam, hogy így végezze. Rémálomba illő volt, amivé azután vált, hogy elvettem a lelkét. Ráadásul így, lélek nélkül esélye sem lehetett arra, hogy valaha is békére leljen a mennyben. A lelkűket elveszített emberek lidérccé váltak. Fogalmam sem volt, mi történik azokkal az őrzőkkel, akik lélek nélkül halnak meg.

Verítékben úszva lehúztam a vécét, és gyenge lábamra álltam. Behajoltam a zuhanyfülkébe, és megnyitottam a csapot. Gőz töltötte be a fürdőszobát, eloszlatva a fekete felhőt. A lélek elillant a forró párában, mintha eleve ott se lett volna. Levetkőztem, és nekiláttam zuhanyozni, aznap már másodszorra. Lehajtottam a fejem, és az ujjamra húzott gyűrűre bámultam. Az egyik énem még mindig szeretett volna megszabadulni tőle - kihajítani vagy legalább eldugni.

Vizes ujjaimmal megpróbáltam lehúzni a gyűrűt. Meg sem moccant. Erősen rángattam, de hiába. A zubogó víz alá tartottam a kezem, de azzal sem mentem semmire. Bármivel is próbálkoztam, nem bírtam lehúzni a gyűrűt az ujjamról. Az egészben az volt a legfurcsább, hogy egyáltalán nem szorított. Körbe tudtam forgatni az ujjamon, csak levennem nem sikerült.

Remek. Ki tudja, talán beindítottam az igézetet azzal, hogy felhúztam az átkozott gyűrűt, és végül kénytelen leszek levágni az ujjamat.

Addig álltam a zuhany alatt, míg ráncos nem lett a bőröm, de még mindig nem éreztem tisztának magam.

Tudtam, hogy most a hidegrázás következik.

A szobámba visszatérve alig vettem fel a pizsamámat, amikor kopogtak. Kihúztam vizes hajamat a felsőmből, és leültem az ágyra.

– Szabad!

Zayne lépett be, és becsukta maga mögött az ajtót. Elsőre csak a fehér homályt láttam belőle. Miután az esszenciája elhalványult, észrevettem, hogy szőke tincsei az arcába hullanak. Világoskék pulcsi feszült a mellkasán, szinte ugyanolyan árnyalatú volt, mint a szeme. Amikor felém fordult, megdermedt.

– Szarul nézel ki – közölte.

Elnevettem magam, reszelős volt a hangom.

– Kösz.

– Visszahoztam a mobilodat. Semmi baja. És megtisztítottam a kosztól – mondta, és letette a készüléket az éjjeliszekrényre. Leült mellém az ágyra. Elhúzódtam, nem akartam olyan közel lenni hozzá. Észrevette a mozdulatot, és legörnyedt a válla.

– Layla! – kérlelt.

– Semmi baj, csak nagyon elfáradtam. – Bedugtam a lábam a takaró alá. – Lehet, hogy elkaptam valami nyavalyát, vagy...

Zayne megragadta a kezem.

– Layla, ugye nem? Kérlek, mondd, hogy nem tetted!

Elhúztam a kezem.

– Nem! Nem. Csak elkaptam valamit, és fáradt vagyok. Hosszú éjszakám és napom volt.

Zayne makacsul felém húzódott, csapdába estem a teste és az ágy fejtámlája között.

– El kell mondanod nekem, ha megtetted, Layla. Ha elvetted valaki lelkét, még ha Petré volt is, tudnom kell róla.

– Nem – suttogtam, és megmarkoltam a takarót.

Zayne fürkész tekintettel nézett a szemembe, aztán lehajtotta a fejét. Halk sóhaj szakadt ki belőle.

– Ugye nem hazudnál nekem?

Megborzongtam.

– Nem.

Zayne felemelte a fejét, ismét farkasszemet nézett velem.

– És bízol bennem? Tudod, hogy nem árulnálak be az alfáknak, soha nem tennék veled ilyet. Úgyhogy kérlek, most ne hazudj nekem! Kérlek, esküdj meg, hogy igazat mondasz!

– Esküszöm. – A hazugságtól újra felfordult a gyomrom. Elfordultam, nem bírtam tovább a szemébe nézni. Tisztában voltam vele, hogy jó esély van rá, Zayne már tudja az igazat, hiszen eddig is mindig rájött, ha ilyet tettem.

Nagyot sóhajtott, és lebámult a kezére, miközben a takarót gyűrögette.

– Nincs szükséged valamire?

A fejemet csóváltam, hanyatt feküdtem, és dideregve feleltem:

– Minden oké. Rendbe jövök.

Zayne néhány percre elhallgatott. Amikor újra megszólalt, éreztem, hogy rám szegezi a tekintetét.

– Beszéltem Jasmine-nel.

Grimaszt vágtam.

Hallottam, ahogy Zayne nyel egyet, mielőtt folytatta.

– Azt mondta, hogy Petr elég csúnyán ellátta a bajodat.

Miután segített nekem levetkőzni, és meglátta a rengeteg kék-zöld-lila foltomat, Jasmine felhördült, aztán motyogott valamit, amit nem értettem.

– De szerinte a karmolások heg nélkül begyógyulnak majd - tette hozzá. Áradt a hangjából a düh. – Örülök, hogy Petr halott. Csak azt kívánom, bár én ölhettem volna meg.

Szúrós szemmel néztem rá.

– Ezt nem gondolhatod komolyan.

– De, igen. Véresen komolyan gondolom. – Szeme ijesztően villant meg. – Ennél már csak azt kívánom jobban, bár ne kellett volna átélned ezt az egészet.

Fogalmam sem volt, hogyan kéne reagálnom erre, így hát felültem, és semmit sem szóltam, pedig legszívesebben mindent elmondtam volna.

A csend elnyúlt, majd Zayne azt mondta:

– Bocsánatot kérek a szombat reggel miatt.

– Zayne, nem kell...

– Ne, hagyd, hogy befejezzem! Szörnyű húzás volt a részemről. Felhívhattalak volna... Föl kellett volna vennem a telefont, amikor tegnap hívtál... És nem lett volna szabad azt javasolnom, hogy hagyj fel a jelölgetéssel.

– Már nem jelölgetek. – A megszállott pasas után nem igazán maradt más választásom.

– Akkor is. Tudom, milyen fontos volt neked a jelölgetés.

Az oldalamra heveredtem, és megböktem Zayne-t a könyökömmel .

– Igen, de én tök hülyén viselkedtem. Te csak aggódtál értem, nehogy megölessem magam, vagy valami.

Zayne a hajába túrt, és a tarkóját dörgölte. Izmai megfeszültek és kidagadtak a pulcsi alatt. Aztán az arcomhoz nyúlt, és hátrasimította nyirkos haj tincseimet.

– Biztos, hogy nem kérsz semmit? Dzsúszt vagy gyümölcsöt?

– Nem. – Ahhoz már késő volt. Bevackoltam magam a takaró alá, rázott a hideg. Nem emlékeztem, hogy legutóbb meddig tartott ez. Két napig? Vagy talán tovább? Szorosan lehunytam a szemem, és imádkoztam, hogy legfeljebb csak egy napig tartson. Beszélni akartam Zayne-nel a pokolról és Lilithről, de fogalmam sem volt, miként tehetném ezt anélkül, hogy átvitt értelemben a szakadékba vetném magam.

– Muszáj... Muszáj elmenned? – kérdeztem, bár tudtam,  hogy semmit sem árulhatok el neki.

Zayne most először mosolyodott el azóta, hogy belépett az ajtón.

– Csússz arrébb!

Fészkelődtem az ágyon, hogy elféljen mellettem. Gondosan tartotta köztünk a távolságot, de azért felhúztam a takaró szegélyét, hogy eltakarjam a számat. Zayne rám villantotta féloldalas vigyorát, és eszembe jutott, mit mondott Roth. Hogy bejövök Zayne-nek. Egy pillanatra nem éreztem úgy, mintha lángolnék és megfagynék egyszerre.

– Szóval, mit akartak az alfák?

Zayne az oldalára feküdve kinyújtózott, és felkönyökölve a kezére támasztotta fejét.

– Azt mondták, hogy megnőtt a felsőbbrendű démoni aktivitás itt, Washingtonban és a környező nagyvárosokban. – Grimaszt vágott, és az orrnyergét dörgölte. – Az alfák már évszázadok óta nem láttak ekkora aktivitást.

Abbahagytam a takaró babrálását. Néhány másodpercre még a lélegzetem is elakadt.

– Neked igazán nincs miért aggódnod – nyugtatott meg  Zayne gyorsan, félreértve a reakciómat. – Ez a mi problémánk, és meg fogjuk oldani.

– De... miért jönnek fel ide a felsőbbrendű démonok? És miért ilyen sokan? – Egész másfajta borzongás lett úrrá rajtam.

Zayne a szemembe nézett.

– Az alfák úgy gondolják, hogy a pokolfajzatok készülnek valamire. Talán egy újabb lázadásra, de senki sem tudja biztosan. Mindannyian azt kaptuk parancsba, hogy találjuk meg az errefelé ólálkodó felsőbbrendű démonokat. Ahogy apám utasított minket, miután az a megszállott ember rád és Morrisra támadt, csak akkor szabad visszaküldenünk őket a pokolba, ha előtte kiszedtünk belőlük mindent, amit lehet.

Kiszáradt a torkom. Mi lesz, ha elkapják Rothot? Kihúztam a kezem a takaró alól, és a homlokomat dörgöltem. Verejtékes volt a bőröm. Amikor még kisgyerek voltam, Abbot mesélt nekem a legutóbbi démonlázadásról. A spanyolnáthajárvány idején történt. Senki sem tudta, valójában hány emberrel végzett az influenza, és hánnyal a démoni megszállás. Vajon ebben mesterkedtek a pokolfajzatok, hogy feltámasszák a lilineket, és újabb lázadást robbantsanak ki?

– Nyugi! – húzódott egy kicsit közelebb Zayne. – Minden rendben lesz. Nincs miért aggódnod.

– Mi?

– Falfehér vagy, Layla. – Felhúzta a takarót a vállamig.

– A, mondtam, hogy csak kimerültem. – A hátamra fordultam, és kinyújtóztattam egyszeriben begörcsölt lábamat.

– Talán holnap nem kéne iskolába menned – javasolta Zayne.

Ez jól hangzott.

– Lehet.

Zayne hosszú hallgatás után szólalt meg újra.

– Layla?

Felé fordítottam a fejem, álltam határozott tekintetét. Próbáltam mosolyogni, de inkább grimasz lett belőle.

– Ühümm?

– Tudom, hogy nagyobb a baj, mint a kimerültséged, vagy amit Petr művelt.

Nem kaptam levegőt.

Zayne fél karral felkönyökölt, a másik kezét az arcomra simította.

– Tudom, hogy bármit tettél is, azt önvédelemből csináltad. Talán önkéntelenül reagáltál így Petr támadására. És elképzelni se bírom, milyen nehéz lehet ez neked, de tudom, hogy erősebb vagy ennél. Azt is tudom, hogy nem akarsz így élni. Nem vagy démon, Layla. Őrző vagy. Jobb vagy ennél.

Megremegett az ajkam. Ne sírj! Ne sírj! Elcsukló, elhaló hangon szólaltam meg.

– Annyira sajnálom! Nem akartam. Én csak meg akartam állítani őt, és...

– Csitt! – Zayne lehunyta a szemét, a fogát csikorgatta. – Tudom. Semmi baj.

Kibuggyant a könnyem.

– Soha többé nem teszem. Megígérem. Annyira, de annyira sajnálom!

Zayne puszit nyomott a homlokomra.

– Tudom. – Elhúzódott, lekapcsolta az éjjeliszekrényen álló lámpát, majd visszafeküdt mellém. – Pihenj egy kicsit! Itt maradok, amíg indulnom nem kell.

Az oldalamon fekve összegömbölyödtem, és vakon a kezéért nyúltam. Zayne megfogta a kezem, és összekulcsolta az ujjainkat.

– Sajnálom – suttogtam megint. Sajnáltam, hogy kiabáltam vele, sajnáltam, hogy elvettem Petr lelkét, és leginkább sajnáltam a sok hazugságot.

15. FEJEZET

KEDDEN NEM MENTEM SULIBA, A NAP NAGY RÉSZÉT ágyban töltöttem. Szerda reggelre elhalványultak az arcomon a legcsúnyább véraláfutások, és átestem a rosszullét legvészesebb részén.

Stacey az első óra előtt a szekrényemnél várt rám. Leesett az álla, amikor meglátott.

– Na jó, tudom, hogy azt mondtad, benne voltál pénteken egy kis koccanásban, de úgy festesz, mint akinek orvosnál lenne a helye.

Ezek szerint még mindig szarul néztem ki.

Berúgtam a szekrényem ajtaját, és követtem Stacey-t a bioszterembe. Roth nem jelent meg az órán, és hiába jött el az ebédidő, továbbra sem mutatkozott. Eleve vacakul éreztem magam a bőrömben, ráadásul Roth holléte miatt is aggódtam, így leginkább csak arra vágytam, hogy visszabújhassak az ágyba. Az őrzők parancsba kapták, hogy vadásszanak le minden felsőbbrendű démont, ami csak behatol a városba. Talán máris elkapták Rothot? Elakadt a lélegzetem, valahányszor erre gondoltam.

Úgy okoskodtam, hogy csakis azért aggódom, mert Roth az egyetlen, aki tudja, a pokol engem akar, és azt is, miért. Szükségem volt Rothra, épen és egészségesen. Egyedül ezért aggódtam miatta. Ja, persze.

Ebédnél kiderült, hogy Stacey is ugyanazon agyai, mint én.

– Kíváncsi vagyok, hol lehet Roth. O se volt suliban péntek óta.

Nem válaszoltam.

– Először azt hittem – folytatta -, hogy talán nem bírtatok tovább ellenállni a kettőtök közti vad vágynak, és végre összejöttetek.

Kis híján félrenyeltem a félig még fagyott pizzámat.

– Neked elmentek otthonról.

Stacey vállat vont.

– Miért? Nem mondhatod nekem, hogy ha kettesben maradnál vele, nem vetnéd rá magad.

– Voltam kettesben vele, és nem vetettem rá magam. – Amint a szavak kicsúsztak a számon, elkerekedett a szemem. – Basszus – motyogtam.

A barátnőm megragadta a karomat.

– Atyaég, részleteket! Most rögtön hallani akarom a részleteket!

Stacey figyelmét most még az sem terelte volna el, ha egy zombi ott helyben falatozni kezd a fejéből. Gyorsan magyarázatot kellett találnom, hogy lényegtelennek tüntessem fel a dolgot.

– Összefutottunk Roth-tal a hétvégén, és együtt lógtunk egy kicsit.

– Nyilvános helyen, vagy őnála?

– Nála, de nem volt nagy ügy. – Feszengtem. Eszem ágában sem volt bevallani, hogy Roth megcsókolt. Akkor aztán Stacey végképp nem hagyott volna békén. – Nem mész ma este a Kanóc klubba? – kérdeztem, remélve, hogy sikerül témát váltanom.

Sam leült mellénk, és grimaszt vágott.

– Ugyan ki akarna ma odamenni? Slam estet rendeznek,  vagyis ott lesz mindenki, aki azt hiszi magáról, hogy képes verset faragni.

– Csak irigykedsz – vágott vissza Stacey mert téged nem  hívtalak meg. Na, térjünk vissza Laylára!

– Mi van Laylával? – Sam a pizzám maradékával szemezett.

Feléje toltam a tányéromat.

– Semmi.

– Még hogy semmi! – hőbörgött Stacey. – Kettesben lógtak együtt Roth-tal... méghozzá a srác lakásán! A hálószobájában voltatok? Láttad az ágyát? Várjunk! Hadd kezdjem a legégetőbb kérdéssel: elvesztetted végre a szüzességedet?

– Jesszusom, Stacey, miért érdekel téged ennyire Layla szüzessége? – kérdezte Sam.

– Ja, ezt én sem igazán értem. – A fülem mögé tűrtem a hajam. – De hogy válaszoljak a kérdésedre: nem, semmi ilyesmi nem történt. Fel sem merült.

– Figyelj, te vagy a legjobb barátnőm. Kötelességem érdeklődést mutatni a szexuális életed iránt. – Elhallgatott, aztán el-vigyorodott. – Illetve annak teljes hiánya iránt.

A szememet forgattam.

– Ez eléggé beteges – bökte könyökkel oldalba Stacey-t  Sam, miközben ellopott a tányérjáról egy marék sült krumplit.

– Ácsi! Azt állítod, hogy a szex „fel sem merült”, pedig a suli legszexisebb fiújáról beszélünk? – Stacey hátradőlt, és széttárta a kézét. – Hihetetlen vagy. – Mielőtt reagálhattam volna, ismét döbbent kifejezés ült ki az arcára. – Te tényleg láttad Roth ágyát? Szűz Mária, Szent József, te ráültél az ágyára?

Vér szökött az arcomba.

– Stacey...

– A céklavörös képed elárulja, hogy nemcsak láttad az  ágyát, hanem valószínűleg ültél is rajta. Milyen volt? – Előrehajolt, mohón bámult rám. – Olyan illata volt, mint Rothnak? Érződött rajta a szex szaga? Selyem volt az ágynemű? Egek, tuti, hogy selyem vagy szatén volt.

– Komolyan? – Sam letette az italát az asztalra, és bosszúsan nézett Stacey-re. – Képes voltál azt kérdezni, hogy érződött-e a srác ágyán a szex szaga? Kit érdekel, milyen szaga van az ágyának?

– Engem – jelentette ki a barátnőm, tágra nyílt szemmel.

– Nem volt szexszagú – motyogtam, és megdörgöltem az arcom.

Stacey legyintett.

– Azt se tudod, milyen a szex szaga.

Meg tudtam volna fojtani.

– Nem válthatnánk végre...

– Tudod, mit, Stacey? Pont úgy viselkedsz, mint az összes többi hülye liba a suliban. – Sam fogta a hátizsákját, és a vállára kapta. – Szerinted Roth helyes. Király. Attól még nem kéne így rákattannod.

Stacey szája tátva maradt.

Felbámultam Samre, egyszeriben nagyon megsajnáltam.

– Sam...

Elvörösödve csóválta meg a fejét.

– Irodalmon találkozunk. Csá!

Figyeltük, ahogy kidobta a szemetét, aztán kiment a menza kétszárnyú ajtaján. Stacey-hez fordultam, az ajkamat harapdáltam. Úgy bámulta az ajtót, mintha arra várna, hogy Sam visszajön, és nevetve azt kiabálja: „Csak vicceltem!”

Miután a fiú nem tért vissza, Stacey hátradőlt, és a hajába túrt.

– Ez meg mi a franc volt?

– Stacey, gólya korunk óta tetszel Samnek. Tök nyilvánvaló.

Felhorkant.

– Ugyan, hogy lehetne nyilvánvaló neked, de nekem nem? Amíg Roth meg nem jelent, tudomást sem vettél a fiúkról.

– Most nem rólam van szó, te hülye.

– Tuti, hogy tévedsz. – Stacey a fejét csóválta, és ide-oda tologatta a sült krumplit a tányérján. – Nem jövök be Samnek. Nem lehet. Évek óta barátok vagyunk.

Zayne-re gondoltam.

– Csak azért, mert régóta barátok vagytok, még nincs kizárva, hogy többet akarjon tőled. Sam aranyos, Stacey. És okos is.

– Igen – felelte lassan. – De ő Sam.

– Hát, nekem nyolc.

Felvonta a szemöldökét.

– Egyelőre hagyjuk a Sam-ügyet! Most komolyan, bejön neked Roth? Mármint, Samet és Zayne-t leszámítva soha nem szoktál srácokkal együtt lógni. Ez eléggé óriási ügy.

– Egyáltalán nem óriási. – Felhajtottam a maradék italomat, de még mindig szomjas voltam.

– Szóval, tetszik neked?

Az italára sandítottam.

– Nem... Nem tudom. Megiszod még azt?

Stacey odaadta nekem a vizét.

– Hogy érted, hogy nem tudod?

– Nehéz megmagyarázni. – Megtöröltem a számat a kézfejemmel – Roth nem olyan, mint más srácok.

– Nekem mondod? – kérdezte Stacey.

Elnevettem magam, de hamar torkomra forrt a kacagás. Szerettem volna nyíltan beszélni a barátnőmnek Rothról – szerettem volna mindent elmondani neki. Hogy micsoda Roth. Hogy mi vagyok én. Nem tűnt esélytelennek, hogy higgyen nekem, hiszen az őrzők már rég kiálltak a nyilvánosság elé. Az emberek talán felkészültek a teljes igazságra. Hirtelenjében szörnyen vágytam rá, hogy egyszerűen kitárulkozzak, hogy őszinte legyek, csak most az egyszer.

– Layla? Jól vagy? – Stacey aggódva ráncolta a homlokát. – Tudom, hogy csak egy kis koccanás volt, de tényleg rosszul nézel ki.

– Ja, azt hiszem, elkaptam valamit. – Mosolyt erőltettem a képemre. – Ennyi, nem nagy ügy.

Megszólalt a csengő, véget vetve a beszélgetésünknek, és belém fojtva a kitárulkozhatnékot. Visszavittük a tányérjainkat, és elhagytuk a menzát, de amint kiléptünk az ajtón, Stacey megállított. Nagyot nyeltem. Lelkek... Lelkek vettek körül.

Aztán észrevettem a barátnőm arcára kiülő pírt. Stacey nem szokott elpirulni. Soha.

– Mi van? – kérdeztem.

Az iskolatáskája pántját babrálta, és sóhajtott. Akkorát fújt, hogy egy pillanatra meglebbent a frufruja.

– Szerinted tényleg tetszem Samnek?

Mindenek dacára elmosolyodtam.

– Igen, tényleg.

Stacey bólintott, és a diákok tömegét bámulta.

– Nem néz ki rosszul.

– De nem ám.

– És nem seggfej – folytatta. – Nem olyan, mint Gareth  vagy a többi srác, aki csak gerincre akarja vágni a csajokat.

– Sokkal, de sokkal jobb fej Garethnél – helyeseltem.

– Igen, az – bólintott Stacey, aztán elhallgatott. Nyugtalan képet vágott. – Layla, szerinted megbántottam őt? Mert egyáltalán nem akartam.

Megfogtam a kezét, és megszorítottam.

– Tudom. És szerintem Sam is tudja.

Viszonozta a szorításomat, aztán elengedte a kezemet. Rám vigyorgott, és úgy indult el a folyosón, hogy nem is nézte, hova megy

– Hát, mindenesetre ez érdekes fejlemény.

Én is elvigyorodtam.

– Az biztos. Most mihez fogsz kezdeni?

Stacey vállat vont, de csillogott a szeme.

– Ki tudja? Majd hívlak, oké?

Ezután elváltunk egymástól, ellentétes irányba mentünk tovább. A nap hátralévő részében egyfolytában azt lestem, nem bukkan-e fel Roth. De nem került elő, és a szorongásom egyre csak erősödön, míg végül már alig bírtam koncentrálni a tanórákra, ahogy aznap este a vacsoránál zajló beszélgetésre is. Egyik őrző sem számolt be arról, hogy elfogtak volna egy felsőbbrendű démont, ám általában nem is szoktak beavatni engem az ilyesmibe.

Abbot nem vetette fel a gyanús öltözékem kérdését, nem hozta szóba se Petr támadását, se az azt követő démoni közbeavatkozást. Kezdtem beleőrülni, hogy arra vártam, mondjon végre valamit, vonjon felelősségre a hazugságaimért. A közénk álló egyre több titok miatt idegennek éreztem magam a saját házamban, és lassan már a saját bőrömben sem találtam a helyem.

Arról nem is beszélve, hogy hiába próbáltam nyugalmat erőltetni magamra. Eléggé kiakasztott a tudat, hogy démonok vadásznak rám, mert valami bizarr igézethez akarnak felhasználni, vagy esetleg meg\ akarnak ölni.

Az sem javított a helyzeten, hogy Elijah még mindig szabadon ólálkodott. Ha csöndes volt a ház, a képzeletem óhatatlanul a falra festette az ördögöt.

Csütörtök délelőttre határozottan arra jutottam, hogy az elmúlt pár hetet figyelembe véve nem is az a legőrületesebb dolog, miszerint Lilith gyermeke vagyok, vagy talán képes lennék életre kelteni egy hordányi lélekfaló démont. Vagy hogy egytonnányi pokolfajzat akar végezni velem. Nem. A legőrületesebb dolog Stacey viselkedése volt.

A barátnőm újabban nagyon furcsa lett, és meglepően visszafogott. Már nem csacsogott egyfolytában fiúkról meg szexről. Szerdán, irodalomóra után, ebéd közben nevetett mindenen, amit Sam mondott, bár ezt még nézni is kínos volt. Sam értetlenkedve sandított rám újra meg újra, de én igyekeztem úgy tenni, mintha nem venném észre. Volt egy olyan érzésem, hogy Stacey furcsa viselkedésének oka nem más, mint a frissen szerzett értesülése arról, miszerint tetszik Samnek.

Nem mintha ezt hajlandó lett volna bevallani.

Bioszórára indulva Stacey kikapta a könyvét a szekrényéből, aztán berúgta az ajtót.

– Még mindig vacakul nézel ki, Layla. Orvoshoz kéne menned.

Grimaszoltam.

– Ne is próbáld rám terelni a témát! Tegnap ebéd óta tök furán viselkedsz.

Stacey megfordult, a szekrényének dőlt, és felvont szemöldökkel nézett rám.

– Te minden áldott nap fura vagy. Eltűnsz, amikor velünk kéne találkoznod. Együtt lógsz a világ legdögösebb srácával, de közlőd, hogy nem „nagy ügy”. Vedd tudomásul, hogy kettőnk közül te vagy a fura.

Elhúztam a számat. Minden egyes szava igaz volt.

– Hagyjuk!

Stacey ellökte magát a szekrénytől, és belém karolt.

– Én csak nem szeretném, ha Sam azt hinné, hogy... olyan lány vagyok.

– De hát pont olyan lány vagy, amilyen – feleltem lassan. A tündöklő aurák folyamatos áradata elterelte a figyelmem, de igyekeztem Stacey-re koncentrálni. – És Samnek pontosan így tetszel.

– Ez nyilvánvalóan nem igaz.

Meglöktem a csípőmmel.

– Gyagya vagy.

Kinyitotta a száját, ám megdermedt, amikor egy magas alak lépett elénk. Fel sem kellett néznem, hogy tudjam, Roth az. Ez az édes pézsmaillat csakis belőle áradhatott.

– Halihó! – szólt Stacey magához térve. – Már azt hittük, hogy meghaltál, vagy valami.

Felemeltem a fejem, és amint találkozott a pillantásunk, úgy éreztem, alig állok a lábamon. Roth tekintete végigsiklott rajtam. Ma elég slamposan festettem, bő farmer meg egy elnyűtt pulcsi volt rajtam. A srác kissé lebiggyesztette telt ajkát.

– Ennyire hiányoztam nektek? – incselkedett velünk, rám  szegezve a szemét.

– Hol voltál? – csúsztak ki a szavak a számon, mielőtt erőt vehettem volna magamon. Egek, hogy lehettem ilyen béna⁹!

Roth vállat vont.

– El kellett intéznem pár dolgot. Jut eszembe... – fordult  Stacey-hez. – El szeretném rabolni egy kicsit a barátnődet, ha nem bánod

– Én hiába mondom folyton anyámnak, hogy egy csomó dolgom van, attól még muszáj suliba járnom. – Stacey elengedte a karomul, és irigykedő képet vágott. – Tök jó fejek lehetnek a szüleid. Hagyják, hogy csak akkor gyere suliba, ha kedved van hozzá. Na mindegy, ezek szerint úgy tervezed, hogy kihagyod a bioszt?

– Aha. – A fiú kacsintott, és halkabbra fogta a hangját. – Igazi lázadó leszek, és megint ellógok az óráról.

– Juuuj! – búgta Stacey. – És rossz útra akarod téríteni az én ártatlan, naiv barátnémat?

A karomat lelógatva sóhajtottam.

Roth aranyszínű szeme felizzott.

– A rossz út nekem hazai pálya.

– Hát, felőlem oké, de csak akkor rabolhatod el és térítheted rossz útra a legjobb barátnőmet, ha ő is beleegyezik.

Elegem lett.

– Hahó, srácok, én is itt állok, rémlik? Eldönthetném egyedül, hogy mit akarok?

Roth megemelt szemöldökkel nézett rám.

– Akarod, hogy elraboljalak, és rossz útra térítselek?

Volt egy olyan érzésem, hogy már a puszta jelenlétével is rossz útra térített.

– Miért is ne?

– Csúcs! – csicseregte Stacey, majd elhátrált, és vadul gesztikulált nekem Roth mögül. Olyasmit mímelt a kezével és szájával, amiről tudtam, hogy a srácnak nagyon is tetszene. Próbáltam ügyet sem vetni rá. – Csak ígérd meg, Roth, hogy visszahozod a csajszikámat, oké?

– Nem is tudom. – A fiú mellém lépett, és a vállamra tette a kezét. – Lehet, hogy örökre elrabolom őt tőled.

Nem bírtam megállni a borzongást. Roth megszorította a váltamat, ebből tudtam, hogy észrevette.

– Azt próbáld meg! – Stacey integetett nekünk, aztán elvonult bioszra.

Roth lecsúsztatta a kezét a vállamról, és megszorította a kezem.

– Rémesen nézel ki.

Nem tudtam, elpirultam-e. Az biztos, hogy máris elöntött a forróság, méghozzá helytelenebbnél helytelenebb okokból.

– Kösz szépen! Mindenki ezt mondja.

Szabad kezével meghúzgálta borzas lófarkamat.

– Zuhanyoztál egyáltalán ma reggel?

– Igen! Jesszus... Hol voltál, Roth?

– Miért vagy ilyen rossz bőrben? – kérdezte válasz helyett.

– Úgy nézel ki, mintha azóta nem aludtál volna, mióta legutóbb láttuk egymást. Ennyire csak nem hiányozhattam!

– Istenem, hogy te milyen öntelt vagy! Ennek semmi köze hozzád. Mindig így érzem magam azután, hogy...

– Mi után? – hajolt közelebb hozzám kíváncsian.

Elfordítottam a fejem, és fojtott hangon folytattam.

– Ha megízlelek egy lelket, utána nagyon rosszul leszek. Csak kábé egy-két napig, de úgy tűnik, egy lélek teljes elszívása után tovább tart, míg rendbejövök.

Roth elengedte a kezem.

– Miért?

– Olyan, mintha elvonási tüneteim lennének, vagy ilyesmi – feleltem. A srác szokatlanul csöndesen figyelt. Elmélyült képet vágón – Mi van?

Pislogott.

– Semmi. Tényleg úgy terveztem, hogy nem megyek  bioszra.

– Sejtettem. – Mély levegőt vettem, és úgy döntöttem, hogy saját magamtól lépek a rossz útra. – És mit terveztél, hova mennél helyette?

Gyors vigyort villantott rám, amiből azt hittem, hogy valami perverz beszólásra készül, de meglepett a válaszával.

– Gyere velem, és meglátod! Amivel az elmúlt pár napban foglalkoztam, annak hozzád van köze.

– Remek.

Roth megfogta a kezem, kellemesen meleg volt a bőre. Nem cirkuszoltam a kézenfogósdi miatt. A közeli lépcsőházhoz vezetett, aztán le az alsó szintre, az iskola legrégebbi részébe, ahol csak néhány üres iroda volt, meg egy lerobbant tornaterem, ami bűzlött a penésztől. A kazánház szerencsére a suli túlsó felében volt. A zegzugokkal teli szint hírhedt volt arról, hogy idejártak beszívni a suli füvesei.

Csöppet sem lepett meg, hogy Roth pontosan tudta, melyik az iskola legeldugottabb része, ahol a legjobban el lehet bújni.

A lépcső tövében megállt. A tornaterem kétszárnyú, szürke fémajtaját szakadt, narancssárga ragasztószalag zárta le. Az egyik ablakot úgy beborította a mocsok, hogy eleve sötétítettnek tűnt. A lépcsőház fala sem festett sokkal szebben. Jókora részekről lemállott a festék, így kilátszott a beton.

Roth felém fordult, és megfogta a másik kezemet is.

– Hiányoztál.

A szívem fura bukfencet vetett. Hülye szív! Muszáj volt koncentrálnom. Az elmúlt három napban annyit heverésztem az ágyban, hogy bőven volt időm átgondolni, amit megtudtam a démontól.

– Figyelj, Roth, beszélnünk kell mindarról, amit elmondtál nekem.

– Hiszen éppen beszélünk. – Lehajtotta a fejét, arca az  enyémhez ért.

– Ez nem beszélgetés. – Nem mintha nem élveztem volna. – És tényleg van egy csomó kérdésem.

– Hát, akkor kérdezz! Én több mindenre is tudok figyelni egyszerre. – Átkarolta a derekam, és maga felé húzott. A nyakam tövéhez dugta a fejét, és mélyet lélegzett. – Te nem?

Megborzongtam, és önkéntelenül is megmarkoltam a pólója elejét. Nem tudtam, hogy menni fog-e a figyelemmegosztás, de hajlandó voltam megpróbálni.

– Hol voltál?

– Te hol voltál? – Keze a csípőmre vándorolt, kellemesen szorított meg. – Kedden nem voltál suliban.

– Honnan tudod?

– Sok mindent tudok.

Sóhajtottam.

– Otthon maradtam. Gondoltam, figyelembe véve a rosszullétemet és a... zúzódásaimat, jobb, ha kiveszek még egy napot.

– Jó ötlet volt. – A homlokát ráncolta, miközben felemelte a kezét, és megcirógatta a halántékomat. – Alig lehet észrevenni. - tekintete a számra vándorolt, és éreztem, hogy magától szétnyílik az ajkam. – Ami pedig a szádat illeti...

– Mi van vele?

Roth ajka lassan csábos mosolyra húzódott.

– Hát, meg kell mondjam, enni valóan néz ki.

Nehezemre esett levegőt venni, próbáltam lecsillapítani vadul dübörgő szívemet.

– Roth, ne már!

– Mi van? – Ártatlanul pillantott rám. – Én csak arra célzok, hogy legszívesebben...

– Vettem. Na mindegy, térjünk vissza a kérdéseimre!

– Hmm... – A derekamra simította a kezét. Még a pulcsin keresztül is melegség áradt belém az ujjaiból. – Milyen volt a helyzet, amikor hazamentéi?

Még mindig nehéz volt összpontosítanom, de válaszoltam a kérdésére.

– Végül is... okés volt, de elfelejtettem visszavenni a ruhámat, mielőtt eljöttem tőled. – Roth erre felvont szemöldökkel meredt rám, én pedig emlékeztettem, hogy kölcsönadott nekem pár holmit, amik miatt Abbot aztán kérdőre vont. – Nem hinném, hogy bevette, amit meséltem neki, de azóta sem faggatott tovább a dologról.

Úgy tűnt, Roth nem igazán zavartatja magát.

– Biztos vagyok benne, hogy pontosan tudja az igazat...  Mindentől. De mégis mit mondhatna anélkül, hogy leleplezné a sok hazugságot, amivel eddig traktált téged? – Pár centivel feljebb csúsztatta a kezét, az oldalamra. – És egyébként is, nem fog megölni téged, vagy ilyesmi.

Grimaszt vágtam.

– Remélem is.

Halkan nevetett.

– Nem hinném, hogy a górétok olyasmire vetemedne, amivel kiakasztaná a te kis vízköpődet. Jut eszembe, a csávó igencsak megkönnyebbültnek tűnt, amikor viszontlátott téged hétfőn.

– Persze, mert... – Elhallgattam, és a fejemet csóváltam. – Mondtam neked, kiskorom óta ismerem Zayne-t. Nagyon közel állunk egymáshoz.

– Nagyon, de nagyon megkönnyebbültnek tűnt – hangsúlyozta Roth. Hüvelykujjával szórakozottan lassú köröket írt le az oldalamon, amitől még nehezebb volt koncentrálnom. – Szerintem én eddig csak akkor láttam őrzőt ilyen gyorsan futni, amikor épp démont üldözött.

Éreztem, hogy ismét az arcomba szökik a vér, és megragadtam a csuklóját.

– Roth, nem akarok Zayne-ről beszélni.

– Miért ne akarnál a kis vízköpődről csevegni⁹

Nagy hévvel öntött el a bosszúság.

– Nem is tudom, talán azért, mert fontosabb témánk is  akad.

Roth ismét lehajtotta a fejét, és amikor megszólalt, meleg lehelete a fülemet érte.

– De én beszélni akarok a kis vízköpődről. Emlékszel, hogy azt mondtam, kedves vagy neki, Layla?

Még szorosabban markoltam a csuklóját.

– Igen. Megmondtam, hogy...

– Hogy kiskorod óta ismered. Értem én. – Szája a bőrömhöz ért a fülem alatt, és elállt a lélegzetem. – De vele volt valaha... ilyen?

Mielőtt megkérdezhettem volna, hogy mégis milyen, Roth ajka barangolni kezdett az arcomon. Az idegeimen apró, borzongató lángok futottak végig. Szája az enyém sarkához ért, és összevissza kalapált a szívem. Annyira idegen terepre tévedtem ezzel a sráccal, hogy az már ijesztő volt.

– Vele átélsz ilyet, Layla?

Milyet? Ja, hogy az érintést... A majdnem csókot.

– Nem. – Alig ismertem meg a saját hangomat. – Vele nem lehet.

– Mit nem lehet? – Foga finoman az alsó ajkamhoz ért. Ezek szerint tényleg ennivalónak találta a számat. Homorítottam, egész testem közelebb akart lenni hozzá. – Mit nem lehet vele, Layla?

– Nem lehetek ilyen közel hozzá – vallottam be elhaló hangon.

Roth ajka mosolyra görbült a számon.

– Milyen kár! – Meg sem próbálta leplezni az iróniát.

– Ja, ez nagyon őszintén hangzott – feleltem ugyanolyan gúnyosan.

Erre felkacagott és elhúzódott, ismét a nyakamhoz hajtotta a fejét, de ezúttal az ütőeremre nyomta az ajkát. Ez az egész nevetséges volt. Muszáj lett volna komolyan beszélnünk. Fontos dolgokról. Nem azért lógtam el az óráról, hogy... Hát, hogy ezt csináljuk Roth-tal, bármi volt is ez. De a pokolba, amit művelt, az mind új és izgalmas volt a számomra.

Ráadásul hihetetlenül jó érzés is volt – Roth vad várakozást keltett bennem, el tudtam képzelni, hogy mindez tényleg vezet valahova. Viharként dúlt bennem a heves vágy, forgószélként repített fel, olyan magasra, hogy tudtam, amikor lezuhanok, súlyosan meg fogok sérülni. Mert ez most egészen más volt, mint eddig bármi – ez nem reménytelen álmodozásra épült. Erre rádöbbenni ugyanolyan izgató volt, amilyen félelmetes.

Olyan nagy erőfeszítéssel, amire nem is tudtam, hogy képes vagyok, elhátráltam tőle. Roth felvonta az egyik szemöldökét, és leengedte a karját. Izzott a tekintete, alig bírtam ellenállni a hevének. Ijesztő volt, milyen könnyen meg tud igézni, elfeledtetve velem az összes iszonyatosan fontos kérdést.

Megköszörültem a torkom, és elfordítottam a fejem.

– Na jó. Térjünk vissza a kérdésemre!

– Mit is akartál tudni? – Derű csendült a szavaiból. – Elfelejtettem.

– Meghiszem azt – sóhajtottam. Nem tudtam, képes leszek-e valaha is rávenni Rothot, hogy koncentráljon a lényegre. – Hol voltál?

A falnak dőlt, és karba tette a kezét.

– Haza kellett mennem.

– Haza, úgy mint... – Halkabbra fogtam a hangom, pedig négyszemközt voltunk. – A pokolba?

Roth bólintott.

– Jelentést kellett tennem, és gondoltam, ki kéne használnom a lehetőséget, hogy körbekérdezősködjek egy kicsit, nem tudja-e valaki, melyik démon mozgatja a szálakat.

Átvettem a táskámat a másik vállamra.

– Sikerült megtudnod valamit?

– Mindenkinek lakat van a száján. Senki sem akar beszélni arról, ki áll az ügy hátterében, ami elárulja, hogy az illetőnek nagy a hatalma.

– Nyilván felsőbbrendű démon, mint te.

– De tuti, hogy nem olyan menő, mint én – kacsintott Roth, és istenem, még ez is jól állt neki. – Viszont nem jöttem vissza üres kézzel. Igazam volt a Lemegetonról. A könyvben szerepel a pontos igézet, amivel fel lehet támasztani a lilineket, úgyhogy egy csomó démon kutat utána, akár előidézni akarják a dolgot, akár megakadályozni.

Összeállt a kép.

– Ezért akad errefelé ennyi felsőbbrendű démon mostanában.

– Hogy mondod?

Vállat vontam.

– Ezt hallottam.

– És mégis hol hallottál ilyet? – Mivel nem válaszoltam,

Roth ellökte magát a faltól, és lassú, határozott léptekkel közelített felém. Hátrálni kényszerültem, amíg a falhoz nem szorultam. A festék apró pettyekben pattogott le. – Nem szép dolog titkolózni, Layla.

Nem volt könnyű elárulnom Rothnak, mit tudnak az őrzők. A bűntudat mázsás súllyal nehezedett rám, de megbíztam benne- Megvédett Petitől – és csak a jó ég tudja, még hány alkalommal azelőtt. Ráadásul most nem kérte, hogy bízzak benne. Egy szóval sem. Talán pontosan ezért bíztam meg benne.

– Egy csapat vagyunk, ugye? – kérdeztem, és felpillantottam rá. – Úgy értem, mindketten ki akarjuk deríteni, melyik  démon áll emögött, és együtt meg fogjuk akadályozni, hogy sikerrel járjon, igaz?

Roth a szemembe nézett.

– Te meg én olyanok vagyunk ebben az ügyben, mint a  borsó meg, a héja.

Majdnem elmosolyodtam.

– Oké, mert úgy érzem, nem helyes elmondanom ezt neked, de... De megbízom benned. – Haboztam, és mély levegőt vettem, mielőtt folytattam. – Az alfák azt mondták, újabban gyanúsan sok a felsőbbrendű démon a városban. Az őrzők igyekeznek elfogni és kihallgatni, amennyit csak tudnak. Azt hittem... Na, mindegy, az alfák is észrevették, hogy készül valami.

Roth elfordította a fejét, féloldalas mosoly játszott az arcán.

– Azt hitted, hogy engem is elkaptak a vízköpők? Engem? – Hangosan nevetett. – Hízelgő az aggodalmad, de ez nem  olyasmi, amitől valaha is tartanod kéne.

Mérget mertem volna venni rá, hogy céklavörös az arcom, így a kenderlevélre szegeztem a szemem, amit valaki a Roth mögötti falba karcolt.

– Nem aggódtam miattad, te seggfej.

– Aha, persze. Altasd csak ezzel magad!

Fogytán volt a türelmem.

– Szóval, nyilvánvaló, hogy a démonok a könyvet keresik, igaz?

Roth már megint odanyomult hozzám. Muszáj volt mindig ilyen rohadt közel jönnie? És biztos, hogy ez zavart engem?

– Igaz – mormolta. A váltamra simította a kezét, én pedig mély levegőt vettem. Eltelt egy szívdobbanásnyi pillanat, és megfeszült a testem. – De nem csak ezt tudtam meg.

– Tényleg?

Bólintott.

– Meg kell találnunk a Lemegetont, mielőtt bárki más rátehetné a kezét. És nem lesz könnyű megszerezni egy ősi könyvet, amit valószínűleg gondosan őriznek. De sikerült találnom egy nyomot.

– Igen? És mi az?

Az arcomhoz nyúlt, elkapott egy kósza tincset, és az ujja köré csavarta. A hajszálak fakó színe élesen elütött bőre sötétebb árnyalatától.

– Van a közelben egy látnok.

Elhúztam tőle a hajtincsemet.

– Egy jós?

Roth felhorkant

– Nem holmi vásári jövendőmondó. Egy valódi látnok, aki közvetlen kapcsolatban áll a fentiekkel és a lentiekkel is. Ha bárki tudja, ki ez a titokzatos démon, vagy hogy hol a könyv, na, ez a látnok biztosan.

Továbbra is kétségeim voltak.

– Az igazi látnokok az alfák védelme alatt állnak. Honnan tudnád te, egy démon, hogy hol található az egyikük?

– Azt mondtam, hogy sikerült találnom egy nyomot. Nem azt, hogy könnyű volt. – Roth hátralépett, és zsebre dugta a kezét. Válaszra nyitottam a számat, de belém fojtotta a szót. – És mielőtt megkérdeznéd, hidd el nekem, mm akarod tudni, milyen áron sikerült rálelnem erre a nyomra.

Basszus, tényleg ezt akartam kérdezni.

– Na, és hol van ez a látnok?

– Egész közel, Manassasban – felelte.

– Az tényleg nincs olyan messze. – Ideges, de izgatott előérzetem támadt. – Most rögtön odamehetünk.

– Ácsi! – tartotta fel a kezét Roth. – Az totál bejön nekem, hogy lógj a suliból, és mindenféle rosszaságot csinálj tanulás helyett. Elvégre is démon vagyok, ugyebár. De most semmiképpen sem mehetünk sehova. Csak én megyek.

– Miért? – Nem akartam hinni a fülemnek. – Én miért nem mehetek?

Olyan képet vágott, mint aki legszívesebben megpaskolná a felem búbját.

– Mert valószínűleg nem én vagyok az egyetlen démon, aki elképzelhetetlen dolgokat művelt, hogy megtudja, hol található a látnok. Veszélyes lehet odamenni.

Karba tettem a kezem, és megmakacsoltam magam.

– A jelen körülmények között bármi veszélyes lehet. Még a suliba járás is. Bármikor felbukkanhat egy újabb zombi, hogy megpróbáljon elhurcolni a gonosz urához. Vagy valamelyik tanárt megszállhatni egy démon. Akár már ma elrabolhat engem egy pokolfajzat hazafelé menet.

Roth a homlokát ráncolta.

– Hát, ez aztán megnyugtató.

A szememet forgattam.

– Figyelj, nem fogom tétlenül nézni, hogy mindenki az életét kockáztassa értem. Nem hagyhatom másra a kemény munkát, miközben én töriórán ücsörgők.

– Hát, ha nem akarsz a suliban ücsörögni, nyugodtan elmehetnél a lakásomra, és melegen tarthatnád az ágyamat, amíg haza nem érek.

Legszívesebben behúztam volna neki egyet.

– Ez az egész rólam szól... Az én életemről. Egy csapat vagyunk. Ez azt jelenti, hogy együtt megyünk el a látnokhoz.

– Layla...

– Sajnálom, de ebben nem nyitok vitát. Veled megyek, és kész. Akár tetszik neked, akár nem.

Roth rám bámult, egész döbbentnek tűnt.

– Nem gondoltam, hogy van ilyen oldalad is.

– Milyen?

Megbökte az orrom hegyét.

– A sok cukormáz alatt valójában tüzes vagy.

– Nem tudom, hogy ezt most bóknak vegyem-e, vagy sértésnek – morogtam.

– Bóknak. – Valami idegen nyelven motyogott az orra alatt, aztán a kezét nyújtotta. – Na, akkor gyere! Ideje indulnunk. Együtt.

16. FEJEZET

ELLÓGTAM A SULIBÓL – méghozzá, hát, életemben először csak azért, hogy felkeressek egy látnokot: ez minden szempontból vészjóslónak tűnt. Akárcsak Roth mellett ülni a Porschéjában, mivel a srác úgy vezetett, mintha egyedül neki lett volna joga az úton közlekedni. Természetesen a „Paradise City” üvöltött a hangszórókból.

– Te démon létedre talán halhatatlan vagy – mondtam, és a biztonsági övembe kapaszkodtam -, én viszont nem.

Vad vigyort villantott rám, amiről nagyon hülye gondolataim támadtak.

– Nem lesz semmi bajod.

Azt leszámítva, hogy halálos karambol veszélye fenyegetett, ez sokkal, de sokkal jobb volt, mint ölbe tett kézzel üldögélni, és tudomást sem venni arról, ami történik. Végre aktivizáltam magam. Tulajdonképpen a saját kezembe vettem az ügyet, Roth segítségével dolgoztam rajta, és ez kissé oldotta bennem a rettegő-pánikoló feszültséget.

Miután elértük Manassast, Roth a legnagyobb meglepetésemre megállt az első utunkba eső élelmiszerboltnál. Döbbenten bámultam rá, miután leparkolt az üzlet előtt.

– Muszáj éppen most elintézned a bevásárlást?

Roth sanda pillantást vetett rám, de nem válaszolt. Felsóhajtottam, kiszálltam a kocsiból, és követtem őt a boltba. Félig-meddig arra számítottam, hogy valaki elébünk toppan, amint belépünk, és faggatni kezd, miért nem vagyunk iskolában – de aztán megláttam odabent legalább hat másik kamaszt rajtunk kívül, és rájöttem, nem is keltünk feltűnést.

Roth megállt a húspultnál, és a homlokát ráncolta.

– Mit keresel? – kíváncsiskodtam.

– Csirkét – közölte, a kínálatot szemlélve. – Lehetőleg eleven csirkét, de úgy látom, az nem fog összejönni.

Közelebb hajoltam hozzá.

– Akarom tudni, miért kell neked egy eleven csirke, pont most?

– Gondoltam, jó útitárs lenne. – Szúrós szemmel meredtem rá, erre elvigyorodott. – A hála jeleként mindig kell ajándékot vinni egy látnoknak. Úgy hallottam, a csirkét nagyon csípik. – Felkapott egy becsomagolt, egész csirkét, ami a címke szerint tanyán nevelkedett. – A tanyasi csirkét mindenki szereti, igaz?

– Ez iszonyú fura.

Féloldalas vigyorral nézett rám.

– Csak várd ki a végét! Ez még semmi.

Tíz perccel később már újra a kocsiban ültünk, és a manassasi polgárháborús csatatér emlékparkja felé száguldottunk a tanyasi csirkénkkel. Nem is igazán tudtam, mire számítsak, de miközben elhajtottunk a vén fakerítések és kőépületek mellett, aztán leparkoltunk egy olyan ház előtt, ami úgy nézett ki, mintha már a polgárháború alatt is állt volna, igyekeztem felkészülni bármilyen bizarr fejleményre.

Roth előttem vonult, és úgy pásztázta tekintetével a kerti ösvényt szegélyező, gondosan lenyírt bokrokat, mintha arra számított volna, hogy menten ránk támad egy kerti törpe. Tőlünk balra egy hintát mozgatott az enyhe szellő. Felléptünk a tornácra. A bejárati ajtóról egy fából faragott, tökön ülő madárijesztő lógott.

Az ajtó kinyílt, mielőtt Roth felemelhette volna a kezét, hogy kopogjon.

Egy nő állt előttünk. Miután elhalványult halványkék aurája, alaposan szemügyre vettem. Szőke haját elegáns kontyba fogta. Borotvaéles tekintetű, szürke szemét alig észrevehető szarkalábak vették körül. Sminkje kifogástalan volt. Halvány rózsaszín kardigánján és vászonnadrágján egyetlen ránc sem akadt. Még egy gyöngysor is díszelgett a nyakában.

Hát, totál nem erre számítottam.

A nő hűvös tekintete végigsiklott rajtunk, és Rothon állapodott meg. Elhúzta a száját.

– Egyáltalán nem tetszik ez nekem – jelentette ki.

Roth felvonta egyik sötét szemöldökét.

– Mondanám, hogy sajnálom, de nem gondolnám komolyan.

Kinyitottam a számat, hogy bocsánatot kérjek, mivel ez a stílus nem tűnt túl célravezetőnek, ám a nő Roth válasza dacára félreállt.

– A nappaliban van – intett j óbbra.

Végigmentünk a keskeny folyosón, Roth vitte szatyorban a csirkét. A házban kellemes illat uralkodott, a sült almára emlékeztetett. A nappaliból videojáték zaja hallatszott, és amint beléptünk a jókora helyiségbe, tekintetem azonnal a tévéképernyőre vándorolt.

Assassin ’s Creed. Sam azonnal otthon érezte volna itt magát.

– Kösz a csirkét, de nem ez a legjobb ajándék egy látnoknak.

Leesett az állam

Elsőre csak a tündöklő, elmosódó, hófehér jóságot láttam: egy tiszta lelket. Tiszta lelkű embert látni olyan volt, mint megütni a főnyereményt a lottón – ennyire ritkán fordult elő tiszta lélek az őrzőkén kívül. Kiszáradt a szám, elszorult a torkom. Kis híján ledöntött a lábamról a lélek utáni, elemi erejű vágy, ami azután sem múlt el, hogy az aura elhalványult, és megpillantottam magát a látnokot. Roth a derekamra tette a kezét, és csak ekkor döbbentem rá, hogy előreléptem. A démon arckifejezése azt üzente: „Ne szívd el a látnok lelkét!” De hogy őszinte legyek, a kínzó vágyat csak az újabb megrázó döbbenet enyhítette, amikor visszafordultam a látnok felé.

Egy kilenc-tíz éves kisfiú ücsörgött a földön a tévé előtt, törökülésben, kezében a videojáték kontrollerével. Nem akartam hinni a szememnek...

Roth egyik lábáról a másikra állt.

– Bocs, de el se hinnéd, milyen nehéz lett volna eleven csirkét szerezni, pláne ilyen rövid idő alatt.

A fiúcska leállította a játékot, és felénk fordult. Aranyszőke tincsek hullottak a homlokába. Igazi angyalarca volt. Még gödröcske is volt az állán, meg minden.

– Még szerencse, hogy pont megkívántam a sült csirkét.

– Te vagy a látnok? – kérdeztem megrökönyödve. – Miért nem vagy suliban?

– Látnok vagyok. Szerinted kell nekem egyáltalán iskolába járnom

– Nem – motyogtam. – Asszem, tényleg nem.

– Döbbentnek látszol. – Élénkkék szeme rám szegeződött,  mire hátraléptem, és nekimentem a széles, skót kockás kanapé karfájának. A fiú pupillájának közepe fehér volt. – Nincs rá okod, Lilith gyermeke. Ha van valami ebben a helyiségben, ami igazán sokkoló, az a te jelenléted. Ráadásul egy démon kíséretében

Továbbra is csak tátogtam, mint a partra vetett hal. Fogalmám sem volt, mit mondjak. A látnok egy gyerek volt.

Az édesanyja megköszörülte a torkát, ahogy mögénk lépett, és elvette a csirkét Rothtól.

– Megkínálnálak titeket innivalóval, de ha jói sejtem, nem maradtok sokáig. – A kisfiúhoz fordult. – Tony, nem megmondtam, hogy ne ülj ilyen közel a képernyőhöz? Tönkre fogod tenni a szemed.

Lassan Rothra néztem, aki láthatóan alig bírta megállni a vigyorgást.

A kis Tony grimaszt vágott.

– Semmi baja nem lesz a szememnek, anyu. Tudom, mert láttam.

Hát, erre már az anyja sem tudott mit mondani. Magunkra hagyott minket a látnokkal. A fiúcska felállt, és csak Roth csípőjéig ért. Az nem kifejezés, hogy bizarr volt ez az egész.

– Tudom, miért vagytok itt – közölte a kisfiú, karba téve dundi kezét. – Tudni akarjátok, ki akarja feltámasztani a liline-ket. Erre nem tudom a választ. És még ha tudnám, akkor sem árulnám el. Szeretném megérni azt a kort, amikor végre arcszőrzetem nő.

Roth összehúzta a szemét.

– Hogyhogy egy látnok nem tudja, ki akarja feltámasztani a lilineket?

– Hogyhogy egy olyan magas rangú démon se tudja, mint te? Ha még te sem tudod, miből gondolod, hogy én igen? Én csak azokkal a dolgokkal foglalkozom, amikkel akarok, és amik hatással vannak rám. Például tudtam, hogy ma be fogtok állítani ide egy tanyasi csirkével, ezért előre szóltam anyunak, hogy ne fáradjon a főzéssel. Azt is tudom, hogy ha megpróbálnám kifürkészni, pontosan melyik démon áll emögött, a szemem seperc alatt egy bödönben találná magát valaki kandallópárkányán, akár egy vadásztrófea. Márpedig én szeretném megtartani, lehetőleg épen és sértetlenül.

Eléggé hátborzongató volt ilyesmit hallani egy gyerek szájából.

Tony oldalra döntötte a fejét, és végigmért engem.

– Neked pedig nagyon óvatosnak kéne lenned.

Felállt a hátamon a szőr.

– Miért?

– Mármint a magától értetődő okokon kívül? – kérdezte gúnyosan. – Egyfolytában küzdesz az ellen, ami igazából vagy. Ez nyilván kimerítő. Olyannyira, hogy amikor majd eljön az igazi harc ideje, talán már nem lesz erőd bármit is tenni.

Elakadt a lélegzetem.

– Én...

– Nem tanácsért jöttél ide? Tudom. Azt akarjátok megtudni tőlem, hogy hol van a Lemegeton. – Tony elcsigázottan sóhajtott, ami irtó furán hangzott egy gyerektől. – Tudtátok, hogy a könyvet közösen rejtette el egy őrző és egy démon? Ez volt az egyetlen alkalom, hogy a két faj együttműködött. A jövőben viszont ismét összefognak majd.

Rothból csak úgy áradt a türelmetlenség, ahogy éles hangon meg szólalt:

– Tudod, hol van a Lemegeton, látnok?

Tony szeme felvillant.

– Hadd tegyek föl nektek egy kérdést! Szerintetek ki nyer azzal, ha visszatérnek a lilinek?

Rothra pillantottam, és azt feleltem:

– Nem hinném, hogy azzal bárki is nyerne. A lilineket nem lehel irányítani.

– Ez nem teljesen igaz – helyesbített a látnok. – Lilith képes volt irányítani a lilineket, bár nem erre gondoltam. Ha a lilinek ismét elszabadulnak, ezúttal senki sem fékezheti meg őket. Ebben igazad van. Senki sem fogja tudni leállítani őket, ha visszatérnek.

– És? – tette karba a kezét Roth. – Ezek szerint magadtól is tudod a választ erre a kérdésre. Akkor meg miért tetted fel nekünk?

A fiúcska elmosolyodott, kivillant apró, egyenletes fogsora.

– Azért kérdeztelek meg titeket, mert el akartalak gondolkodtatni egy kicsit, de úgy tűnik, teljesen reménytelen rávenni egy démont arra, hogy használja a fejét.

Roth dühösen meredt a fiúra, és tett feléje egy lépést. Tudtam, hogy simán, aggályok nélkül felkapná az aprócska látnokot, és áthajítaná a szobán. Sietve közbeavatkoztam.

– Miből gondolod, hogy egy démon áll emögött? – kérdeztem Tonyt.

A látnok nem vette le a szemét Rothról.

– Csupán egyetlen dolog sülhet ki ebből: az apokalipszis kezdete.

Ezt olyan könnyed hangnemben közölte, mintha egy rajzfilmről beszélne. Mintha a világvége nem lett volna nagy ügy. – Ha a lilinek ismét elszabadulnak a földön, az alfák közbe fognak lépni. Megpróbálnak majd végezni minden démonnal idefent, ez pedig háborút fog kirobbantani. És az alfák meg a démonok közötti háború ismerősen hangzik, nem igaz? Az apokalipszis elméletben csak pár száz év múlva van beütemezve, de a lilinek előre fogják hozni a nagy bulit a négy lovassal.

Elszorult a szívem.

– A démonok be akarják indítani a világvégét?

– Pontosan ezt mondtam. – A kissrác hátat fordított nekünk, és kikapta a kontroliért. – Bocs, skacok, de ez van. Nem a démonok uralják a földet, és csak úgy próbálhatják magukhoz ragadni az irányítást, ha beindítják az apokalipszist, remélve, hogy végül ők nyernek. Óriási rizikót vállalnának, de... – Roth-ra pillantott a válla fölött. – Te tudod, milyen iszonyú gáz hely a pokol. A démonok kiakarnak jutni onnan. És néhányan hajlandóak lennének akár az égész világot is elpusztítani, csak hogy kiszabadulhassanak. Ne mondd nekem, hogy te még nem álmodoztál arról, milyen lenne, ha akkor jöhetnél fel a földre, amikor csak akarsz, és nem kéne az őrzők hajtóvadászata miatt aggódnod! Szabadság... Ez az, amire minden eleven lény vágyik.

A szorongásom megtriplázódott, felerősítette a tény, hogy Roth nem tagadta a látnok szavait. Tényleg kockáztatta volna az egész világot? Ugyan, miért is áltattam magam ezzel a kérdéssel? Még szép, hogy Roth kockára tette volna a világot, hiszen démon volt, és a démonok csak a saját érdekükkel törődnek. De a pokol nyilván tényleg elképzelhetetlenül iszonyatos hely lehet, szóval én milyen alapon állhattam volna neki ítélkezni?

– Én csak annyit mondhatok, hogyha ez a démon sikerrel jár, akkor az emberiség egyedül abban reménykedhet, hátha az Úr inkább az újszövetségi formáját hozza, nem az ószövetségit, mert mind nagy szarban leszünk.

– Tony! – zengett az anyukája hangja a ház másik feléből. – Vigyázz a szádra!

Roth gúnyosan vigyorgott.

– Ez az, kölyök, vigyázz a szádra!

A fiú elpirult, és aggódtam, hogy menten kirúg minket, mielőtt még elárulná a lényeget.

– Meg tudod mondani, hol van a Lemegeton? – kérdeztem gyorsan.

Tony mély levegőt vett, és hangosan szuszogott az orrán át.

– Miért árulnék el nektek bármit is? Ez a démon nem volt valami kedves hozzám.

– Én senkihez sem vagyok kedves – felelte Roth lazán.

– Hozzá kedves vagy – mutatott rám a fiúcska.

Roth fojtott hangon válaszolt.

– Csak azért, mert ilyen csinos. Egy szép napon, ha már felnőtt leszel, majd megérted.

– Egy szép napon téged leláncolnak majd a pokol legtüzesebb bugyrában, én pedig szét fogom röhögni a fejem – vágott vissza Tony.

Gondtalan nevetés vagy újabb gúnyos megjegyzés helyett Roth elsápadt, és kihúzta magát, mintha karót nyelt volna. Különös érzelem futott át az arcán, olyasmi, mint a rettegés, én pedig egyre nyugtalanabb lettem. Az arckifejezés egy másodperc alatt eltűnt, így még abban sem lehettem biztos, hogy nem csak képzeltem pillanatnyi gyengeségét.

Tony arcán halovány mosoly jelent meg.

– Keressétek teliholdnál a kettéváló monolitét, és megtaláljátok a bejáratot a Lemegeton rejtekhelyéhez! Most pedig, mint láthatjátok, még ki kell nyírnom egy csomó...

– Váljunk csak! Ennek nem volt semmi értelme – szakítottam félbe. Fogalmam se volt, mi az a monolit. Ezért kár volt annyi időt töltenem a könyvtárban.

– Nagyon is volt értelme. – A látnok meglengette a kontroliért. – És most dolgom van.

Mégis melyik bolygón volt bármi értelme ennek a titokzatoskodó zagyvaságnak?

– Nem árulhatnád el egyszerűen, hogy hol találjuk a könyvet? – kértem.

– Térképet ne rajzoljak?

– De, az szuper lenne – feleltem bosszúsan

Tony felmordult, és szorosabban markolta a kontroliért

– Nem árulhatom el, hogy pontosan hol van a Lemegeton.

– Mert úgy túl könnyű dolgunk lenne – motyogta Roth az orra alatt.

– Nem azért. Hanem mert kötnek a szabályok – bosszankodott a látnok. – Ha simán elárulom nektek, hol a könyv, akkor ugyanúgy el kell árulnom a következő démonnak is, amelyik betoppan a házamba. Nem állhatok egyik oldalra sem, még csak nem is tűnhetek elfogultnak. Eleget mondtam nektek ahhoz, hogy magatoktól is kiokoskodnátok. – Lehuppant a tévé elé. – Szóval nyomás, okoskodjátok ki! Minél hamarabb.

– De hát jó esély van rá, hogy a másik démon már tudja, mi kell a lilinek feltámasztásához – tiltakoztam.

– Akkor pláne csipkedjétek magatokat! – Tony elindította a videojátékot. Egy nyílvessző suhant át az óriási képernyőn, és beleállt egy lovag páncéljának védtelen pontjába. – Gondolom, egyedül is kitaláltok.

– Hát, ez mindenestől totál fura volt – mondtam, kibámulva a kocsi ablakán. A főutat a környező házaktól elválasztó szürke fal elhomályosult a szemem előtt. – Van halvány fogalmad róla, hogy mégis miről beszélt a kissrác? Hogy miféle monolitról lehet szó? – Lenéztem a telefonomra, és rákerestem a neten a monolit szóra.. – A monolit egy nagy kőtömb. Van elképzelésed, hol találhatunk errefelé régi óriási nagy kőtömböt?

– Nincs.

Rothra pillantottam. Szinte meg sem szólalt, mióta elhagytuk a látnok házát.

– Jól vagy?

Rám villant a tekintete a visszapillantó tükörben.

– Amennyire csak lehet.

Az ajkamba haraptam, és hátradőltem.

– Elhiszed, amit a látnok mondott?

– Melyik részét?

– Azt, hogy egy napon majd le fognak láncolni téged a pokol legtüzesebb bugyrában. – A hideg futkosott a hátamon ezektől a szavaktól.

– Nem. – Roth elnevette magát, de a hangjától valamiért  csak még jobban kirázott a hideg. – Na mindegy, ki kell találnunk, hogy értette ezt az egészet a kettéváló monolittel. Szükségünk van arra a könyvre.

Bólintottam, és ismét az utat néztem, miközben Roth megelőzött egy taxit. A műszerfal órájára pillantva láttam, hogy ha most rögtön a gimi felé vennénk az irányt, még pont visszaérhetnénk ebéd előtt. Vissza a suliba, mintha nem pont most közölt volna velem egy tízéves látnok egy olyan talányt, amit esélyem sincs megfejteni. Ráadásul semmivel se jutottunk közelebb ahhoz, hogy kiderítsük, milyen démon áll az egész ügy mögött.

– Vissza akarsz menni a suliba? – kérdezte Roth.

– Biztos, hogy nem vagy gondolatolvasó? – Ekkor megelőzte a Porschéval az előttünk haladó autót, és elkerekedett a szemem, ahogy majdnem meghúzta a kocsi orrát. – Vagy szar sofőr – tettem hozzá halkan.

Roth elvigyorodott.

– Tuti biztos. Bár nagyon kíváncsi lennék arra, hogy mi jár  a fejecskédben.

Jelen pillanatban épp arra gondoltam, vajon egy darabban visszaérünk-e a városba.

– Az, hogy nem, egyáltalán nem akarok visszamenni a suliba – vallottam be.

– Ejnye, de elzüllött valaki! – Roth mély, incselkedő hangon folytatta. – Én bezzeg totál vissza akartam érni matekra.

– Ja, persze.

Padlógázzal lekanyarodott a főútról, és halkan nevetett.

– Helyette visszamehetnénk hozzám.

Tótágast állt a gyomrom, és nem attól, hogy Roth hirtelen fékezett.

– Nem hinném, hogy az jó ötlet.

Rám sandított.

– Miért nem? Félsz, hogy azért akarlak a hajlékomba csábítani, mert parázna terveim vannak veled?

Lángolt az arcom.

– Nem, dehogyis.

– Na, bakker, most véletlenül elárultam a titkos tervemet. -

Elfordult jobbra. – Mindenesetre a városban kószálni nem jó ötlet, figyelembe véve, hogy egy démon vadászik rád. Szóval vagy a suliba megyünk, vagy hozzám.

Béna kiskamasznak éreztem magam, és mereven vállat vontam.

– Mehetünk hozzád.

– Gondoltam, kihasználhatnánk az időt arra, hogy megfejtsük a látnok szavait a könyv rejtekhelyéről.

Ez jó tervnek hangzott, de mindenem bizsergett az ideges izgalomtól, és egyáltalán nem a talány megfejtése miatt.

Roth begördült a Porschéval egy sötét parkolóházba. Kíváncsian néztem rá.

– De hát nem is itt laksz.

– Nem, viszont a lakásom csak néhány utcányira van. – Leállította a motort. – Eszem ágában sincs az utcán parkolni a kicsikémmel. A végén még hozzáérne valaki.

A verdája iránti imádata egy pillanatra annyira emberivé tette, hogy nehéz volt magamba fojtanom a mosolyt.

Mielőtt észbe kaphattam volna, Roth kipattant az autóból, és kinyitotta nekem az ajtót. Meghajolt, és a kezét nyújtotta.

– Elkísérhetem, hölgyem?

Erre már nem bírtam megállni a mosolygást. Megfogtam a kezét, és hagytam, hogy kisegítsen a kocsiból. Összekulcsolta az ujjainkat, és én úgy éreztem magam, mintha hullámvasútra ültem volna fel.

– Na, és mit csinálsz a kocsiddal, amikor... odalent vagy?

– Emlékszel Caymanre? Jó barátom. Ő szokta rajta tartani a szemét.

Lepillantottam összekulcsolt kezünkre, és kis híján elbotlottam a beton egy repedésében.

– Neked vannak barátaid?

– Juj, ez fájt!

Elvigyorodtam.

– Mi van? Őszintén kíváncsi vagyok.

– A szomszédaim között akad néhány hozzám hasonló.  Megbízom bennük.

– Tényleg?

Bólintott, és maga után húzott a parkolóház mélyebb szintjeire vezető lejtőn.

A mennyezeten kisebb-nagyobb közökkel sorakozó lámpák foltokban világították meg a parkolóhelyeket, fényük visszaverődött a motorháztetőkről.

– Szóval, ja, Cayman szokott vigyázni a kicsikémre, ha odalent van dolgom.

– A „Cayman” elég furcsa név egy démonnak.

Roth jót nevetett.

– Cayman a pokol egyik bárója, aki idefent él, a földön. A legtöbb pokoli báróhoz hasonlóan középvezetői szerepet lát el az itteni démonok között. Kordában tartja őket, és heti jelentést meg havi összefoglalót küld róluk odalentre. Ezenkívül kvázi az asszisztensem is.

A fejemet csóváltam. Ezek szerint még a pokolban is létezett menedzsment.

Közben leértünk a legalsó szintre, és mintha szavak nélkül is összehangolódtunk volna, teljesen egyszerre megtorpantunk. Csontig hatoló rettegés hasított belém, mázsás súlyt éreztem a gyomromban, a lábam mintha földbe gyökerezett volna. Roth elengedte a kezemet, és tett egy lépést előre. Gyanakodva húzta össze a szemét.

Mielőtt megkérdezhettem volna, mi történik, a mennyezeti világítás villódzni kezdett. Aztán a lámpák gyors egymásutánban szétrobbantak, szikrákat záporoztak szerteszét. Minden egyes durranás lövésnek hangzott. Csupán egyetlen lámpa maradt egyben, a plafonból félig kiszakadva vadul himbálózott.

Sűrű sötétség áradt ki az autók közül, és felkúszott a falakra. Kattogó hang hallatszott, miközben az árnyak egyre magasabbra másztak, elnyelve a KIJÁRAT feliratot, és beborítva a mennyezet felét. A sötétség hullámzott és lüktetett, úgy megduzzadt, akár egy túlérett gyümölcs, aztán megdermedt.

Roth elkáromkodta magát.

Mintha csak ledobta volna őket magáról a mennyezet, az árnyak lehullottak a földre, vastag, bugyogó olajfoltként borították be a padlót. A ragacsból oszlopok emelkedtek ki, egy szem-pillantás alatt több mint egy tucat jelent meg. Görnyedt alakot formáltak, a bőrükből és csontos hátukból dudorok álltak ki. Ujjaik meghajlottak és karommá hegyesedtek. Csúcsos fülük hátralapult, kopasz fejükből szarvak nőttek ki. Halványszürke bőrük olyan ráncos és gyűrött volt, hogy alig látszott ki apró, vörös szemük. Vastag patkányfarkuk a padlót csapkodta.

A gyötrő démonok egyenesen a pokol legmélyebb bugyrából jöttek – ahol azzal töltötték az örökkévalóságot, hogy lelkeket kínoztak, és teljesen körbevettek minket.

17. FEJEZET

NEM VÉLETLEN, HOGY AZ ILYEN POKOLFAJZATOK nem szoktak a földön időzni, és nem a rusnya kinézetük miatt. A gyötrők mások fájdalmával táplálkoztak, és ha kifogytak a kínozni való lelkekből, nem ültek ölbe tett kézzel, hamar kerítettek maguknak új áldozatot.

Roth felnyögött.

– Na jó, ki etetett meg titeket éjfél után? Mert rosszabbul néztek ki, mint a szörnyecskék.

– Hékás, a szörnyecskék eredetileg tök cukik voltak! – tört ki belőlem a tiltakozás. – Ezekben meg nincs semmi cuki.

– De aztán a szörnyecskékből vérszomjas rémségek lettek, szóval...

Bosszús pillantást vetettem rá, és hátraléptem, miközben kis híján elhánytam magam a kén iszonyatos bűzétől.

– Ööö, szerinted elkapni akarnak engem, vagy megölni?

– Hát, szerintem ezen a ponton már nem igazán számít – felelte Roth komoran.

Az egyik gyötrő kinyitotta a száját, kivillantva cápára emlékeztető, recés fogsorát. Hátborzongató, kattogó hangokat adott ki. Bármilyen nyelven szólalt is meg, én egy szót sem értettem belőle, Roth viszont felvonta a szemöldökét.

– El akarnak vinni téged valahova. Talán egy kellemes üdülésre? – A fejét csóválta. – Ja, sejtettem, hogy nem. Na jó, essünk neki!

Erre a démonok, mintegy vezényszóra, Rothra vetették magukat, akár egy falka kiéhezett, vad őrkutya.

Azonnal Roth felé indultam, de élesen rám kiabált:

– Maradj ki ebből, Layla!

Aztán akcióba lendült, és egy mély rúgással elkaszálta a legközelebbi démon lábát, amitől a rémség a földre esett. Mire a gyötrő feltápászkodott, Roth már villámgyorsan előtte termett, ügyesen elkerülte a démon csattogó fogát, kinyújtotta a kezét, és a pokolfajzat homlokára helyezte.

Vörös fény villant a tenyerében, beragyogva a gyötrő fejét. Bármi áradt is Roth érintéséből vagy a fényből, úgy hatott, akár a meggyújtott benzin. A démon lángba borult, tűz csapott ki a szemgödréből és a szájából. Pillanatokon belül már csak egy halom hamu maradt belőle.

– Jesszus! – hördültem fel.

Roth hátranézett és rám kacsintott, majd a többi démonra vetette magát. Egyetlen karcsapással elintézett hármat: mind lángba borult, egy szempillantás alatt szénné égett. Újabb három démon indult el felé, sziszegve cserkészték be.

Roth oldalra biccentett fejjel figyelte, ahogy közelednek, majd felemelte a jobb kezét. Felsője ujjából egy éj sötét, kavargó árny kúszott elő, és a fiú meg a gyötrők közti térben lebegett.

Az árnyék ezernyi pirinyó golyóra vált szét, amik lehullottak a földre, majd gyorsabban álltak össze új alakká, mint hogy szemmel tudtam volna követni.

– Bambi – suttogtam.

Az óriási kígyó a következő pillanatban már a közeledő gyötrő démonok útjában ágaskodott, egyre magasabbra emelte rombusz alakú fejét, míg végül jócskán féléjük tornyosult.

A gyötrők megtorpantak, majd hátráltak egy lépést.

– Ebédidő van, picikém! – szólt Roth. – És apuci svédasztalos büfébe hozott.

Bambi lecsapott, a legközelebbi gyötrőt vette célba. A rémség felüvöltött, ahogy Bambi foga a bőrét-húsát szaggatta. Nagyot nyeltem, el akartam fordítani a fejem a borzalmas látványtól, de nem bírtam. Felfordult a gyomrom, amikor koromfekete vér lövellt a levegőbe és a betonra spriccelt.

Roth a többi démon felé fordult. Halk nevetést hallatott, amitől a hideg futkosott a hátamon. Játszadozott a démonokkal, maga felé csalogatott kettőt, majd lecsapott rájuk, láthatóan élvezte a dolgot.

Bambi hatalmas teste a felkarcolt betonon siklott, ahogy üldözőbe vett egy gyötrőt, amelyik a gazdájára mert támadni. A többi pokolfajzat azonban – Jaj, istenem! – bekerítette Rothot. Egyedül semmiképpen sem intézhetett el hat gyötrőt, akármilyen istenkirály volt is a tüzes halálérintése.

Elakadt a lélegzetem. Elnyomtam magamban a félelmet, és úgy döntöttem, dacolok Roth utasításával. Eszem ágában sem volt tétlenül álldogálni itt

– Hé! – kiabáltam. – Velem mi lesz?

Három gyötrő azonnal rám nézett, szájuk néma üvöltésre nyílt

– Ne! – ordította Roth.

A gyötrők felém vetették magukat.

– Baszki – motyogtam kalapáló szívvel.

Megfeszültek az izmaim, miközben próbáltam visszaemlékezni Zayne összes unalmas önvédelmi leckéjére. Folyton arról magyarázott, hogy rá kell hangolódnom a harcra, vagy valami ilyen baromság, előre kell látnom az ellenfelem következő lépését. Úgy sejtettem, a gyötrő démonok következő lépésként azt tervezik, hogy elcsámcsognak rajtam.

Elért az első pokolfajzat, és az ösztöneim végre átvették az irányítást. Hátraugrottam, félig elfordultam, aztán megrúgtam a gyötrőt, és hasba találtam. Fél térdre rogyott. De nem volt időm ünnepelni az aprócska győzelmet.

Megperdültem, és kinyújtott karral csaptam el a következő gyötrőt, sikerült nyakon találnom. Megroppant a csontja, és hátratántorodott, de aztán újra felém lendült. Hátrahúztam a kezem, ökölbe szorítottam, aztán teljes erőből behúztam egyet a rusnya rohadéknak.

Úgy pofán vágtam, hogy kifeküdt tőle. Totál KO.

Felnéztem, és megláttam, hogy Roth döbbenten bámul.

– Mi van? Tudom, hogy kell ütni.

Büszkeség csillogott a tekintetében – és valami más is. A borostyánszínű szempárból vonzalom sütött. Mintha az a látvány, ahogy kiütök egy démont, felérne azzal, amint egy falatnyi bikiniben pózolok, és ez eléggé fura volt. De szinte rögtön el is tűnt a szeméből ez a tekintet, és félelem vette át a helyét, kitágítva a pupilláját.

– Layla!

Forró, bűzös, sziszegő lehelet érte az arcomat.

Összerezzentem, oldalra fordultam, és szemtől szembe találtam magam egy gyötrő démonnal. A fülsértő, kattogó hangját hallatva rám vetette magát, lecsapni készült karmos kezével.

Na ne, nem adom magam ilyen könnyen!

Megpördültem, és összehúztam magam, ahogy Zayne tanította. Éreztem, hogy a gyötrő a puszta levegőt markolja a fejem fölött. Átbújtam a karja alatt, és már épp felhúztam a térdemet, hogy belerúgjak, amikor a démon a másik oldalról kapott el. Mielőtt annyit mondhattam volna, hogy „Csessze meg!”, iszonyatos fájdalom hasított a gerincembe.

Lerogytam a hideg betonra, felsértve a tenyeremet és elszakítva a farmerom térdét. Felkiáltottam, ám egy másodperccel később már el is ért a következő csapás. Hátrakaptam a fejem, de így is alig sikerült elkerülnöm, hogy a betonba verődjön.

A gyötrő a hajamba markolt, és elemi erejű, határtalan pánik lett úrrá rajtam, ahogy a pokolfajzat megragadta azt a kezemet, amire felhúztam Lilith gyűrűjét.

Aztán olyan gyorsan engedett el, hogy megint majdnem belefejeltem a betonba. A démon a levegőbe repült, és nekicsapódott mögöttem valaminek – talán egy autónak. Átfordultam, és megláttam Bambit, amint a gyötrő felé siklik a betonon. Ismét lecsapott rá, mielőtt a démon feltápászkodhatott volna. Körülnéztem a parkolóházban, de csak hamukupacokat és undorító trutymót láttam mindenütt, több démont már nem.

Roth letérdelt elém, és megragadta a csuklómat.

– Mi az ördögöt képzeltél, Layla?

– Hogyhogy? – Próbáltam elhúzni a kezemet, de Roth megfordította, és sérült tenyeremet vizsgálgatta. – Nem bírtam tétlenül ácsorogni. Tudom, hogy védjem meg magam.

Hunyorogva fürkészte a felsértett bőrt, majd felnézett rám.

– Ki tanított verekedni? A kis vízköpőd?

Grimaszt vágtam.

– A neve Zayne, és igen, ő.

Roth a fejét csóválta, és hüvelykujjával cirógatta a tenyeremet.

– Irtó szexi volt látni, ahogy szétrúgod a démonok seggét... Komolyan mondom, hihetetlenül szexi. De ha még egyszer ilyet művelsz, én esküszöm, hogy utána a térdemre fektetlek, és...

– Ha be mered fejezni ezt a mondatot, akkor egy bizonyos testrészed nagyon közeli ismeretségbe fog kerülni az én térdemmel.

Önkéntelenül is lenézett, majd grimaszt vágott.

– Oké, te nyertél. Láttam, mekkorát tudsz rúgni.

Már épp válaszoltam volna, ám ekkor Bambi odasiklott hozzánk, és a vállamra fektette böszme nagy fejét. Testem  minden egyes izma begörcsölt, és szorosan lehunytam a szemem. Éreztem a szuszogását, lehelete a hajszálakat borzolta a halántékomnál. Kidugta villás végű nyelvét, és megcsiklandozta vele a nyakamat.

– Nahát, nézd, mennyire csíp téged Bambi!

Óvatosan kinyitottam a fél szemem.

– És mi lenne, ha nem csípne?

– Ó, ha nem kedvelne ennyire, akkor már rég megevett volna.

Kicsit sajgott a tenyerem, de mindent egybevetve sokkal rosszabb is lehetett volna a helyzet. Mindketten életben voltunk, és Bambi visszatért a helyére: Roth bőrére. Bárki vadászott is rám, egyre durvább eszközökhöz folyamodott, és a gyötrő démonok felbukkanása azt jelezte, hogy a helyzet csak még rosszabb lesz.

– Szerinted a lakásod biztonságos?

– Egyetlen démon sem merészelne az otthonom közelébe jönni. És mielőtt még azzal vádolnál, hogy öntelt vagyok, biztosítalak, bőven elég démon lakik abban a házban rajtam kívül, akik nagyon bepöccennének, ha valaki behatolna a területükre.

Nagyon reméltem, hogy tényleg így van. Csöppet sem vágytam még egy menetre a gyötrők ellen. Még mindig túltengett bennem az adrenalin, a szívem úgy kalapált, hogy kis híján szétvetette a bordáimat. Ha épp egyedül lettem volna jelölgetés közben, amikor összefutok a gyötrőkkel... Erre gondolni sem akartam. A démonok általában csak este kerültek elő, mert sötétedés után könnyebben elvegyültek az emberek között. Vagyis az, hogy a gyötrők fényes nappal jelentek meg, szörnyen aggasztó volt.

Tágra nyílt szemmel bámultam, miközben beléptünk a toronyház ragyogóan megvilágított előcsarnokába. Amikor legutóbb itt jártam, egy oldalajtón mentünk ki, így ez most teljesen új volt a számomra.

A freskóval díszített mennyezet közepéről hatalmas aranycsillár lógott. A festmény nagyon... izé, érdekes volt. Az óriási plafont beborították az angyalok, amint láthatóan életre-halálra menő harcol vívtak egymással. Lángoló kardokkal estek egymásnak, néhányan épp lezuhantak a hófehér bárányfelhők közé. A festő nagy gonddal ábrázolta az arckifejezésüket. Fájdalmas grimaszuk és a szemükben csillogó vakhit ijesztően valósághű volt.

Az egész a frászt hozta rám.

A csillár alatt régimódi bőrkanapékat és foteleket helyeztek el. Az előcsarnok levegőjében halványan érezni lehetett a kávé és a dohány egyáltalán nem kellemetlen illatát: úgy tűnt, a helyiség túlsó végében lévő kétszárnyú, sötét ajtó mögött kávézó bújik meg, vagy ilyesmi.

Úgy éreztem magam, mintha egy klasszikus hollywoodi szállodába csöppentem volna. Az sem lepett volna meg, ha hirtelen Marilyn Monroe szelleme jelenik meg előttem. Az előcsarnok korántsem volt kihalt, de mérget mertem volna venni rá, hogy senki sem akad itt, akinek teljesen emberi lenne a DNS-e.

Amerre csak néztem, démonokat láttam: a kanapékon terpeszkedtek, a mobiljukon csevegtek, a székeken kucorogtak, könyveket olvastak, néhányan pedig kis csoportokba verődve beszélgettek.

Roth a hátamra tette a kezét, és a lépcsőház felé terelt.

– Nem mehetnénk lifttel? – kérdeztem.

– Nem ajánlanám neked az itteni lifteket. – Az arckifejezésem láttán elmosolyodott. – Ugyanis lefelé vezetnek.

Hűha! Azt eddig is tudtam, hogy léteznek átjárók szerte a városban és a világon. A józan paraszti ész diktálta, hogy vannak ilyenek, hiszen különben hogyan közlekedtek volna a démonok föl és le? De senki sem tudta, pontosan hol lehetnek, pláne nem az őrzők, én pedig végképp nem láttam még egyet se. Az, hogy Roth nemcsak idehozott, hanem még el is árulta, konkrétan hol van itt a portáljuk, végtelen nagy hülyeségnek tűnt a részéről.

A lépcsőházban olyan pillantást vetett rám, mint aki jól tudja, mire gondolok.

– Nagyon remélem, hogy nem fogsz szólni a vízköpőknek a mi kis liftünkről.

Az volt a legfurcsább, hogy tényleg nem terveztem. Egyre csak az ártókra gondoltam, meg az előcsarnokban látott démonokra. Mind olyan... Olyan normálisnak tűntek.

– Layla? – nógatott Roth a válaszért.

– Nem fogom elárulni nekik. – És ezt komolyan is gondoltam. – Egyébként is, eddig minden másról hallgattam, ráadásul most éppen suliban kéne lennem.

Bólintott, és elindultunk fölfelé. Amikor beléptünk a lakásába, és ismét megláttam a holmiját – az ágyát -, furcsa érzés fogott el. Miközben Roth a zongorához lépett, én azt motyogtam, hogy ki kell mennem a mosdóba, és gyorsan besurrantam a fürdőszobába. Pokolian forró volt az arcom, a pulzusom őrülten nekilódult.

Roth fürdőszobája igazán csinos volt, meglepően takaros és tágas. Ezt a múltkor észre sem vettem. A lábas kád és a zuhanyfülke mellett egy-egy ugyanolyan, fekete törülköző lógott. A csapokat arany bevonat díszítette. Az sem lepett volna meg, ha az arany valódi. Nem siettem elhagyni a helyiséget, meg akartam várni, hogy kalapáló szívem lecsillapodjon egy kicsit.

Azért vagyok itt, hogy megbeszéljük Roth-tal, hol lehet a Lemegeton Csakis ezért. Annak ehhez semmi köze, hogy borzasztóan szeretném, ha Roth megcsókolna. Semmi, de semmi köze... És igazából nem is akarom, hogy megcsókoljon.

Istenem, a belső monológom úgy hangzott, mintha teljesen elmentek volna nálam otthonról.

Amikor kinyitottam az ajtót, Roth a zongoránál ült, fél karjával szórakozottan játszadozott a fekete kiscicával, a másik kezében pedig egy poharat tartott – benne borral?! A közeli ablakból beáradó késő délelőtti napfény glóriát vont a feje köré. Egyetlen pasinak sem lett volna szabad ilyen jól kinéznie, pláne nem egy démonnak. Hitelen nagyon feszélyezett ez az egész, és igyekeztem azzal lefoglalni magam, hogy körülnéztem a helyiségben. Kimondottan meghittnek éreztem, hogy Roth megint beengedett az otthonába.

Felnézett, a pohár pereme fölött figyelt engem.

– Neked is tölthetek egy pohárral, ha szeretnéd.

Kicsit közelebb húzódtam hozzá.

– Nem kérek, köszönöm. Nagyon... szép a lakásod. Nem emlékszem, hogy ezt már mondtam-e a múltkor.

Kuncogott, és felállt.

– Sejtettem, hogy nem sok mindenre fogsz emlékezni. – Elém lépett, és elhúzta a kezemet a hajamtól. – Ne parázz már! Nem foglak leteperni.

Ereztem, hogy céklavörösre pirulok. Elfordultam, és a könyvespolchoz csoszogtam. Roth egy másodperccel később már mellettem állt. Ezúttal csak egy picit rezzentem össze. Félmosolya egyszerre volt öntelt és pajkos. Halkan dúdolva végighúzta az ujját a könyvek gerincén, olyan finoman, hogy az jutott eszembe róla, amikor hozzám ért így. Lopva felsóhajtottam, örültem, hogy nem engem néz. Aztán a keze megállt az egyik kötetnél, és kihúzta a vékonyka könyvet. Elvonult mellettem, és rám kacsintott.

– Mit vettél elő? – kérdeztem, és leültem az íróasztalánál lévő székre.

Anélkül, hogy rám nézett volna, Roth az ágyhoz vitte a könyvet, és leheveredett az oldalára. Két ujja közé csippentve felemelte a vékony kötetet.

– Ez a Lemegeton reprintként árult kiadása. Meg akarod nézni⁹

Közelebb léptem az ágyhoz.

– Reprint kiadás?

Roth bólintott

– Igen, hogy a sok kis önjelölt sátánistának legyen mit forgatnia. Valójában persze nincs benne a teljes szöveg. De felsorolja a legfontosabb démonokat. Már vagy tucatszor átnéztem. Talán elkerülte valami a figyelmemet.

Leültem az ágy végébe, gondosan tartva tőle a távolságot, és a könyvért nyújtottam a kezem.

– Hadd nézzem!

– Gyere közelebb!

Rámeredtem, aztán a szememet forgattam. Felálltam, óvatosan megközelítettem az ágyon heverő fiút, és megálltam előtte.

– Így már jó?

– Ne csináld már! – Elhúzta a könyvet. – Csüccs le mellém!

A homlokomat ráncoltam.

– Miért?

– Mert magányos vagyok.

– Ez nevetséges. Itt állok az orrod előtt.

Félig lehunyta a szemét.

– De az túl messze van, Layla.

Ökölbe szorítottam a kezem, miközben pajkos vigyor ült ki az arcára. Tudtam, hogy nem fog engedni. Motyogtam valamit az orrom alatt, miközben leültem mellé.

– Köszönöm! – mondta.

– Hagyjuk! Megnézhetem végre a könyvet?

Roth odaadta a kötetet. A vékonyka mű nem lehetett több száz oldalnál. A borítóján egy kör volt, benne ötágú csillaggal.

– Az eredetinek is ez a szimbólum van a borítóján, csak belevésve. Az igazi Lemegetonnak úgy néz ki a kötése, mint az ősöreg, szárított marhahús – magyarázta Roth. – Ugyanis emberi bőrből készült.

Kis híján elejtettem a könyvet, hiába volt csupán másolat.

– Fúj!

– Bizony. Annak idején ez volt a módi.

Kinyitottam a kötetet, és halkan füttyentettem.

– Nem semmi!

Egy eredetileg kézzel rajzolt képet nézegettem, ami egy félig ember, félig fekete rigó alakot ábrázolt. A kép alatti leírás szerint ez nem más volt, mint Caim, a pokol egyik nagyura, aki harminc démonseregnek parancsolt.

– „A logika és szójáték mestere” – olvastam. – Elég bizarrul fest.

– Hát még ha élőben látnád!

A túloldalon egy hiányos igézet szerepelt, amivel meg lehetett idézni a démont, aztán visszaküldeni a pokolba. Roth odanyúlt a könyvhöz, és lapozgatni kezdett benne. Némán hallgattam, ahogy egy-egy megjegyzést fűz a különféle démonokhoz.

Amikor a Paimon nevű démonhoz értünk, megakadt a szemem a leíráson.

– „A pokol legfőbb és leghatalmasabb királya, a nyugat uralkodója. Kétszáz démonsereg vezére” – olvastam fel. – Hűha!

– Meg kell hagyni, tényleg nagymenő a fazon... legalábbis az volt. Alapvetően a nagyfőnök segédjeként szolgált. Az egész pokolban ő volt a leghűségesebb a nagyfőnökhöz.

– „Volt”? – Nem bírtam levenni a szemem a rajzról. Egy  férfit ábrázolt valamiféle fekete fej dísszel, amint egy tevén ült. Vagy egy nagyon púpos lovon. Nem tudtam biztosan megállapítani.

– O meg a nagyfőnök még évszázadokkal ezelőtt összekaptak.

Ez rögtön felcsigázta az érdeklődésemet.

– Eléggé csúnyán kaptak össze ahhoz, hogy talán Paimon álljon a mostani ügy mögött?

– A pokolfajzatoknak legalább a fele összekapott már egyszer-kétszer a nagyfőnökkel. – Roth kecsesen felült, válla az enyémhez ért. – Látod a másik oldalon azt a gigyi-gagyi démonűző igézetet, amit nyilván az Odaát egyik epizódjából nyúltak le?

Elvigyorodtam.

– Az eredeti Lemegetonban szerepel a valódi igézet – folytatta Roth -, aminek segítségével démoncsapdát is létre lehet hozni. Most már érted, miért olyan veszélyes az a könyv? Ha a vízköpőid kezébe kerülni, tényleg meg tudnának szabadulni a démonoktól... véglegesen.

Elakadó lélegzettel tört ki belőlem a kérdés, mielőtt erőt vehettem volna magamon.

– És mi történne...

– Velem? – Roth vállat vont. – Nyilván velem is megpróbálnának végezni.

A fülem mögé tűrtem a hajam.

– És akkor mi lesz? Nem félsz?

Elnevette magát.

– Nem olyan könnyű elkapni engem.

Néhány másodpercig figyeltem, aztán ismét lenéztem a könyvre, és témát váltottam. A gondolat, hogy az őrzők végeznek Roth-tal, jobban kiakasztott, mint kellett volna.

– Tudod, még mindig meglep, hogy a pokol egyáltalán betart bizonyos szabályokat. Nekem ez elég nagy ellentmondásnak tűnik.

– Bármilyen egyezséget kötött is a mi nagyfőnökünk a ti górétokkal, azt már több ezer éve tiszteletben tartja mindkét oldal. Mi igyekszünk nem megszegni a játékszabályokat, az alfák pedig nem törölnek el minket a föld színéről. – Ismét lapozgatott, amíg el nem én egy listához az alsóbbrendű démonokról, akiket azért lehetett megidézni, hogy különféle szívességeket kérjen tőlük az ember. – A világban kell, hogy legyen jó és rossz. Kell, hogy legyen választási ehetőség. Te félig démon vagy, ezt nem feledheted. Akár hiszed, akár nem, a nagyfőnök nem szereti, ha mi, démonok egymás között hadakozunk. Szerinte a belharc csak kicsinyes időpocsékolás. És nagyon nem csípi, ha az egyikünk megszegi a szabályokat.

Gúnyosan vihogtam.

– Igen, mert csakis azzal kéne törődnötök, hogy minél több embert térítsetek rossz útra.

– Ahogy mondod – válaszolta Roth, és továbblapozott. – Hogy érzed magad? Fáj még, ahol megsérültél, miközben jól szétkungfuztad a démonok seggét?

A fejemet csóváltam.

– Nem. Már mindenem begyógyult a múltkorról, amikor...  Hát, tudod, mi történt. És már a kezem sem fáj.

Roth bólintott, és újból lapozott, de már nem a könyvet néztem. Hanem őt. Pontosabban az arcát fürkésztem.

– Bocsánatkéréssel tartozom neked – mondtam.

Felpillantott, megállt a keze a könyv fölött.

– Nem igazán vagyok vevő a mentegetőzésre. Szerintem az emberek túl sűrűn csinálják ahhoz, hogy bármit is jelentsen.

– Én akkor is bocsánatot kérek – erősködtem. – Nem kellett volna kezdetben olyan ellenségesnek lennem veled.

Roth hallgatott, én pedig folytattam helyette a lapozgatást. Újabb és újabb démonok tárultak elém, aztán megakadt a szemem az egyiken.

– Na! – kiáltottam fel, ugyanis Roth megpróbálta kikapni a kezemből a könyvet. – Ne! Ereszd! – Két kézzel kapaszkodtam a vékony kötetbe.

Ő maga felé húzta.

– Layla...

– Ha tovább rángatod, ketté fogod tépni. – Vasmarokkal fogtam a könyvet. – Hadd nézzem meg!

Izzott a szeme, és mintha egy örökkévalóságig bámult volna rám.

– Legyen – mondta végül, elengedte a kötetet, és hátradőlt.

Nyelvet öltöttem rá, és visszafordítottam magam felé a könyvet. A rajzon egy fiatal férfi látszott, fején egyszerű ezüstkoronával. Szárnya majdnem ugyanolyan nagy volt, mint a teste. Rothon is ugyanilyen hatalmas szárnyat láttam. Egyik karján egy fekete kígyó tekergett, a lábánál pedig egy sátánkutya állt.

Az alak a koronát meg a kígyót leszámítva totál meztelen volt, és anatómiailag pontos.

Elpirulva olvastam el a leírást.

– Astaroth, a pokol... koronahercege?

Roth nem szólt.

– „Astaroth roppant nagy hatalmú démon, a pokol legmagasabb rangú urainak egyike, aki az emberek lustaságát és hiúságát kihasználva, ésszerűnek tűnő érveléssel rontja meg a lelkeket.” – Felhorkantam. – Illik rád a leírás. „Továbbá képes láthatatlanná tenni halandókat, és felruházni őket azzal a képességgel, hogy kígyóknak parancsoljanak.”

Roth felsóhajtott.

– Végeztél?

– Még nem. – Nevetgélve olvastam el a megidézéshez  szükséges rituálé hiányos leírását. Meztelenkedésre és egy szűz vérére volt hozzá szükség. Ez csöppet sem lepett meg. Démonűző igézet nem volt. Bár egy másik rajz egy pecsétet ábrázolt, ami kicsit úgy nézett ki, mint egy elfuserált iránytű. – Hogy lehet megszabadulni tőled?

– A legmagasabb rangú démonokat nem lehet igézettel elűzni. Ellenünk csak a teliholdnál létrehozott ördögcsapda hatásos, ahogy azt az igazi Lemegeton el is magyarázza. Az ördögcsapda viszont nem egyszerűen elűzi a démonokat a földről, hanem egyenesen a pokol legtüzesebb bugyraiba veti őket. Számunkra ez egyet jelent a halállal.

Rámeredtem, lassan odalett a derültségem. Roth állában megrándult egy izom, miközben a helyiség túlsó végébe bámult, ki az ablakon.

– Micsoda? – hitetlenkedtem. – Nem létezik, hogy ez tényleg te vagy. Az nem lehet.

Ismét felém fordította a fejét, és a homlokát ráncolta.

– Miért, szerinted mi a teljes nevem?

– Ne már! Hiszen csak tizennyolc vagy, és... – Elharaptam a mondatot, miközben a rajzot bámultam. A mellettem ülő Roth nem lehetett a pokol koronahercege. Aztán rádöbbentem valamire, és legszívesebben teljes erőből a képébe vágtam volna a könyvet. – Ezek szerint hazudtál nekem.

– Nem. Tényleg tizennyolc évvel ezelőtt születtem. – Roth  a fejét csóválta. – Te ezt nem érted.

– Igazad van. Egyáltalán nem értem. Az egy dolog, hogy ez a kötet csak egy lebutított utánzat, de maga az eredeti Lemegeton ősrégi. Akkor meg mégis hogyan szerepelhetsz benne?

– Én csak egy vagyok a sok közül – közölte Roth rideg, szenvtelen hangon. – Az elődeim mind korai véget értek, vagy már nem voltak hasznosak. – Elmosolyodott, ám a gesztusban nem volt semmi emberi. – Én csupán a legújabb koronaherceg vagyok.

Hátrébb húzódtam az ágyon.

– Szóval... Olyan vagy, mint egy pótlék?

– Az elődeimmel teljesen megegyező pótlék. – Keserűen  nevetett. – Az összes eddigi Roth pont ugyanúgy nézett ki, mint én, pont ugyanúgy beszélt, mint én, és valószínűleg majdnem ugyanolyan elbűvölő volt, mint én. Úgyhogy ja, pótlék vagyok.

– A többi démonnal is ugyanez a helyzet?

Roth a hajába túrt.

– Nem. A démonok igazából nem halhatnak meg, de a pokol legtüzesebb bugyraiba kerülni számunkra felér a halállal. Az összes eddigi herceg ott van leláncolva, olyan kínok között, amit te el sem tudsz képzelni. Hallani lehet az üvöltésüket. Elég hatásos emlékeztető, hogy mi történik azzal, aki nem vigyáz magára. – Lazán vállal vont, de tudtam, hogy igenis zavarja ez az egész. – Szóval, elismerem, mégiscsak hazudtam egy kicsit. Jóformán nem is vagyok valós.

Becsuktam a könyvet, és legszívesebben lelöktem volna az ágyról. Roth még mindig mellettem ült, olyan mereven, akár egy kőszobor. Pótlék volt, akit azért hoztak létre, mert az előde kudarcot vallott valamiben, vagy ördögcsapda áldozatául esett. El sem tudtam képzelni, hogy ez milyen érzés lehet. Volt egyáltalán saját személyisége, vagy csak a több tucat, ha nem több száz elődjének tulajdonsága elegyedett benne?

Szörnyen megsajnáltam. Én alig tudtam valamit a származásomról, Roth viszont túlságosan is tisztában volt a saját gyökereivel.

Elnyúlt a csend. Meghallottam a kiscicákat az ágy alatt, apró méretükhöz képest meglepően hangosan doromboltak. Megkockáztattam egy Rothra vetett pillantást, és láttam, hogy feszülten figyel engem. Találkozott a tekintetünk.

Mély levegőt vett.

– Mi van? – kérdezte.

– Én csak... sajnállak.

Roth válaszra nyitotta a száját, aztán becsukta. Hosszú másodpercek teltek el, mielőtt megszólalt.

– Nem kéne sajnálnod engem. Én se sajnálom magam.

Nem hittem neki. Egyszeriben egy csomó mindent megértenem.

– Francokat nem!

Tágra nyílt szemmel meredt rám.

– Ezért szeretsz ennyire idefent lenni, a földön. Ezért irtózol visszatérni a pokolba. Itt akarsz lenni az emberek között, ahol minden valódi. – Előrehajoltam, farkasszemet néztem vele. - Mert idefenn te is valós személy lehetsz, és nem csak egy újabb Roth vagy a sok közül.

Pislogott, aztán elnevette magát.

– Lehet, hogy ez volna a helyzet, ha tényleg érdekelne az ilyesmi. De az vagyok, aki vagyok. Én...

– Démon vagy. Tudom. – Feltérdeltem, továbbra is a szemébe néztem. – Folyton ezt hajtogatod. Mintha próbálnád meggyőzni magad, hogy egyedül ennyi vagy, pedig mindketten tudjuk, hogy ez nem igaz. Több vagy ennél, nem kell csupán egy újabb Rothnak lenned

– Na, helyben vagyunk. – Roth a hátára heveredett, és vigyorogva nézett fel a mennyezetre. – Mindjárt azzal jössz, hogy valójában van lelkiismeretem.

A szememet forgattam

– Azért ne essünk túlzásba, de...

Kuncogva szakított félbe.

– Nem értesz te semmit. Csakis azért szeretek idefent lenni, mert kedvelem az olyan helyeket, ahol nincs dögletes záptojásszag és ezermillió fokos hőség. Ennyi, ilyen egyszerű.

– Hazudsz, mint a vízfolyás.

Felkönyökölt, nevetés helyett már csak gúnyosan vigyorgott.

– Te pedig elképesztően naiv vagy. El sem hiszem, hogy  sajnálsz engem. Hiszen még szívem sincs.

Meglöktem a vállát. Visszadőlt a hátára, de nem azért, mert komoly erőt fejtettem volna ki, hanem leginkább a meglepetéstől. Az arcára volt írva.

– Hogy te milyen seggfej vagy! – dühöngtem. – Elegem van, lelépek.

Roth erre felült, elkapta a karomat, és egy szempillantás alatt lenyomott az ágyra. Fölém hajolt.

– Miért akadsz ki attól, hogy az igazat mondom?

– Mert nem ez az igazság! – Megpróbáltam felülni, de Roth a hátamra szorított. – Nem értem, miért kell hazudoznod. Nem vagy te olyan rossz.

– Bőven van okom arra, amit teszek. – Tekintete az arcomról a testemre vándorolt. – Egyik sem angyali. És mindegyik önző.

– Nem – suttogtam. Tudtam, hogy ez nem igaz. – Több  vagy, mint csupán a soron következő herceg.

Még lejjebb hajolt, így egymáshoz simult a mellkasunk. Az arca csak centikre volt az enyémtől. Elállt a lélegzetem.

– Nem vagyok több a soros koronahercegnéi. Ez vagyok én... Csak ennyi vagyok.

– Nem igaz.

Roth nem válaszolt, de enyhült a szorítása, és végighúzta az ujjait a karomon. Keze a derekamra siklott, aztán a csípőmre. Érintése nyomán mintha fellángolt volna a bőröm, élesen hasított belém a vágy, és talán a félelem is. Megint a szemembe nézett, átható tekintete mágnesként vonzott. Megint éreztem a mámorító feszültségei, ami összekötött kettőnket. Elegem lett abból, hogy nem veszek tudomást róla, belefáradtam abba, hogy rossznak hiszem, pedig nagyon is akartam – szükségem volt rá.

Mert Roth nem egyszerűen csak egy démon volt, én pedig nem egyszerűen csak egy lány voltam, aki két faj között rekedt.

Lassan felemeltem a kezem, és az arcára simítottam. Csak a mellkasa mozgott, bizonytalanul hullámzott. Ekkor döbbentem rá, hogy amit kettőnk között érzek, az rá is ugyanúgy hatással van. Ez az égész nem csupán játszma vagy meló volt a számára. Többről szólt incselkedésnél és flörtölésnél.

– Nem csak egy újabb Roth vagy. Több vagy ennél. Te...

Az ajka az enyémhez ért. Riadtan kaptam levegő után, és megdermedtem a teste alatt. Nem is igazán volt csók, inkább csak óvatos cirógatás, meglepően finom és gyengéd. Roth nem erőltette a dolgot, nem hatolt mélyebbre. Szája csupán súrolta az enyémet, ám még ez a könnyed puszi is nagyobb hatással volt rám, mint valaha bármi.

És többet akartam, sokkal, de sokkal többet.

18. FEJEZET

ROTH FELEMELTE A FEJÉT, ÉS LEBÁMULT RÁM. A tekintetéből nem épp kérdés sütött, sokkal inkább vad ígéret olyan dolgokról, amiket én valószínűleg fel sem tudtam volna fogni.

A mellkasára tettem remegő kezemet. Azt sem tudtam, hogy ellökni akarom-e, vagy közelebb húzni. Teljesen összekuszálódtak a gondolataim. Akartam ezt, bár nem tudtam, hogy tulajdonképpen mi ez. Amikor Roth a múltkor megcsókolt annál a kis parknál, az volt életem legelső csókja, ám még abban sem voltam biztos, hogy az tényleg valódi csóknak számított-e. Persze, jó volt – nagyon is jó -, de szenvedély szülte? Úgy gondoltam, nem. Roth mintha leginkább csak azért csókolt volna meg, hogy bebizonyítsa, megteheti.

Most viszont tényleg meg akart csókolni. Efelől szemernyi kétségem sem volt.

A vállára raktam remegő kezem. Nem erősen löktem meg, ám Roth azonnal elengedett, ki dagadtak a karján az izmok, ahogy zihálva az ágyra támaszkodott mellettem.

– Mi az? – Hangja mintha a feneketlen mélybe húzott volna.

Zakatoló szívvel visszarántottam a kezem, és karba tettem a mellkasomon. Felgyűrődött a pólóm, a lábunk pedig még mindig egymásba volt gabalyodva. Roth szeme mintha arany fénnyel ragyogott volna.

– Azt hiszem, hogy... inkább nem kéne.

Roth egy pillanatra megdermedt, aztán bólintott. Az ajkamat harapdáltam, miközben ő lefeküdt mellém az oldalára. Arra számítottam, hogy felkel az ágyról, vagy kiakad, amiért megálljt parancsoltam, mielőtt bármi történhetett volna. Basszus, még én magam is ki voltam kicsit akadva. Miért is állítottam le őt?

– Sajnálom – suttogtam, majd felültem, és lehúztam a pólómat. – Csak hát, én még soha...

– Semmi baj. – Roth utánam nyúlt, a karjába zárt, és visszahúzott az ágyra. Elnyújtózott, az oldalához szorított. – Tényleg nincs semmi gond.

A fekete-fehér kiscica felugrott az ágyra, előbb Roth lábához dörgölőzött, majd az enyémhez, hogy felhívja magára a figyelmünket, örültem, hogy akad valami, ami eltereli a gondolataimat, mert úgy éreztem magam, mintha tótágast állna a szívem.

A cicus ekkor megtorpant, és rám szegezte élénkkék szemét. Vártam, hogy megharapja a lábamat, vagy a bőrömbe vájja a karmait, de aztán úgy tűnt, mintha rám unt volna. Aprócska gombóccá gömbölyödött az ágy lábánál, és a másik két macsek hamarosan csatlakozott hozzá.

Hosszú percek teltek el csöndben, miközben megpróbáltam helyre tenni a szívemet, és értelmezni a bennem dúló csalódottság-megkönnyebbülés ellentétet. Aztán Roth nekiállt evilági, hétköznapi dolgokról csevegni. Például a kedvenc sorozatairól, amik hiányoztak neki, ha odalent volt.

– Olyan mélyen nem lehet fogni a kábeltévét – mesélte. -

Csak a műholdas adást, de az is elszáll, amint valamelyik hülye nekiáll tűzgömbbel dobálózni, vagyis állandóan.

Elmesélte, hogyan barátkoztak össze Caymannel. Mint kiderült, Cayman felügyelt a portálra és az egész épületre. Rástartolt Rothra, aki végül a bár fölötti loftlakásban kötött ki, miután tisztázta Caymannel, hogy a lányokat szereti. Nem igazán tudtam, hogy mire véljem ezt, mindenesetre nem kérdőjeleztem meg.

Aztán mesélt az anyjáról.

– Neked van anyukád? – kérdeztem nevetve, mert viccesnek találtam a dolgot. Még mindig úgy képzeltem, hogy Roth tojásból pattant ki, teljesen készen.

– Igen, van anyám és apám. Ugye tudod, hogyan lesz a  gyerek?

Egész szívesen megmutattam volna neki, hogy pontosan tudom, mi kell hozzá.

– Hogy hívják anyukádat?

– Ó, egy csomó neve van. Nem éppen mai csirke, hogy úgy mondjam.

A homlokomat ráncoltam. Ez gyanúsan ismerősen hangzott.

– De én Lucynak hívom – tette hozzá Roth.

– Nem anyunak?

– Még csak az kéne! Megértenéd, amint találkoznál vele... bár hidd el nekem, jobb, ha soha nem találkoztok. Anyám nagyon... régimódi. És kontrollmániás.

– Mint Abbot? – Túl kényelmesen feküdtem ahhoz, hogy megmozduljak és félresöpörjem az arcomba hulló hajtincseket. Megpróbáltam arrébb fújni őket, ám ez nem vált be.

– Ja, mint Abbot. – Roth hátrasimította a hajamat, ujjai az  arcomat cirógatták. – De szerintem Abbot igenis törődik veled.

A mellkasához bújva a homlokomat ráncoltam.

– Ha szeretne, akkor nem hazudna nekem kezdettől fogva.

– Azért hazudik, hogy megvédjen. – Halk sóhaj remegtette meg a testét. – Az más.

Szívem szerint kérdőre vontam volna, hogy mégis miért lett belőle hirtelen Abbot ilyen nagy rajongója, de inkább annyiban hagytam a dolgot.

– És milyen az anyukád?

Roth fölemelte a fejemet, végighúzta hüvelykujját az alsó ajkamon.

– Hát, ő... nem semmi.

Néhány percig hallgattunk.

– Hamarosan indulnom kell vissza – szólaltam meg végül.

– A vízköpő érted megy a suliba?

– Már nem biztonságos, hogy Morris vigyen haza. – Nem tudtam, miért, de úgy éreztem, muszáj kifogást találnom... Jó kifogást. – Úgyhogy, ja, Zayne jön értem.

Szorosabban fogta át a derekam.

– Talán be kéne mutatkoznom neki.

– Na, nem hinném, hogy az jó ötlet.

Elvigyorodott.

– Szerintem meg zseniális ötlet.

Kibontakoztam az öleléséből, felültem, és megigazítottam a pólómat. Egy másodperccel később Roth keze már az arcomra simult. Észre sem vettem, hogy felült.

– Gyönyörű vagy így: kipirulva és tágra nyílt szemmel.

A szívem hülye kis táncot járt.

– Hiába is hízelegsz, nem fogom hagyni, hogy találkozz Zayne-nel.

Leeresztette a kezét, és elhúzódott.

– Francba, most találhatok ki új tervet.

Felálltam az ágyról, és az ajtó felé hátráltam.

– Most már tényleg vissza kell mennem a suliba.

Roth óriási, beletörődő sóhajt hallatott, aztán ő is felkelt, és karját a feje fölé emelve kinyújtózott. Nadrágja olyan mélyen ült, hogy ezúttal még többet láttam a sárkánytetkója farkából, és megcsodáltam az ujjnyi bemélyedést a csípője mentén.

Észrevette, hogy bámulom.

– Min legelteted így a szemed?

Laza, semmitmondó pillantást akartam vetni rá, de aztán végül csak bámultunk egymásra, tök ciki volt. Minden megváltozott kettőnk között, bár nem tudtam volna meghatározni ennek pontos pillanatát, sem azt, hogy igazából mit is jelent. De később, amikor kiléptem a suli kapuján, mintha egész nap odabent lettem volna, és elindultam Zayne kocsija felé, rádöbbentem két dologra.

Először is arra, hogy valószínűleg nem fog egyhamar elmúlni a furcsa érzés, ami elfog, valahányszor Rothra gondolok. Másodszor pedig arra, hogy totálisan megfeledkeztem az eredeti indokról, amiért felmentem Roth lakására, méghozzá abban a pillanatban, amint ajka olyan gyengéden az enyémhez ért. Tudtam, hogy ha így folytatjuk, nagyon nagy bajban leszünk.

Az ezt követő héten egész normálisan mentek a dolgok. Mármint, a normális új értelmében, vagyis hogy egy pokolfajzattal jártam egy osztályba, és minden szabad percemben egy démoni könyvet próbáltam megtalálni. Roth meg én vagy átsiklottunk a nyilvánvaló válasz fölött, vagy mindkettőnk agyilag zokni volt, mert semmire sem jutottunk. Az egész démoni zűrt leszámítva jó volt, hogy Zayne vitt suliba és haza. Elijah-t és a társait azóta sem találták meg, senki sem hallott felőlük. Nem tértek vissza a klánjuk felségterületére, és Zayne úgy gondolta, hogy még mindig a város közelében ólálkodnak. A szívem mélyén tudtam, hogy még nem szabadultam meg Elijah-tól, de nem ő volt a legnagyobb bajom. Minden eltelt nappal úgy éreztem, hogy kifutunk az időből. Biztos voltam benne, hogy hamarosan újabb démontámadás ér. Egyfolytában ettől paráztam.

Csütörtökön ebédnél Sam lerakott elém egy újságot. A szalagcím azt harsogta: „ŐRZŐK: MENJENEK VAGY MARADJANAK? Megszólal az Isten Gyermekeinek Egyháza ”

Undorodó sóhajjal kaptam fel az újságot, és átfutottam az oldalt. Az Isten Gyermekeinek Egyháza időről időre tiltakozást szervezett az őrzők ellen, és ezzel mindig bekerült a hírekbe. Azóta csinálták ezt, mióta csak az emberek tudomást szereztek az őrzők létezéséről

Rothból csak úgy sugárzott a derű, miközben átlesett a vállam fölött, hogy elolvassa a cikket. Újabban velünk szokott ebédelni, már ha éppen nem lógtunk a suliból, hogy megpróbáljuk kiokoskodni a látnok szavait, vagy kideríteni, milyen démon áll az egész ügy mögött.

– Az őrzőknek most már tényleg muszáj lesz nyilatkozniuk - mondta Sam. – Különben az ilyen idióták előbb-utóbb máglyán akarják majd elégetni őket.

– Mi baj van egy jó kis öröm tűzzel? – poénkodott Roth, és megbökött a térdével az asztal alatt.

Lábon ütöttem.

Sam átnyúlt az asztal fölött, és elvett egy marék sült krumplit a tányéromról.

– Na, mit szólsz ehhez a hülyeséghez? – kérdezte.

– Á, magasról teszek rá. – Visszaraktam az újságot az asztalra.

Stacey odahajolt hozzám, és lenézett a cikkre.

– Mi a franc? – hördült fel, miután beleolvasott. – Azt állítják, idézem: „Az őrzők pontosan úgy néznek ki, mint a mennyből kivetett lények, akiket a pokolba száműztek. Valójában bűnösök, akik szenteknek álcázzák magukat.” Na jó, milyen drogokat tolnak ezek, és én hol szerezhetek belőle?

– Nézd! – mutatott Roth a harmadik bekezdésre, miközben a derekamra csúsztatta a kezét. Annyit tapizott, hogy a fél suli úgy gondolta, együtt járunk. Én viszont egyáltalán nem voltam biztos benne. Nem tisztáztuk Roth-tal, hányadán állunk. – Isten Gyermekeinek Egyháza szerint az őrzők az apokalipszis előfutárai. Király.

Sam felhorkant.

– Baromira ki leszek akadva, ha eljön az apokalipszis, és  nincs egyetlen árva zombi se!

Roth elhúzta a kezét a derekamról, és már válaszra nyitotta volna a száját, de gyorsan beléfojtottam a szót.

– A fanatikusok totál zakkantak.

Sam Stacey-re pillantott.

– Megeszed még a sült krumplidat?

– Na, szép, tőle bezzeg megkérdezed! – Megragadtam Roth kezét, ami fölfelé kúszott a combomon. – Az én tányéromról meg csak úgy pofátlanul lopkodsz.

Sam elpirult, a szemüvegét igazgatta.

– Tudtátok, hogy az átlagos felnőtt kétszáz kalóriát éget el  harmincpercnyi szex során? – Amint kibökte ezt, céklavörös lett a képe, és elkerekedett a szeme. – Nem is értem, hogy ezt miért mondtam.

A szám elé kaptam a kezem, próbáltam magamba fojtani a vihogást, de nem sikerült.

Stacey-nek leesett az álla.

Roth felvonta mindkét szemöldökét.

– A szexen jár az eszed, öcsi?

Sam motyogott valamit, és megköszörülte a torkát.

– Na mindegy, ti tudtátok, hogy a banán radioaktív?

– Hűha! – Stacey a fejét csóválta, de elvigyorodott. – Te aztán mindenről tudsz mindent.

– Ja, ez a banános dolog tényleg... – Egyszeriben kihúztam magam a széken, mintha karót nyeltem volna. Roth értetlen pillantást vetett rám, de nem zavartattam magam. Sam tényleg mindenről tudott mindent. Ez hogy nem jutott eszembe idáig? Úgy öntött el az izgalom, akár a szökőár. – Figyelj csak, Sam, hallottam a minap egy rejtvényt a rádióban, és azóta is bosz-szant, hogy nem tudok rájönni a megoldásra.

A fiú szemében érdeklődés csillant.

– Lökjed!

– Oké. Szerintem egy bizonyos helyre utal itt, a városban, ahol kettéválik valami monolit. – Végre Roth is vette a lapot, én pedig alig bírtam magammal, olyan izgatott voltam. – Nem tudod, hogy ez hol lehet?

Sam pár pillanatig csak bámult rám, aztán elnevette magát, és a fehér asztalra csapott.

– Szórakozol velem?

Nem értettem, mi olyan vicces ebben.

– Nem, ez komoly.

Roth felkapta a műanyag villáját.

– Hajói sejtem, rájöttél, hol lehet ez a hely...

– Még szép! Ki ne tudná megfejteni ezt? Hiszen tök nyilvánvaló a megoldás! Ezt még egy hülye is... – Sam elhallgatott, amikor meglátta, hogy Roth menten hozzávágja a villát. – Na jó, talán mégsem annyira nyilvánvaló.

– Sam! – türelmetlenkedtem.

Följebb tolta az orrán a szemüvegét.

– Figyu, direkt azért fogalmazták meg ilyen homályosan, hogy megnehezítsék a válasz kitalálását. Szóval tiszta sor, hogy a megfejtés titka a szavak megfelelő értelmezése. Mit jelent tulajdonképpen a monolit? Óriási kőtömb, mint például egy oszlop vagy obeliszk. Ez utalhat valamilyen szoborra vagy emlékműre. És azt, hogy úgymond kettéválik, szintén többféleképpen lehet értelmezni. Jelentheti például, hogy megkettőződik, azaz tükröződik. Szóval valójában egy olyan helyet kell keresnünk, ahol egy monolitszerű emlékmű visszatükröződik. És mind tudjuk, hogy az egyedül hol lehet ebben a városban,

– Haver! – meredt rá bosszúsan Stacey. – Nem mind tudjuk.

Sam felsóhajtott.

– Tényleg a szátokba kell rágnom a megoldást? Természetesen a Washington-emlékműről van szó. Az obeliszkről, amit visszatükröz a... tükörmedence. Na? Ugye, hogy eléggé nyilvánvaló?

– Nyilvánvalóan nem – motyogta Roth.

Legszívesebben megöleltem volna Samet.

– Istenkirály vagy! Köszönöm szépen!

– Tényleg istenkirály vagyok – vigyorgott Sam. – Tudom jól.

Rothra sandítottam, és felkaptam a tálcámat.

– Csá, srácok, majd irodalmon találkozunk!

– Oké – motyogta Stacey, továbbra is Samet bámulva.

Lefogadtam volna húsz dolcsiba, hogy a barátnőm fejében még mindig annak a bizonyos kétszáz kalóriának az elégetése jár. Roth meg én visszavittük a tálcánkat, aztán beosontunk a régi lépcsőházba, ahol rozsdás volt a korlát, és mállott a festék.

– Nagyon remélem, hogy azért vagyunk itt, mert ki akarod próbálni azt a kalóriaégetős dolgot – szólt Roth.

Szúrós szemmel néztem rá.

– Nem, dehogy. Hiába is reménykedsz.

– Hát, egy próbát megért, nem igaz?

– Most már tudjuk, hol van a Lemegeton. – Hátralöktem a hajamat. – Istenem, el se hiszem, hogy nem jöttünk rá magunktól! Na, mindegy, ez akkor is pozitív.

– Tudom. – Elkapta egy elszabadult hajtincsemet, amivel babráltam, és az ujja köré csavarta. – De nekem tényleg nagyon tetszik ez a kalóriaégetős ötlet.

A kezére csaptam.

– Roth!

– Jól van, na. – Ismét elkapta a rakoncátlan hajtincset. – Ki gondolta volna, hogy az a sok haszontalan infó, amivel Sam teletömi a fejét, egyszer még... hasznos is lehet?

– Bizony ám – nevettem. – Most már csak a teliholdra van szükségünk.

– Mázlink van. Szombaton telihold lesz.

Elhúztam a számat.

– Hogy a csudába tudtad ezt csak így, fejből?

Roth maga felé húzott.

– A démonok totál rá vannak hangolódva a holdállásra.

A mellkasára nyomtam a kezem, hogy egy kicsit távol tartsam magamtól.

– Ez a legnagyobb hülyeség, amit életemben hallottam.

Roth elvigyorodott.

– Akarod hallani a legnagyobb királyságot?

Halvány fogalmam se volt róla, mit készül mondani. Felemeltem a fejem, és a szemébe néztem.

– Mi az?

– Hmm? – Még közelebb nyomult hozzám, én pedig elhúzódtam pár centit. – Ja, igen. Emlékszel, miről próbáltál meggyőzni a minap a lakásomon?

A hátam a betonfalhoz ütközött.

– Arról, hogy nem csak egy újabb Roth vagy.

Roth elengedte a tincsemet, és helyette az államhoz érintette az ujjait. Mintha áram futott volna át rajtam, egészen a lábujjaimig. Hátradöntötte a fejemet, és pajkos mosollyal nézett le rám.

– Miután azt mondtam, hogy szinte nem is vagyok valódi.

– Emlékszem.

Vigyorogva hajolt előre. Megpróbáltam összeszorítani a lábamat, ám combja az enyéim közé ékelődött.

– Azt hiszem, bizonyos szempontból nagyon is valódi srác vagyok

Jaj, édes istenem...

Becsöngettek. A hang mintha nagyon messziről szólt volna.

– Roth...

– Mi az? – Lehajtotta a fejét, és orrát az enyémhez dörgölte.

Ajka csupán centiméterekre volt a számtól. Testünk egymáshoz simult, és minden ponton, ahol Roth hozzám ért, fellángoltak az idegeim. O elfordította a fejét, ajka az arcomon vándorolt, egészen a fülcimpámig. Finoman harapdálta az érzékeny bőrt. Felhördültem, és a pólójába markoltam. Roth erre eleresztett, és hátralépett. – Ne vond már el a figyelmem!

Tárva maradt a szám.

– Még hogy én? Nem is csináltam semmit. Te...

– Nem tehetek róla, hogy ennyire ellenállhatatlan vagy. -Fülig ért a vigyora. – Na, de térjünk vissza a lényegre!

Viszketett a tenyerem, hogy lekeveijek neki egyet. Karba tettem a kezem.

– Ja, térjünk vissza a lényegre.

– El tudok menni a könyvért szombaton.

– Veled megyek – közöltem.

Roth felsóhajtott.

– Tudtam, hogy ezt fogod mondani, de van ezzel egy kis gond. Mégis hogyan fogsz kijutni egy gorgó főhadiszállásról az éj szaka közepén?

– Ki tudok szökni. – Sokatmondó pillantása láttán felnyögtem. – Jól van, na. Valószínűleg nem tudok kiszökni, de megpróbálhatom rávenni őket, hogy hagyjanak Stacey-nél aludni aznap éj szaka.

– És szerinted tényleg meg fogják engedni?

– Nem tudom. – Megigazítottam az iskolatáskám pántját. – De legalább egy próbát megér.

Roth nagyot fújt.

– Oké. Próbáld meg! Majd SMS-ezz, hogy mire jutottál. – Kinyitotta az ajtót, aztán rám sandított. – Azért még képes vagy órára menni, vagy túlságosan levettelek a lábadról?

Felnyársaltam a szememmel, és elvonultam előtte.

– Egyáltalán nem vettél le a lábamról. És túl nagy az arcod.

– Van rajtam más is, ami jó na...

– Jaj, fogd már be, Roth! Nem érdekel! – csóváltam a fejem. – Majd szólok, hogy mi a helyzet.

Roth bevette magát a diákok sűrűjébe, én pedig órára mentem. Hazudtam neki. Totál levett a lábamról.

19. FEJEZET

MÁR TIZEDSZERRE MENTEM EL ABBOT dolgozószobájának csukott ajtaja előtt. Tudtam, kisebb csoda kéne ahhoz, hogy megengedje, hadd aludjak Stacey-nél szombaton. Bár az őrzők nem tudtak a gyötrő démonok felbukkanásáról, ráadásul azóta nem ért engem újabb támadás, igencsak kételkedtem benne, hogy Abból engedne házon kívül éjszakázni.

De muszáj volt megpróbálnom.

Zayne befordult a sarkon, és megállt, amikor észrevett. Láthatóan edzésből jött, szürke pólója átizzadtan tapadt karcsú derekához. Elvigyorodott.

– Te meg mit csinálsz itt, Laylababa?

– Várom, hogy Abbot végezzen a megbeszélésével Nicolaijal meg Geoff-fal. – A tölgyfaajtóra pillantottam, szuggeráltam, hogy nyíljon ki. Mivel nem történt semmi, lehuppantam a lépcső legalsó fokára. – Már ezer éve várok.

– Mióta vannak odabent?

– Azóta, hogy befejeztük a vacsorát. – Arrébb húzódtam, hogy elférjen mellettem. – Apád mostanában sokszor tart megbeszélést zárt ajtók mögött.

Zayne leült, és a térdére könyökölt.

– Ja.

– Nem tudod, miről van szó? – sandítottam rá.

– Nem – nevetett halkan. – Apám mesterkedik valamiben,  de fogalmam sincs, mi az.

Borzongás futott át rajtam. Reméltem, hogy bármiben mesterkedik is Abbot, annak semmi köze hozzám.

– Minden oké veled? – kérdezte Zayne, és megbökte a lábamat a térdével.

– Naná, persze. – Mosolyogva félresöpörtem a hajamat az  arcomból, és a vállam fölött csavargattam. – És veled?

A homlokát ráncolta.

– Minden okés.

Egy pillanatra a szemébe néztem, bólintottam, aztán ismét a dolgozószoba ajtajára meredtem. Mióta csak Petr megtámadott, Zayne és köztem más lett a helyzet. Mintha egyfolytában feszülten figyelt volna, arra várva, hogy előbb-utóbb úgyis hisztérikusan összeomlók... vagy letérek a helyes útról, és nekiállok mindenkiből kiszívni a lelket magam körül. Bár lehet, hogy túlreagáltam a dolgot. Zayne talán csak aggódott értem.

– Valahogy más vagy.

Görcsbe rándult a gyomrom a váratlan megjegyzéstől.

– Tessék?

Zayne oldalra döntötte a fejét.

– Egyszerűen csak másmilyennek tűnsz... nekem.

Erre már az egész testemen eluralkodott a dermesztő görcs, alig kaptam levegőt.

– Hogy érted?

– Nehéz megmagyarázni. – Megint elnevette magát, de bizonytalanul. – Még magamnak se bírom pontosan megfogalmazni. – Keze a vállamon nyugvó hajtincsekre tévedt. Nem  húzgálta vagy csavargatta meg őket, ahogy szokta. A tincsek közé fúrta az ujjait, finoman cirógatta a hajamat, én pedig megdermedtem. – Talán egyedül én látom így.

Egyszeriben eszembe villant egy csomó kép Rothról: a csókunk a parkban és az azt követő összes többi. Ugyanis az egyéb titkaimat leszámítva az egyetlen dolog, ami megváltozott rajtam, az a tény volt, hogy végre... Végre megcsókolt valaki. De nyilván nem erről volt szó. Elvégre Zayne ezt nem tudhatta. Nem volt a homlokomra írva, vagy ilyesmi.

Jaj, istenem, vagy Zayne talán mégis tudhatta valahogy? O mintha mindent tudott volna.

A fejemet ráztam, mire a keze visszaesett a vállamra.

– Nem változtam, ugyanaz a béna...

– Nem vagy béna. – Megszorította a vállamat. – Soha nem is voltál béna.

Rámosolyogtam, megpróbáltam oldani a hangulatot

– Hát, pedig sokkal bénább vagyok, mint...

– Ne! – Zayne a fejét csóválta. – Utálom, amikor ilyeneket mondasz magadról. És azt még jobban utálom, hogy tényleg el is hiszed.

Kinyitottam a számat, de a torkomra forrt a tiltakozás, mintha megkukultam volna. Zayne-t rengeteg minden különböztette meg tőlem. Néha úgy tűnt, mintha egymás éles ellentétei volnánk. Úgy tört rám a kishitűség, mint egy hívatlan, pokolba kívánt vendég. Nem voltam Zayne-hez fogható. Tudtam, hogy soha nem lehetek olyan, mint ő, akárhogy próbálkozom is. Izzy és Drake már kétévesen képesek voltak átváltozni, nekem pedig még mindig nem ment, hiába töltöttem be a tizenhetet. Elfordítottam a fejem, gondolatban sorra vettem a hibáimat, és arra jutottam, hogy felhalmozva magasabbra érnének, mint a Washington-emlékmű obeliszkje.

Furcsának találtam, hogy ha Roth-tal vagyok, a gondolataim nem szoktak erre az elkeserítő útra tévedni.

Zayne motyogott valamit, aztán görnyedt vállamra fektette a kezét. Közelebb húzott magához, az oldalához szorított, és a fejemen nyugtatta az állát. Lehunytam a szemem, beszívtam üdítő mentaillatát. így maradtunk, amíg meg nem hallottam, hogy súlyos léptek közelednek a csukott ajtóhoz.

Elhúzódtam Zayne-től, ügyet sem vetettem a hátamon futkosó hidegre, és felálltam. Nicolai meg Geoff léptek ki elsőnek a helyiségből, és rám kacsintottak, mielőtt elindultak a lépcső alatti ajtóhoz, ami a föld alatti létesítménybe vezetett. Abbot megállt az ajtóban, és a fiára meg rám pillantott.

– Ha jól sejtem, egyikőtök vagy mindkettőtök rám vár.

– Én. – Odaléptem hozzá, a hátam mögött tördeltem a kezem, idegesebb voltam, mint egy jól felhizlalt pulyka karácsonykor. – Szeretnék egy szívességet kérni.

Karba tette a kezét.

– Vagyis, igazából nem is szívesség kellene. Inkább engedély. – Vér szökött az arcomba. Abbot előtt valamiért mindig hebegő-habogó idiótává váltam. Hátrapillantottam, és láttam, hogy Zayne érdeklődve figyel, még mindig a lépcsőn ülve. Fel sóhajtottam. – Nagy bioszdogát írunk hétfőn. – Hazugság. – És mivel azóta sem történt újabb démontámadás... – Hazugság. - Azt reméltem, hogy talán szombaton átmehetnék Stacey-hez tanulni, és nála is aludhatnék.

Hazugság hazugság hátán.

Mielőtt Abbot válaszolhatott volna, Zayne közbeszólt.

– Azért nem történt újabb támadás, mert nem mentél olyan  helyre, ahol kitetted volna magad a veszélyének.

Hát, izé...

Olyan pillantást vetettem rá, ami azt üzente, hogy kinyírom, ha nem fogja be.

– Ha Zayne elvisz engem Stacey-hez, akkor biztos, ami  biztos, körülnézhet a környéken...

– Na, álljon meg a menet! – A srác a másodperc törtrésze  alatt talpon termett. – Engem aztán ne keverj bele ebbe az őrültségbe! A történtek után szóba se jöhet, hogy házon kívül éjszakázz.

A homlokomat ráncoltam.

– Nem rémlik, hogy tőled kértem volna engedélyt.

Bosszús tekintete tükrözte az enyémet.

– A jelen körülmények között még csak fel sem kéne vetned ilyesmit.

Mély levegőt vettem, és visszafordultam Abbothoz.

– Kérlek szépen! Tényleg muszáj lenne együtt tanulnom  Stacey-vel, és...

– Én segíthetek neked tanulni – szólt közbe Zayne, és csípőre tette a kezét.

– Nem, dehogyis segíthetsz. Te nem jársz velem egy órára.

Oldalra hajtotta a fejét.

– De hát én is tanultam bioszt, és valószínűleg sokkal többet tudok, mint amit eddig tanítottak nektek a gimiben.

Utánoztam a pózát.

– Hát, koszi a kioktatást, de mi Stacey-vel kénytelenek vagyunk pontosan abból készülni a dolgozatra, amit a vacak ginünkben tanítottak nekünk. – A tőlem telhető legártatlanabb szemet meresztettem Abbotra, és másodpercekre voltam attól, hogy könyörögni kezdjek. – ígérem, hogy amint valami gyanúsat vagy furát látok, riasztom az egész klánt. Nem fogok...

– Egyáltalán nem tartasz attól, hogy veszélybe sodrod a barátnődet? – kérdezte Zayne, és a fenébe is, legszívesebben lecsaptam volna, mint a taxiórát. – Layla, térj már észhez!

– Mi lenne, ha te térnél végre észhez? Nem rostokolhatok  örökké a házban, ha nem vagyok épp suliban! Azt akarod, hogy megbukjak?! – Jó, ez kicsit durva volt, de végső kétségbeesésemben már csak ez jutott eszembe. – Mert meg fogok bukni, ha nem készülhetek fel rendesen a dogákra.

– Senki sem akarja, hogy megbukj, Layla – mondta Abbot sóhajtva. Két ujja közé csippentette az orrnyergét, mint mindig, ha Zayne meg én gyerekesen veszekedtünk előtte, ám a tekintete ravaszul csillogott. – Nem hinném, hogy olyan rossz ötlet, ha a barátnédnál alszol szombaton.

– Tényleg? – visítottam.

– Micsoda?! – kiabálta velem egyszerre Zayne.

Abbot összevont szemöldökkel pillantott a fiára, aztán ismét rám nézett.

– Igen, szerintem nem lesz semmi gond. Fontos, hogy eleget tanulhass, és nyilván szeretnél négyszemközt lenni egy kicsit a barátnőddel. – Nyomatékosabb lett a tekintete. – Pláne mindazok után, ami történt.

Letaglózott a megdöbbenés. Abbotot tuti, hogy elrabolták az ufók, és átmosták az agyát. El sem hittem, hogy milyen könnyen ment ez, de volt annyi eszem, hogy ajándék lónak ne nézzem a fogát.

– Köszönöm szépen! – mondtam gyorsan, ám erőt vettem magamon, és nem rohantam oda Abbothoz, hogy megölelgessem.

– Szerintem ez akkor sem jó ötlet. – Zayne hangjából sütött a döbbenet.

– Hát, az valóban jó ötlet, hogy te vidd el Laylát Stacey-hez, én másnap is te hozd haza, ha már ennyire félted őt. – Abbot lepöckölt egy szöszt a nadrágjáról. – És Layla tudja, hogy azonnal szólnia kell nekünk, ha bármi történne.

Hevesen bólogattam, de szörnyen rosszul éreztem magam, amiért hazudtam nekik. Pláne, mivel Zayne-nek az arcára volt írva az aggodalom, miközben nagy puffanással a vajszínű falnak dőlt. Egyedül az vigasztalt, hogy a jó ügy érdekében titkoltam előlük az igazat. Ennek muszáj volt jóvátennie a hazudozásomat.

Abbot elhagyta a folyosót, én pedig megfordultam, hogy a szobámba iszkoljak Zayne elől. De elkapta a karomat, mielőtt feltehettem volna a lábam a legelső lépcsőfokra.

– Szerintem ez akkor is irtó rossz húzás – makacskodott.

– Nem lesz semmi baj. Esküszöm.

– Nagyon nem tetszik ez nekem.

– De hát te fogsz elvinni és hazahozni. – Kiszabadítottam a karomat. – És gondoskodni fogsz róla, hogy ne történhessen semmi baj.

Zayne gyanakodva húzta össze a szemét.

– Te sántikálsz valamiben.

Elszorult a szívem, és gyorsan följebb léptem egy fokkal.

– De jó is lenne, ha sántikálnék valamiben! De sajna nem olyan izgi az életem.

– Tényleg? – Fellépett a legalsó fokra, így megint fölém tornyosult. – Mondd csak, felkészült valaha Stacey rendesen egy dogára?

Francba, kellett nekem olyan sokat mesélni neki Stacey-ről meg a suliról! De nem hagytam magam.

– Hát, pontosan ezért tanulok vele. Azzal, hogy segítek neki, magamon is segítek.

Zayne felhorkant.

– Összevissza kamuzol.

– Nem is! – Mellbe böktem. – Ugyan mi mást csinálnék  ahelyett, hogy Stacey-vel tanulok? Nincs olyan buli, ahova engem is meghívnának. – Irtó nagy szemétség volt kijátszanom Zayne sajnálatát. – És ugyebár az is nyilvánvaló, hogy nem egy pasival akarok titokban találkozni.

– Layla...

– Csak tanulni fogok Stacey-vel. Ennyi.

Bosszúság suhant át az arcán, mintha már előre megbánta volna a dolgot.

– Nagyon rossz kislány vagy.

Rávigyorogtam, és felrohantam a lépcsőn, hogy SMS-ezzek Rothnak, miszerint mehet a menet szombaton.

Stacey lelkesen vállalta, hogy az alibim legyen, mialatt én „Roth-tal randizom”, és emiatt is eléggé vacakul éreztem magam. Nem azért, mivel elterelésnek használtam őt, hanem mert sokkal, de sokkal izgatottabb volt a kelleténél, amiért egy fiúval „töltöm az éjszakát”. Pedig valójában nem is randizni mentünk, ráadásul eszem ágában sem volt az egész éjszakát Roth-tal tölteni (ennek a puszta gondolatától is röhögőgörcsöt és frászt kaptam). Néha úgy tűnt, mintha Stacey-t jobban izgatná, mikor lesz végre pasim, mint engem.

Zayne szombat este nem sokkal hét előtt rakott ki Stacey-ék sorházánál. Megvárta, amíg bementem, utána pedig a nappali ablakából figyeltem, ahogy tett még néhány kört a környéken. Amikor már ötödszörre haladt el a sorház előtt, grimaszt vágtam.

– Bizti, hogy nem tudja, mire készülsz? – kérdezte Stacey, aki a karjában tartotta a kisöccsét. Az anyukájuk nem volt otthon, mint kiderült, randira ment a pasijával. Ez épp kapóra jött nekünk. – Vagy totál átment zaklatóba?

– Csak aggódik értem, és kicsit túlzásba viszi. – És ez nagyon-nagyon idegesítő volt. – De szerintem most már végzett.

Stacey leültette az öccsét a kanapéra, és felvont szemöldökkel nézett rám.

– Szóval... Nem fogsz átöltözni?

Feléje fordultam, és lenéztem magamra.

– Mi bajod van a farmerral és a hosszú ujjú felsővel?

– Még kérded? – Stacey sóhajtott, és felkapott egy kis  plüsselefántot. – A helyedben én a létező legkevesebbet viselném.

– Nekem jó így. – Úgy gondoltam, nem lenne jó ötlet egy szál semmiben nekiindulni, hogy megszerezzük a könyvet, a ki tudja, milyen rejtekhelyéről. Bár tény, hogy Roth valószínűleg nagyon is jó ötletnek tartotta volna. – Szerintem helyes ez a szerelés

– Uncsi – jelentette ki Stacey, és meglengette a játékot az öccse orra előtt, aki erre kacagni kezdett. – De komolyan, iszonyú uncsi.

Tényleg? A felsőm ujját húzgáltam, aztán vállat vontam. Teljesen mindegy volt, hogy unalmas-e a szerelésem vagy sem. Odamentem az iskolatáskámhoz, és előhalásztam a mobilomat. Roth valamikor megkaparinthatta a telefonomat, ugyanis átírta benne Zayne nevét Vízköpőre, a saját számát pedig Dögös Démon néven tüntette fel. Ekkora egy hülyét!

Elvigyorodtam.

Gyorsan küldtem neki egy SMS-t, hogy kész vagyok, majd visszafordultam Stacey-hez. Mostanáig úgy tartotta a kicsi előtt a játékot, hogy pont ne érhesse el. Végre odaadta neki.

– Meg kell mondjam, büszke vagyok rád – közölte velem. – Amiért titokban ellógsz randizni egy fiúval, mint egy normális kamasz lány.

Grimaszoltam.

– Ilyesmire is csak te lehetsz büszke.

Stacey odajött hozzám, és lesimította a hajamat. Ma teljesen megvadultak a fürtjeim.

– Ez olyan, mint egy átmeneti rítus. ígérd meg, hogy holnap reggel felhívsz, és mindent elmesélsz! Tudni akarom az összes részletet, és ajánlom, hogy egyik szexisebb legyen, mint a másik!

– Még ma este visszajövök – löktem el a kezét.

– Ja, persze – felelte. Autóduda harsant a sorház előtt, és  Stacey szeme elkerekedett. Följebb rántotta a felsőm szegélyét, hogy kilátsszon a hasam egy vékonyka csíkja, majd az ajtó felé lökött. Itt hagytam nála az iskolatáskámat. Valójában úgysem terveztem tanulást ma estére. – Nem fogok egész éjszaka virrasztani.

Visszahúztam a felső szegélyét, és szúrós szemmel néztem rá.

– Ajánlom, hogy beengedj éjjel!

Kacsintott, és kinyitotta az ajtót. Roth ezüstszínű Porschéja a ház előtt dorombolt. Amikor előbukkant a sötétített üveg mögül, Stacey integetett neki.

– Most pedig nyomás, tegyél ki szépen magadért!

– Mégis hogyan? – értetlenkedtem.

Stacey felvonta a szemöldökét.

– Találd ki! Ne feledd: csak egyszer lehetünk fiatalok és felelőtlenek. Márpedig ez a rosszfiú a tökéletes pasi arra, hogy fiatal és felelőtlen legyél vele.

– Hogy te milyen perverz vagy! – Gyorsan megöleltem, és elhagytam a házat, mielőtt Stacey még Rothnak is a lelkére kötötte volna, hogy tegyen ki magáért.

Lesiettem a lépcsőn, és megálltam a járdán, hogy meggyőződjek róla, biztosan nem érzem-e őrzők jelenlétét. Egyet sem érzékeltem a közelben, így megkönnyebbülten sóhajtottam fel. Még csak az hiányzott volna, hogy Zayne-nek most jusson eszébe errefelé járőrözni

Roth elvigyorodott, amikor beszálltam az anyósülésre.

– Miért ilyen vörös a képed?

Néha utáltam Stacey-t.

– Csak úgy – motyogtam. – Hova megyünk?

A randi látszatának fenntartása érdekében órákkal a telihold felkelte előtt jöttünk el Stacey-től, így még nem volt elég késő ahhoz, hogy körülnézzünk a tükörmedencénél.

– Gondoltam, megvacsizunk valahol, aztán elmegyünk  hozzám. Azzal csak eltelik pár óra.

A bőrülés szélét szorongatva, az idegességtől görcsölő hassal bólintottam. Végül egy kínai étterembe mentünk, néhány saroknyira Roth lakásától. Észrevettem pár ártót, sőt még egy pózolót is. Minden önuralmamra szükségem volt, hogy ne jelöljem meg a pózoló démont, amivel nemcsak a pokolfajzatok, hanem az őrzők figyelmét is felhívtam volna magamra.

Miután Roth felvitt a lakására, berakta a hűtőbe a kis dobozkákba csomagolt éttermi maradékot, aztán lerúgta a cipőjét. Nem igazán tudtam, mit csináljak, végül leültem az ágy szélére. A kiscicák összebújtak a zongora tetején, egyetlen kis gombócot alkotva.

Roth a falnak dőlt, halvány mosoly játszott az ajkán.

– Ideges vagy – jelentette ki.

– Nem, dehogyis.

Elnevette magát.

– Ki tudom szagolni rajtad az idegességet, Layla. Nem tagadhatod le.

Hát, jó. Felhúztam a térdemet a mellkasomhoz, és átkaroltam a lábamat

– Miért, te egyáltalán nem vagy ideges? Mi lesz, ha nem  találjuk meg a könyvet? Vagy ha megtaláljuk, de nem tudjuk megszerezni? Kétlem, hogy képesek leszünk csak úgy besétálni oda, ahol őrzik, és simán felkapni.

– Én nem erre gondoltam. – Ellökte magát a faltól, és odajött hozzám. Leült mellém, és az ágyra támaszkodott csupasz lábfejem közelében. – De hogy válaszoljak a kérdésedre: nem, egyáltalán nem vagyok ideges. Nem számít, mivel találjuk szemben magunkat, biztosan el tudok bánni vele.

– Hű, de különleges valaki! Nem vagy egy kissé elbizakodott?

– Mindenféle szempontból különleges vagyok, de ezt már úgyis tudod. – Előrehajolt, és a térdemen nyugtatta az állát. – Igazából azért vagy ideges, mert itt vagy velem.

Így, hogy ilyen közel volt hozzám, nem bírtam jó hazugságot kiutálni.

– Ideges leszek tőled.

Felült, és alig hagyott helyet kettőnk között, miközben telt ajka lassan mosolyra húzódott.

– Van is rá okod.

– Hát, ez aztán megnyugtató – ironizáltam. Legszívesebben hátradőltem volna, de erőt vettem magamon, és nem mozdultam.

Roth halkan kuncogott, aztán felállt. Odament a polchoz, kihúzott egy DVD-t, majd hátrapillantott rám.

– Megnézzünk egy filmet?

Kábán bólintottam.

Miután Roth berakta a DVD-t, leheveredett mellém az ágyra, és elnyújtózott, akár egy lustálkodó macska a napsütésben. Elindult a film, ismerősnek tűnt

– Az ördög ügyvédje? Komolyan? – kérdeztem.

Roth vigyorgott.

– Érdekes választás – sóhajtottam, és a fejemet csóváltam.

– Csak nézd, és élvezd!

Akárhogy is próbáltam, alig bírtam a filmre összpontosítani. Miközben egyfolytában az éjjeliszekrényen lévő órát lesegettem, illetve igyekeztem tudomást sem venni Rothról, pattanásig feszültek az idegeim. Egyre csak az járt a fejemben, amit Stacey mondott. Nem könnyítette meg a helyzetem, az tuti, de attól még bizonyos szempontból igaza volt. Az ember tényleg csak egyszer lehet fiatal és felelőtlen

És igazán limitált volt azoknak a köre, akikkel én fiatal és felelőtlen lehettem.

Rothra sandítottam, tekintetem megakadt lehetetlenül hosszú szempilláján. Résnyire húzta össze a szemét, pillái legyezőként terültek szét. Hamvas arcának széles íve mintha könyörgött volna, hogy érintsem meg. Ajka kissé elnyílt. Alig észrevehetően megcsillant a nyelvébe fúrt piercing. Eszembe jutott, ahogy a hűvös, sima fém a nyelvemen siklott, és szorosan lehunytam a szemem.

Ez a rosszfiú tényleg tökéletes pasi volt.

Az idegeimre mintha csomót kötöttek volna, a szívem őrülten kalapált. Azt sem tudtam, hogy mit képzelek, vagy mit művelek, de mély levegőt vettem, és addig fészkelődtem, míg az oldalamon nem feküdtem Roth mellett. Volt köztünk egy kis hely, mégis úgy bizsergett a testem, mintha egymáshoz értünk volna.

Kinyitottam a szemem, és igyekeztem a tévére koncentrálni. Keanu éppen most állt be az ördög ügyvédjének. Hajói emlékeztem, ennek nagyon nem lett jó vége. De csak kábé egy percig bírtam a filmre figyelni, utána megadtam magam az egyre erősebb vágyakozásnak, ami nem hagyott nyugodni.

Közelebb ficánkoltam Rothhoz, hogy egymáshoz simuljon a combunk. Roth egészen addig a pillanatig normálisan vett levegőt, most viszont mintha elakadt volna a lélegzete. Felvonta egyik sötét szemöldökét.

Még mindig nem igazán tudtam, mit csinálok, sem azt, hogy miért érzek így. Talán csak arról volt szó, hogy életemben egyszer úgy akartam viselkedni, mint egy normális kamasz lány? Fiatal és felelőtlen akartam lenni? Vagy inkább meg akartam feledkezni arról, amire készültünk, és a nagyon bizonytalan jövőről?

Vagy szimplán csak az volt az oka, hogy akarom Rothot?

Abban a pillanatban, amint megfogalmazódott bennem a kérdés, le sem tagadhattam, hogy ez az igazság. Hideg futott végig a hátamon, aztán továbbterjedt a karomra és a lábamra. Ez nem csupán arról szólt, hogy Rothot képes voltam megcsókolni. Volt valami ebben a fiúban, ami hatott rám, az egész lényemre. Olyasmit váltott ki belőlem, amit őelőtte talán még soha nem éreztem.

Felemeltem a kezemet, mielőtt felfogtam volna, mit csinálok. A hasára tettem, közvetlenül a mellkasa alá. Nem mozdultam. Roth sem mozdult. Mindketten a tévét bámultuk, de tudtam, hogy egyikünk sem figyel igazán a filmre.

– Layla. .. – mordult a fiú mélyen.

Beleborzongtam a hangjába. El akartam húzni a kezemet, de

Roth elkapta. Gyengéden, de határozottan fogta.

– Mit csinálsz? – kérdezte.

Nem kaptam levegőt, nem bírtam válaszolni, nem bírtam szavakba önteni, hogy mit művelek, mit akarok. Roth ekkor újabb mély morgást hallatott, és villámgyorsan mozdult meg. Egy szempillantással később a hátamon találtam magam, ő pedig fölém hajolt, karizmai megfeszültek a pólója alatt, ahogy az ágyra támaszkodott mellettem.

Tekintete az enyémbe mélyedt, úgy csillogott a szeme, akár a citrin. Mintha olvasott volna a pillantásomból. Biztos, hogy szavak nélkül is megértett, mert borzongás futott át a testén.

– Démon vagyok, Layla. Olyasmit látok a szemedben, és olyasmit érzek a testedben, amit ki fogok használni. Ne hidd, hogy visszafogom magam! Egyetlen esélyt adok, hogy meghátrálj. Hunyd le a szemed, és annyiban hagyom az egészet.

Elgyengültem fürkész tekintetétől, de nem csuktam be a szemem

– Layla! – Úgy mondta a nevemet, mintha fájdalmat okozott volna neki.

Aztán megcsókolt. Nem úgy, mint legelőször, a parkban. Nem úgy, mint a múltkor, pontosan ezen az ágyon. Hosszú csókban forrt össze az ajkunk. Felnyögtem, amikor először megízleltem. Édes volt, mint a csokoládé. Enyhe remegés futott át rajtam a gyönyörtől és a pániktól, amikor Roth elmélyítette a csókot, így megéreztem a nyelvében lévő hűvös piercinget. Felpezsdült a testem, a szívem újult erőre kapva dübörgött. A bennem kavargó, felbolydult érzések őrületesek, csodálatosak és ijesztőek voltak.

Roth hajába fúrtam az ujjaimat, csöppet sem lepett meg, milyen selymes. Rám feküdt, lábamat felhúzta a dereka köré. Ziháltam a csók közben. Keze becsúszott a felsőm alá, ujjai a bőrömet cirógatták, minden porcikám bizsergett tőle.

Én is meg akartam érinteni Rothot, ahogy ő engem. Felnyögött, miután ficánkoltam egy kicsit, és bedugtam a kezem a pólójába. A hasa kemény és izmos volt. Kicsit elhúzódott tőlem, de csak annyi időre, hogy lerángassa a pólóját. Aztán megint fölém hajolt, csak úgy sugárzott belőle az erő, a hatalom. Nem először láttam őt félmeztelenül, de még mindig nem bírtam betelni a szépségével. Még a karján kígyózó Bambit és a hasát borító sárkányt is gyönyörűnek láttam. Szerettem volna tudni, hogy ő milyennek lát engem, de már folytattuk is a csókolózást, és Roth lenyomott az ágyra. Megpuszilta az arcomat, aztán a szemhéjamat, miközben én próbáltam úrrá lenni kalapáló szívemen.

Roth az arcomra simította mindkét kezét, ajkunk leheletfinoman ért össze újra meg újra. Féktelen rángatással lehúzta rólam a felsőmet. Ujjaim végigsiklottak a mellkasán és a hasán, le egészen a farmerja gombjáig. Egy rugóra járt az agyunk, mert Roth keze a lábam közé hatolt, és beleszédültem az elemi erejű érzésekbe. Tetőfokára hágott bennem a gyönyör és a bizonytalanság. Semmi, de semmi tapasztalatom nem volt ezen a téren.

Roth egy röpke pillanatra megdermedt fölöttem. Szorosan lehunyta a szemét, és hátrahajtotta a fejét. Fel sem fogtam, mostanáig mennyire uralkodott magán, ám ekkor odalett az önuralma.

Még jobban magához szorított, a mellkasához préselt, miközben csípőjét az enyémhez dörgölte. Csupasz bőrünk sok helyen összeért, teljesen egymásba gabalyodtunk, és mintha mindketten a másik levegőjét lélegeztük volna be. Hullámzott a mellkasunk, dübörgött a szívünk. Ujjaim Roth kemény, sima bőrét szorongatták. Megragadta a csípőmet, kicsit megemelte, hogy még közelebb legyünk egymáshoz. Amikor ismét megcsókolt, az olyan mély, perzselő csók volt, hogy egyenesen felrepített a hegytetőre. Kész voltam fejest ugrani a szakadékba, végre érezni mindazt, amiről mindig is azt hittem, hogy számomra elérhetetlen.

Dagadó bicepszébe vájtam az ujjaimat, miközben a keze levándorolt a hasamon, körözött egy kicsit a köldökömnél, majd becsúszott a farmerom derekába. Testem minden izma fura görcsbe rándult. Nem volt rossz érzés, csak heves, egyszerre túl sok és nem elég

– Roth, én... én nem is tudom...

– Minden oké – suttogta, ajkával a szám sarkán. – Ez rólad szól. Igen, ez csakis rólad szól. – Úgy hangzott, mintha meglepnék a saját szavai. Homlokát az enyémhez nyomta, és amikor ismét megszólalt, rekedt volt a hangja. – Fogalmad sincs, mit teszel velem. Végem van

Mielőtt megpróbálhattam volna felfogni, mit jelent ez, Roth elfordította a csuklóját, keze mozogni kezdett a lábam között, mire a testem minden porcikája megfeszült, szinte fájdalmasan. Nem bírtam uralkodni magamon. Önkéntelenül homorítottam. Ezernyi érzés rohant meg egyszerre. Az előbb még a szakadék szélén egyensúlyoztam, de most lezuhantam a mélybe. Mindenem elernyedt. Roth pontosan tudta, mikor csókoljon meg, ajka belém fojtotta a hangokat, amik miatt később szégyelltem volna magam.

Roth magához ölelt, amíg le nem csillapodtam. Órák teltek el, mire lassan magamhoz tértem. Vagy talán csak percek. Nem igazán számított. Kalapált a szívem. Csodálatosan éreztem magam. Életerősen. Jobban, mint egy lélek megízlelése után.

Találkozott a pillantásunk, és kis mosolyra húzódott a szám. Roth szeme elfelhősödött, és végigfuttatta ujjait az arcomon.

– Mit nem adnék...

Nem fejezte be a mondatot, az agyam pedig még mindig túl bágyadt volt ahhoz, hogy rájöjjek, mire gondolhatott. Kipirult homlokomra nyomta az ajkát, aztán lassan átfordult a hátára. Követtem, bár korántsem olyan kecsesen. Összegabalyodott a lábunk.

Roth zihálva feltartotta a kezét.

– Adj nekem egy percet!

Kinyitottam a számat, aztán inkább lakatot tettem rá. Pironkodva el akartam húzódni, ám ő átkarolta a derekamat, nem eresztett.

– Na jó, talán mégse lesz elég egy perc – szólt. A hangja  rekedt volt, feszült és kissé kiélezett.

Igaz, hogy alig szereztem még tapasztalatot, ám azért nem voltam teljesen naiv.

– Miért... miért hagytad abba?

– Nem tudom. – Rövid nevetést hallatott. – Tényleg nem  tudom, de minden rendben. Igen, minden rendben lesz.

Becsuktam a szemem, és Roth oldalához bújva ellazultam, megnyugtatott mellkasának immár egyenletes emelkedése-süllyedése. Az arcomat cirógatta, a fülem mögé simította a hajamat. Elakadt a lélegzetem, és amikor kinyitottam a szemem, Roth olyan tekintettel meredt rám, amit nem tudtam értelmezni.

Nem bírtam a szemébe nézni, így pillantásom csupasz mellkasára és hasára vándorolt. A rátetovált sárkány ugyanolyan csodálatos részletességgel volt kidolgozva, mint Bambi. Kék és zöld pikkelyei meg-megcsillantak a halvány fényben, teste követte Roth kockás izmú hasának vonalait. Ahogy a srác lélegzett, úgy tűnt, mintha a sárkány is levegőt venne. Még a szemük színe is megegyezett: az arany ugyanolyan gyönyörű árnyalatában izzott.

– Ha továbbra is így bámulsz, akkor mégse leszünk rendben.

Elpirultam, és gyorsan elfordítottam a fejem, de nem bírtam sokáig levenni a szemem a sárkányról. Felkönyököltem, és alig tudtam megállni, hogy megérintsem.

– Ez a tetkód is... leválik a bőrödről, mint Bambi⁹

– Csak akkor, ha nagyon-nagyon mérges vagyok. – Roth a feje fölé emelte a karját, és homorított, így a sárkány is kinyújtózott. – De csak akkor engedem szabadjára, ha végképp nincs más lehetőség.

– Neki is van neve?

Roth felvonta az egyik szemöldökét.

– Toppancsnak hívják.

Elnevettem magam.

– Mint Bambi legjobb barátját a rajzfilmben? Ennyire rajongsz a Disney-mesékért?

– Megtetszett a név. – Roth egy pillanatra felült, gyors puszit nyomott a vállamra, majd visszadőlt, és átfogta a derekamat. Döbbenetesen finoman markolta meg a csípőmet. – Megérintheted, ha akarod.

Akartam.

Végighúztam az ujjaimat a sárkány szárnyán. Azt hittem, durva tapintású lesz, vagy legalábbis kidomborodik Roth bőréből, de ugyan olyan sima volt, mint ő mindenhol. Megsimogattam a sárkány hasát, majd a kezem Roth farmeijának derekához tévedt, ami alatt eltűnt a tetoválás farka.

Mély levegőt vett.

– Oké, lehet, hogy ez a tapizósdi rossz ötlet volt.

Visszarántottam a kezem, és fel sandítottam Roth arcára. A mennyezetre bámult, a fogát csikorgatta.

– Bocsi – mondtam.

Szája féloldalas mosolyra görbült.

– Be kell vallanom... megleptél. Azt hittem, a fehér a te  színed.

– Tessék? – Aztán megértettem, mire céloz. Vörös melltartó volt rajtam. A mellkasára csaptam. – Nem vagyok ártatlan virágszál, az ég szerelmére!

– Nem, tényleg nem vagy az. – Roth az oldalára fordult, és  szembenézett velem. Különös mosoly játszott az ajkán. Egyszeriben fiatalnak tűnt, és teljesen... békésnek. – Igazából nagyon is vad vagy.

A fejemet csóváltam.

– Azért azt nem mondanám.

– Fogalmad sincs a saját vadságodról. – Rekedt volt a hangja, és magához húzott, így félig a mellkasán feküdtem. Megfogta az államat, és száját az enyémre tapasztotta. A hosszú, mély, gyengéd csókkal válaszolt kimondatlan kérdésemre. Összevissza dobogott a szívem, miközben keze az államról a tarkómra siklott, és magához szorított. Kifulladtam és megszédültem a csókjától.

Aztán felemelte a fejét, és gyönyörű arcáról eltűnt a bágyadt érzékiség. Felpörgött a pulzusom, és hideg futkosott a hátamon.

Roth mély levegőt vett.

– Itt az idő.

20. FEJEZET

NEM SOKKAL ÉJFÉL ELŐTT JÖTTÜNK EL ROTH lakásából, és a Washington-emlékműtől jó néhány saroknyira parkoltunk le. Porschéja túl nagy feltűnést keltett volna, én pedig már így is épp eléggé paráztam, hogy összefutunk egy őrzővel. A görgők mostanra már biztosan elindultak démonvadászatra... Pontosan olyanokat keresve, mint Roth.

Ahogy az emlékmű felé tartottunk, nem lepett meg, milyen sokan járnak az utcákon, még ilyen későn is. A legtöbben emberek voltak, akik egyik kocsmából a másikba tántorogtak, de akadt köztük egy két aura nélküli alak is. Észrevettem egy ártó démont, egy nőt, aki magas lófarokba fogta burgundivörös haját, és épp leintett egy taxit, amit furcsának találtam. Egy emberi férfi állt mellette, és kíváncsi voltam, vajon tudja-e a pasas, hogy kivel készül egy kocsiba szállni.

Miközben a National Malihoz, a többek között a Washington emlékműnek is otthont adó parkhoz igyekeztünk, felpillantottam a dagadt, kerek holdra, ami most már jó magasan állt az égen. Roth megfogta a kezem, és én ránéztem.

– Mi van? Megint beijedtél?

– Nagyon vicces. Igazából éppen láthatatlanná teszem kettőnket

– Micsoda? – Lepillantottam magamra, arra számítottam,  hogy át fogok látni a lábamon, de mégsem. – Nem érzem magam láthatatlannak.

– És mondd csak, Layla, szerinted milyen érzés a láthatatlanság? – Derű csendült a hangjából.

Grimaszt vágtam.

Roth elvigyorodott.

– A park már bezárt éjszakára. A hátunk közepére se hiányzik, hogy meglásson minket egy parkőr.

Ebben igaza volt.

– Most tényleg láthatatlanok vagyunk? – hitetlenkedtem.

Gyors vigyort vetett rám, majd odahúzott két fiatal srác orra elé, akik az utcán cigiztek, az egyik lámpa tövében ácsorogva. Cigarettájuk vége vörösen izzott, ahogy megszívták. Közvetlenül előttük mentünk el, olyan közel, hogy még az apró piercinget is láttam az egyikük orrában. A szemük se rebbent, amikor Roth beintett nekik. Egyáltalán nem reagáltak. Mintha ott se lettünk volna.

Az utca végébe érve tudtam csak megszólalni.

– Ez eszméletlenül menő!

– Ahogy mondod.

Átkeltünk a National Malihoz vezető sugárúton. A parkbeli múzeumok teteje kirajzolódott a csillagos égen.

– Gyakran válsz láthatatlanná?

– Te gyakran élnél ezzel a képességgel? – kérdezett vissza Roth.

– Valószínűleg igen – vallottam be, és igyekeztem ügyet  sem vetni arra, milyen kellemesen meleg a keze az enyémben.

Görcsbe rándult a gyomrom, amint megpillantottam a Washington-emlékmű obeliszkjét. Fogalmam sem volt, mi vár

ránk, de az se lepett volna meg, ha halál csapdákon kell átügyeskednünk magunkat, mint Indiana Jonesnak.

Mire elértünk a Lincoln-emlékműhöz, a teliholdat eltakarta egy nagy felhő. Az óriási tükörmedence sötét volt, és sima felszínű, mint mindig. A tükörmedencét fák szegélyezték, és az állott, áporodott víz szaga facsarta az orromat.

Kivártam, hogy eltávolodjon az éppen arra járó parkőr, és megszólaltam:

– És most?

Roth felpillantott az égre.

– Megvárjuk, hogy előbukkanjon a hold.

Egy perccel – vagy inkább ezer évvel – később a felhő tovaúszott, és centiről centire előbújt a hold ezüstös fényű korongja. Nagyot nyeltem, és a vizet figyeltem, nem voltam biztos benne, hogy tényleg jó helyre jöttünk.

A lassan előbukkanó telihold halvány fényében elkezdett kirajzolódni a Washington-emlékmű tükörképe a hosszú medence közepén. Mi pontosan az obeliszkkel szemben álltunk, a tükörmedence túlsó végében, a Lincoln-emlékmű előtt, és a víz felszínét fürkésztük A végre akadálytalanul ragyogó teliholdnál a tükörkép egészen a medence innenső pereméig ért.

Visszafojtott lélegzettel vártam.

De nem történt semmi. Nem jelent meg rejtekajtó. Nem harsam kürt. Nem termett ott Indiana Jones. Semmi.

Rothra néztem.

– Hát, én valami nagy durranásra számítottam. Ez elég lelombozó.

A homlokát ráncolva nézett körül.

– Tuti, hogy nem veszünk észre valamit.

– Lehet, hogy Sam tévedett, vagy a látnok csak szórakozott velünk. – Iszonyú csalódott voltam. – Mert minden tök ugyanolyannak tűnik, mint... Váljunk! – Odaléptem a medence pereméhez, és továbbra is Roth kezét fogva letérdeltem. – Csak én látom úgy, vagy az obeliszk tükörképénél a víz tisztára... csil-logós?

– Csillogós?

– Ja – erősködtem. Igaz, csak halványan látszott, de akkor is úgy tűnt, mintha az emlékmű vonalában csillámporral szórták volna be a tükörmedence felszínét. – Te nem látod? – néztem fel Rothra.

Hunyorgott.

– De igen, bár lehet, hogy csak maga a víz ilyen.

A szabad kezemmel a medencéhez nyúltam, és bele akartam dugni az ujjaimat a vízbe, de szinte azonnal visszarántottam a kézfejemet.

– Mi a franc?!

– Mi van? – Roth rögtön letérdelt mellém, izzott a szeme a sötétben. – Mi baj?

Nem bírtam megmagyarázni. A víz... Nem is volt víz. Az uj-jaim hiába hatoltak át a felszínén, csontszárazak maradtak.

– Nyúlj bele!

Roth erre olyan képet vágott, mint aki legszívesebben tenne egy igazán ízléstelen megjegyzést, de bölcsen befogta a száját. Ő is beledugta a másik kezét a tükörmedencébe, és elnevette magát.

– Azt a rohadt, nincs is...

– Nincs is benne víz! – Ámulva ráztam a fejem. – Szerinted csak illúzió az egész medence?

– Az lehetetlen. Folyton akadnak idióták, akik beleugranak a vízbe. Ez biztosan valami bűbáj, ami a jelenlétünkre reagál. – Ide-oda mozgatta a kezét a művízben, míg majdnem két méterrel arrébb végre elérhetett a valódi felszínig, mert egy kis fodor futott át a tükörmedencén. – Csak erre a részre terjed ki. – Tekintete a medence közepére vándorolt, aztán ismét felém fordult. – Pont az obeliszk tükörképét fedi le.

Nagyon reméltem, hogy igaza van, mert úgy saccoltam, hogy a medence legalább öt-hat méter mély lehet, és nem tűnt jó bulinak belefulladni.

– Felkészültél? – kérdezte Roth.

Nem igazán, de azért bólintottam, és felálltam. Roth ment elsőnek, farmeros lábát a medencébe dugva tesztelte le a teóriát, miszerint a tükörképnél a víz igazából nem is víz. Eltűnt a bakancsa, aztán a lábszára is. A tükörmedence felszíne nem fodrozódott, meg sem rezzent.

Roth elmosolyodott.

– Van itt egy lépcső, és még csak nem is nedves. – Elindult  lefelé, míg a sötétség combig el nem nyelte, és már csak kinyújtott karral tudtunk egymásba kapaszkodni. – Minden oké. Bárhogy működik is ez a bűbáj, tényleg egyáltalán nincs itt víz.

Mély levegőt vettem, és beléptem a medencébe. Nem ázott át rögtön az edzőcipőm vagy a farmerom, úgyhogy tettem még egy lépést, és így már csak centikre voltam Rothtól.

– Ez iszonyatosan fura – mondtam.

– Láttam én már furábbat is.

Legszívesebben kérdőre vontam volna ezzel kapcsolatban, de tudtam, hogy csak halogatnám az elkerülhetetlent, vagyis azt a pillanatot, amikor kénytelen leszek bedugni a fejemet a titokzatos akár micsoda alá. Amikor a sötétség elért a váltamig, megborzongtam. Olyan volt, mintha sűrű ködbe hatoltunk volna, valami fura anyagba, amit hiába éreztünk, nem tudtunk megérinteni. Felemeltem a fejem, Rothra néztem, aki biztatóan mosolygott rám. Lehunytam a szemem, még egy fokkal lejjebb léptem, és megszokásból visszatartottam a lélegzetem, ahogy a fejem a felszín alá került.

Nem találtam magam több ezer liter vízben. A hajam továbbra is száraz, féktelen hullámokban omlott a vállamra és a hátamra. Beszívtam a levegőt az orromon át, és fulladoztam. Áporodott víz szagát éreztem.

– Nyisd ki a szemed, Layla! – surrogta Roth a fülembe.

Óvatosan kinyitottam a fél szemem, és leesett az állam.

– Atyavilág!

Kuncogott, és elengedte a kezem.

– Találó megfogalmazás.

A tükörmedence belsejében voltunk, legalábbis úgy sejtettem, de mintha egy másik világba csöppentünk volna.

Egy alagútban találtuk magunkat, amit néhány méterenként a falra erősített, lobogó fáklyák világítottak meg, reszkető árnyakat vetve a medence alatti folyosóra. A fejünk fölött nem mennyezet volt, hanem maga az anyag, amin áthaladtunk, hogy lejussunk ide.

– Azt hiszem, nyugodtan kijelenthetjük, hogy jó úton járunk – mondtam, és a farmeromba töröltem izzadt tenyeremet. -Vagy esetleg éppen megfulladunk, és közben hallucinálunk.

Roth kuncogása ugyanolyan hátborzongató volt, mint az alagút.

– Na, gyere! Essünk túl rajta!

Elindultunk a folyosón, lépteink dobogása visszaverődött a falakról. Roth megint a szokásos dalát dúdolta. Mintha egy örökkévalóságig gyalogoltunk volna – már biztosan rég elhagytuk a tükörmedencét -, amikor a folyosó kettéágazott előttünk.

– Na, most jól jönne egy térkép – viccelődött Roth, és elindult jobbra. Pár méter múlva megtorpant, és visszafordult. -Erre csak egy befalazott ajtó van. Szóval nagyon remélem, hogy nem arra kellett volna továbbmennünk.

Nem maradt más választásunk, balra vettük az irányt. Karba tettem a kezem, dideregtem a nyirkos, hideg levegőben. Megint gyalogoltunk egy csomót, aztán a folyosó jobbra kanyarodott. Egy vén fa ajtóval találtuk szemben magunkat, ami tisztára úgy festett, mintha már a középkor óta itt állt volna.

– Fogadjunk, hogy mindjárt kiront ezen az ajtón egy keresztes lovag! – mondtam.

Roth szája mosolyra görbült.

– Hát, az egész szórakoztató lenne.

– Ugye? És tuti meg akar majd vívni velünk...

Ebben a pillanatban szapora kopogás hallatszott a folyosóról a hátunk mögül, mintha egy rakat villámgyors lábú sztepptáncos eredt volna a nyomunkba. Hátraléptem, tótágast állt a gyomrom. A kopogás egyre közelebbről jött, túlharsogta a fülemben lüktető vért.

– Kirudok – szólalt meg Roth, és ökölbe szorította a kezét.

– Hogy mik?

– Kicsi, rusnya démonok – magyarázta. – Láttad A herceg menyasszonyát?

– Ööö, igen.

Grimaszt vágott.

– Emlékszel arra a részre, amikor támadnak azok a bazi  nagy patkányok?

Elkerekedett a szemem.

– Ó, basszus!

– Hát, ja, szóval ki kéne nyitnod azt az ajtót. Minél gyorsabban!

Megperdültem, az ajtóhoz ugrottam, és hangosan szentségeltem.

Az ajtót vastag fémretesz zárta el.

Megragadtam az alját, és megpróbáltam felemelni. Hiába volt meg bennem démonok és őrzők ereje egyaránt, meg sem bírtam mozdítani a reteszt.

– Jaj, Roth, ez nem... – A torkomra forrt a szó, ahogy a kopogás zaját fogcsattogtatás váltotta fel. Megfordultam, és láttam, hogy sötét alakok száguldanak felénk az alagútban.

Sikoltottam volna, de nem jött ki hang a számon. Roth elkáromkodta magát.

A kirudok úgy néztek ki, akár a két lábra ágaskodó, majdnem egy méter magasra nőtt patkányok. Hosszú orruk volt és széles pofájuk, eltátott szájukban cápafogak sorakoztak. Mélyen ülő, apró szemük vörösen villant a félhomályban. Karmos manccsal nyúltak felénk, farkuk a földet csapkodta.

– Te jó ég! – suttogtam, és az ajtóhoz hátráltam.

– Ez most elég durva lesz – mondta Roth, mintha nem jöttem volna rá magamtól is.

Egy ki rúd a levegőbe vetette magát, egyenesen Rothot vette célba. A fiú jobbra ugrott, a szőrös rém pedig a falnak csapódott. Lezuhant a padlóra, és kis lábával-mancsával kapálózva próbált talpra állni.

Na jó. Ezek az izék nyilvánvalóan nem voltak nagy észlények, de akkor sem értettem, miért támadnak minket. Hiszen pokolfajzatok voltak – és nem pont azt akarta a pokol, hogy megtaláljuk a Lemegetont? Még ha a korábbi támadásokért felelős démon irányította is őket, miért akart volna most megállítani minket? Ha nem tudta, mi kell az igézethez, az információt csak a Lemegetonból deríthette ki. De akármilyen értelmetlennek tűnt a dolog, nem kérhettem időt az óriáspatkányoktól, hogy tisztázzuk a helyzetet.

Roth gyomorforgató csattanással falhoz vágott egy újabb kirudot. Egy másik felugrott a hátára. Roth előrehajolt, és visz-szahajította a rémséget a társai közé. Mostanra több tucat kirud vette körül, próbálták megharapni kaiját-lábát, miközben ő megperdült, és rugdosta őket. Egyiküknek sikerült feltépnie a farmerját.

Nem bánhattunk el mindegyikükkel. Az egérutunkat pedig a világ legsúlyosabb ajtaja zárta el. Csapdába estünk.

A pillantásom a fáklyákra esett.

Ellöktem magam az ajtótól, a falhoz rohantam, és lábujjhegyre állva nyújtóztam fel, hogy megragadjam az egyik fáklya síkos nyélét. Egy apróbb kirud elkapta a lábamat, és fölfelé mászott rajta. Éles sikoltás szakadt ki belőlem, és addig ráztam a lábamat, míg a kis dög le nem esett rólam, a hasán landolva a földön.

Azonnal felugrott, visszafordult felém, és sziszegett, akár egy kobra. Lekaptam a fáklyát a falról, és a kirud felé suhintottam vele, grimaszt vágva, ahogy a tűz belekapott a lény szőrébe. A hatás olyan volt, mintha benzint gyújtottam volna meg. A démont elborították a lángok. A folyosót egykettőre betöltötte az égő szőr keserű bűze.

A kirud úgy visított, mint egy malac, és kis körökben rohangált, míg neki nem csapódott a falnak, aztán összeesett, és vörös hamuvá porladt szét.

Roth megragadta az épp a nyakának ugró kirudot, és hozzávágta egy másikhoz, amelyik éppen a levegőbe vetette magát. Hemzsegtek körülötte a kis pokolfajzatok, tépték-harapták a ruháját, ahol csak érték. Ketten a hátára másztak.

Odaszaladtam mellé, és eltartottam tőle a fáklyát, miközben megragadtam az egyik démoni szömyecske nyakát, és leránci-gáltam hátáról. A kirud ficánkolt a kezemben, és a fogát csattogtatta. Félrehajítottam, és elkaptam a másikat is, mielőtt még elért volna Roth fejéhez. Ledobtam a földre, és megborzongtam. Borzasztó nagy szükségem lett volna antibakteriális kézfertőtlenítőre és hathatós terápiára.

Roth hálás mosollyal ragadta ki a kezemből a fáklyát.

– Koszi!

Lehajolt, és a kirudok felé döfött a fáklyával. A láng belekapott a legközelebbi kis dögbe. A kirud visítva hadonászott, és nekiment egy társának. Ezzel láncreakciót indított el. A fel-alá rohangászó, össze-összeütköző pokolfaj zatok között úgy terjedt át a láng egyikről a másikra, akár egy vírus.

Roth ismét felém fordult.

– Fogd a fáklyát, és tartsd vissza őket, amíg én megpróbálom kinyitni az ajtót!

– Okés. – Követtem őt az ajtóhoz, rajta tartva a szemem a visító-lángoló lényeken. Gyorsan Rothra pillantottam, tudni akartam, nem esett-e baja. Fehér pólóját vér pettyezte. Görcsbe rándult a gyomrom.

Megsérültél.

– Nem vészes. – Megragadta a fémreteszt. Ki dagadtak a hátán az izmok, miközben lassan felemelte. – Csak tartsd vissza a kis rohadékokat!

Az ajtónak hátat fordítva grimaszt vágtam.

– Nem hinném, hogy fognak még gondot okozni. Mind  megdöglöttek.

– De mindjárt itt lesz a többi. – Nyögve emelte le a reteszt az ajtóról. – Jesszusom! Mégis miből van ez?

Felálltam az útból, hogy a földre ejthesse a reteszt. Óriási csattanása visszhangot vert a folyosón, és berepedt tőle a föld. Pillanatokkal később megint kattogás hallatszott a közelből.

– Jaj, ne – motyogtam.

– Nyomás! – Roth megragadta a szabad kezemet, miközben feltépte az ajtót. Jéghideg levegő vágott mellbe minket, ahogy beléptünk. Roth elengedte a kezemet, és becsapta mögöttünk az ajtót, csupán másodpercekkel azelőtt, hogy újabb démonok vetették magukat a fának a túloldalon. – Egek, tényleg van belőlük bőven.

Nagyot nyeltem, és megfordultam. Egy újabb rohadt alagutat pillantottam meg, ennek már mennyezete is volt. A folyosó túlsó végén egy újabb ajtó állt. Rohanni kezdtünk felé, én pedig folyton hátra lestem, attól tartottam, hogy a kirudok bármelyik pillanatban áttörhetik mögöttünk a bejáratot. Roth felemelte az újabb hatalmas fém reteszt, és a földre ejtette. A puffanás akkora visszhangot vert az alagútban, hogy összerezzentem. A fiú kitárta az ajtót.

Árnyak áradtak ki rajta. Nem... nem is árnyak. Kis, sötét lények, amik a szárnyukkal csapkodtak. Roth elfordult az ajtótól, és megragadta a karomat. Ijedtemben elejtettem a fáklyát, miközben berángatott egy kis mélyedésbe, és velem szemben állva a falhoz szegezni a testével.

– Denevérek – suttogtam a mellkasába, az oldalát szorongatva.

Roth bólintott.

– Dögivel.

A denevérek visítása és szárnycsapkodása úgy hangzott, akár egy idegőrlő kórus, amitől a hideg futkosott a hátamon. A ricsaj mintha egy örökkévalóságig eltartott volna, de egyszer csak felfigyeltem valami másra. Roth teste olyan szorosan préselődött az enyémhez, hogy azt sem tudtam, hol ér véget az egyikünk, és hol kezdődik a másik.

A csípőmre tette a kezét, ujjai becsúsztak a felsőm szegélye alatt. Hüvelykujja lassú köröket írt a bőrömre, miközben a folyosón és a szívemben is dúlt a káosz.

Roth torkából halk morgás tört fel.

– Felejtsük el azt a könyvet! Inkább maradjunk szépen itt! Pontosan így, ahogy vagyunk.

– Még most is csak erre tudsz gondolni? – kérdeztem.

Mély kuncogása megborzongatott.

– Én mindig csak erre gondolok.

Felemeltem a fejem, mire Roth szája az enyémre tapadt. Nem számítottam ilyen szenvedélyes csókra, de hamar reagáltam. Szétnyílt az ajkam, és a piercing becsúszott a számba, a nyelvemet dörgölte, fojtott, mohó hang szakadt ki belőlem, megtörve a csendet.

Ácsi! Ha csend lett, akkor...

Roth felemelte a fejét, és mély levegőt vett. A folyosón elült a zaj. O hátralépett, én pedig erőnek erejével igyekeztem csillapítani a szívverésemet, mielőtt utánamentem a bemélyedésből. Csak néhány másodperc múlva sikerült megszólalnom.

– Hova lettek a denevérek?

Roth felnézett a mennyezetre.

– Szerintem kirepültek azon a repedésen. – Felkapta az elejtett fáklyát, és a nyitott ajtóhoz lépett.

Bementem a nyomában az ajtón. Egy kicsi, kör alakú helyiségben találtuk magunkat, amit csak halványan világítottak meg a fáklyák. A túlsó felében egy boltíves átjáró vezetett egy újabb folyosóra. Roth a falhoz tartotta a fáklyánkat, felfedve a kőbe vésett, furcsa jeleket.

– Ez meg mi? – kérdeztem.

– A régi nyelv – válaszolta, és arrébb lépett a fáklyával.

– Latin? – Az írás az egész kamrát beborította, padlótól  mennyezetig.

Roth felhorkant.

– Nem. Régebbi annál. Biztos, hogy itt rejtőzik a könyv. -A helyiség közepe felé fordult, és letérdelt. – Nocsak, mit látnak szemeim?

Átlestem a válla fölött. A padlóba egy majdnem egy méter átlójú négyzetet vájtak. Két kézlenyomat volt a közepén. Nagyjából ugyanakkorák voltak, és engem elsőre az őrzők kezére emlékeztettek. Hosszú, vékony ujjak, széles tenyér.

Aztán arra gondoltam, hogy pont olyanok, mint Roth keze az igazi alakjában.

Lerakta a fáklyát a földre, és rám pillantott.

– Layla, tedd a kezed az egyikre!

Letérdeltem mellé, és figyeltem, ahogy kinyújtja a karját, majd rárakja a kezét a bal oldali lenyomatra. Eszembe jutott, amit a látnok mondott, miszerint annak idején egy őrző és egy démon összefogod, hogy elrejtse a könyvet. A másik lenyomatra tenyereltem. Az én kezem sokkal kisebb volt, mint Rothé.

A kamra alól halk moraj hallatszott, és majdnem elhúzódtam, de Roth rám szólt:

– Ne mozdulj! Működik.

Apró kövek záporoztak a kamra padlójára. Kavargott a por, a fáklyák lángjára hullott, szikrák pattogtak a levegőben. Nagyon, de nagyon reméltem, hogy nem omlanak ránk a falak.

A négyzet megremegett, és kiemelkedett a padlóból. Ekkor már elvettem róla a kezem, ahogy Roth is. Felálltunk, és hátráltunk egy lépést, miközben a kőtömb nagy csikorgás közepette feltört a padlóból.

– Megvan! – szólalt meg.

A tömb közepén egy kis üreg volt, abban pedig egy kötet, ami nem lehetett más, mint az eredeti Salamon kis kulcsai, azaz a Lemegeton.

Roth felkapta a fáklyát, és óvatosan odatartotta az üreghez. A Lemegeton borítója pontosan úgy nézett ki, ahogy ő korábban leírta: mint valami vén, szárított marhahús. Az ősöreg könyvet tényleg bőrbe kötötték... emberi bőrbe.

Majdnem elhánytam magam.

A borítóba ugyanazt a szimbólumot vésték, amit a Rothnál lévő másolaton láttam. Kör, benne ötágú csillaggal, arannyal kiemelve. Nem teljesen a borító közepén, hanem attól kissé jobbra helyezkedett el. A körbe apró számokat és betűket is karcoltak.

Roth felém nyújtotta a fáklyát, és én örömmel átvettem tőle, mert a könyvhöz aztán eszem ágában sem volt hozzányúlni. Figyeltem, ahogy bedugta a kezét az üregbe, és finoman megérintette a kötetet. Arra gondoltam, milyen nagy szívás lenne, ha a Lemegeton egyetlen érintéstől porrá omlana, és kis híján elnevettem magam, ahogy elképzeltem a látványt, de persze a valóságban mégsem lett volna olyan vicces.

Roth hátralépett, kezében a Lemegetonnal. Hirtelen szörnyű robaj hallatszott, a mennyezet meghasadt, óriási kődarabok zuhantak a padlóra. Roth felém ugrott, és elrántott egy nagy tömb útjából. A kő pontosan oda esett, ahol az előbb álltam.

Újabb darabok zuhantak le, elzárva az átjárót, ahol bejöttünk. Elöntött a rettegés, és alig láttam a helyiségben kavargó porfelhőben

– Roth!

Ő megragadta a karomat, és magával húzott a padlóból kiemelkedő kőtömb túloldalára. Átszaladtunk a boltív alatt.

– Tudod, hogy ez hova vezet? – kiabáltam.

Erre vad nevetést hallatott.

– Nem. De valahova csak vezetnie kell!

Bárhova vezetett is ez a folyosó, az csak jobb lehetett, mint ahonnan kimenekültünk. Lélekszakadva rohantunk mindketten. Teljesen beomlott mögöttünk a kamra, mintha végzetesen hibásnak bizonyult volna a szerkezete. Vagy talán direkt így tervezték. Lehet, hogy a Lemegeton eltávolítása indította be az omlást, aminek maga alá kellett volna temetnie a könyvet, azzal együtt, aki meg akarta kaparintani.

Kalapáló szívvel száguldottunk a folyosón, és amikor elágazáshoz érkeztünk, jobbra futottunk tovább. A porfelhő és a kőzápor folyamatosan a nyomunkban volt, átkergetett minket az alagutak labirintusán. Egyszer megbotlottam, és majdnem orra buktam, de Roth az utolsó pillanatban elkapott, és továbbrángatott.

Aztán végül átrohantunk egy óriási boltív alatt, és kifogyott a lábunk alól a talaj. Nagyot estünk, és síneken landoltunk. Feltápázkodtam és megfordultam, épp abban a pillanatban, amikor az alagút legvége is beomlott mögöttünk, teljesen elzárva a folyosót.

– Hát, úgy nézem, nem fogjuk tudni visszavinni a könyvet - ziháltam.

– De nem ám. – Roth felállt a sínről, és felrakta a könyvet a szemközti peronra. Megragadta a derekamat, és fölemelt. – Tessék, mássz fel!

Felkapaszkodtam a peronra, talpra álltam, és rádöbbentem, hogy a metróban vagyunk. Villogó fényt láttam a távolban.

– Istenem, tuti, hogy kilométerekre vagyunk az emlékműtől!

Roth lehetetlenül gyorsan toppant mellém, kezében a Lemegetonnal. Ránéztem. Lelkesen csillogott a szeme.

– Ez egész jó buli volt, nem? – kérdezte. – Rendesen felpörgetett.

– Egyáltalán nem volt jó buli! Két lábon járó patkányok támadtak ránk! Meg denevérek! Aztán beomlott az égé...

Roth olyan gyorsan mozgott, hogy esélyem sem volt felkészülni. Egyik pillanatban még mellettem állt, a másikban már előttem termett, és a tarkómra simította a kezét.

– Szükséged van valamire – mondta, és miután értetlenül bámultam rá, hozzátette: – Valami létfontosságúra.

– Mire?

– A csókomra.

Kinevettem magam, ám ajka máris úgy tapadt az enyémre, mintha pontosan erre teremtették volna. Zihálva nyitottam ki a számat, és olyan szenvedélyesen csókolóztunk, hogy elakadt a lélegzetem. Roth ujjai határozottan tapadtak a tarkómra. Az idő lelassult, és a szája egy pillanatra sem hagyta el az enyémet, úgy szívta magába minden reakciómat, mint szomjazó a vizet. A csók jó érzés volt – nagyon jó -, és eszembe juttatta mindazt, amit a lakásán csináltunk.

De aztán közbeszólt a valóság. Roth véget vetett a csóknak, bár a lehető legkevésbé húzódott el tőlem, és homlokát az enyémnek támasztotta. Hiába akartam gyönyörű szemébe nézni, lehunyta.

– Muszáj lelépnünk innen, és megnéznünk, mit ír a könyv mondta.

– Kár – sóhajtottam, de elhátráltam tőle, és a kijárat felé indultam, időt adva a szívemnek, hogy lehiggadjon egy kicsit, a testemmel egyetemben. Elvégre sokkal fontosabb dolgunk is akadt a smárolásnál. Egyáltalán nem lepett meg, hogy Roth könnyedén utolért. – Hihetetlen, hogy tényleg sikerült megszereznünk, mi?

– Én egy pillanatig sem kételkedtem benne, hogy sikerülni fog. – Roth előttem ment, miközben átvágtunk egy keskeny alagúton, ami egy kisebb metróállomásra vezetett. – Jó kis csapat vagyunk.

Már megint hülyén zakatolt a szívem. Roth azt mondta, egy csapat vagyunk – mintha egy pár lennénk. És édes istenem, a csajszis énem táncikált örömében, ami röhejes volt, hiszen tudtam, hogy a közös jövő számunkra csupa-csupa problémát jelentene. Többek között probléma volt, hogy én részben őrzőktől származtam, és ugyebár „az én fajtámnak” elméletben irtania kellett „az ő fajtáját”, de még csak nem is ez számított a legnagyobb gondnak. Roth nem maradhatott idefent örökké. Csak azért volt itt, mert a munkáját végezte.

És egyre közelebb jártunk ahhoz, hogy bevégezze a feladatát.

Amikor kiléptünk a metróállomásról, rájöttem, hogy csak néhány utcára vagyunk a Union Station főpályaudvartól. Ránk ragadt az alagutak dohos szaga, így nagyot szippantottam a – viszonylag – friss levegőből, miközben felnéztem a felhők mögül ki kukucskáló csillagokra.

Hunyorogtam.

Az egyik csillag mintha épp lehullott volna az égből.

Bombaként robbant szét bennem a rettegés, de már késő volt bármit is tenni. Nem hullócsillag volt az.

Hanem egy őrző.

21. FEJEZET

AZ ŐRZŐ LEZUHANT AZ ÉGBŐL, ÉS PONTOSAN előttünk landolt. Kecsesen talpra érkezett, de becsapódásától így is megremegtek a közelben parkoló autók, újabb kátyú keletkezett az úttesten, és az utcán lévő néhány ember rémülten rohant fedezékbe. A gorgó kitárt szárnyának fesztávolsága simán megvolt két és fél méter. Gránitszürke, széles mellkasát beborították a forradások, arca viszont sértetlen és szép volt.

Nicolai.

Sárga szemét Rothra szegezte, pupillája hosszúkás volt, akár egy macskáé. Mély morgás tört fel a mellkasából.

– Démon!

– Gratulálok – szólt Roth feszülten. – Meg tudod különböztetni a fajokat. Akarsz egy jutalomfalatot?

Nicolai összehúzta a szemét, és olyan hangon szólalt meg, amilyet még soha nem hallottam tőle.

– Hogy merészelsz így beszélni velem, te mocskos démon? Megdöbbentett a hangneme, bár a körülményeket figyelembe véve fogalmam sincs, miért pont ezen akadtam ki. Az agyam alig bírta felfogni, mi történik, és mire észbe kaphattam volna, egy másik árny hullott alá az égből.

– Layla! – szólt, a fejem fölött lebegve, akár egy bizarr angyal. Szárnya nesztelenül hasította a levegőt. Nem mondott mást, csak a nevemet, de olyan zordan, hogy nyilvánvaló volt, tudja az igazat. Mindenről.

Megbénított a félelem, de nem a saját életemért rettegtem.

Nicolai vicsorítva Rothra vetette magát. A tekintetem egyetlen pillanatra, a másodperc törtrészére találkozott az övével, és elakadt a lélegzetem. Roth hitetlenkedve meredt rám. Sütött a szeméből, hogy azt gondolja, elárultam, és vádló tekintete kis híján felnyársalt.

– Nem – suttogtam alig hallhatóan.

Roth az utolsó pillanatban fordult el, és egyetlen csapással kivédte Nicolai támadását.

– Nem jó ötlet velem kezdened – acsarogta. Kitágult a pupillája, ahogy ellökte magától Nicolait. – Komolyan mondom.

– Fogalmad sincs, kivel szórakozol! – mordult az őrző.

Roth keserűen nevetett.

– Bocs, hogy csalódást kell okoznom, de nem vagy te olyan különleges.

Csak neki juthatott eszébe még egy ilyen végzetes helyzetbe is visszapofázni egy őrzőnek.

Egymásnak estek. Fel sem bírtam fogni, hogyan tudta Roth magánál tartani a Lemegetont, miközben megküzdött Nico-laijal. A harcuk brutális volt. Záporoztak az ütések. A karmok ruhát és bőrt téptek. Spriccelt a vér – ami árnyalatra és állagra is egyforma volt mindkettőjüknél.

Nem hagyhattam, hogy ez történjen.

– Hagyjátok abba! Könyörgök! – ugrottam feléjük, ám Abbot mögöttem termett, és lefogott. A harc miatt nem figyeltem semmi másra, így mintha a semmiből bukkant volna elő. – Álljatok le! Kérlek, ne...

– A démont félted? – mordult Abbot a fülembe. – Elfelejtetted, milyen vér folyik az ereidben?

A karjába vájtam az ujjaimat, amivel nem mentem semmire. Olyan kemény volt a bőre, akár a kő. A lábára tapostam, erre Abbot hangosan szentségeit. Meglazult a szorítása, és kiszabadultam a fogásából. A csatázó Roth és Nicolai felé rohantam.

Nem értem oda hozzájuk.

Abbot egy szempillantás alatt utolért. Elkapta a karomat, és elrántott a verekedőktől, méghozzá olyan erővel, hogy elbotlottam. A járdára estem, nagy csattanással. Fájdalom hasított a térdembe, és felhördültem.

Roth ordítva perdült felém. Sárgán izzott a szeme. Drágán megfizetett azért, hogy hagyta elterelnem a figyelmét. Egy újabb görgő landolt mellette, és kitépte a kezéből a Lemegeton. Úgy tűnt, Rothot már nem is érdekli a könyv. Abbotra vetette magát, még mindig emberi alakjában rontott neki, mit sem törődve az őrző csattogó agyaraival és suhogó szárnyával.

Talpra kecmeregtem, és elszorult a szívem. Rothot bekerítették az őrzők. Akármilyen erős volt is, ennyi gorgóval még ő sem bánhatott el. Legfeljebb úgy, ha rájuk szabadítja Bambit vagy a sárkányt, de azt sem bírtam volna elviselni, hogy a családom bármelyik tagjának baja essen.

Szárnyak kavarták fel mögöttem a levegőt, és meleg lélegzet csapta meg a tarkómat. Hátra sem kellett néznem, hogy tudjam, Zayne az.

– Vidd innen Laylát! – parancsolta az apja, egy pillanatra  sem véve le a szemét Rothról.

A démon talpra ugrott, és elhátrált. Erősen zihált, orra-szája vérzett. Három őrző vette körbe.

Menj! – tátogtam Rothnak, miközben Zayne átkarolta a derekamat, és némán fohászkodtam, hogy a démon hallgasson rám. Zayne teste megfeszült mögöttem, majd felszálltunk. Mielőtt mindent elnyelt volna alattunk az éjszaka, még láttam, ahogy Roth eltűnik az őrzők köréből.

Zayne nem szólt hozzám. Egyetlen árva szót sem azóta, hogy leszálltunk a szobám erkélyén. Még akkor sem szólalt meg, amikor kiment a szobából, és rám zárta kívülről az ajtót.

Karba tettem remegő kezemet, és fel-alá járkáltam a szobámban. Mégis honnan tudhatták, hogy hol találnak meg minket? Nagyon gyanús volt, hogy mind egyszerre jelentek meg, még Abbot is. Midig tuti nem követhettek bennünket. Megéreztem volna a jelenlétüket.

Egek, iszonyú nagy pácban voltam. Egyedül az jelentett megkönnyebbülést, hogy Rothnak sikerült elmenekülnie, de nem feledhettem az arckifejezését. Azt hitte, hogy elárultam. Ami elég logikus következtetés volt a részéről.

Valahol a házban becsapódott egy ajtó, és én szorosan lehunytam a szemem. Tudtam, hogy most nem Roth miatt kéne aggódnom. Hiszen el akartam mondani Abbotéknak, hogy a démon csak azért volt ott, mert segített nekem – vagyis nekünk. Bíztam benne, hogy meggyőzhetem őket.

De én magam mivel védekezhettem volna? Jaj, istenem, kilátástalannak tűnt a helyzet. Hazudtam az őrzőknek. Egy démont védelmeztem. El sem tudtam képzelni, mennyire haragudhatnak rám. És Zayne... Elszorult a szívem, ahogy őrá gondoltam, aki szobormereven tartott a karjában egész hazaúton, és miután letett a szobámban, úgy ment ki, mintha karót nyelt volna.

Leültem az ágy szélére, és a tenyerembe hajtottam a fejem. Eszem ágában sem volt bántani Zayne-t, vagy csalódást okozni neki. Tudtam, hogy hiába mesélném el az egész sztorit, az sem változtatna sokat a helyzeten. Életemben először titkoltam el valamit Zayne elől.

De vajon ő is eltitkolt előlem valamit?

Belesajdult a szívem a gondolatba, hogy Zayne talán végig tudta, ki az anyám, és mit jelent ez. Annyi hazugság gyűlt fel mindannyiunk között, hogy teljesen behálózták az igazságot.

Ekkor kopogott valaki, mire összerezzentem. Felálltam, és remegő lábakkal mentem a kinyíló ajtóhoz. Nicolai állt a küszöbön, emberi alakban. Az állán vörös zúzódás virított. Bal szeme csúnyán feldagadt.

– Nicolai...

Feltartotta a kezét.

– Jelen pillanatban inkább ne mondj semmit, kicsi lány!

Elnémultam, szörnyen szégyelltem magam, pedig nem szándékosan okoztam bajt. Egyiküknek sem akartam rosszat.

Nicolai szó nélkül kísért el Abbot dolgozószobájába, és utáltam, hogy úgy figyelt engem, mintha vadidegen lettem volna – vagy még rosszabb, veszélyes ellenség.

Abbot néhány perccel azután lépett be a dolgozószobába, hogy leültem, és nem volt egyedül. Zayne is vele jött, és sápadt, lesújtott arcát látva azonnal tudtam, hogy bármivel gyanúsított is engem Abbot, elmondta azt a fiának.

Zayne még csak felém se nézett. Egyetlen pillantást sem vetett rám, mióta Abbot becsapta az ajtót, átszelte a helyiséget, és megállt előttem. Zayne-nek a szeme sem rebbent, amikor összerezzentem a széken. Csak állt az íróasztal mögött, és tekintetét a falra szegezte a fejem fölött.

Mindabból, ami ma éjszaka történt, úgy éreztem, messze ez a legrosszabb.

– Azt sem tudom, mit mondjak – kezdte Abbot. – Alig bírok uralkodni magamon. Az egyetlen szerencséd, hogy sikerült visszaszereznünk a Lemegetont. – Fölém tornyosult, puszta jelenléte is nyomasztó volt. O is megsérült. Nem olyan vészesen, mint Nicolai, de véraláfutásos volt a homloka. – Ha a démonok kezébe kerül, kénytelenek lettünk volna az alfákhoz fordulni.

Még mindig remegő kézzel a fülem mögé tűrtem a hajam.

– Nem érted, miről van szó.

– Igazad van. Tényleg nem értem. Fel nem foghatom, mégis hogyan juthatott eszedbe összejátszani egy démonnal, hogy ellophassa a Lemegetont.

– Csak segíteni akart nekem. O nem olyan...

– Be se fejezd ezt a mondatot! – A düh elmélyítette a hangját. – Mert ha képes vagy erősködni, hogy ő nem olyan, mint a többi démon, akkor végképp nem állok jót magamért.

– De tényleg nem olyan! Ti ezt nem érthetitek. Hadd magyarázzam...

Abbot lehajolt, és megragadta a székem karfáját. Összehúztam magam az arcáról sütő harag láttán. A válla fölött észrevettem, amint Nikolai és Zayne felénk lép, bár nem voltam biztos benne, hogy segíteni akarnak rajtam, vagy inkább részt szeretnének venni a megfojtásomban.

– Annyira csalódtam benned, hogy rosszul vagyok tőle fortyogott Abbot. – Hogy tehetted ezt, Layla? Ennél jobbra tanítottalak, úgy neveltelek fel, mintha a saját gyermekem lennél, és így hálálod meg?

A kezemet tördeltem.

– Kérlek, Abbot, hadd magyarázzam meg! Nem arról van szó, amit hiszel. – Zayne-re pillantottam, de elfordította a fejét. - Kérlek, hallgass meg!

Abbot néhány pillanatig csak bámult rám, aztán kihúzta magát, és karba tette a kezét. Hallgatását néma, vonakodó beleegyezésnek vettem.

– Nem azért fogtam össze egy démonnal, hogy ellenetek szövetkezzünk. Részben démon vagyok, ez igaz. De akkor sem vagyok olyan, mint más démonok.

– Egész mostanáig én is ezt hittem – szólt Abbot hűvösen.

Egy pillanatra torkomra forrt a szó. Ez fájt.

– Az a démon segített nekem, ő mentett meg attól a keresőtői, amelyikbe belebotlottam. – Mély levegőt vettem, és szinte mindent elmeséltem, egyedül az intimebb részleteket hagytam ki, amiktől az őrzők végképp totál kiakadtak volna. – Azért küldték fel a pokolból, hogy gondoskodjon róla, ne támassza fel valaki a...

– A lilineket? – kérdezte Abbot. – És elmondta neked, hogy mi vagy? Hogy milyen jelentőségű a Lemegetonban található igézet? Elmondta, hogy ezért rejtették el a könyvet réges-régen? Hogy gondoskodjanak róla, soha senki ne szabadíthassa rá még egyszer a lilineket erre a földre?

– Igen. Mindent elmondott nekem. Csak azért volt szükségünk a könyvre, hogy lássuk, mi kell a rituáléhoz, és megakadályozhassuk. Ennek a démonnak esze ágában sincs feltámasztani a lilineket.

– És te hittél neki? – Abbot letérdelt elém, farkasszemet nézeti velem. – Mégis miért bíztál meg egy démonban, Layla?

Gombócot éreztem a torkomban.

– Mert ő nem hazudott nekem, és segített rajtam...

– Ő ölte meg Petrt?

A szobában olyan néma csönd uralkodott, hogy egy szöcske tüsszentését is meg lehetett volna hallani.

– Igen.

– Egyáltalán megtámadott téged Petr, vagy az is csak hazugság volt?

Felháborodottan hördültem föl.

– Igazat mondtam! Petr tényleg megtámadott! Miért hazudtam volna erről?

Abbot azúrkék szeme dühösen villant.

– Mert mióta összeálltál ezzel a démonnal, mást se csinálsz, csak hazudozol! Ugyan miért hinném, hogy a sok hazugság között akad egy szemernyi igazság is?

Nem tudom, miért pont ez volt az utolsó csepp a pohárban, talán a félelem és a frusztráltság, amiért egy szavamat se hitte el, együtt már túl sok volt, mindenesetre elszakadt nálam a cérna. Talpra ugrottam, olyan gyorsan, hogy Abbot felpattant, és elhátrált tőlem, szó szerint meghátrált. Kis híján szétrobbantam a méregtől.

– Még neked áll följebb, amikor kezdettől fogva hazudtál nekem?!

Abbot némán meredt rám.

– Mi van? Erre nem tudsz mit mondani? – Tettem egy lépést feléje, a harag erőt adott nekem. Úgy eltöltött a düh, mintha semmi mást nem éreztem volna. – Végig tudtad, ki volt az anyám, és hogy mi történhet! Pont ugyanannyit hazudoztál, mint én! – Komor tekintettel néztem körbe a szobában. Alig bírtam elviselni a fájdalmat, amikor Zayne-re néztem. – Mind hazudtatok nekem!

– Meg akartunk védeni – szólt Nicolai.

– Mégis hogyan védett volna meg az, ha nem tudom az igazat? Egy csomó démon vadászik rám! De az nem, akit ma megtámadtatok! Ha ő nincs, akkor mostanra valószínűleg elárasztották volna a földet a lilinek, én pedig már nem élnék.

– Azt hittem, jobb, ha nem tudod az igazat, mint ha rájössz, mi szennyezi be a véred – mondta Abbot.

Elhúztam a számat.

– Hogyhogy mi szennyezi a vérem?

– Lilith leánya vagy.

– És őrző is vagyok!

Abbot szeme villámokat szórt.

– Egy őrző soha nem fogna össze egy démonnal!

– Apa – mordult Zayne.

Annyira úrrá lett rajtam a düh, hogy nem is érzékeltem a megszólalását.

– Hahó, tök nyilvánvaló, hogy legalább egy őrző már jóval többet is tett az összefogásnál egy démonnal! – vágtam vissza. – Szerinted én mégis hogy fogantam?

– Lefeküdtél azzal a démonnal? – faggatott Abbot.

Na, erre a kérdésre aztán nem számítottam. Úgy megdöbbentem, hogy a haragom nagy része elpárolgott.

– Micsoda?

– Szűz vagy még?

Hűha! A helyiségben szinte harapni lehetett a feszültséget és a dühöt.

– Mi köze van ennek bármihez is?

– Válaszolj! – ordította Abbot.

Elsápadtam, aztán elpirultam.

– Nem feküdtem le se vele, se senki mással. Jesszus! – Abbot erre olyan megkönnyebbültnek tűnt, hogy rögtön gyanút fogtam. – Miért? Mi ezen olyan nagy ügy?

Zayne szobormereven állt.

– Igen, én is szeretném tudni, hogy mit számít ez.

Az apja a fejét csóválta.

– Ugyan mi másért ólálkodna körülötte egy démon, aki pont az ő korabeli fiúnak adja ki magát? Layla ártatlansága, azaz annak elvesztése is része az igézetnek.

– Micsoda?! – szökött fel a hangom minden eddiginél magasabbra. – Muszáj egy rohadt igézet miatt szűznek maradnom? - Aztán felfogtam Abbot szavainak nagyobb jelentőségét. – Te tudod, hogy szól az igézet?

A többiek most már egyértelműen rám sem akartak nézni, miközben Abbot válaszolt.

– Igen. Tudnunk kellett, mi kell a rituáléhoz, hogy bármi áron megakadályozhassuk.

Fel nem foghattam, mégis hogyan akartak megakadályozni bármit is, ha még a rám vonatkozó részt sem árulták el nekem.

– Na, és mi kell hozzá? – kérdeztem.

Abbot felvonta az egyik szemöldökét.

– Azt nem árulta el neked a démonod?

Megrohant a bosszúság.

– A démonom nem tudja, hogyan szól az igézet. Ezért akartuk megszerezni a könyvet, hogy elejét vehessük a rituálénak. – És tuti biztos voltam benne, hogy ha Roth tudna erről, akkor tett volna rá valami mocskos megjegyzést.

Abbot rövid hallgatás után válaszolt.

– Az igézethez Lilith halott vére kell, és a te ártatlanságod  elveszítse. Nem csak abban az értelemben, hogy... nos, ezt már tisztáztuk, hanem a démoni képességedre vonatkozóan is. Az ártatlanságod akkor vész el végleg, ha elveszel egy lelket.

Elhűltem.

– Egy lelket?

Abbot bólintott.

– Az erkölcsi vonatkozásokat leszámítva ezért olyan fontos, hogy soha ne vetemedj ilyesmire.

Nem voltam biztos benne, hogy ezzel most a szexre céloz, vagy a lélek elszívásra. Elszörnyedve roskadtam le a székre. Jaj, istenem, hiszen már elvettem egy lelket, vagyis az igézethez szükséges négy tényező közül három már meg is valósult!

– Szerintem jobb lenne, ha mindannyian lehiggadnánk egy kicsit – mondta Zayne, és az apjához fordult. – Layla soha nem tett volna semmi ilyet, ha nincs az a démon. Igaz, hogy őrző, de akkor is fiatal és...

– Naiv? – vágott közbe Abbot, ökölbe szorítva a kezét. – Több esze is lehetett volna annál, mint hogy teljesen kiszolgáltassa magát egy démonnak. Layla nem vétlen ebben az ügyben.

– De nem is csak az ő hibája az egész – ellenkezett Zayne, és bár szerettem volna közölni velük, hogy nem vagyok naiv, befogtam a számat. – Figyelembe kell vennünk, hogy életében először valaki... – Nem nézett rám, de láttam, hogy nagyot nyel. - Most először fordult elő, hogy egy fiú...

Rádöbbentem, mit akar mondani.

– Arra célzol, hogy életemben először mutatott érdeklődést irántam egy fiú?

Zayne nem felelt, de tudtam, hogy erre gondolt, és fájdalmasan elszorult a szívem. Csessze meg, ez nagyon sértő volt, és Zayne akaratlanul is megbántott vele.

– Akkor is több eszed kellett volna, hogy legyen, Layla. – Abbot bosszúsan sóhajtott. – Már a legelején hozzánk kellett volna fordulnod.

Felnéztem rá.

– El kellett volna árulnod nekem az igazat.

Patthelyzetbe kerültünk. Mindketten hazudtunk. Mindketten titkolóztunk. Ezt kellett volna, azt kellett volna. Elnyúlt a csend, és fogalmam sem volt, mit mondhatnék még. Már mindent elmeséltem Abbotnak – na jó, majdnem mindent -, de nem hitt nekem. A korábbi meggyőződésem, miszerint biztosan tudok hatni rá Roth ügyében, szertefoszlott.

– Honnan tudtad? – kérdeztem halkan.

Oldalra hajtotta a fejét.

– Abban a pillanatban tudtam, hogy valami rosszban sántikálsz, amikor nemrég abban a furcsa szerelésben jöttél haza. Nem tudtam pontosan mire készülsz, de sejtettem, hogy csak idő kérdése, midőn valami ilyen történik – felelte. – Ezért hagytam, hogy este átmenj Stacey-hez.

A francba! Tudtam én, hogy Abbot túl könnyen adta be a derekát az ottalvós ügyben.

– Ha tudtad, mit tervezek, akkor miért hagytad, hogy sikerülj ön?

– Dehogy hagytam! – nevetett harsányan. – Hiszen visszaszereztük a Lemegeton, és ismét biztonságban van. A démont is kézre akartuk keríteni, de előbb-utóbb megtaláljuk.

Zayne-re pillantottam, aki sóbálvánnyá dermedten ácsorgott a satukban. Igaz, hogy próbált megvédeni, de továbbra sem volt hajlandó rám nézni.

– Hogy hívják, Layla? – kérdezte Abbot.

Feléje kaptam a fejem, és nagyot nyeltem.

– Miért? Úgysem hiszel nekem. Azt hiszed, hogy ő...

– Ez egy démon! Kihasznált téged, Layla, ahogy az egy  pokolfajzattól várható. Hát nem érted? A könyvet csakis összefogva szerezhette meg a két faj egy-egy képviselője. Annak a démonnak szüksége volt egy őrzőre, te pedig szíves örömest álltái rendelkezésére. – Abbot úgy fújtatott dühében, hogy hatalmas teste beleremegett. – Elég folyik a vérünkből az ereidben ahhoz, hogy közülünk valónak számíts.

– Tisztában vagyok vele – morogtam. – De ő...

– Nem lehetsz ennyire naiv, Layla. Honnan tudod, hogy ez a démon nem ellenünk dolgozik? Hogy nem a saját céljára akarta megkaparintani a könyvet? Lehet, hogy ő maga az, akinek kell az igézet, és téged kihasználva próbálta megszerezni.

Azt kívántam, bár ki se mondta volna ezeket a szavakat, mert amint elhangzottak, tovább rontottak a helyzeten. Az a tény sem segített, hogy még egyszer se láttam rendesen azt a bizonyos démont, aki Roth elmondása szerint az ügy hátterében áll. Csakis egy alkalommal pillantottam meg futólag egy másik felsőbbrendű démont: amikor Morrisra vártam, és feltűnt nekem az a lélektelen, aranyszemű alak.

– Ez a démon kihasznált téged. Előbb-utóbb rávett volna,  hogy elrabolj egy lelket, és eldobd az ártatlanságodat.

– Nem tudhatod. – Lehunytam a szemem. – Hiszen lett volna.., – A fejemet csóváltam. Rothnak bőven lett volna lehetősége, hogy elvegye a szüzességemet. Banyek, hiszen lám, mi történt, mielőtt elindultunk a könyvért! Figyelembe véve, hogy milyen csodás volt Roth-tal, és mennyire kívánatosnak éreztem magam vele, valószínűleg zöld utat adtam volna neki bármihez.

– Mi lett volna? – kérdezte Abbot.

– Semmi. – Kihúztam magam. Egy démon nevének ismerete hatalmat rejtett magában. Csak pár fekete gyertya és ártó szándék kellett ahhoz, hogy valaki megidézzen egy démont a neve alapján. Eszem ágában sem volt kockáztatni ezt. – Nem fogom elárulni a nevét.

Ezt nagyjából úgy fogadták, ahogy vártam.

Kiabáltak velem. Abbot úgy festett, mint aki menten puszta kézzel fojt meg. De én akkor is megmakacsoltam magam. Nem árulhattam el Rothot, még akkor sem, ha emiatt úgy tűnt, mintha az őrzőket árulnám el.

– Nem számít, hogy hívják – mondtam kimerültén. Már  majdnem hajnali négy volt, ám a vallatás mintha még mindig nem akart volna véget érni. – Egyedül az a démon számít, aki fel akarja támasztani a lilineket. Mit fogunk tenni ellene?

– Hogyhogy mit „fogunk” tenni? – mordult Abbot. – Te  semmit sem fogsz tenni. És amúgy sincs ok aggodalomra. Nálunk van a Lemegeton, és bár te hihetetlenül naivan nem akarod elhinni, hogy a drágalátos démonod a felelős, szerencsére nekünk több eszünk van

Döbbenten bámultam rá.

– De hát nem ő volt! Istenem, miért nem hallgat rám senki! Nem ő volt, és az igazi bűnös talán már tudja is, hogy mi kell az igézethez.

Abbot a fejét csóválta, és összehúzott szemmel méregetett.

– El fogod árulni a nevét. Talán nem ma éjjel, de előbb-utóbb biztosan. – Megragadta a csuklómat, és talpra rántott.

Zayne erre odaugrott hozzánk, és az oldalamra állt.

– Apa, fájdalmat okozol neki!

Tényleg fájt a szorítása. Abbot lenézett a kezére, a homlokát ráncolta, majd eleresztett. Hátrált pár lépést, és mély levegőt vett.

– Mondanom sem kell, büntetésben vagy.

Valamilyen oknál fogva ennek hallatán majdnem elnevettem magam. Még jó, hogy csak majdnem, mert Abbot valószínűleg nem értette volna, miért találom viccesnek a büntetést.

– Egész életedre – tette hozzá.

Na, így már kevésbé volt vicces.

Zayne megfogta a felkaromat, de sokkal finomabban, mint az apja. Tudtam, hogy a csuklómon meg fog látszani a szorítás nyoma.

– Vidd vissza a szobájába! – utasította Abbot, aztán vetett rám még egy zord pillantást. – Te pedig örülhetsz, ha nem gondolom meg magam, és vitetlek át a városba, az egyik zárkánkba!

Megborzongtam. Bármilyen dühös volt is Abbot, nagyon reméltem, hogy ez csak üres fenyegetés.

Miután Zayne-re bízott, hagytam, hogy kivezessen a szobából. Csak akkor mertem ránézni, amikor már kiértünk a folyosóra. Nem volt valami biztató az arckifejezése.

– Szerinted apád tényleg képes lenne becsukatni engem az egyik zárkába? – kockáztattam meg a kérdést.

Zayne nem válaszolt, amíg félúton nem jártunk fölfelé a burgundi vörös szőnyeggel borított lépcsőn.

– Nem tudom.

Ez nem igazán nyugtatott meg. Lassítottam. Fáradt voltam ugyan, de nem siettem a szobámba, ahol mostantól kábé kilencvenéves romig fogok rostokolni.

– Zayne...

– Tudom, mit gondolsz – közölte. A fogát csikorgatta. – Azt hiszed, hogy tudtam erről a rohadt Lilith-ügyről. Pedig fogalmam sem volt róla. Ha tudtam volna, biztosan elárulom neked, amint képes lettél volna felfogni, mit is jelent.

Elbotlottam a saját lábamban, egyrészt a megkönnyebbüléstől, hogy Zayne mégsem titkolt előlem semmit. Másrészt pedig azért mert elemi erővel ütött szíven a bűntudat. Egyszeriben kétség nélkül elhittem, hogy Zayne elmondta volna nekem az igazat, ha tudott volna róla. Megbízott volna bennem, és az apja elébe helyezett volna engem.

Én viszont nem helyeztem őt Roth elébe.

Zayne megállt az ajtóm előtt. Egy pillanatra lehunyta a szemét aztán rám nézett.

– A szívem mélyén megértem, miért nem fordultál apámhoz. De bennem megbízhattál volna. Tudhattad volna, hogy én...

– Mit tettél volna? – kérdeztem fojtott hangon. – Hittél volna nekem? Vagy beárultál volna Abbotnak?

Rám szegezte fakó szemét.

– Nem tudom. És most már sosem tudjuk meg.  Összeszorítottam a számat, fojtogatott az egyre súlyosabb megbánás. Zayne még soha nem hagyott cserben. Igaz, párszor közbeavatkozott, amikor nem akartam, és volt ugyebár az egész Denika-ügy is, de soha nem tett olyat, amiből azt kellett volna gondolnom, hogy nem bízhatok meg benne.

Szorosan lehunytam a szemem, hogy ki ne buggyanjon a könnyem, és reszketegen kapkodtam levegő után.

– Elcsesztem, Zayne. Ami téged illet, nagyon csúnyán elcsesztem. Sajnálom.

– Ja – felelte halk, rekedt hangon. – Sajnálhatod is.

22.FEJEZET

VASÁRNAP MINDEN ÉTKEZÉST A SZOBÁMBAN költöttel el. Zayne elhozta a táskámat Stacey-től. Elkobozták a mobilomat, de legalább sikerült előtte kitörölnöm belőle Roth számát. A laptopomat és a tévémet is elvették. Arra számítottam, hogy Micolai a könyveimet is kiviszi a többi cuccommal együtt, de biztosan megsajnált, mert azokat meghagyta nekem. Próbáltam beszélni vele, ám egyetlen szóra sem méltatott.

Az ételt Denika hozta föl nekem. O sem szólt hozzám, de nem tudtam, hogy vajon parancsra viselkedik-e így. Aztán meglátogatott Abbot, hogy fussunk még egy kört a „Hogy hívják a démont?” témával. Mivel továbbra sem voltam hajlandó elárulni a nevet, Abból kiviharzott, és olyan erővel csapta be maga után az ajtót, hogy bele remegtek az ablakok.

Csak hétfő reggel láttam viszont Zayne-t. Egyet kopogott, midőn benyitott volna a szobámba, így rögtön tudtam, hogy ő az.

– Készülj az iskolába! – mondta, a padlót bámulva.

– Abbot hagyja, hogy suliba menjek? – bámultam rá döbbenten az ágyból.

– Úgy tudom, magántanulóvá akar tenni, de amíg nem tudja elintézni, arra jutott, hogy maga az iskola is épp elég büntetés neked.

Áldottam az eszemet, amiért nem árultam el nekik, hogy Roth az osztályomba jár.

Kiugrottam az ágyból, rekordsebességgel zuhanyoztam le és öltöztem fel. Feltámadt bennem a remény, de igyekeztem uralkodni az izgatottságomon.

Zayne a suliba menet egész úton nem szólt hozzám, csak búcsúzóul szúrta még oda:

– És eszedbe se jusson megszökni a suliból! Abbot napközben folyamatosan kapcsolatban lesz a tanáraiddal.

Elhajtott, mielőtt válaszolhattam volna. Felsóhajtottam, aztán megfordultam, és besiettem az épületbe. Stacey már a szekrényemnél várt.

– Na jó, mindent hallani akarok! Kezdve azzal, hogy miért Zayne jött el a tatyódért, és miért nem hívtál tegnap?

– Lebuktam. – Előszedtem a bioszkönyvemet. – És egész  életemre büntiben vagyok.

– Hogyhogy? – hüledezett Stacey.

– Az egyik őrző meglátott. – Becsuktam a szekrényemet, és gyűlöltem, hogy mindazok után, ami ezen a hétvégén történt, már megint hazudnom kell. – Ennyi, megszívtam.

– Ez totál igazságtalan! Örökké jó kislány vagy, és amikor egyetlenegyszer végre rosszalkodsz egy kicsit, rögtön lebuksz. - Stacey a fejét csóválta. – Isten tuti utál téged.

– Nekem mondod?

Belém karolt, és az ajkát biggyesztette.

– Hát, beszéljünk inkább valami jobbról! Legalább együtt  tudtatok lógni egy kicsit Roth-tal?

– Ja, egy kicsit, de semmi... Semmi se történt. Elég hamar  lebuktunk. – Gyorsan témát váltottam, túl ideges voltam ahhoz, hogy Rothról beszéljek, amikor remélhetőleg bármelyik pillanatban felbukkanhat.

Csakhogy hiába ültem be bioszra, hiába csöngettek be, Roth nem jelent meg. Elfogott a szorongás, és egyre rosszabb lett, ahogy eljön az ebédidő, de ő még mindig nem került elő.

– Remélem, hogy Abbot nem nyírta ki, aztán rejtette el a holttestét – jegyezte meg Stacey. – Tudod, az őrzők elég félelmetesek tudnak lenni.

Végképp elment az étvágyam.

– Mi történt? – kérdezte Sam, és megigazította a szemüvegét.

Miközben Stacey belevágott egy gyors összefoglalóba arról, hogyan buktam le a hétvégén, én újra meg újra a menza bejáratára pillantottam. Izzadó tenyérrel és görcsölő hassal vártam.

Vártam Rothra, de hiába. Egész nap nem mutatkozott.

Teltek-múltak a napok, lepergett egy egész hét, és Roth még mindig nem került elő. Otthon sem változott a helyzet, és én már nem is tudtam, mit higgyek. A fülembe csengtek Roth szavai, nem hagytuk nyugodni. Démon vagyok. Szokásom, hogy hazudok.

Lehetséges lett volna, hogy tényleg kezdettől fogva hazudott nekem, és csak kihasznált a könyv megszerzésére, mert fel akarja támasztani a lilineket? Ezért nem láttam azóta sem, ezért nem hallottam felőle?

Nem... biztosan nem. Roth nem manipulálhatott engem. Nem létezik, hogy mindez csak átverés volt a részéről. Ezt nem bírtam elhinni. Vagy talán csak nem hagytam magamnak, hogy elhiggyem. A puszta gondolat is túl fájdalmas volt. Ám a legsötétebb pillanataimban ezek a kérdések kifogtak rajtam.

Egyes napokon megéreztem Roth jellegzetes, vad illatát. Az iskola folyosóján vagy a kapun kilépve, ahogy a rám váró

Zayne kocsija felé indultam. Ilyenkor mindig körülnéztem, kerestem, hol lehet, de sosem pillantottam meg. Egyszer sem hallottam, hogy a „Paradise City”-t dúdolná.

Zayne és köztem nem javult a helyzet. Hacsak nem rángattam ki belőle valami választ harapófogóval, önszántából szinte nem is szólt hozzám. Odahaza még mindig nem hagyhattam el a szobámat, csak párszor engedtek ki, és olyankor Zayne-t mindig Denikával vagy más őrzőkkel láttam.

Éjszakánként szörnyű erővel tört rám a lélek – vagy legalább valami édes – utáni sóvárgás. Valószínűleg az egész helyzet okozta szorongás meg stressz miatt. Ám a szobám ajtaját továbbra is zárva tartották, nappal és éjszaka egyaránt. Az erkélyajtót szintén, és még az ablakokat is beszögezték, mintha attól tartottak volna, hogy különben kiugróm, vagy mit tudom én. így, hogy nem mehettem le a konyhába egy kis gyümölcsléért vagy édességért, amikor csak szükségem lett volna rá, nagyon szarul teltek az éjszakák.

Furcsamód, amíg Roth társaságában voltam, szinte nem is okozott gondot, hogy ellenálljak a démoni oldalamnak. Akkor is éreztem a sóvárgást, de gyenge volt, és könnyedén uralkodtam rajta. Mintha Roth jelenléte segített volna kordában tartani. Vagy talán valami más volt az összefüggés. Igazán nem tudtam.

Egy különösen gyötrelmes éjszaka után, miután órákig járkáltam fel-alá a szobámban, hogy eléggé kimerüljek az alváshoz, Zayne megtörte a kettőnk közti csendet, miközben reggel az iskolába vitt.

– Szarul nézel ki.

Vállat vontam, és a farmeromból kilógó szálat húzgáltam.

– Nem aludtam jól.

Nem válaszolt azonnal, de éreztem, hogy fél szemét rajtam tartja, miközben leparkoltunk a suli nagy téglaépülete előtt.

– Ez mostanában gyakran előfordul? – Miután nem feleltem, mély levegőt vett. – Mennyire vészes a helyzet, Layla?

– Nincs gáz. – Kinyitottam az ajtót, és kiszálltam, hunyorogtam a novemberhez képest éles reggeli napfényben. – Suli után találkozunk.

Mivel ennél nagyobb mázlim már nem is lehetett volna, a legelső osztálytársam, aki szembejött, Éva volt, a maga tökéletes frizurájával. Én bezzeg még csak meg se mostam a hajam ma reggel, ráadásul a csaj lelke sötétebbnek tűnt az eddiginél, sokkal több vörös csík volt benne, mint rózsaszín, így végképp nem akartam a közelében lenni

– El az utamból, bányarém!

Földbe gyökerezett a lábam. Nem láttam mást, csak Éva lelkét, a benne kavargó sötétséget. A torkom és a gyomrom úgy égett, mintha savat nyeltem volna.

Éva körülnézett, aztán csettintett az orrom előtt.

– Mi van már?! Direkt szobrozol itt előttem?

A pokoli sóvárgás nagy erővel tört felszínre bennem. Elfordultam Évától, és mélyeket lélegeztem, amíg nem enyhült kicsit a gyötrő vágy, aztán lassú léptekkel elindultam órára. Csak vánszorogtam – ahogy az egész nap. A nyolcadik nap Roth nélkül.

Aznap éjjel, amikor álmomban ismét rám tört a sóvárgás, és felébresztett, az oldalamra fordultam, csukva tartottam a szemem. Már megint?! Könyörgök, ne! Görcsbe rándult a gyomrom. A bőrömön mintha lángok táncoltak volna. Rázott a hideg.

Kinyitottam a szememet, és pislogtam, hogy ne csorduljon ki a könnyem. Egyre jobb ötletnek tűnt kiugrani az ablakon.

Felültem, és körülnéztem a szobámban. Tekintetem átsiklott egy furcsa alakú tárgy fölött az íróasztalomon, de szinte rögtön vissza is tért rá. A homlokomat ráncoltam, mert bármi volt is az, nem tűnt ismerősnek. Félrelöktem a takarót, felálltam, és az íróasztalhoz botladoztam

Amint ki tudtam venni a félhomályban, hogy mit is látok, a szám elé kaptam a kezem.

Egy kancsó narancslé állt az asztalomon, mellette egy pohárral és egy bontatlan doboz süteménnyel.

Zayne itt járt, amíg aludtam. Ez volt az egyetlen lehetséges magyarázat.

Nem bírtam megálljt parancsolni a könnyeknek. Lecsorogtak az arcomon, a hálóingem gallérját áztatták. Azt sem tudtam, miért zokogok, de nem bírtam abbahagyni. Talán azért, mert ez az apró kedvesség Zayne részéről azt mutatta, hogy mégsem gyűlöl. Nem teljesen. És talán ennél is többről volt szó. Részben Abbot miatt sírtam, aki apám helyett apám volt. Mostanra viszont biztosan megbánta, hogy annak idején befogadott a házába. És részben talán Rothért is hullattam a könnyeket, mert minél régebben nem láttam, annál hihetőbbnek tűntek Abbot szavai. Ha tényleg egy másik démon próbálta feltámasztani Lilithet, akkor Rothnak itt kellett volna maradnia, hogy vigyázzon rám, ne végezzem valami ördögi rituálé áldozataként, nem?

De nem volt itt velem.

Lelépett.

Kedden úgy éreztem magam, mintha egy bepörgött dobos dübörgött volna egyfolytában a fejemben. Az egész arcom fájt az éjszakai zokogástól. Alig bírtam odafigyelni mindarra, amiről Stacey sutyorgott bioszóra alatt. Csodával határos módon ma még nem faggatott Rothról.

Igaz, hogy Stacey-nek folyton csak a fiúkon járt az esze, de nem volt hülye. Furcsának találta, hogy Roth eltűnt, miután lebuktam vele. Ha jói sejtettem, már nem érezte olyan poénosnak a megjegyzését arról, hogy az őrzők talán kinyírták Rothot.

Nem bírtam a kivetítőn látható szavakra összpontosítani. Inkább egy jetit rajzoltam a füzetem margójára.

Az óra felénél járhattunk, amikor ismét megéreztem azt a bizonyos illatot – Roth illatát az édes és vad aromát, ami a csókjaira emlékeztetett.

Letettem a tollamat, és körülnéztem az osztályban. Nem láttam Rothot, ám az illatát továbbra is éreztem. Remek. Mindennek a tetejébe most már tuti, hogy az eszemet is kezdtem elveszíteni.

Cleo tanárnő lekapcsolta a vetítőt, aztán visszakacsázott az asztalához. Én egészen kicsöngetésig bambán meredtem a táblára.

Óra után bementem a vécébe. Fogalmam sincs, miért ücsörögtem a fülkében, amíg mindenki más ki nem ment, és be nem csöngettek a következő órára. Egyszerűen csak nem bírtam végigülni még egy órát. Miután biztos voltam benne, hogy tiszta a terep, kirúgtam a fülke ajtaját.

Ledobtam az iskolatáskámat a padlóra, megmarkoltam a mosdó kagyló peremét, és tágra nyílt szemmel bámultam magam a tükörben. Holtsápadt arcomat zabolátlan, platinaszőke tincsek keretezték, és úgy gondoltam, tényleg kissé őrülten nézek ki, ahogy itt álldogálok, mint egy idióta.

Megnyitottam a csapot, és a hideg víz alá tartottam a kezem. Megmostam az arcomat, reméltem, hogy csillapíthatom kicsit a bennem tomboló tüzet. Valamennyire sikerült.

Nyikorogva kinyílt a vécé ajtaja, épp, amikor letéptem magamnak pár csík durva, barna papírtörlőt. Megpördültem, de senki sem állt az ajtó előtt, ami közben lassan becsukódott magától. A homlokomat ráncoltam, ahogy déjá vum támadt, és tekintetem a vécéajtóról az üres fülkékre vándorolt.

Meglepetten hördültem fel

Az egyik fülke ajtaján egy madár üldögélt: egy irtó nagy, koromfekete varjú. Sárga csőre kábé akkora volt, mint a fél kézfejem.

Az iskolámat nem igazán védték semmilyen állat ellen sem, mivel még sosem akadt itt ilyen jellegű gond, de akkor sem tudtam elképzelni, hogyan juthatott be az épületbe egy ekkora madár... és mégis hogyan volt képes kinyitni a vécéajtót.

– Mi a... – Hátraléptem, és nekimentem a mosdókagyló peremének.

A varjú hangosan károgott, a hang ugyanolyan hátborzongató volt, amilyen érdekes. Kitárta fekete szárnyát, felemelkedett a levegőbe, és köztem meg a fülke között lebegett. Elkerekedett a szemem, ahogy a madár néhány pillanatig csak csapkodott előttem a szárnyával, aztán... megnyúlt.

Nagyon, de nagyon megnyúlt.

A fekete test a földig ért, a szárnyak karrá alakultak. A csőr eltűnt, emberi arc kezdte átvenni a helyét. Roth? Reménnyel eltelve léptem előre, alig vártam, hogy a nyakába vethessem magam, és a karomba zárjam.

Megtorpantam, ahogy egy férfi jelent meg előttem bőrnadrágban és bő, laza, fehér ingben. Vállig érő fekete hajába tollak vegyültek.

Lassan pislogtam. Nem tudtam, ki ez, de hogy nem Roth volt, az tuti.

A férfi elmosolyodott.

– Caim vagyok, harminc démonsereg ura, s egyedül a poklot szolgálom.

– Na, baszki – suttogtam. Mi a francot keres egy újabb démon a lányklotyóban?

Caim rám szegezte sötét szemét.

– Ne félj! Ez csupán pár pillanatig fog fájni. – Aztán felém nyúlt.

Ösztönösen reagáltam: teljes erőből nyakon vágtam. A démon hörgött, de nem tudtam, vajon tényleg sikerült-e kárt tennem benne. Az ajtó felé rohantam, és életemben milliomodszorra átkoztam magam, amiért nem tudok alakot váltani.

A démon utánam kapott, belemarkolt a hajamba, és visszarántott. Kinyitottam a számat, olyan hangosan akartam sikoltani, hogy az egész iskola meghallja. Ám mielőtt egyetlen hangot is adhattam volna, Caim megragadta a nyakamat, olyan erősen, hogy levegőt sem tudtam venni.

– Ne viaskodj! – intett, és elengedte a hajamat. – Úgy könnyebb lesz.

A torkomat szorongató kézhez kaptam, mélyen belevájtam Caim bőrébe a körmeimet, a démon azonban nem zavartatta magát: a nyakamnál fogva felemelt, a levegőben kalimpált a lábam. A kezét markolásztam, próbáltam lerángatni magamról, miközben ráfogtam. Levegőt! Nem bírtam lélegezni, nem bírtam elhúzni az ujjakat a nyakamtól.

– Na, jól van – mondta Caim, és másik kezét a homlokomra tapasztotta. Vészcsengő harsogott a fejemben. – Lazulj el szépen, és...

Eszeveszetten rúgkapáltam, és sikerült úgy hasba találnom a démont, hogy meghökkent. Elengedett, én pedig lezuhantam. A csípőm nekiütközött a mosdókagyló szélének, aztán a fejem is nagyot csattant rajta. Ismét éles fájdalom hasított belém, a maradék kis levegőm is odalett. Óriási puffanással landoltam a mocskos padlócsempén. Hörögve próbáltam lélegezni, felkönyököltem, és kábán emeltem föl a másik kezemet a halántékomhoz. Amikor leengedtem a karomat, az ujjaimat beborította a vörös.

Vörös? Leküzdöttem a fájdalmat meg a zavarodottságot, és bemásztam a mosdó alá, mielőtt Caim ismét megragadhatott volna. Nem volt valami jó búvóhely, de ennél jobb nem akadt.

– Ezt nem kellett volna, kislány – mordult a démon, majd  lehajolt, és megragadta a lábamat, hiába rugdostam. – Most kénytelen leszek bedurvulni.

– Az nem volt durva, amikor az előbb próbáltál megfojtani? – A mosdókagyló alatti fémbe kapaszkodtam.

A vécé ajtaja kitárult, mielőtt Caim válaszolhatott volna, én pedig azonnal megéreztem az ismerős, édeskés pézsmaillatot. Nagyot dobbant a szívem. Árként öntött el a remény, és vele együtt valami sokkal, de sokkal erősebb érzés is.

Roth állt az ajtóban, aranyszínű szeme rólam lassan a démonra vándorolt.

– Nahát, Caim, nem gondoltam volna, hogy a lányvécét preferálod.

23.FEJEZET

SZINTE EL SEM HITTEM, HOGY TÉNYLEG ŐT LÁTOM.

– Tudod, hogy van ez. Szükség törvényt bont – felelte Caim furcsa mosollyal, majd ismét megrántotta a lábamat, és még néhány centivel kijjebb húzott a mosdó alól.

Megrúgtam a másik lábammal, ezúttal a térdét találtam el. Caim eleresztett, hátratántorodott, aztán kihúzta magát. Csak úgy sugárzott belőle a düh.

– Úgy látom, ez nem akar összejönni, bratyó – jegyezte meg Roth, és felvonta a szemöldökét.

Caim sóhajtott.

– Ez az átkozott évszázad már csak ilyen, öcsém. Minden balul üt ki.

– Roth – szóltam, de csak krákogni bírtam. Ő nem vette le a szemét a másik démonról. Ezek ketten kedélyesen csevegtek egymással. Újonnan támadt reményem erre azonnal szertefoszlott.

– Azt látom. – Roth lesütötte a szemét, vastag pillái az arcát verdesték. Kis mosoly játszott az ajkán, s amikor ismét megszólalt, a hangja halk, ám mély és erőteljes volt. – Nem hagyhatom, hogy végezz a lánnyal, ezt te is tudod.

– Micsoda? – faggatta Caim. – De hiszen tisztában vagy vele, mekkora veszélyt jelent! El kell intéznünk, különben mind meghalunk, ha a lilinek feltámadnak. Nem állíthatsz meg.

Roth vállat vont.

– Dehogyisnem.

Caim a homlokát ráncolva meredt rá, aztán elkerekedett a szeme. Szikrázni kezdett körülötte a levegő, de bármiben mesterkedett is, elkésett vele. Roth feléje vetette magát, és istentelenül gyors volt. Egy szempillantás alatt megmarkolta a másik démon nyakát. És kicsavarta.

A reccsenés fülsiketítő volt, elnyomta Caim üvöltését.

Sűrű, fekete füst áradt szét, csípte a szememet. És bűzlött... Iszonyatosan bűzlött. A számra tapasztottam a kezemet, de még így is öklendeztem, miközben a démonból – illetve abból, ami maradt belőle – pokoli erővel kiáradó, kénköves füst kitörte a vécé hátuljában lévő ablakot. Az üvegszilánkok csörömpöltek a padlón, aztán megszólalt a tűzjelző, olyan élesen, hogy majdnem beszakadt a dobhártyám.

A vécét betöltötte a füst, semmit sem láttam a feketeségtől. A sötétben egyszer csak egy meleg kéz ért az arcomhoz. Hátrarántottam a fejemet, nem láttam mást, csak a démon szemében lobogó tüzet.

– Semmi baj. Én vagyok – mondta Roth, és a vállamra tette a kezét. – Jól vagy?

Köhögtem.

– Nem látok... semmit.

Roth lehajolt, mintha felvett volna valamit a földről, aztán átkarolta a derekamat.

– Vérzel.

– Bevertem a fejem.

Talpra segített.

– A mosdókagylóba, ami alá bebújtál?

– Hát, igen, nem volt valami rózsás a helyzet. – Hagytam,  hogy kivezessen a sűrű füsttel borított vécéből a folyosóra. Mélyen beszívtam a tiszta levegőt, ám a pokoli füst követett minket, és a folyosón gomolygott. Alig bírtam kivenni az előttem lévő alakokat. – Roth, hol voltál? Ügy aggódtam!

– Nem voltam messze – közölte rendes válasz helyett.

A diákok szinte hisztérikusan rohantak ki az osztálytermekből. Hallottam, ahogy valaki azt kiáltotta az elszabaduló káoszban:

– Bomba!

A démon elengedett, mire vakon nyúltam utána.

– Roth? Még mindig nem látok.

– Itt vagyok. – Újra átfogta a derekamat, és szinte végigcipelt a folyosón.

Botladoztam mellette, ledöbbentett, hogy ismét felbukkant, és még mindig nem tértem magamhoz a másik démon támadásából. Már kevésbé lüktetett a fejem, de a szemem továbbra is csípett, és azóta sem láttam rendesen.

Roth szorosabban fogott.

– Tarts ki! Mindjárt kiérünk.

Ahogy kinyílt előttünk a kétszárnyú ajtó, éles fény csapott meg, és felszisszentem. Tanárok kiabáltak, utasították a diákokat, hogy keljenek át az úton, és maradjanak a szemközti parkban. Hűvös levegő cirógatta az arcomat, és kissé enyhítette a szememben a csípős, égető érzést.

Roth átsegített az úton, és leültetett a földre.

– Hogy vagy? – kérdezte.

Hallottam, hogy körülöttem köhögnek a többiek, néhányan a szüleiket hívták, mások sírtak. Hát, legalább náluk jobban viseltem a dolgot.

– Még mindig alig látok. Hogyhogy neked semmi bajod?

– Úgy, hogy én becsuktam a szemem.

– Ja, aha – motyogtam, és a szememet dörzsöltem. – Ezek  szerint okosabb vagy nálam.

– Nem, csak számítottam rá, hogy ez fog történni. Te nem tudhattad. Pislogj csak szépen! – mondta halkan, és elhúzta a kezemet a szememtől, fél kézzel fogva a csuklómat. – Néhány percen belül elmúlik, ha képes vagy néhány pillanatig nem vájkálni a szemedben.

Még mindig iszonyúan könnyeztem.

– Roth...

– Most nem akarok arról beszélni – közölte.

Nagyot nyeltem.

– Nem árultalak el. Esküszöm. Fogalmam sem volt róla,  hogy ott lesznek

Csak hosszú hallgatás után felelt.

– Részben őrző vagy. Nem is számítottam másra tőled.

Elszorult a szívem.

– Részben démon is vagyok.

– Micsoda? Hirtelen ugyanolyan fontos lett a másik oldalad is, mint az őrző éned?

Nem válaszoltam, mert nem voltam biztos benne, hogy tényleg így van.

– Elárultad nekik, hogy hívnak? – kérdezte Roth, meglepően gyengéd hangon. – Mert legalább szeretnék felkészülni, mielőtt beránt egy megidéző varázslat.

– Nem, nem mondtam meg nekik a nevedet. – Lehajtottam a fejem, hogy ne tűzzön a szemembe a nap, mély levegőt vettem, és erőnek erejével igyekeztem elűzni a fájdalmat. – Már tudnád, ha elárultam volna.

– Igaz. – Ereztem, hogy a hátam mögé húzódik. Még mindig lefogta a kezemet, mintha attól tartott volna, hogy különben megpróbálnám kikaparni a szemét. – Kár, hogy lemaradsz erről a látványról. Mindenki teljesen ki van borulva. Kiszállt a rendőrség és a tűzoltóság.

Bárcsak láttam volna valamit!

– Nem sérült meg senki? Stacey és Sam is odabent voltak.

Roth sóhajtott.

– Mindenki jól van. Esküszöm. Csak egy kis pokoli füst  volt. Nem fog belehalni senki. Amúgy elhoztam a táskádat a klotyóból. Ott van melletted.

Kezdett tisztulni a látásom. Megfordultam, Rothra néztem, és homály helyett végre mézszínű szempárt és sötét szempillákat láttam. Ekkor rádöbbentem, hogy az elmúlt napokban nem csak képzeltem az illatát.

– Te végig itt voltál.

Roth nem válaszolt.

– Csak láthatatlan maradtál – folytattam halkan. – De végig itt voltál.

Szája furcsa kis mosolyra húzódott, én pedig szerettem volna tovább faggatni, mert azt akartam, hogy bevallja az igazat – szükségem volt rá, hogy beismerje -, ám ekkor ujjai az arcomra simultak. Érintése nyomán százféle isteni bizsergés indult el és áradt szét az egész testemben. Találkozott a pillantásunk, és egyszeriben levegőt venni is alig bírtam, nemhogy visszaemlékezni, miről beszéltünk az imént.

Aztán Roth elfordította fejét, és felsóhajtott.

– Megérkezett a felmentő sereg, persze totál elkésve.

Annyira lekötött Roth, hogy nem is érzékeltem egy másik őrző jelenlétét, amíg a nyakunkon nem volt.

– Ereszd el! – hallottam Zayne hangját.

Meglepődtem, de esélyem sem volt reagálni, mielőtt Roth megszorította a csuklómat, és visszavágott.

– Vagy mi lesz? Átmész itt nekem vízköpőbe, én pedig kénytelen leszek a totál démoni formámat hozni? Mire megyünk azzal? Mérget mernék venni rá, hogy az alfák nem díjaznák, ha az igazi alakunkban esnénk egymásnak egy rakás ártatlan fiatal előtt.

Zayne mélyen felmordult.

– Hajlandó vagyok vállalni a kockázatot.

– Meghiszem azt!

De Roth elengedte a csuklómat, aztán erős kéz ragadta meg a karomat, és durván talpra húzott. Meglepetten kiáltottam fel, és kicsit fájt, ahogy az ujjak a bőrömbe mélyedtek. Mentaillatot éreztem, miután Zayne magához rántott.

Dühösnek tűnt, és még jobban elborult az arca, amikor meglátta a fejemen növekvő dudort.

Roth a fák árnyékából méregetett minket, ajka vigyorra húzódott, miközben Zayne hátrasimította a hajamat, és szemügyre vette a zúzódást.

– A fejének nem lesz semmi baja – mondta a démon. – Viszont majdnem kirántottad a karját.

Zayne szorítása enyhült.

– Kuss legyen!

Roth kecses mozdulattal felpattant.

– Nem tetszik nekem a hangnemed.

– Nekem meg nem tetszik a képed – vágott vissza Zayne.

– Nem vészes a fejem... És semmi baja a karomnak. Rendbe jövök. – Kiszabadítottam a kezemet, ügyet sem vetettem a szédelgésre – Még csíp egy kicsit a szemem, de legalább megint látok.

Zayne megmarkolta a vállamat.

– Miért nem láttál? Mi történt?

– Elvakította a kénköves füst – válaszolta Roth fojtott hangon, közelebb lépve. Nem félt Zayne-től. Egyáltalán nem, én meg azt sem tudtam, hogy emiatt büszkének kéne lennem rá, vagy haragudni. – Egy démon volt a suliban. És nem, nem saját magamról beszélek. Meg akarta ölni Laylát, úgyhogy nem ártana, ha jobban vigyáznál rá. Akkor nem kéne mindig nekem közbelépnem.

Zayne vicsorgott, és közelebb lépett hozzá.

Roth fél mosolya fülig érő vigyorrá szélesedett, ahogy farkasszemei néztek. Alkatra nagyjából megegyeztek, bár Roth pár centivel magasabb volt, Zayne pedig kicsikét szélesebb. Körülnéztem, és rádöbbentem, hogy néhány diák minket bámul.

A két srácból áradó tesztoszteron egyszerűen nevetséges volt. Kettőjük közé álltam.

– A közhiedelemmel ellentétben ti ketten nem vagytok ellenségek.

Roth kuncogott.

– De az tuti, hogy ez a vízköpő nem bír távol tartani téged a bajtól.

Jó esély volt rá, hogy Zayne menten a földhöz vágja.

– Élvezet lesz letépni a fejedet.

– Ja, persze. – Roth hátralépett, tekintete rám vándorolt. – Ajánlom, hogy mostantól rendesen vigyázz erre a lányra, különben a lidérceknek esélye sem lesz letépni a fejedet. Érted, mire célzok?

Kinyitottam a számat, hogy közöljem mindkettőjükkel, nincs szükségem az oltalmukra, ám Roth sarkon fordult, és eltűnt a diákok sűrűjében. A hűlt helyét bámultam, amíg Zayne a karjába nem zárt. Felnyögtem, bár csak tompán hallatszott, mert magához szorított.

– Basszus! Biztos, hogy jól vagy?

– Igen. – Kicsit el akartam tolni maiamtól, hogy kapjak levegőt, de meg sem bírtam mozdítani. Úgy okoskodtam, hogy csak nem ölelgethet örökké, így leengedtem a karomat, és vártam, mikor enged el.

Miután végre eleresztett, felkapta a táskámat a földről, és kézen fogott. A fogát csikorgatta, és maga elé meredt.

– Hazaviszlek.

– Nem bántott engem, Zayne. Nem ő volt. – Mivel nem válaszolt, megszorítottam a kezét. – Zayne...

– Ez most nem számít – mondta. – Csak az számít, hogy annak a rohadéknak igaza volt. Nem vigyáztunk rád rendesen. És ha tényleg ő az, aki megóvott téged, akkor itt valami baromira nem stimmel.

Jasmine a fejemhez tartott egy kis törülközőt, aminek sebfertőtlenítő szaga volt.

– Ez egy kicsit csípni fog.

Biztos voltam benne, hogy nem csíphet annyira, mint a szemem az előbb. Még most is eléggé érzékeny volt, miközben a nappaliban üldögélve figyeltem a konyhában fel-alá járkáló Abbotot. Jasmine a halántékomhoz nyomta a törülközőt, én pedig grimaszoltam.

– Bocsi – suttogta együttérző mosollyal.

Pislogtam, és mozdulatlanul tűrtem, hogy megtörölgesse a dudort. Rosszabb is lehetett volna a helyzet, figyelembe véve, hogy Caim végezni akart velem.

Zayne mellettünk állt, karba tett kézzel, majd a konyhából kilépő apja felé fordult.

– El sem hiszem, hogy ezt mondom, de kénytelenek leszünk komolyan venni mindazt, amit Layla arról a démonról állított. Úgy tűnik, hogy tényleg...

– Tudom – csattant fel Abbot.

Próbáltam magamba fojtani a mosolyt, de nem sikerült. Jasmine összehúzott szemmel figyelt. Ám az elégedettségem nem tartott sokáig.

– Layla nem mehet többet abba az iskolába, se sehova egy őrző kísérete nélkül, amíg a végére nem járunk ennek az ügynek. – Abból szembenézett velem, és a szakállát dörgölte. – És eszedbe se jusson vitát nyitni erről!

Alig bírtam állni a tekintetét.

– De mit fogsz mondani a sulinak?

– Hogy influenzás lettél, vagy valami más emberi kór döntött le. Igazán nincs jelentősége. Majd hazaküldik neked a leckét. – A közelben álldogáló Geoffhoz fordult. – Hallottál a rendőrfőnök felől?

Geoff bólintott.

– Senki sem tudta meg, mi zajlott le valójában az iskolában. A hivatalos jelentés szerint csupán egy balul elsült gyerekcsíny történt egy füstgránáttal. De nem sokon múlt, hogy katasztrófa történjen. Ha az a pokolfajzat elragadta volna Laylát..

– Vagy ha a haverom nem mentett volna meg – szúrtam közbe, csak azért is.

Abbot tekintete szinte felnyársalt.

– Még ha valamilyen bizarr oknál fogva igaz is, hogy a drágalátos démonod tényleg nem akarja feltámasztani a lilineket, akkor sem a haverod, és soha nem lehet az.

– Lényeg a lényeg – folytatta Geoff – komoran katasztrofális lett volna, ha lelepleződik az igazság.

Jasmine hátrasimította a hajamat, és tovább törölgette a halántékomat, miközben az ajtóra pillantott. Denika lépett be, karjában Izzyvel, akinek kis fejecskéje nagynénje vállán nyugodott.

– Drake? – kérdezte Jasmine.

– Még alszik. – Denika kicsit följebb emelte Izzyt. – Ez a picike viszont nem nyughatott, amíg a karomba nem vettem, de nem akartam lemaradni erről a megbeszélésről.

Óriási erőfeszítésembe került, hogy ne vágjak erre grimaszt.

Denika odaállt Zayne mellé, és nem bírtam elhessegetni a gondolatot, hogy máris úgy néznek ki, mint egy család, pláne Izzyvel a lány karjában. Igazság szerint most nem bántam volna, ha megint vakító démoni füst száll a szemembe.

– Én azt nem értem, hogyhogy nem bírtunk még elkapni egyetlen felsőbbrendű démont sem – mondta Denika, a kislány göndör fürtjeit cirógatva.

– A démonok tudják, mikor lapuljanak meg – morogta Abbot.

– De legalább most már értjük, miért vannak ennyien. – Zayne önkéntelenül is rám nézett, aztán gyorsan elkapta a pillantását. – Mármint a felsőbbrendű démonok a városban. Ha egyikük megpróbálja feltámasztani a lilineket, az nyilván dögivel vonzza ide a többit.

– Igaz, de akkor is ostobaság, hogy idegyűlnek. Nagyobb biztonságban vannak odalent, ahol az őrzők nem férhetnek hozzájuk. – Geoff leült az egyik székre, és kinyújtóztatta hosszú lábát.

Irtó furcsa volt hallgatni, ahogy erről diskurálnak, de azért közbeszóltam

– Ki akarják robbantani az apokalipszist.

Abbot bosszúsan mordult fel.

– Gyermekem, az apokalipszisnek...

– Igen, tudom, még nincs itt az ideje, és csak az Úr dönti el, mikor jöjjön el. De akkor is ez a helyzet. Figyeljetek, senki sem jár jól azzal, ha a lilinek feltámadnak, igaz? – Most már minden szem rám szegeződött. Kínosan éreztem magam, hogy csak üldögélek a tekintetek kereszttüzében, miközben Jasmine a fejemet babusgatja, mintha tehetetlen sérült volnék. így hát eltoltam Jasmine kezét, felálltam a nádszékről, és inkább beálltam mögé. – Ha egy lilin elveszi egy ember lelkét, az lidérccé változik. Sem a menny, sem a pokol nem kaphatja meg. Ezért van, hogy még a pokolnak sem áll érdekében a lilinek feltámasztása. – Ezt már a múltkor is próbáltam elmagyarázni, de mind olyan dühösek voltak rám, hogy nyilván egyikük sem hallgatott meg rendesen. – Viszont egyes démonok ki akarnak jutni a pokolból. Szabadon akarnak garázdálkodni idefent, hogy ne kelljen betartaniuk a szabályokat, se az őrzők miatt aggódniuk. Tudják, hogy ha a lilinek újjászületnek, akkor az alfák közbe fognak avatkozni, és minden pokolfajzatot el akarnak majd törölni a föld színéről, A démonok viszont nem hagynák magukat harc nélkül. Az emberiség tudomást szerezne a létezésükről. Háború törne ki, ami végül valószínűleg idő előtt beindítaná az apokalipszist.

Néhány pillanatig senki sem szólt. Geoff törte meg a csendet.

– Kockázatos, de a démonokat eddig sem zavarta a rizikó.

Denika átadta az alvó kislányt Jasmine-nek.

– Ez kicsit olyan, mint egy őrült expasi, nem? Ha nem lehet övé a föld, akkor inkább ne legyen senkié sem.

Kis híján elvigyorodtam a hasonlat hallatán.

– Mikor lehet végrehajtani a feltámasztó rituálét? – kérdezte Zayne.

– Az időpont nincs kőbe vésve. – Abbot lecsippentett egy  elszáradt levélkét az egyik közeli növényről. – Egyedül annyi a kikötés, hogy csak akkor történhet meg, ha Layla már betöltötte a tizenhetet. Legalábbis így értelmeztük a szöveget.

– Nem bujkálhatok itt örökké. Abba beleőrülnék.

– Nincs más választásod – válaszolta Abbot.

Elöntött a bosszúság, és felcsattantam:

– Most már hiszel nekem?

– Már nem is tudom, hogy mit higgyek. – A markába szorította az elszáradt levelet. – Mindez csak alaptalan teória. Nem igazolja semmiféle bizonyíték.

Széttártam a kezem.

– Akkor is ez az igazság. Kezdettől fogva ezt magyarázom.

– Van más megoldás – vágott közbe Zayne, mielőtt az apja szó szerint leordíthatta volna a fejemet. – Megkeressük a démont, aki felelős mindezért, és visszaküldjük a pokolba.

– Nekem tetszik ez az ötlet. – Karba tettem a kezem, hogy meg ne üssek valamit... vagy valakit.

– Tényleg jó ötlet, de az a gond, hogy rengeteg démon jöhet szóba – csóválta a fejét Geoff. – Esetleg nekiállhatnánk egyesével megidézni őket a Lemegetonnal, de az évekig eltartana.

– Az a démon... – Zayne mély levegőt vett. – A haverod  nem tudja, pontosan melyik démon a felelős?

Tudtam, milyen nehéz lehetett Zayne-nek a haveromnak neveznie Rothot, és nagyra értékeltem az erőfeszítését.

– Nem. Próbálja kideríteni, de senki sem hajlandó elárulni. Vagy nagyon sok démon támogatja ezt az ügyet, vagy ennyire félnek attól, aki a hátterében áll.

– Ez nem valami megnyugtató – mondta Denika.

Zayne egyetértőén húzta el a száját.

– Esetleg megkérdezhetnénk a haverodat, hogy nem sikerült-e az óta...

– Szó sem lehet róla! – harsogta az apja. – Nem fordulunk  egy démonhoz.

– De apa, összefoghatnánk vele, hogy...

– Nem, Zayne. – Abbot az ajtóhoz masírozott, de megtorpant. Dühtől vöröslött az arca. – Ezen az úton semmilyen okból nem vagyok hajlandó elindulni. A történelem bebizonyította, hogy csakis árulással végződhet.

Ebben a pillanatban megértettem, hogy bármit bizonyítanának is Roth vagy akár bármelyik más démon tettei, Abbot véleménye sohasem fog megváltozni. Az előítélete túl mélyen gyökerezett, elvakította a bigottsága. Kész csoda kellett volna ahhoz, hogy hajlandó legyen változtatni a nézetein. A legtöbb őrzőre ugyanez volt igaz, főleg az idősebbekre.

A tekintetem Zayne-re siklott. Még mindig nem volt hajlandó annyiban hagyni a dolgot.

– Layla élete forog veszélyben. És vele együtt több ezer, ha nem több millió ember élete is.

– Szerinted én nem vagyok tisztában ezzel? – Abbot egy szempillantás alatt átszelte a helyiséget, és megállt a fia előtt. - Azzal akarsz érvelni nekem, hogy szükség törvényt bont? Nem először tartunk itt, nem először egyensúlyozunk a szakadék szélén. A világvége veszélyében nincs semmi új. És ha megbízunk egy démonban, azzal csak elősegítjük a pusztítást.

– Semmiképpen sem foghatunk össze egy démonnal. – Geoff felállt, és csípőre tette a kezét. – A saját szemünkkel láttuk, hova vezet az.

– Úgy van. – Abbot rám pillantott a válla fölött, az arckifejezése megfejthetetlen volt. – Egy életre megtanultuk a leckét, amikor Elijah annak idején ostoba módon megbízott egy pokol-fajzatban.

– Micsoda? – nevettem. – Elijah inkább kinyírná magát,  mint hogy bízzon egy démonban.

Abbot szembefordult velem.

– Most már ez a helyzet, és bizony jó oka van az óvatosságra. Nem sokkal több, mint tizenhét évvel ezelőtt Elijah elkövette azt a hibát, hogy hajlandó volt megbízni egy démonban... Egy nőben, aki azt állította: inkább lenne halott, mint hogy a poklot szolgálja. Egyedül Elijah ismeri a pontos részleteket, de egy biztos: lefeküdt a nővel, és a démon végül megkapta, amit akart.

Kinyitottam a számat, ám azon nyomban be is csuktam. Hideg futkosott a hátamon. A nyelvem hegyén volt a tiltakozás, de nem bírtam megszólalni.

– A démon, akiben megbízott, nem más volt, mint Lilith folytatta Abbot. – És mivel Elijah hitt neki, segített létrehozni az egyetlen dolgot, ami elpusztíthatja a világot. Téged.

24. FEJEZET

SOSEM VOLTAM ELALÉLÓS TÍPUS, de most kis híján szó szerint padlót fogtam, miután Abbot szavai bombaként robbantak a helyiségben. Megrendültén és iszonyúan elszörnyedten rogytam vissza a székre.

– Elijah az apja? – kérdezte Zayne döbbenten. – Ezt nem mondhatod komolyan!

– Véresen komolyan mondom. – Abbot nagyot sóhajtott. – Elijah nem tudta, hogy az a démon maga Lilith volt, amíg évekkel később rá nem találtunk Laylára az intézetben.

Lassan pislogtam, de továbbra is csak homályosan láttam a szobát.

– Elijah azóta tudj a, hogy a lánya vagyok?

– Igen.

– De hát ő... Ő gyűlöl engem. – A virágmintás párnáknak dőltem. – Mindig is gyűlölt engem. – Abban a pillanatban, hogy a szavak elhagyták a számat, végre megértettem, miért. – Istenem, nyilván örökké arra emlékeztetem, hogy egyszer...

– Hogy egyszer felelőtlen döntést hozott? – szólt Abbot fojtott hangon, és odalépett mellém. – Soha nem bírta elfogadni, hogy egy részed tőle származik.

Forgott velem a világ.

– De hát Elijah végezni akart velem, amikor rám találtatok,  nem?

Abbot elfordította a fejét.

Reszketve kaptam levegő után.

– Így volt. Tényleg meg akart ölni. Egek! Ez egyszerűen... - Abbot arcát fürkésztem, választ vártam tőle. – Már akkor tudtad, hogy ő az apám, és megvédtél tőle?

Abbot továbbra sem szólt semmit. Geoff felénk lépett, ő felelt helyette.

– Elijah sebhelye nem egy démontól származik. Abbot  megfékezte őt azon a napon, és befogadott téged. Elvégre egy őrző vére folyik benned.

– Jaj, istenem... – ráztam a fejem. – Ez...

Ez már sok volt nekem.

Mindenki engem bámult, döbbenet és sajnálat elegye sütött a tekintetükből. Ez már tényleg sok volt: nem elég, hogy meg kellett tudnom mindezt, de közönség szeme láttára végképp képtelen voltam feldolgozni.

Felálltam, és vakon megkerültem Abbotot. Valaki utánam szólt, de nem álltam meg, amíg fel nem értem a szobámba.

Leültem az ágyamra, és a falra meredtem. Jelen pillanatban mintha semmi sem számított volna. Kiderült, hogy az apám nem más, mint Elijah: egy olyan őrző, aki teljes szívéből gyűlölt engem, az összes gorgó közül pont az, amelyik holtan akart látni. Valószínűleg ő maga parancsolta Petrnek, hogy végezzen velem.

Jaj, édes istenem...

Elfogott a hányinger. Ezek szerint Petr a féltestvérem volt. Az a rohadt, szemét, átkozott...

Elvettem a bátyám lelkét.

Az oldalamra dőltem, összegömbölyödtem, és szorosan lehunytam a szemem, amit ismét könnyek csíptek, ám ennek már semmi köze sem volt az iskolában történtekhez. Remegés indult el a lábamból, és felfutott egészen az ujjaimig. A mellkasomhoz szorítottam a kezem.

Hogyan lehet megbirkózni egy ilyen dologgal? Sejtettem, hogy erre nincs olyan módszer, amit könnyen elsajátíthatnék. Azt sem tudtam eldönteni, melyik is a borzalmasabb: hogy az apám a halálomat kívánja, vagy, hogy elvettem a bátyám lelkét.

A következő pár napban nem igazán sikerült közelebb jutnom ahhoz, hogy feldolgozzam mindazt, amit megtudtam. Ezt egyszerűen nem lehetett felfogni. Nem tehettem mást, mint hogy nem is gondoltam rá. De az sem ment valami könnyen. Ilyen erővel a lélegzésről is megpróbálhattam volna leszokni. A legfurcsább pillanatokban jutottak eszembe a hallottak, és onnantól kezdve nem is bírtam másra gondolni.

A saját apám holtan akart látni.

Ez a tudat mindent felülírt, és testileg-lelkileg ledermesztett. A szívem mélyén meg tudtam érteni Elijah gyűlöletét, figyelembe véve, hogy mire emlékeztettem, de akkor is a lánya voltam. Évek óta dédelgettem mindenféle álmokat az elképzelt édesapámról, meggyőztem magam, hogy bár félig démon vagyok, az apukám attól még biztosan szeretett. Csak azért hagyott magamra, mert történt vele valami szörnyűség, engem pedig elsodortak tőle a tragikus események.

Az álmaim most szertefoszlottak.

A Petrrel történtek sem hagytak nyugodni. Az a tény, hogy a féltestvérem volt, nem változtatott a szörnyetegről alkotott véleményemen, de sokat tűnődtem azon, vajon akkor is ugyanígy cselekedtem volna-e, ha tudom az igazat a kettőnk közti kapcsolatról.

Nem voltam biztos benne.

Zayne másnap becsempészte nekem a laptopomat. Úgy sejtettem, hogy még mindig büntiben vagyok, de ő nyilván megsajnált engem. Gyorsan küldtem egy e-mailt Stacey-nek, miszerint beteg vagyok, és nem tudom, mikor engednek megint suliba, aztán totál el is ment a kedvem az internettől.

Szerettem volna erősebb lenni ennél, de még soha életemben nem vágytam rá úgy, mint most, hogy bárcsak átváltozhatnék valaki vagy valami mássá.

Aztán eljött a péntek délután, és fogalmam sincs, mi ütött belém. Egyszer csak az átkozott babaház előtt álltam, és teljes szívemből gyűlöltem azt a vacakot.

Megragadtam a felső szintet, és egyetlen erős rántással letéptem a kis házról. De ez nem volt elég. Bizsergett a tarkóm, miközben megmarkoltam a tetőt, és még azt is lehúztam a szintről. A tetőt szorongatva fontolóra vettem, hogy meglendítem, akár egy ütőt, és kiütöm a falakat.

– Mit művelsz?

Felvisítottam, és megperdültem. Zayne állt az ajtóban, felvont szemöldökkel. Vizes volt a haja, mint aki épp most zuhanyozott le. Elpirultam.

– Izé, semmit. – Lenéztem a kezemben szorongatott játék  tetőre. – Vagyis, hát...

Tekintete a hátam mögé vándorolt.

– Ha már nem akarod, hogy a szobádban legyen a babaház, csak egy szavadba kerül, és felviszem a padlásra.

Óvatosan letettem a kis tetőt a padlóra.

– Nem is tudom.

Zayne oldalra döntötte a fejét. Felsóhajtottam.

– Azt sem tudom, mit csinálok.

Erre mintha egy örökkévalóságig bámult volna rám, és végül csak annyit mondott:

– Akkor jó.

– Jó? – Nekem egyáltalán nem tűnt jónak, hogy rajtakapott, amint puszta kézzel próbálom szétzúzni a babaházamat.

– Van egy ötletem kettőnk számára. Fagyival kapcsolatos.

Elkerekedett a szemem.

– Fagyi?

Kis mosoly ült ki az arcára.

– Ja, gondoltam, elmehetnénk kettesben fagyizni.

Elemi erővel rohant meg az izgalom. Ez jobb volt, mint a karácsony. Végre kiszabadulhattam a házból, és még fagyizhattam is! Ám hirtelen támadt örömöm ugyanolyan hamar szertefoszlott.

– Abbot tuti nem fog elengedni engem itthonról.

– Így igen, hogy én is veled megyek.

– Szerinted nem lesz baj? – kérdeztem, mert nem mertem megint örülni. – Mi lesz, ha történik valami?

– Egyetlen démon sem merne rád támadni, ha én veled vagyok,

– Zayne magabiztos hangja elűzte minden aggodalmam.  Igaza volt. Egy pokolfajzatnak kész öngyilkosság lett volna felvenni vele a harcot. – És szerintem épp alkalmas az idő fagyizásra. Na, benne vagy? – kérdezte.

Ha fagyiról volt szó, én sosem bírtam nemet mondani.

Imádtam Zayne öreg Chevyjében autókázni. Nem bírtam betelni a motor bőgésével, a bámész tekintetekkel. A Mercik és BMW-k tengerében semmi sem kelthetett nagyobb feltűnést, mint egy cseresznyepiros, 1969-es Impala. Zayne egyszer megengedte, hogy vezessem, a tizenhatodik szülinapomon. De sajna nem bírtam kellőképpen a vezetésre koncentrálni, mivel totál elterelte a figyelmem a rengeteg tündöklő lélek. Végül belehajtottam egy járőrautóba.

Azóta sem ültem volán mögé.

Megálltunk egy csemegeboltnál, és Zayne vett egy csomag medvecukrot. Majdnem elhánytam magam, amikor magával hozta a fagyizóba.

– Ez olyan undorító – motyogtam.

Zayne ártatlan pillantást vetett rám.

– Addig nem tudhatod, amíg nem kóstoltad.

– Én aztán soha az életben nem fogok medvecukrot márto-gatni a csokifagyiba.

Erre játékosan meglökött, és elfoglalta a helyemet a sorban. Én is meglöktem, ám Zayne egy centimétert sem mozdult. A minket körülvevő lelkek a pasztellszínek különféle árnyalatait öltötték, mind elég haloványak voltak, és hála istennek, egyáltalán nem keltették fel az érdeklődésemet. És egyetlenegy démon sem volt a közelben. Tökély. Zayne csokis fagyikelyhet rendelt, én pedig banánhajót, mint mindig.

Mivel novemberhez képest enyhe volt az idő – vénasszonyok nyara, vagy hogy nevezte Zayne -, sokan betértek a fagyizóba. Mázlink volt, hogy találtunk egy kis bokszot, ahová bepréselhettük magunkat. Ez a fagyizó volt az egyik kedvenc helyem egész Washingtonban: a kis, régimódi cukrászda a modem belváros közepén bújt meg, és most is feldobott, hogy itt lehetek. Fekete-fehér kockás padló, vörös bokszok és asztalok, a falakon a tulajdonosok családi fényképei. Minden részletét imádnivalónak találtam.

A szó szoros értelmében otthonos volt.

Figyeltem, ahogy Zayne lelkesen a csokifagyijába mártogatja a fekete bocskorszíjat. Észrevette, hogy nézem, és rám kacsintott.

– Biztos, hogy nem kérsz egy hárít?

Grimaszt vágtam.

– Tuti biztos, kösz.

Felém nyújtott egy szál medvecukrot, aminek a végéről lecsöppent a sűrű csokoládészirup. Nagy pöttyben landolt az asztalon.

– Nem tudod, miről maradsz le.

Inkább a banánhajómból ettem egy nagy kanállal. Zayne vállat vont, és leharapta a bocskorszíj fagyi s végét. Miután lenyelte, sóhajtott.

Az arcát fürkésztem.

– Szerinted házi őrizetben leszek egész addig, amíg be nem töltöm a tizennyolcat?

– Attól tartok – felelte. – Apámat nem lehet megenyhíteni.

– Sejtettem.

Megbökte a kezemet az újabb medvecukorral, amit épp készült a fagyijába mártani.

– Ígérem, hogy majd elszöktetlek egy kicsit, akárhányszor csak lehet.

– Köszönöm! – Mosolyt erőltettem a képemre. – Szóval... hogy állnak a dolgok veled meg Denikával?

A homlokát ráncolta, és úgy bámulta a fagylaltkelyhét, mintha az rejtené a választ az élet nagy kérdéseire.

– Jól. Denika nagyon... rendes lány.

– Arról nem is beszélve, hogy milyen dögös, nem igaz?  Ölni tudnék azért, ha olyan testem lehetne, mint neki. – Csak most gondoltam bele, hogy vajon hány kalória lehet a banánhajómban.

Zayne felkapta a fejét. A szeme mintha a szokottnál jobban csillogott volna.

– Miért ne lennél... tökéletes, pont úgy, ahogy vagy?

A szememet forgattam.

– Na, ezt tuti a Bridget Jones naplójából szedted.

Zayne néhány másodpercig némán figyelt, aztán visszatért a mártogatáshoz. Merev lett a tartása, mintha egyszeriben láthatatlan súly nehezedett volna a vállára.

Idióta módon nem bírtam befogni a számat.

– Véletlenül hallottam, ahogy Jasmine és a húga rólad dumáltak. Denika azt mondta, hogy ti ketten még nem tisztáztátok a... közös jövőtöket.

Erre mintha még feszültebbé vált volna a tartása.

– Nem. Még nem beszéltünk róla.

Ide-oda böködtem a tányéromon egy szem cseresznyét.

– Szóval még mindig úgy tervezed, hogy szembemész a rendszerrel?

Zayne a hajába túrt, és hunyorgott.

– Nem így gondolok rá. Ha belemegyek a páro... a házasságba, akkor is a saját feltételeim szerint akarom csinálni.

– És Abbot mit szól ehhez? – Felkínáltam neki a cseresznyét, és elvette. – Vagy csak az időt húzod?

Vállat vont, és a cseresznye szárát bámulta.

– Kerültem a témát.

– Denikát viszont nem kerülöd – hangsúlyoztam. – Bírod őt. Akkor meg mi a gond?

– Nem az a kérdés, Hogy kedvelem-e őt, vagy sem. – Zayne hátradőlt a bokszban, és a fagylaltos pultot bámulta. – Denika remek lány. Jól érzem magam vele, de most nem pont róla akarok beszélni.

– Ó... – Igencsak sejtettem, hogy hova akar kilyukadni.

Sokatmondó pillantást vetett rám.

– Megkérdezném, hogy viseled ezt az egészet, de szerintem a babaházas incidens önmagáért beszél.

Felsóhajtottam.

– Igyekszem nem is gondolni rá. De nem megy. Hiszen ez...

– Tök durva?

Akaratlanul is elmosolyodtam.

– Igen, tök durva. – Egy darabka banánt tologattam a tányéron, aztán megcsóváltam a fejem. – Zayne, én... – Elhallgattam.

– Mi az? – kérdezte néhány másodperc elteltével.

Felemeltem a fejem, és a szemébe néztem, mielőtt inamba szállt volna a bátorságom.

– Nem voltam teljesen őszinte hozzád.

– Tényleg? – kérdezte ironikusan. – Ez eddig eszembe se  jutott.

Elpirultam.

– Nagyon sajnálom, Zayne. De nem azért, mert lebuktam,  hanem azért, mert tudom, hogy megbántottalak, és azt is, hogy rosszul tettem. Bíznom kellett volna benned.

– Megértelek, Layla. – Megfogta a kezem, és finoman megszorította. – Kiakadtam... Egy kicsit még mindig ki vagyok akadva... De ami történt, megtörtént.

Nagyon reméltem, hogy még azután is ki fogja bírni velem egy légtérben, ha megtudja a teljes igazságot. Elhúztam a kezemet, és levessé olvadt fagyimra szegeztem a szemem. Úgy döntöttem, hogy nem kerülgetem tovább a forró kását

– Elszívtam Petr lelkét.

Zayne előrehajolt, összevonta a szemöldökét, mintha nem egészen értette volna, mit mondtam, aztán hátradőlt. A keze lecsúszott az asztalról, és nagyot nyelt. A csend mellbevágó volt.

– Tudom, hogy már akkor sejtetted, amikor hazajöttem, és rosszul voltam. – A kanalamat markolásztam. – Muszáj volt valahogy megvédenem magam. Petr végzett volna velem. Nem akartam elvenni a lelkét. Istenem, dehogyis akartam, de sehogy sem bírtam megfékezni, és nem tudtam, mi mást tehetnék. Nagyon furcsán hatott rá, Zayne. Nem alakult át lidérccé, mint egy emberrel történt volna. Alakot váltott, de vörös lett a szeme. Annyira sajnálom! Kérlek, ne...

– Layla – szólt halkan. Megragadta a kanalat szorongató kezemet, és finoman lefejtette az ujjaimat a nyélről. – Tudom, hogy önvédelemből tetted, és nem akartál rosszat.

– Akkor miért néztél így rám az előbb? – suttogtam.

Elmosolyodott, bár erőltetettem

– Csak megdöbbentem. Ahogy mondtad, gyanítottam valami ilyesmit, de azt hittem, csupán megízlelted a lelket. Nem gondoltam, hogy elvetted... az egészet.

A szégyen úgy gyötört, mintha egy vödör rozsdás szöget nyeltem volna le. Nem bírtam elhessegetni ezt az érzést, pedig tudtam, hogy valószínűleg halott lennék, ha nem szívtam volna el Petr lelkét, megfékezve őt, amíg Roth meg nem jelent.

– Csalódást okoztam neked, igaz?

– Jaj, Layla, szó sincs arról, hogy csalódtam volna benned. Megvédted magad, és én azt kívánom, bár ne lett volna erre szükség. De nem azért, ami vagy. – Fojtott hangon beszélt. – Hanem azért, mert tudom, milyen szörnyű hatással van ez rád. Utáltalak olyan állapotban látni. Utállak ilyen állapotban látni.

A szabad kezemmel megtörölgettem a szememet. Istenem, el se hittem, hogy bőgök.

– Erről beszélek – folytatta. – Önmagádat hibáztatod a történtek miatt. És gyűlölöm, hogy ezzel kínzód magad.

– De hát azt mondtad, hogy jobb vagyok ennél.

Összerezzent a szavak hallatán.

– Istenem, bár soha ne mondtam volna neked ilyet! És tudod, szerintem az, amit saját magadról gondolsz... Részben a mi hibánk.

A homlokomat ráncoltam.

– Ezt meg hogy érted?

Elengedte a kezem, és hátradőlt.

– Úgy neveltünk, hogy gyűlöld a démoni oldalad. Ez talán még sem volt helyes. Már nem is tudom. Most már semmiben sem vagyok biztos. – A hajába túrt. – De azt tudom, hogy nem okoztál csalódást nekem. Nem gyűlöllek. Soha nem tudnálak gyűlölni. Még annak dacára sem, hogy nem értékeled kellőképpen a csokifagyiba mártott medvecukor gyönyöreit.

Halk kacaj szakadt ki belőlem, miközben továbbra is a könnyeimmel küszködtem.

– Nagyon vicces.

Ezúttal kicsit őszintébb volt a mosolya.

– Mehetünk haza?

Szipogva bólintottam. Elhagytuk a fagyizót, és amint kiléptünk az ajtón, Zayne átkarolta a vállamat, így sétáltunk a kocsijához. Jó volt megint együtt lógni vele, érezni a kettőnk közti szoros kötődést. Ez a kis kiruccanás csodát tett velem, megmelengette dermedt szívemet.

Zayne besegített az anyósülésre, mielőtt megkerülte a kocsi orrát, és amikor beszállt a volán mögé, még arra is gondosan ügyelt, hogy becsatoljam magam. Ez megmosolyogtatott.

Hazafelé menet zenét hallgattunk, és jót nevettem azon, ahogy Zayne együtt énekelt a rádióból szóló popszámmal. Sok mindent el lehetett mondani róla, ám azt nem, hogy jó énekes lett volna. Amikor elértünk a birtokhoz vezető magánúthoz, rám pillantott. Volt valami furcsa a tekintetében – olyan csillogás, amit régebben is láttam már, de nem értettem meg, mit jelent, amíg... Amíg Roth be nem lépett az életembe. Különös érzés töltött el, miközben Zayne ismét az út felé fordította a fejét.

– Jesszus! – kiáltott fel, és a fékre taposott.

Valami felugrott az Impala motorháztetőjére, betörve a szélvédőt.

A legelső gondolatom az volt, hogy egy óriási gorilla elszabadult az állatkertből, és ránk vetette magát az egyik közeli fáról. Aztán megláttam a fűrészes fogsort, és megéreztem a kén szagát. Felsikoltottam – teli torokból sikítottam.

Egy ördögbestia volt az.

Egy hatalmas, szőrös, büdös ördögbestia, ami épp most tett iszonyú kárt Zayne imádott Impalájában. Irdatlan nagy testét csapzott, bozontos szőr borította. A szélvédőt óriási kosszarvával törte be. De tuti, hogy csak képzelődtem. Az ördögbestiákat nem engedték fel a földre, nyilvánvaló okokból.

Zayne felém kapott, visszanyomott az ülésbe, miközben az ördögbestia megpróbált behatolni a kocsiba. A szarva folyton megakadt a fémen, és úgy tűnt, túl ostoba ahhoz, hogy rájöjjön, csak le kell hajtani a fejét, ha át akar férni.

Az ördögbestia felüvöltött. Olyan volt, mintha egy T-rex bömbölt volna a képünkbe.

– Zayne! – visítottam, miközben a szörnyeteg mellső mancsainak vaskos karmai az arcomtól néhány centire hadonásztak. - Zayne!

– Layla, figyelj ide rám! – Fél kézzel kikapcsolta a biztonsági övét. – Muszáj megőrizned a hidegvéred.

Az ördögbestia karmai Zayne alkarjába vájtak, kiserkent a vére. Ő meg sem rezzent.

– Jaj, istenem – suttogtam, miközben a vére az ölembe csöpögött. – Zayne, a karod!

– Layla, amikor szólok, futásnak kell eredned hazafelé. Oké? – mondta sürgetően. A biztonsági övem csatjáért nyúlt, és kikapcsolta. – Amint utasítalak, hogy fuss, akkor elrohansz, és nem nézel hátra, meg sem próbálsz harcba szállni ezzel a döggel. Semmi esélyed ellene.

Nem akartam itt hagyni őt, kitéve egy ilyen rémség támadásának. Az ördögbestiák hírhedt gyilkosok voltak. Brutális erejükkel képesek voltak széttépni akár egy őrzőt is.

– De hadd segítse...

A karmok ismét felém kaptak, és majdnem elértek. Zayne lerántott, és maga félé húzott, így az arcom a combjához préselődött.

– Bukj le! – parancsolta. – Csak tedd, amire utasítalak! Jól  ismered az erdőt. Rohanj haza, és szólj apámnak! Siess, ahogy csak bírsz! Ez az, amivel segíthetsz nekem.

Kalapált a szívem. Bólintottam, már amennyire bírtam.

Zayne keze az arcomra simult, majd a hajamra. Szorosan lehunytam a szemem, miközben az ördögbestia ismét üvöltött. Aztán Zayne kinyitotta a kocsiajtót, és egyedül hagyott az ülésen. Az autó megremegett, ahogy az ördögbestia észrevette a kiszálló Zayne-t, és leugrott a motorháztetőről.

A rémség torkából olyan hang tört fel, mintha nevetett volna. Tudtam, hogy fekve kéne maradnom az ülésen, de felültem, miután az ördögbestia otthagyta a kocsit. Azt hittem, hogy Zayne hezitálni fog, amiért itt vagyok a közelben. De egy pillanatig sem habozott

Átváltozott.

Először a szárnya nőtt ki, szétterült oldalra, és magasra ívelt. Az arcát csak profilból láttam, ám az is épp elég drámai volt. A bőre sötétszürke lett, az álla kiszélesedett, az orra ellaposodott. Két szarva nőtt, hasonlóan az ördögbestiához, ám Zayne-é éj-fekete volt, és furcsamód gyönyörű. A szarvak hátrahajlottak a fejétől, ádáz kinézetet nyújtva. Mintegy emlékeztetőként, hogy hiába változott meg a külseje, attól még mindig ugyanaz a Zayne maradt, a szellő meglebegtette szőke haját, megtáncoltatva a tincseket a szarvak körül.

Elállt a lélegzetem, aztán halkan felhördültem, amit egyikük sem hallhatott meg, Zayne mégis felém fordult egy fél milliméternyit. Fájdalom ült ki az arcára, miközben találkozott a tekintetünk, csupán egy pillanatra. A szemem sarkából láttam, hogy az ördögbestia megmozdul.

– Zayne! – sikoltottam, görcsösen szorongatva a műszerfalat.

Visszaperdült az ördögbestia felé, elkapta a vaskos mancsot, mielőtt az megragadhatta volna. Eltartotta magától a szörnyeteget, majd hátradőlt, és belerúgott a törzsébe. Az ördögbestia több mint egy méterre elrepült, és morogva landolt a földön. Felugrott, és Zayne-re vetette magát. Olyan erővel estek egymásnak, hogy beleremegett a föld és a kocsi.

Zayne behajlította a térdét, és fellendült a levegőbe, magával rántva az ördögbestiát. A hatalmas tölgyek fölé emelkedett, aztán megfordult, és a föld felé zúgott a rémséggel. Lezuhantak, mély gödröt vájtak a talajba. Zayne felpattant, és izmos karját az ördögbestia nyaka köré kulcsolta.

– Menj! – ordította nekem olyan hangon, ami az övé is volt, meg nem is. – Fuss! Tűnés!

Kicsaptam a kocsiajtót, félig-meddig kiestem rajta.

Megperdültem, és szemügyre vettem Zayne-t. Az orrából vér szivárgott, sötét csíkot húzva, az arcán pedig egy szinte fekete zúzódás látszott. Az ördögbestia a fogát csattogtatva küszködött a szorításában.

– Menj már! – szólt rám Zayne. – Kérlek!

A szörnyeteg elkapta a karját. Az utolsó, amit láttam, az volt, ahogy az ördögbestia elhajítja magától Zayne-t. A torkomon akadt a sikoltás, sarkon fordultam, és futásnak eredtem. Győzködtem magam, hogy tényleg nem cserben hagyom Zayne-t, hiszen segítségért sietek, de minden egyes lépés, ami távolabb vitt tőle, fizikai fájdalmat okozott. Mi lesz, ha súlyos baja esik?

Mi lesz, ha meghal?

Nem engedhettem meg magamnak, hogy erre gondoljak. Lélek szakadva futottam, tudtam, hogy az a legjobb, amit tehetek, ha riasztom a klánt. Ágak csaptak arcon, beleakadtak a ruhámba. Többször is elbotlottam egy-egy kőben vagy földből kiálló gyökérben, a kezemmel tompítottam az esést, aztán feltápászkodtam, és rohantam tovább. Mintha egy gagyi horrorfilmben lettem volna, kivéve, hogy nem valami késes, maszkos őrült támadott rám. Ami azt illeti, boldogan lecseréltem volna az ördögbestiát akár egy húsbárdos sorozatgyilkosra is.

Szedtem a lábam, amilyen gyorsan csak bírtam. Elszorult a torkom, görcsöltek az izmaim. Rádöbbentem, hogy mégiscsak Zayne-nel kellett volna tartanom, valahányszor futni hívott. Iszonyatosan rossz formában voltam.

Meleg szél támadt, felkavarta az avart. A levelek sötétvörös és barna esőként záporoztak rám. Hangos csattanás hallatszott, aztán még egy és még egy.

Éreztem, amint valami a levegőbe hasított, csupán egy másodperccel azelőtt, hogy a lábam köré tekeredett, és lerántott a földre. Magam elé kaptam a kezem, és bevertem a könyököm a kemény talajba. Grimaszolva a hátamra gördültem. Vastag gyökerek fonódtak mindkét lábamra, olyan erősen szorítottak, hogy attól féltem, eltörik a csontjaimat. Kétségbeesetten megragadtam az egyik durva gyökér végét, és remegő kézzel megpróbáltam lerángatni magamról. A gyökerek húzni kezdtek visszafelé, és hanyatt estem. Apró kövek vájtak a hátamba, miközben sebesen csúsztam a talajon. Kapálóztam, de hiába próbáltam belekapaszkodni a kis bokrokba. Amikor végre megálltam, alig kaptam levegőt a kénbűztől.

Egy másodperccel később egy férfi termett mellettem, a semmiből került elő. Nem volt lelke, nem övezte aura, és azonnal tudtam, hogy felsőbbrendű démon. Sötét haját kétoldalt lenyírta, középen pedig punkos tarajban meredezett, vérvörösre festett végű tincsekkel. Úgy nézett ki, mint aki még csak a húszas évei közepén jár, és hajszálcsíkos öltönyt viselt, ami egyrészt nevetségesen festett a sötét erdőben, másrészt pedig azt a hatást keltette, mintha a pasas egyenesen egy vén maffiafilmből lépett volna ki. Még vörös szaténnyakkendője és hozzáillő zsebkendője is volt. Röpke, hisztérikus nevetés tört ki belőlem.

És rádöbbentem, hogy láttam már a fazont. Aznap, amikor Morrisra vártam, és észrevettem egy démont: ő volt az, aki már akkor figyelt engem.

– Paimon vagyok, a pokol legfőbb és leghatalmasabb királya, kétszáz démonsereg vezére – közölte erősen délies akcentussal. Ekkor a létező legfurább kérdés jutott eszembe. Vajon a pokolban is van észak meg dél? Mert ez a fickó totál délinek tűnt. Mélyen meghajolt előttem, az udvariasság paródiájaként. – Te pedig Layla vagy, az őrző Elijah és a démon Lilith gyermeke. Nagyon örvendek, hogy ilyen hosszú-hosszú idő után végre-valahára találkozunk.

Paimon... Felismertem a Lemegetonból, arról a képről, amelyiken a tevén – vagy púpos lovon – ült. Nem kellett zseninek lenni ahhoz, hogy rájöjjek: azzal a démonnal kerültem szemtől szembe, aki fel akarja támasztani a lilineket.

– Francba! – Felültem, és kétségbeesetten próbáltam kiszabadítani a lábamat.

Paimon felemelte a kezét, mire ismét hanyatt estem, és a kristály tiszta, sötét égre meredtem.

– Ne nehezítsd meg a dolgot, kislány!

Elakadt a lélegzetem, a földön tapogatóztam. Megragadtam egy követ, olyan erősen szorítottam, hogy durva széle a tenyerembe mart.

– Irgalmas kedvemben vagyok – vigyorgott rám a démon, kivillantva tökéletes, hófehér fogsorát -, úgyhogy olyan lehetőséget adok neked, amit még soha senkinek nem ajánlottam fel. Ha szépen velem jössz, anélkül, hogy túl sok gondot okoznál, akkor nem fogom kicsontozni minden szerettedet. Ezenkívül kínálhatok neked elképzelhetetlen gazdagságot, a szabadságot, hogy az lehess, ami csak akarsz, illetve mindenki által irigyelt életet.

Nehéznek éreztem a markomban szorongatott követ, és kis híján megint elnevettem magam.

– Fel akarod támasztani a lilineket?

– Á, örülök, hogy nem kell elmagyaráznom az óhajomat.  Bár gondosan kiterveltem ezt az egész beszédet. – Rám kacsintott vörös szemével. – Majd később bepótolhatjuk, kislány.

A félelemtől görcsbe rándult a gyomrom, de olyan vakmerő hangot ütöttem meg, amilyet csak színlelni bírtam.

– És miután feltámasztod a lilineket, tényleg életben fogsz hagyni?

– Talán – válaszolta. – Attól függ, mennyire leszek elégedett veled.

– Hát, felőlem elmehetsz a pokolba.

Paimon elfordította a fejét, aztán ismét rám nézett. A bőre eltűnt, elém tárult vörös koponyája és lángoló szemgödre. Eltátotta a száját, arca megnyúlt és eltorzult. Üvöltő hangot adott, amitől megdermedt a szívem.

Sikoltoztam, amíg elment a hangom, de továbbra sem bírtam egy árva centivel sem messzebb húzódni a démontól. Aztán visszaváltozott az iménti jóképű férfivá, és rám mosolygott.

– Kislány, te csak egy eszköz vagy a célhoz... Egy olyan célhoz, ami nekem csodásán megfelel. – Paimon leguggolt mellém, és oldalra döntötte a fejét. – Na most, megkönnyítheted a saját dolgodat, vagy nagyon, de nagyon meg is nehezítheted.

Mély levegőt vettem, ám a tüdőm mintha nem bírt volna eléggé megtelni. Aggódtam Zayne-ért, és tudtam, hogy ha nem szabadulok el sürgősen ettől a démontól, akkor esélyem sem lesz segíteni rajta.

– Oké, oké. De... Le tudnád szedni ezeket a fura gyökereket a lábamról?

Paimon ismét rám villantott egy röpke mosolyt, és intett. A gyökerek megremegtek, elsorvadtak, és pillanatokon belül már csak hamu maradt belőlük.

– Annyira örülök, hogy nem akarod megne...

Teljes erőből meglendítettem a karomat, és halántékon vágtam a kővel. A feje az ellenkező irányba csapódott, ám egy másodperccel később megint felém fordult, és nevetett. Nevetett. A sebből vér helyett tűz tört elő.

Paimon marka satuba fogta a karomat.

– Ejnye, kislány, ez nem volt valami szép!

Lángoló fejét bámultam.

– Úristen!

– Nem éppen. – Talpra rántott. – Na jó, ideje csicsikálni. Kinyitottam a számat, ám mielőtt egyetlen hangot is kiadhattam volna, elsötétült előttem a világ.

25. FEJEZET

LASSAN TÉRTEK VISSZA AZ ÉRZÉKEIM. Legelőször a végtagjaimat éreztem meg, és azonnal tudtam, hogy nagyon nagy baj van. Nem bírtam megmozdítani se a karomat, se a lábamat. A hideg padlón hevertem, a földbe vert cövekekhez kötöztek, olyan szorosan, hogy hiába próbáltam mozgatni a csuklómat, csak egyre jobban fájt. Csessze meg!

Ezután a szagot éreztem meg. A rothadó bűz ismerős volt, mocorgott valami emlék a fejemben, de nem bírt a felszínre törni. Amikor végre sikerült kinyitnom a szemem, fémgerendás mennyezetet pillantottam meg.

Pislákoló gyertyafény ölelt körbe, és bár nem volt valami világos, az árnyak táncában ki tudtam venni a magasban egy kosárgyűrűt a palánk nélkül. Tekintetem az összekarcolt padlóra siklott, és megláttam rajta egy fehér krétavonalat a közelemben: egy kört. Nyílegyenes vonalak indultak ki mellőlem, és egészen a körig értek. Elfordítottam a fejem, grimaszt vágtam a halántékomban lüktető tompa fájdalomtól. A másik oldalamon is vonalak húzódtak.

Egy kissé szabálytalan pentagrammában feküdtem. Ajjaj, ez tényleg nagyon rosszul festett.

Az iskolám legalsó szintjén voltam, a régi tornateremben, egy pentagramma közepére kötözve, és... valaki tényleg nekiállt kántálni?! Istenem! A nyakamat nyújtogattam, és próbáltam a kört övező több száz gyertya mögé látni.

A sötétben mocorogtak valamik. Mély morgásuk és disznószerű visongatásuk hallatán elhűlt az ereimben a vér. Gyötrő démonok.

– Na, végre felébredtél. Helyes – szólt a délies hanghordozás az árnyékból. – Csapjunk bele a lecsóba!

A hang felé kaptam a fejemet. Paimon a lábamnál állt. Levetette a zakóját, és vörös inge már nem volt betűrve a nadrágjába. A kör széléhez lépett, megtorpant, és lenézett. Tett egy lépést hátra, mire gyanút fogtam.

– Mi van, nem mersz bejönni a körbe? – kérdeztem.

Paimon hátravetette a fejét, és felkacagott.

– Azt a csinos kis pentagrammát könnyedén ördögcsapdává lehet alakítani, úgyhogy az én drágalátos Hermés csukám bizony nem fogja átlépni a krétavonalat.

Ökölbe szorítottam a kezem, és éreztem, hogy a gyűrű a bőrömbe váj.

– Ez igencsak meg fogja nehezíteni a rituálét, nem?

– Egyáltalán nem, kislány – válaszolta, és letérdelt. A taraja legalább fél méter magasra nyúlt fel. – Erre valók a csatlósok. Hé, csatlós!

Tőlem balra egy másik alak bukkant elő a sötétből. Most láttam először, ám az nem kifejezés, hogy hátborzongató volt a mosolya. Nagyot nyeltem, ahogy tekintetem ide-oda cikázott a két démon között. Tudtam, hogy ezúttal senki sem fog váratlanul itt teremni, és megmenteni engem. Fogalmam sem volt, hogy Zayne egyáltalán túlélte-e az ördögbestia támadását. Roth valószínűleg nem is értesült róla, hogy Paimon elrabolt. És esélyem sem volt megvédeni magam, hacsak át nem megyek Houdinibe, hogy kiszabaduljak a kötelékből. Ebben a pillanatban három dolgot láttam tisztán. Rácsesztem. Az emberiség is rácseszett. Az egész nyamvadt univerzum rácseszett.

– Be kell valljam, Naberius óriási csalódást okozott nekem, amiért nem volt képes egyedül idehozni téged. így kénytelen voltam személyesen intézkedni. Naberius, mutasd meg Laylá-nak, mennyire mérges lettem rád!

A csatlós meglóbálta bal kezét. Négy ujja hiányzott. Csak a középső maradt meg.

– Majd visszanő – mondta. – Lassan.

– És fájdalmasan – tette hozzá Paimon vigyorogva. Kecsesen felállt. – Na jó, Naberius, folyasd ki Lilith vérét! Nem érek rá egész éjszaka.

A kötelességtudó kis csatlós óvatosan belépett a körbe, és letérdelt mellém. Elszorult a szívem.

– Várj! – Naberius egyetlen ujjával megfogta a karomat. A másik kezében fém csillant. – Mondom, várj már!

Paimon felsóhajtott.

– Most könyörögni fogsz? Át akarsz állni a sötét oldalra? Elszalasztottad az esélyed, kislány. Miután végzek az igézettel, veled is végezni fogok. Na jó, előbb talán kicsit elszórakozom veled, de azután meg foglak ölni.

Fojtogatott a pánik, ám tudtam, hogy ha átadom magam neki, akkor tényleg végem. Zakatoló szívvel próbáltam megrángatni a Naberiushoz közelebbi karomat, ám a kötél nem engedett.

– Miért? – kérdeztem.

– Mit miért? – utánozta a hangomat Paimon.

– Miért akarod ezt? – Kiszáradt a szám. – Tényleg be akarod indítani az apokalipszist? Komolyan azt hiszed, hogy ez be fog válni?

Paimon oldalra hajtotta a fejét.

– Az apokalipszist? – Mély nevetése visszhangzott a tornateremben. – Jaj, kislány, ezt hiszik az őrzők?

– A pokolban is így hiszik.

– Ezt gondolja a nagyfőnök? Csodás. Bár az apokalipszis jó mókának hangzik, engem baromira nem érdekel.

Meghökkentem.

– Nem... Nem akarsz kiszabadulni a pokolból?

– Jaj, melyik démon ne akarna kiszabadulni a pokolból?!  Én aztán pláne. Már több ezer éve szolgálom a nagyfőnököt. Mit sem áhítok jobban, mint hogy búcsút inthessek annak az életnek, de nem azért vagyok itt, amit akarok. Hanem azért, amire szükségem van. Mint mondtam, ez az egész csak eszköz a célhoz.

– Én ezt nem... Nem értem. – Valóban nem értettem egy  kukkot sem.

Széles és kifejező szája gúnyos vigyorra húzódott.

– Igencsak ironikus, hogy nem érted. És kissé szomorú is

– Tényleg? – kérdeztem, miközben Naberius a kezemmel  vacakolt, próbálta elforgatni az ujjamon a gyűrűt, hogy hozzáférjen a foglalathoz. – Elmagyaráznád, miért? Ha már úgyis meghalok, legalább tudni szeretném a valódi okát.

Paimon hátrasandított a válla fölött, majd ismét rám nézett.

– Megismerted már a szerelmet?

– Mi? – Erre a kérdésre nem számítottam.

– Mondom: megtapasztaltad már, milyen a szerelem?

– Hát, én... – Nem voltam biztos benne. Szerettem Zayne-t,  de nem igazán tudtam, hogy ezt szerelemnek lehet-e nevezni, ami meg Rothot illeti... Úgy gondoltam, idővel talán képes lennék beleszeretni. Vagy talán máris beleszerettem egy kicsit. - Nem tudom.

– Érdekes – válaszolta a démon. – Ha szerelmesek vagyunk valakibe, akkor bármit hajlandóak lennénk kockáztatni, hogy garantálhassuk a boldogságát. Akár a világvégét is. – Vállat vont. – Akit elválasztanak a szerelmétől, az semmitől sem riad vissza, hogy ismét együtt lehessen a szíve választottjával. Semmitől. Mi van? Döbbentnek tűnsz. Azt hitted, a démonok nem eshetnek szerelembe? De igen, nagyon is. Igaz, a mi szerelmünk kissé sötét és groteszk. Halálig szeretünk. A többség inkább nem kéme a szerelmünkből, de attól még azt érezzük, amit érzünk, és kész.

Fogalmam sem volt, mi köze van Paimon szerelmi életének a lilinek feltámasztásához, hacsak nem egy ilyen rémség képében akarta életre kelteni szíve választottját.

A démon a szemét forgatta.

– Látom, hogy még mindig nem érted. Akiről beszélek,  kislány, az nem más, mint az édesanyád. Épp ez benne az ironikus.

– Lilith? – nyögtem.

– Nem bírod anyának hívni? Pedig az biztosan megmelengetné a fagyos szívét.

– Nem. Soha nem bírnám így nevezni.

Elindult a krétakör mentén.

– Az anyádat a pokol egyik legtüzesebb bugyrában őrzik... Pontosan ott, ahová az ördögcsapda veti a démonokat. Amíg a nagyfőnök odalent van, addig senki sem mehet a pokol legtüzesebb bugyrainak közelébe, és senki sem szabadulhat ki onnan. Tehát csak úgy szabadíthatom ki anyádat, ha felcsalom ide a nagyfőnököt. Apokalipszis most vagy később, a nagyfőnök biztosan fel fog jönni a földre, ha elszabadulnak a lilinek. És ha csak egyetlen percet is a szerelmemmel tölthetek, az már bőven megéri annak kockázatát, hogy nélküle kelljen töltenem az örökkévalóságot

– Vagyis egyedül arra megy ki a játék, hogy őrizetlenül maradjanak a pokol legtüzesebb bugyrai – összegeztem. Paimon helyeslőén tapsikolt. Teljesen le voltam döbbenve. Mindezt azért tette, hogy kiszabadítsa Lilithet, mert szereti őt?

Ez eléggé morbid volt, és...

– Naberius?

– Várj! – A pánikon kezdett túltenni a rettegés, ami még az előbbinél is rosszabb volt. – Honnan tudod, hogy be fog válni az igézet? Nincs is nálad a Lemegeton.

Paimon a homlokát ráncolta.

– Kell is nekem a Lemegeton! Magától Lilithtől tudom az igézetet. Annak idején is én segítettem neki kiszabadulni, hogy te megfoganhass.

– Szerelmes vagy belé, ezért segítettél neki teherbe esni valaki mástól?

– Egyedül így lehetünk végre együtt. – Vállat vont. – És most már készen állsz. Látom a lelked romlottságát.

Azt sem tudtam, mi lep meg jobban: hogy a démon látja a lelkemet, vagy hogy egyáltalán van lelkem, vagy az, hogy szerinte romlott. Némán bámultam rá, miközben egyre csak a bal csuklómat forgattam, próbáltam meglazítani a kötelet.

– Amikor megtudtam, hogy a nagyfőnök felküldte a földre Astarothot, alig bírtam magammal örömömben. A nagyfőnök ezek szerint úgy gondolta, szükségem van a Lemegetonra, és Rothnak kellett volna megakadályoznia, hogy megszerezzem, de valójában csak a kezemre játszottak. – Hátravetette a fejét, és hangosan kacagott. – Hát lehetett volna még ennél is könnyebb dolgom? Csak meg kellett vámom, hogy Roth elcsábítson téged. És ez tényleg csupán idő kérdése volt. Elvégre egy démonról beszélünk. Kiszagolom rajtad a bűnt, Layla.

Fogalmam sem volt, hogy milyen bűnt szimatol rajtam, de a szüzességem elvesztését nem érezhette, az tuti. Már épp az orra alá dörgöltem volna ezt a tényt, hiszen ez csúnyán megakasztotta a terveit, de még időben észbe kaptam. Igaz, jelen pillanatban még szűz voltam, ám amint Paimon rájön erre, semmi sem akadályozta volna meg abban, hogy saját maga orvosolja a problémát.

Viszont rájöttem, hogy ha nem szólok a tévedéséről, akkor én magam ugyan rácseszek, az emberiség és az egész világ azonban nem. Az igézet így nem lehetett hatásos. A lilinek nem születhettek újjá, Paimon pedig nem szabadíthatta ki Lilithet. A csontjaimig ható dermedtséget éreztem, miközben a démonra bámultam. Tisztában voltam vele, hogy minden valószínűség szerint meg fogok halni, de a nagyobb összefüggést átlátva ez apró áldozatnak tűnt. Talán az ereimben csörgedező őrzővér könnyítette meg, hogy megbékéljek a sorsommal, mert szívem szerint egyáltalán nem álltam készen a halálra. Még annyi minden volt az életben, amit nem tapasztaltam meg. Nem volt igazságos, hogy máris meg kelljen halnom.

De az is lehet, hogy ez az emberség hatása volt, ami Stacey-től és Samtől ragadt rám.

Visszaejtettem a fejemet a hideg padlóra, és felbámultam a sötét gerendákra. Naberiusnak mindeközben végre sikerült maga felé fordítania a gyűrű köves részét. Lesújtott rá a késsel, bezúzva a követ.

Az ajkamba haraptam, ahogy fájdalom hasított a kezembe, aztán hűvös, ragacsos folyadék ömlött az ujjaimra. Abban a pillanatban, hogy a cseppek lehullottak a kezemről a körbe, a gyertyák lángja lobogni kezdett.

A moraj és a kántálás elhallgatott.

– Lilith halott vére – szólt Paimon. – És Lilith gyermekének  eleven vére.

Naberius villámgyorsan suhintott a késsel, és kis vágást ejtett a csuklómon. A seb egyáltalán nem volt mély. Igazából alig volt több egy karcolásnál, és csak apró vércsöppek bukkantak ki belőle. A vér vékonyka csíkban futott le a karomon, és összegyűlt a könyökhajlatomban.

– Na, akkor – folytatta Paimon -, most már csak az maradt hátra, hogy elvedd valaki lelkét.

Hát nem tudta, hogy ez már megtörtént? Kinyitottam a szemem, és újult erővel fogott el a szorongás. Paimon mély hangon kiáltott valamit egy durva, nyers nyelven.

Mozgolódás támadt mögöttem, én pedig próbáltam úgy fordítani a fejem, hogy lássam, mi történik.

Alakok bontakoztak ki a sötétből, és ahogy közelebb jöttek a gyertyafényhez, félj aj dúltam. Ne, ne, ne! Nem akartam elhinni, hogy ez történik. Vadul vergődve próbáltam kiszabadulni a kötelekből.

Négy gyötrő démon jelent meg, párosával vonszoltak egy-egy görnyedt testet. Az egyik páros Zayne-t fogta, a másik pedig Rothot. Mindkét fiú úgy nézett ki, mint akin átment az úthenger. A ruhájuk elszakadt. Az arcukat, a nyakukat és a mellkasukat vér borította.

Paimon úgy mosolygott, akár egy elégedett szülő.

– Kíváncsi vagy, hogy vettem rá a gyötrő démonokat, hogy engedelmeskedjenek nekem?

– Nem – válaszoltam rekedten.

– Gondolj csak bele, mennyi szenvedésen élősködhetnek  majd, amint a lilinek a saját kis játszóterükké változtatják a földet! – magyarázta el csak azért is. – Naberius?

A démon felállt, és kihátrált a körből, gondosan ügyelve, nehogy kárt tegyen a krétavonalakban vagy akár csak egyetlen gyertyában is. A kezében megcsillant a kés...

A gyertyaláng ismét lobogott, és tekintetem a karomra siklott. Egyetlen csöpp vérem a padlóra hullott, és úgy marta ki, akár a sav. Nem volt időm azon agyalni, vajon miért.

– Térjünk vissza a szerelem kérdésére! – mondta Paimon,  és odalépett a Rothot és Zayne-t tartó gyötrő démonok mögé. – Szereted ezeket itt? Mi lenne, ha azt akarnám, hogy vedd el az őrző lelkét?

Csöngött a fülem, miközben Paimon leplezetlenül kegyetlen szemébe néztem.

– Soha.

– Nem is gondoltam, hogy ilyen könnyen bele fogsz  egyezni. – Paimon figyelte, ahogy Naberius megkerüli Rothot. A fiú lehajtotta a fejét, alig mozdult a mellkasa. Még akkor sem reagált, amikor Naberius a nyakához emelte a kést. – Akkor kapták el, amikor az őrző megmentésére sietett. Hát nem borzasztóan nevetséges? Egy démon, aki egy őrzőn akar segíteni? Bár az is igaz, hogy valószínűleg csak téged akart megmenteni.

Úgy rángattam a köteleket, hogy bőröm-izmom már alig bírta.

– Ereszd el őket!

– Ó, már nem sokáig van szükségem rájuk – mosolygott  Paimon. – Ha nem szívod el szépen az őrző lelkét, akkor Naberius örömmel levágja a koronaherceg fejét.

– A legeslegnagyobb örömmel – tette hozzá a csatlós.

Most már nemcsak a fülem csöngött, hanem a szívem is eszeveszetten kalapált. Elöntött a rémület.

– Ne! Ezt nem... Ezt nem teheted.

Paimon elnevette magát.

– Megtehetem, és meg is fogom tenni. Vagy elveszed az  őrző lelkét, vagy kinyírom Rothot. Persze tisztában vagyok vele, hogy milyen hihetetlenül naivak és ostobák a kamasz lányok. Nyilván nem akarod végignézni, ahogy lenyakazzák azt, akinek odaadtad a szüzességed, igaz?

Ugyan nem adtam oda a szüzességem Rothnak – se senkinek -, ám attól még nem hagyhattam, hogy ez történjen. Tehetetlenségemben olyan erővel töltött el a düh, hogy úgy éreztem, menten szétvet.

– És a mi kis hercegünk nem fog szimplán meghalni – folytatta Paimon. – Ó, annál sokkal fájdalmasabb sors vár rá. – Villámgyors mozdulattal belemarkolt Roth sötét hajába, és hátrarántotta a fejét. – Nem igaz, fenség?

Roth megborzongott, és kinyitotta a szemét.

– Kapd be! – vetette oda Paimonnak.

– Kevésbé dögunalmas szöveg nem is jut eszedbe? – A démon elengedte Roth fejét, ám az nem bukott ismét előre. Roth a szemembe nézett. Tekintete meglepően ébernek tűnt ahhoz képest, hogy milyen rossz bőrben volt. Paimon rápillantott. – Roth a pokol legtüzesebb bugyrában fog kikötni, ami még a halálnál is rosszabb.

A rettegéstől görcsbe rándult a gyomrom. Nem vehettem el Zayne lelkét, nem nézhettem végig, amint ő is ugyanolyan szörnnyé változik, mint Petr. De azt sem hagyhattam, hogy megöljék Rothot.

– Mi a válaszod, Layla?

Roth torkából mély, borzalmas morgás tört fel.

– Layla...

A tekintetem ismét rászegeződött. Elkerekedett a szeme, arany fénnyel ragyogott.

– Nem tehetem – suttogtam.

– Ne! – mordult. – Layla, ne... – Naberius a nyakához nyomta a kést, ki serkent a vére.

– Állj! – sikoltottam. Próbáltam ökölbe szorítani a kezemet, de meg sem bírtam mozdulni. – Elég!

Paimon felemelte a kezét, mire Naberius elhátrált Rothtól.

– Igen?

– Layla, egy szót se! Ne... – Naberius egy ütéssel elhallgattatta Rothot.

– Nem kell elszívnom az őrző lelkét – ziháltam. – Már elvettem egy lelket... egy tiszta lelket.

Paimon pár pillanatig csak bámult rám, aztán hangosan felkacagott.

– Nahát, nahát. Ez aztán az érdekes fejlemény!

– De tényleg! Ez az igazság. Egy őrző volt az. Elvettem a lelkét. – Egyre jobban ziháltam, összevissza kapkodtam a levegőt. Egy lélegzet be. Kettő ki.

– Hűha! Hát, erre nem számítottam. – Paimon tényleg döbbentnek tűnt, és arra gondoltam, talán ez a tettem volt az, ami olyan nyomot hagyott a lelkemen, hogy azt hitte, elveszítettem a szüzességemet. Bár ez igazából nem számított. Paimon csettintett.

A gyötrő démonok a padlóra ejtették Zayne-t, aki mozdulatlanul hevert. Egy másodperccel később Naberius mögötte termett, belemarkolt szőke hajába, és hátrarántotta a fejét, hogy hozzáférjen a nyakához.

– Nos, ez mind szép és jó, de tudod, mit mondanak az őrzőkről. – Paimon szája lassan fülig érő mosolyra húzódott. – Nincs jobb őrző...

Naberius meglóbálta a rémisztő tőrt, és Zayne nyakához nyomta a borotvaéles fegyvert.

– A halott őrzőnél – fejezte be a mondatot.

– Ne! – üvöltöttem teli torokból.

Zayne résnyire nyitotta véreres szemét.

Homorítottam, hátravetettem a fejem, és nem hallottam mást, csak a saját sikolyomat. Rengeteg kép cikázott át az agyamon, akár egy átpörgetett fotóalbum, egymásnak ütköztek és összeálltak, s abban a pillanatban olyan mély fájdalom cikázott át rajtam, amihez foghatót még soha életemben nem éreztem.

A düh elszabadította a bennem rejtőző démont.

Ahogy előrevetődtem, a karomon pattanásig feszült a kötél. Kioldódtak a szálak, egy-egy el is szakadt, aztán végre széthasadt az egész köteg. Ezután a lábamat is kiszabadítottam. Másodpercekkel később már talpon voltam. Nem kaptam levegőt. Tűz lobbant bennem, szétáradt az ereimben, belülről égetett. Úgy éreztem, menten kicsap belőlem a láng. Megfeszültek az izmaim. A kezemen karmok nőttek. Ki élesedett a látásom, a világ egyszeriben vörösben úszott előttem. Fájdalmasan töredeztek a csontjaim, majd új alakban forrtak össze. A bőröm mintha túl vékonyra nyúlt volna, és szikrák pattogtak rajta. A ruhám több helyen is elszakadt, ahogy a testem átalakult, megnőtt, dagadt az izmoktól. Az edzőcipőm szétszakadt, és leesett rólam.

Körben a fejemen felálltak az aprócska hajszálak. Fájdalom hasított a hátamba, de kellemes érzés követte: édes megkönnyebbülés, ahogy kitártam a szárnyamat, ami jóval a fejem fölé nyúlt.

Felemeltem a kezemet, és döbbenet futott át rajtam. A bőröm olyan lett, akár a márvány, fekete és szürke, váltakozó árnyalatokkal ötvözve bennem mindkét fajt. A külsőm az őrző oldalam és a régóta a lelkem mélyén lappangó démoni énem gyönyörű keverékét öltötte fel.

– Kapjátok el! – ordította Paimon.

Az előbb még Zayne-t fogó gyötrő démonok felém vetették magukat, miközben Roth szembeszállt az őt tartó pokolfajzatokkal, és sikerült kiszabadulnia a szorításukból.

Úgy éreztem magam, mintha robotpilótára kapcsoltak volna: az ösztöneim teljesen átvették az irányítást, nem bírtam ellenállni nekik, már nem is gondolkodtam. Felemeltem a fejem, vicsorogtam és morogtam.

Elkaptam az egyik gyötrő démon nyakát, és megszorítottam. Legnagyobb megelégedésemre reccsenést hallottam, és eldobtam a halott rémséget. A második gyötrő démonnal elszórakoztam egy kicsit: ezt is a nyakánál kaptam el, belevájtam a karmaimat, és felemeltem a levegőbe. A rekedt, disznószerű visítást hallva fülig érő vigyor ült ki a képemre. Megperdültem, és olyan erővel vágtam neki a rohadékot a lelátó fölötti falnak, hogy átszakította.

Átléptem a gyertyákat, és kitártam a szárnyamat.

A csurom vér és csúnyán helybenhagyott Roth rám vigyorgott, miután végzett az egyik gyötrő démonnal.

– Még vízköpőként is szexis vagy. – Tekintete végigsiklott rajtam. – Talán még szexibb is. Azt a rohadt!

– Kapjátok el! – üvöltötte Paimon. – Nyíljátok ki mindet!  Csináljatok már valamit!

Feléje kaptam a fejem. Zayne mellett állt. Ellöktem magam a földről, és a démon előtt landoltam. Meglendítettem a karomat, és visszakézből úgy pofán vágtam, hogy megperdülve repült el a terem túlsó végébe.

Letérdeltem a görgő mellé, és óvatosan a hátára fordítottam.

– Zayne?

Kinyitotta a szemét, és hevesen pislogott.

– Semmi baj. Egyáltalán nem mély a vágás. – Megfogta a  kezemet... emberi ujjai átváltozott bőrömre simultak. Az ellentét még élesebb volt most, hogy megcserélődött korábbi helyzetünk. Tekintete végigvándorolt a karomon, egészen odáig, ahol a felsőm ujja széthasadt a varrásnál. Leesett az álla, ahogy j óbban szemügyre vett. – De hát te...

– Layla! – kiáltotta Roth.

Hátrafordultam, és odacsaptam a gyötrő démonnak, ami rám rontott. Összerogyott, de még több tucat, ha nem több száz volt a rémségekből. Tele volt velük a tornaterem. Mögöttük pedig nagyobb és szőrösebb lények bömböltek.

Ördögbestiák.

– Jól vagyok – kászálódott talpra Zayne. – Tudok harcolni.

– Azt ajánlom is. – Roth felemelte a karját, és Bambi levált a bőréről, a padlón tekergett közöttünk. – Mert iszonyú béna lenne, ha csak a földön heverésznél és véreznél.

Azzal Roth átváltozott. Bőre obszidiánszínű lett, tükörsima és csillogó. Nagyobb volt nálam és még Zayne-nél is, aki mostanra szintén alakot váltott. Rothnak másmilyen volt a színe, mint az enyém, és nem nőtt szarva sem, de akkor sem tagadhattam, hogy hihetetlen a kettőnk közti hasonlóság.

Mindhárman egy emberként fordultunk a démonok felé

Paimon és Naberius mögött egy egész horda pokolfajzat állt támadásra készen.

Nekünk rontottak. Egymásnak csapódtunk, és a testek őrületes zűrzavarában nem volt idő gondolkozni. Végeztem egy gyötrő démonnal, aztán kitértem egy ördögbestia elől, utat nyitva Bambinak, aki a levegőbe vetette magát, és a szörnyeteg nyakába mélyesztette a fogát. A kígyó az ördögbestia köré tekeredett, addig szorította, míg a démon ordítva ívbe nem hajlította a hátát. Fekete füst áradt a szájából, aztán az ördögbestia összerogyott.

Roth nekiesett Paimonnak, Zayne pedig nyilvánvalóan le akarta rendezni Naberiusszal azt az iménti, nyakhoz kést szorítás incidenst. Amit szívásnak tartottam, mert sokkal szívesebben láttam volna el én magam annak a szemétnek a baját, mint hogy a gyötrő démonokat irtsam.

– Baromira tele van veled a tököm – mondta Roth Paimonnak, miközben baljósán kerülgette a levegőben. – A nagyfőnök remekül mulat majd, miközben teletűzdel forró nyársakkal.

– Nézzenek oda, a család ártalmatlan kis kutyuskája – sziszegte Paimon. – A legkedvencebb hercegecske, a nagyfőnök drágalátos ölebe.

– Ne legyél utálatos! – Roth leereszkedett a földre. Megremegett alatta a padló. – Csak irigy vagy rám, mivel te már az inkvizíció óta nem kaptál engedélyt, hogy felgyere ide a pokolból. Mindig csak felfordulást okozol.

– Ja, mert te meg annyira jó kisfiú vagy. – Paimon megrázta a vállát. Meghasadt az inge. Sötét, göcsörtös szárny tört elő az anyag alól. A démon bőrén láng futott szét, míg végül eleven fáklyának tűnt... Armaniban. – Élvezettel fogom megtörni a kislányt. Belülről égetem majd szét. Még a pokol legmélyebb bugyrából is hallani fogod a sikoltozását.

Roth felüvöltött, és Paimon felé vetette magát. A másik is támadásba lendült, félúton ütköztek össze, lángok csaptak fel körülöttük, majd sötétség borult rájuk. Elhátráltam, ahogy

Paimon elhajította Rothot, aki egy csapat ördögbestiának ütközött. Roth visszarepült Paimonhoz, benyúlt a lángok közé, és megragadta a démonkirályt. Megperdült, és egy rakat gyötrő démonhoz vágta Paimont.

Kitárult a tornaterem ajtaja.

Őrzők özönlötték el a termet, úgy tarolták le a gyötrő démonokat, mintha meg sem kottyant volna nekik. Láttam, hogy Abbot és Nicolai vezetik a támadást. Egyenesen Bambi felé siettek, aki sarokba szorított egy ördögbestiát. A hatalmas szörnyeteg a kígyóra vetette magát, és megragadta, mielőtt Bambi rátekeredhetett volna erős testével.

Az ördögbestia a lelátóra hajította a kígyót, ami több sort is beszakított.

Elöntött az aggodalom Bambi iránt, és miután egy gyötrő démont a kosárpalánk tartóoszlopához vágtam, egyenesen feléje rohantam.

– Layla? – zendült Abbot hangja a terem túlsó feléből.

Megtorpantam, és ránéztem. Döbbent hangja és arckifejezése bármilyen más pillanatban irtó poénos lett volna.

– Hát, úgy tűnik, mégse vagyok öszvér... Egyáltalán nem.

Lehet, hogy válaszolt valamit, de nem foglalkozhattam ezzel, mert még egy csomó démont kellett kinyírnunk, és én életemben először belevetettem magam a csatába. Egy őrző hatalma töltött el, ugyanolyan mámorító és erőt adó érzés volt, mint egy lélek megízlelése. A gyötrő démonok karma még csak fel sem sértette a bőrömet. Gyorsabb és erősebb lettem, mint valaha is képzeltem volna.

Zayne-hez siettem, és megragadtam hátulról Naberiust. A démon hevesen küzdött, de lefogtam, Zayne pedig suhintott a karjával, és simán lecsapta a csatlós fejét.

Nem volt időnk ünnepelni a győzelmünket. Roth még mindig Paimonnal küzdött, aki mostanra nyilván belátta, hogy minden álma szertefoszlott, így már csak menekülni próbált.

Feléjük indultam, ám Zayne megállított.

– Ne! Majd én. Tartozom ennyivel a haverodnak.

Minden idegszálam tiltakozott ellene, de a háttérbe húzódtam, miközben Zayne odasietett Paimonhoz, és egy óvatlan pillanatban megragadta hátulról. Roth-tal együtt vonszolni kezdték a démont visszafelé. Rádöbbentem, hogy a penta-gramma felé rángatják.

– Apa! – kiáltotta Zayne, és Abbot feléjük perdült.

Ördögcsapdába akarták ejteni Paimont!

Miközben az őrzők végeztek a maradék néhány démonnal, Zayne meg Roth becibálták Paimont a körbe, és arccal lefelé a földre nyomták. A pentagrammához kötözték, ahogy percekkel ezelőtt még én hevertem a cövekek között.

– Add át üdvözletemet a nagyfőnöknek! – mondta Roth,  miközben végzett Paimon megkötözésével, a hátába nyomva a térdét. – Bár igaz, hogy nem nagyon fogsz tudni beszélni. Inkább üvöltözöl majd, de azt aztán jó sokat.

Roth felállt, és Zayne-nel együtt kilépni készült a körből, miközben Abbot a pentagramma felé tartott. Rádöbbentem,  hogy vége van. El se akartam hinni, hogy véget ért ez az egész. Tekintetem ide-oda cikázott Zayne és Roth között. Még mindig a valódi alakjukat viselték mindketten, ami ugyanolyan ijesztő volt, amilyen furcsamód gyönyörű.

Roth rám kacsintott a démoni alakjában.

Ajkam kis mosolyra húzódott. Nagyot sóhajtottam, és úgy éreztem, mintha levedleném a bőröm. Az izmaim ellazultak és összementek. Néhány másodperccel később ismét a régi önmagam voltam, szakadt, kinyúlt ruhában és mezítláb álldogáltam.

Aztán elszabadult a pokol.

Paimon embertelen üvöltést hallatott, és vergődött a penta-grammában. A kötelék elszakadt, és lerepült róla. A démonkirály felugrott, és megragadta a legközelebbi személyt: visszarángatta Zayne-t a körbe. Elszorult a szívem, és a torkomon akadt a sikoly.

– Csináld! – kiabálta Zayne, és tágra nyílt szemmel meredt az apjára. – Gyerünk, csináld már!

Elhűlt az ereimben a vér. Az ördögcsapda mindenkire hatott, aki belekerült: emberre, őrzőre és démonra egyaránt. így Zayne is a pokol legmélyére került volna Paimonnal együtt.

Elszörnyedtem.

– Ne!

Roth megperdült, villámgyors mozdulattal megragadta Zayne-t, és kiszabadította Paimon karmaiból. Kilökte a görgőt a körből, majd átfogta Paimont.

Ekkor értettem meg, mi történik. Paimon semmiképpen sem várta volna ki békésen a pentagrammában, hogy elkészüljön az ördögcsapda. A kötelek nem bírták odabent tartani. Valakinek személyesen kellett lefognia, és Roth épp most hozta meg ezt az áldozatot.

– Vigyázzatok Laylára! – kiabálta Roth, a csapdában tartva Paimont. – Zayne, vigyázz rá!

– Ne! Ne! – Feléjük rohantam, csupasz lábam megcsúszott a véren és a mocskon, miközben Abbot fekete sót hintett a csapdára. – Roth! Ne csináld!

Egy röpke pillanatra, mindössze a másodperc törtrészére, aranyszínű szeme az enyémbe mélyedt.

– Na, tessék, mégiscsak van szabad akarat! – szólt. – Bakker, tök szívás. – Aztán elmosolyodott... Rám mosolygott... teljesen őszintén, kivillantva mély gödröcskéit. – Abban a pillanatban elvesztem, hogy rád találtam.

Megszakadt a hangom, hát még a szívem...

Zayne átkarolt, és elfordult velem a körtől, majd térdre nyomott. Kitárta a szárnyát, aztán körülvont vele, ahogy fölém hajolt, és a testével óvott.

Vörös fény villant, olyan erős és átható, hogy még Zayne takarásában is elvakított. Üvöltő szél söpört át a tornatermen.

Felsikítottam.

Sikítottam, mert tudtam, hogy Roth egyetlen hangot sem fog kiadni, miközben elnyeli a pokol legtüzesebb bugyra. És nem bírtam abbahagyni a sikítást. Még akkor sem, amikor kénes szag fojtogatott. Még akkor sem, amikor iszonyatos hőség csapott meg minket, és veríték gyöngyözött a bőrömön. Egészen addig nem bírtam abbahagyni, amíg el nem múlt a szél, a hőség és a kénbűz.

Azután csönd borult ránk.

– Sajnálom – suttogta Zayne, és meglazult rajtam a fogása.

Kitéptem magam a karjából, de csak néhány lépést bírtam tenni a kiégett kör felé, mielőtt a lábam összecsukjon. Térdre rogytam. Ahol az imént még Roth állt Paimonnal, felperzselődött a padló, egészen elszenesedett.

Valaki mondott nekem valamit. Talán Abbot vagy Nicolai. Nem számított. Most úgysem mondhattak nekem semmit, amit hallani akartam volna. Roth feláldozta magát értem... És Zayne-ért. Egy démon önként választotta az örökké tartó szenvedést, méghozzá valaki más érdekében.

Egyszerűen nem bírtam elviselni.

Patakzott a könnyem, elkeveredett az arcomon a vérrel és a korommal. Előrehajoltam, míg homlokom a padlóhoz nem ért, és olyat tettem, amit már hosszú évek óta nem.

Imádkoztam.

Imádkoztam Rothért. Imádkoztam az alfákhoz, hogy lépjenek közbe. Amit Roth tett, azért isteni közbeavatkozás járt volna. Imádkoztam, hogy az angyalok szádjának alá a pokolba, és mentsék meg őt. Imádkoztam, amíg ismét sikoltani nem akartam.

Ám az ilyen imák sosem leltek meghallgatásra.

Valami hűvös és síkos bökte meg a kezem, mire lassan fölemeltem a fejemet. Pislogtam egyet-kettőt, mielőtt hinni mertem a szememnek.

– Bambi?

A hatalmas kígyó a karomra tekeredett, és felemelte a fejét, majd a vállamra fektette. Ismét elhomályosult a szemem a  könnyektől, de nem annyira, hogy ne vegyem észre, amint egy őrző felénk közeledik, méghozzá Bambira szegezett, gyilkos tekintettel.

– Ha bántani merészeled, véged van! – figyelmeztettem  olyan hangon, amire szinte rá sem ismertem.

Az őrző megtorpant, aztán elhátrált. Senki más nem jött a közeliinkbe.

A tekintetem ismét a körre szegeződött. A jobb oldali cövek közelében egy apró lyuk égett a padlóba. Biztos ezt is az ördögi tűz okozta, de semmiség volt a pentagramma közepén lévő, elszenesedett folthoz képest, ahol Astaroth, a pokol koronahercege tanúbizonyságot tett egyáltalán nem démonra valló hősiességéről.

Abban a pillanatban elvesztem, hogy rád találtam.

Az elszenesedett foltot bámultam.

Rothot elnyelte a pokol.

26. FEJEZET

A TARKÓMNÁL LAZA KONTYBA FOGTAM platinaszőke hajamat, aztán elővettem egy spagettipántos felsőt. Az anyag súlytalannak érződött az ujjaim közt. Néha saját magamat is súlytalannak éreztem.

Már csak néhány napot kellett vámom, hogy megint mehessek suliba, Stacey és Sam legnagyobb örömére, miután – legalábbis a hivatalos verzió szerint – csodálatosan gyorsan kigyógyultam az influenzából. A tanítást három napra felfüggesztették azok után, hogy az a kis pokoli felfordulás történt a suliban. Abbot meg a rendőrfőnök sikeresen meggyőzte az iskola vezetőségét arról, hogy valami terrorcselekményt hiúsítottak meg.

A nagy nyilvánosság továbbra sem tudott arról, hogy démonok járnak köztünk, ahogy az őrzők valódi feladatáról sem. A lilinek által jelentett fenyegetés megszűnt... Nagyjából. Hacsak nem akadt más démon, aki szerelmes volna Lilithbe, vagy be akarná indítani a világvégét. A dolgok kezdtek visszatérni a normál kerékvágásba. Mintha az október és a november meg sem történt volna. Szóval minden okés volt, legalábbis az alfák és az őrzők szemszögéből nézve.

Én azóta a bizonyos este óta nem változtam át.

Nem tudtam, hogy fogok-e még valaha is alakot váltani, és Abbot sem erőltette a dolgot. Már nem voltam öszvér, de ettől még továbbra sem lettem olyan, mint a többi őrző. Sőt most, hogy tudtam, milyen a valódi alakom, még jobban különböztem tőlük, mint eddig.

Igyekeztem nem gondolni Petire és apámra, bár tudtam, hogy Elijah még mindig szabadon ólálkodik, és minden valószínűség szerint épp azt tervezgette, miként végezzen velem. De mindez most nem igazán számított. Elszántam magam, hogy majd megbirkózom Elijah-val, amikor eljön az ideje.

Viszont jelenleg fontosabb dolgom is akadt.

A tükör elé álltam, és mint minden áldott nap a tornatermi csata óta, meglepődtem. Sejtettem, hogy még éveknek kell eltelnie, mire hozzászokom a látványhoz.

Ide-oda forgolódva néztem magam, furcsamód megkönnyebbültem és vigaszra leltem a tükörképemtől. Új és váratlan tetkóm keserédes mementóként szolgált.

Lehajtottam a fejem, és reszketegen sóhajtottam, miközben könnyek szöktek a szemembe. Bambi a tornateremben áttelepült az egyetlen megmaradt démon bőrére. Azaz rám. Iszonyú nagy volt a testemre, de igyekeztünk kezelni a helyzetet. A kígyó jelenleg a törzsem köré tekeredett; vastag, csillogó, ónixfekete nyaka felnyúlt a mellkasomon, és a váltamra hajolt. A rombusz alakú fej a lapockámon nyugodott. Az aprólékos részletek még mindig elképesztettek. Minden egyes pikkely tökéletesen kidolgozottnak tűnt, akárcsak a sötétebb csík, ami végigfutott Bambi testének közepén és lágyabb alsó felén.

Megdörgöltem a hasamat, mire a kígyó farka megrándult. A mozdulat megijesztett, és egy kicsit csiklandozott.

– Erről le kell szoknod – dorgáltam a kígyót.

Bambi megmozdította a fejét, én pedig megborzongtam, az érzés a frászt hozta rám. A kígyó személyisége kissé hasonlított Rothéra. Ugyan még csak rövid ideje élt rajtam, de máris meg voltam győződve arról, hogy Bambi imád újabb és újabb húzásokat kitalálni, amikkel gyötörhet engem. Például előszeretettel mászott le rólam az éjszaka közepén, mert vadászni akart menni. Hogy mire vadászott, arról fogalmam sem volt, de nem is mertem kideríteni.

Csak reménykedni tudtam, hogy nem kisállatokat eszik... Vagy kisgyerekeket.

Másrészt a kígyó mindig úgy helyezkedett, hogy jól látható legyen rajtam, valahányszor Zayne-nel voltam. Sejtettem, hogy Roth is pontosan ezt csinálta volna Bambival, ha nem...

Fölvettem a spagettipántos felsőt, és gyorsan elhessegettem ezt a gondolatot, ám így is a sírás fojtogatott. Lehunytam a szemem, és vettem jó néhány mély levegőt, aztán ismét Bambira összpontosítottam.

Tegnap egészen az arcomig felmászott, miközben filmet néztem Zayne-nel, és bárhogyan próbáltam is elzavarni, egyszerűen nem volt hajlandó el takarodni a képemről.

Zayne igyekezett ügyet sem vetni rá, ám ezzel csak azt provokálta ki, hogy Bambi levált a bőrömről, majd combon csapta őt.

Szóval, ja, a kígyó igencsak hasonlított Rothra.

Kopogás hallatszott, elvonva a figyelmem a tetkóról.

– Igen?

Zayne lépett be, haját kis lófarokba fogta. Már vártam, és nem csak azért, mert mostanában sok időt töltött velem. Nem igazán beszéltünk arról, ami történt, vagy hogy mit tett Roth érte... Mindannyiunkért. De tudtam, hogy rosszul érzi magát, amiért nem tudja, mit mondhatna.

Én sem tudtam.

így hát egyszerűen csak sokat lógtunk együtt azóta, és nem bírtam volna szavakba önteni, mennyire hálás voltam ezért.

Zayne jelenléte pontosan azt érte el, amire Roth számított. Megóvott a fájdalom élesebb, sötétebb, durvább oldalától. Gyerekkorunk óta erős kötelékünk védőfalként szolgált, megkímélt a kegyetlen valóságtól, miszerint elveszítettem egy részemet, mielőtt egyáltalán esélyem lett volna igazán értékelni.

– Biztos, hogy velem akarsz jönni? – kérdeztem.

– Igen. – Tekintete a felsőm szegélyére siklott. – Banyek,  utálom, hogy ez az izé csak úgy szabadon vándorol fel-alá a... Tudod...

– A testemen?

Halovány pír ült ki az arcára.

– Ja, ott.

Halkan nevettem.

– Nyugi, Bambi lány.

– Attól nem lesz jobb – motyogta Zayne, miközben fölemelte kapucnis pulcsimat, és felém nyújtotta.

Elvettem tőle.

– Szerintem Bambi kedvel téged. – Bebújtam a pulcsiba, és felhúztam a cipzárt. – Azt hiszem, ezért incselkedik veled.

– Szerintem meg utál engem, és ezért szívat. – A kapucnimhoz nyúlt, és megigazította a zsinórt, hogy egyforma hosszú legyen a két oldalon. – Az a kígyó egy...

Bambi farka hirtelen felcsúszott a derekamon, és vihogva húzódtam el.

Zayne leeresztette a kezét.

– Mi van?

– Bambi – ziháltam. – Mozog... Csikiz.

A fiú rosszallóan sandított a törzsemre, és elhúzta a száját.

– Ha ilyen morcos képet vágsz, az nem segít. Csak provokálja Bambit. – Elmosolyodtam, ahogy Zayne a szemét forgatta. Ám hamar lelohadt a mosolyom, amint arra gondoltam, mi vár ránk. – Készen állsz?

– És te?

– Nem – suttogtam, aztán megcsóváltam a fejem. – De,  igen.

Zayne várt.

– Semmi baj. Ráérünk, bármennyi időre van is szükséged. Itt vagyok veled.

Roth előre tudta, hogy így lesz.

Roth lakásától néhány saroknyira parkoltunk le, és Zayne egy kis parkban várt rám a toronyháztól egyutcányira. Úgy gondoltam, a démonok nem ugrálnának örömükben, ha beállítana hozzájuk egy őrző, bár Zayne ma nyilván nem próbált volna elbánni egyikükkel sem. Nem tudtam biztosan, engem mennyire látnak majd szívesen, elvégre bennem is őrzők vére csörgedezett, de ez nem állíthatott meg.

Mély levegőt vettem, kinyitottam az ajtót, beléptem a gazdagon díszített előcsarnokba, és körülnéztem. Ezúttal nem sok démon akadt itt. Az egyik kanapén üldögélt egy ártó, és egy csésze kávét iszogatott, miközben a mobilján pötyögött.

Felnézett, meglátott, aztán ismét a képernyőre koncentrált. Oké. Elindultam a lépcső felé, és akadálytalanul sikerült eljutnom a célomig. Kinyitottam a lépcsőház ajtaját, ám a tekintetem a közeli liftre vándorolt: a pokolba vezető portálra.

– Tudom, mire gondolsz.

Megperdültem.

– Cayman!

A pokolbeli báró biccentett.

– Nem mehetsz le oda, hogy megtaláld Rothot.

Kinyitottam a számat, hogy válaszoljak, ám Cayman a szavamba vágott.

– Ha nem falna föl az első egy-két tucat démon, amivel szembetalálnád magad, és valahogy sikerülne eljutnod a pokol legmélyebb, legtüzesebb bugyráig, a nagyfőnök akkor sem engedne be oda.

Nagyot sóhajtottam, és a lift ajtajára meredtem.

– Nem vagyok olyan hülye, hogy megpróbáljam.

– Nem, valóban nem vagy. Ám egy ilyen kétségbeesett pillanatban könnyen hozhattál volna nagyon ostoba döntést. Roth nem ezt akarta volna.

Szorosan lehunytam a szemem.

– Utálom, hogy úgy beszélsz róla, mintha halott lenne.

– Miért, te nem így gondolsz rá?

A mellkasomba hasító éles fájdalom elárulta a számomra, hogy de, valójában én is így álltam hozzá.

– Csak szeretnék felmenni a lakásába. Ez minden. Volt három kiscicája...

– Jaj, a kis szörnyetegek? – kérdezte Cayman. – Azok is  tetkók voltak.

Elkerekedett a szemem.

– Tényleg? Én egyszer sem láttam őket rajta.

Cayman megkerült, és kinyitotta a lépcsőház ajtaját.

– Ritkán voltak a bőrén. Nem tudom, hogy azon az estén rajta voltak-e. Eddig eszembe se jutott benézni a lakásába.

– Beengedsz hozzá?

A lépcső felé intett.

– Csak utánad!

Csöndben gyalogoltunk föl a legfelső szintre. Minden izom begörcsölt a lábamban, mire Cayman kinyitotta Roth lakásának ajtaját.

Beléptem, a démon viszont odakint maradt. Nem is tudtam, mire számítottam, mit fogok érezni, ha idejövök, de semmi sem készíthetett volna fel a szívembe maró gyötrelemre, amint megéreztem a pézsmaillatot.

Nyilván minden pontosan úgy volt, ahogy Roth hagyta. Az íróasztalán egy könyv hevert, borítóval lefelé. Felemeltem, és elolvastam a címet: Edgar Allan Poe válogatott művei. Kis mosollyal az arcomon visszaraktam a könyvet az asztalra. Nem tudtam, miért, de nem akartam bolygatni a holmiját.

Leültem az ágyára, vártam, hogy előbújjanak a kis szőrpamacsok, és rámásszanak a bőrömre, de nem jelentek meg. Ám én továbbra is csak üldögéltem ott, tekintetem végigsiklott a falakon, a könyveken, a tévén, az összes kis részleten, ami valóságossá tette Rothot – amitől több lett pusztán egy újabb koronahercegnéi.

Nagyot nyeltem, letérdeltem, és belestem az ágy alá. Nem találtam ott a kiscicákat. Benéztem a zongora mögé. Semmi. A fürdőszobában se voltak. A gardrób meglepően üresnek bizonyult. Kíváncsi lettem, vajon honnan szerezte Roth a ruháit. Lecsekkoltam a lakás minden egyes zugát. A cicáknak nyomát sem leltem.

Kinéztem a nyitva hagyott ajtón a folyosóra.

Cayman még mindig odakint várt.

– Biztosan rajta voltak – mondta.

Bólintottam. Nem tudtam, hogy megkönnyebbültnek kéne-e lennem, vagy sem. Legalább nem maradtak itt szegénykék, mert mostanra tuti éhen haltak volna. Bár az is igaz, hogy fogalmam sem volt, mivel táplálkoztak. Valószínűleg vérrel.

– Csak még egy percet adj! – kértem.

Cayman haloványan mosolygott, én pedig elfordultam tőle, és kinyitottam a tetőre vezető ajtót. Felmentem a lépcsőn, még egyszer, utoljára. A kert buján virágzott, és gombócot éreztem a torkomban. Egy kertészkedő démon? Roth... Istenem, Roth tele volt meglepetésekkel.

A nyugágyakat meg a finoman lengedező ponyvákat néztem, sóhajtottam, aztán a tető pereméhez léptem. Túl gyötrelmes volt a szívemet hasogató fájdalom, és el sem tudtam képzelni, hogy egy napon majd elmúlik. A józan ész azt diktálta, hogy előbb-utóbb enyhülni fog, de...

A pézsma édeskés aromája a semmiből csapott meg, elnyomta a környező virágok illatát. Felállt a hátamon a szőr, és megborzongtam, különös érzésem támadt.

Megperdültem, a torkomban dobogott a szívem.

– Roth?

Senki sem volt itt, ám az illatát továbbra is éreztem, és a tekintetem ismét az egyik nyugágyra vándorolt. Megakadt a szemem valami fémes csillogáson. A nyugágyhoz léptem, és egy ezüstláncot találtam a mellette lévő kis asztalkán. Másodpercekkel ezelőtt még tuti, hogy nem volt ott. Felemeltem az ékszert, és a meglepetéstől elakadt a lélegzetem.

Az én nyakláncom volt: az, amit Petr letépett rólam. Ám a csatot megjavították, a fémet pedig megtisztították, úgy csillogott, mintha új lett volna. De biztosan tudtam, hogy az enyém, mivel soha életemben nem láttam még egy ilyen aprólékos gonddal kidolgozott láncot, aminek szemeit mintha a gyűrűt díszítő gravírozásról mintázták volna. És persze lehet, hogy pontosan így is volt.

Könny szökött a szemembe, ahogy lassan körbefordultam. Nem lehetett igaz... De mégis honnan került ide a nyaklánc?

– Roth? – suttogtam elcsukló hangon. – Itt vagy?

Azt sem tudtam, mire számítok. Arra, hogy egyszer csak előttem terem a semmiből, mint azelőtt? Nem bukkant elő. Lepillantottam a nyakláncra. Biztos, hogy az imént még nem volt itt.

Meleg szellő cirógatta meg az arcomat, szinte lágy sóhajnak éreztem, nagyot dobbant a szívem, aztán... Aztán a pézsmaillat úgy elillant, mintha itt se lett volna.

A markomba zártam a láncot, a mellkasomhoz szorítottam, és görcsösen becsuktam a szemem. Annyira kínzott a fájdalom, hogy biztos voltam benne, menten maga alá temet.

Istenem, bármennyire utáltam is sírni, tiszteletben tartottam a könnyeket, amik kibuggyantak szorosan lehunyt szemhéjam alól. Igenis jelentettek valamit. Ezek jelentettek mindent.

Egyedül így tudtam meghálálni Rothnak az áldozatot, amit értem, értünk hozott.

Cayman még mindig a folyosón várt rám, amikor visszajöttem a tetőről.

– Gondját fogom viselni a kertnek – ígérte.

Lassan pislogtam.

– Köszönöm!

Nem beszélgettünk, miközben lementünk a földszintre. Az előcsarnokba érve elindultam a kijárat felé, a szívem ugyanolyan csüggedt volt, mint a gondolataim. Nem tudtam, mit jelent igazából a nyaklánc, és lehet, hogy végig ott volt, csak elsőre nem vettem észre, s talán Roth illatát is csupán reménykedő képzeletem miatt éreztem. Már semmiben sem voltam biztos, mindenesetre a nyakláncot szorongató kezem remegett.

– Layla!

Visszafordultam Cayman felé.

– Igen?

Kis mosoly ült ki az arcára. Inkább csak grimasz volt, de úgy gondoltam, hogy egy démontól már ez is valami.

– Tudod, a démonok nem halnak meg, amikor a pokol  bugyraiba kerülnek. Roth elvégezte a feladatát, Layla. Azért jött ide, hogy megakadályozza a lilinek feltámasztását. – A szemembe nézett. – A legtüzesebb bugyrokból nem igazán szokott lenni visszaút, de a nagyfőnök irtó régimódi, és az összes eddigi koronaherceg közül Roth a kedvence.

Elakadt a lélegzetem, még túl friss volt a fájdalom ahhoz, hogy esélyt merjek adni a remény szikrájának.

– Mit akarsz ezzel mondani? – Remegő kézzel feléje nyújtottam a nyakláncot. – Ezt a tetőn találtam. Amikor felmentem, még nem volt ott, aztán egyszer csak megjelent.

Cayman mosolya kissé szélesebb lett, aztán vállat vont, és zsebre dugta a kezét. Sarkon fordult, és átvágott az előcsarnokon. A kanapék meg fotelek mellett elhaladva hátrapillantott a válla fölött, és rám kacsintott. Aztán eltűnt szem elől.

Remény és hitetlenkedés viaskodott bennem. Hinni akartam abban – muszáj volt hinnem benne hogy Roth nincs a pokol legtüzesebb bugyraiban. Hogy jól van, és ő maga hagyta itt nekem a nyakláncot. Kicsit könnyebb volt úgy szembenéznem a másnappal, hogy arra gondoltam, egyszer talán még esélyem lesz viszontlátni őt. Egy szép napon.

Nem tudom, mennyi ideig álltam ott, de végül erőt vettem magamon, és megmozdultam. Zayne már nyilván idegeskedett, hogy hol maradok ilyen sokáig.

Kiléptem a toronyház kapuján, és beszívtam a csípős levegőt. Zayne pontosan ott várt rám, ahol elváltunk, ahogy ígérte. Amikor megérezte, hogy jövök, felemelte arany szőke fejét. Nem mosolygott. Ugyan nem öntötte szavakba, hogy mennyit gyanít a Roth iránti érzéseimből, és mi a véleménye róluk, de akkor is pontosan tudta, mit érzek.

Hirtelen ötlettől vezérelve a gyűrűmért nyúltam. Könnyedén lejött az ujjamról. A berepedt kövön, ami Lilith vére nélkül teljesen átlagosnak tűnt, megcsillant a napfény. Igazán semmi szükség nem volt rá, hogy megtartsam, mégsem volt szívem megszabadulni tőle. Egyelőre nem.

Amikor átnyújtottam a nyakláncot és a gyűrűt Zayne-nek, úgy tűnt, azonnal megértette, mit szeretnék. Miközben felfűzte a gyűrűmet a láncra, én viaskodtam a kísértéssel, hogy véresre vakarjam a bőrömet. Őrülten viszketett a karom ott, ahol Bambi rátekeredett.

– Sikerült... Sikerült elintézned, amit akartál? – kérdezte  Zayne, és a füle mögé simított egy szőke tincset, ami kiszabadult a lófarkából.

Megköszörültem a torkomat, de még mindig gombócot éreztem benne.

– Azt hiszem, igen.

Zayne intett, én pedig megfordultam, és kényszerítettem magam, hogy vegyek még egy mély levegőt. Miközben rám adta a nyakláncot, tekintetem felvándorolt Roth lakására. Nem láttam mást, csak a sötét ablakot. Nem mintha bárki is lett volna odabent, de innen amúgy sem vehettem volna észre.

– Mehetünk? – kérdezte.

A szívemben kissé enyhült a fájdalom, amikor Zayne kék szemébe néztem. Próbáltam mosolyogni a kedvéért, és úgy láttam, kis erőfeszítésem láttán megkönnyebbült. Tudta, hogy nem fogok összeomlani és elsorvadni, amiért elveszítettem Rothot. Bár voltak olyan pillanatok, amikor nem akartam mást, csak ezt.

Bedugtam a nyakláncot a pulcsim alá, és megpaskoltam a mellkasomon nyugvó gyűrűt.

Zayne a kezét nyújtotta, én pedig megfogtam, és összekulcsoltam az ujjainkat.

Némán indultunk el az utcán. Kalapált a szívem, ahogy lépésről lépésre egyre távolabb kerültem mindattól, ami Rothra emlékeztetett. Nem bírtam megállni, pedig legszívesebben sarkon fordultam volna, hogy visszarohanjak a lakásába, és várakozzak, amíg... Amíg el nem telik az örökkévalóság. Időről időre hátrapillantottam a vállam fölött, a tömeget fürkésztem, hátha meglátom a sötét hajfürtöket meg azt a mosolyt, ami egyszerre bosszantott és izgatott. Hegyeztem a fülem, hogy nem hallom-e, amint valaki a „Paradise City”-t dúdolja. Az utca tele volt emberekkel, de sehol sem láttam az egyetlen arcot, amit kerestem.

De a nyakláncra gondoltam, meg Cayman kacsintására, és reméltem, hogy egy napon talán újra rátalálhatok.

– Bonusz novella -

kiegészítő jelenet

Roth szemszögéből

Az ördög ügyvédje

TELJESEN KIZÖKKENTETT, HOGY LAYLA ITT VOLT velem, azon a helyen, amit az otthonomnak neveztem. Az összes porcikám felfokozottan érzékelte minden egyes halk lélegzet-vételét, minden egyes apró mozdulatát. Az ittléte miatt bizsergett a bőröm, hogy alakot váltsak.

És bakker, ez nyilván rengeteg szempontból volt problematikus. Layla leült az ágy szélére, én pedig betettem a hűtőbe a kínai étteremből elhozott maradékot. Lerúgtam a bakancsomat, közben a szemem sarkából figyeltem őt. A felsője ujját birizgálta, aztán a hajához emelte a kezét, és a fakó tincsekkel játszadozott.

Észre sem vettem, hogy feléje fordultam, és oldalra hajtott fejjel lestem. Ragadozó lévén mélyen beszívtam az illatát, és megéreztem az idegesség citromra emlékeztető aromáját. Az egyik énem azonnal rá akart vetődni, a másik azonban – az idegen, aki valahogy belém fészkelte magát – ellenállt a késztetésnek.

Layla rám pillantott, aztán elkapta a tekintetét, olyan bizonytalan volt, akár egy újszülött kiscsikó. Démonként én az emberi érzelmeken élősködtem, pláne az olyanokon, amik valamiféle gyengeségből adódtak. A természetem azt diktálta, hogy használjam ki a helyzetet... hogy használjam ki a lányt.

Egyetlen porcikám sem volt emberi, és a valódi énem csöppet sem szelídült meg, de Layla mellett valahogy mégis... másmilyen lettem.

A falnak dőltem, és kissé elmosolyodtam, ahogy a lány megdermedt.

– Ideges vagy – mondtam.

Felszegte kis, kerek állát.

– Nem, dehogyis.

Tagadása hallatán megmoccant a hasamon a sárkány, és elnevettem magam.

– Ki tudom szagolni rajtad az idegességet, Layla. Nem tagadhatod le.

Grimaszt vágott, miközben felhúzta a térdét a mellkasához, és átkarolta a lábát.

– Miért, te egyáltalán nem vagy ideges? Mi lesz, ha nem  találjuk meg a könyvet? Vagy ha megtaláljuk, de nem tudjuk megszerezni? Kétlem, hogy képesek leszünk csak úgy besétálni oda, ahol őrzik, és simán felkapni.

Emiatt egy csöppet sem zavartattam magam.

– Én nem erre gondoltam. – Ellöktem magam a faltól, és elindultam feléje. Az idegesség illata felerősödött, úgyhogy lassítottam a tempómon. Leültem Layla mellé, és az ágyra támaszkodtam csupasz lábfeje közelében. Aprócska lábfej, aprócska lábujjak. Rózsaszínre festett picike lábkörmök. Az ördögbe is, ennek a lánynak mindene pici volt. Mindene, kivéve az egyéniségét és a bátorságát. – De hogy válaszoljak a kérdésedre: nem, egyáltalán nem vagyok ideges. Nem számít, mivel találjuk szemben magunkat, biztosan el tudok bánni vele.

Megrándult az ajka.

– Hű, de különleges valaki! Nem vagy egy kissé elbizakodott?

– Mindenféle szempontból különleges vagyok, de ezt már  úgyis tudod. – Közelebb húzódtam hozzá, mert nem bírtam ellenállni a kísértésnek... Na nem mintha egyáltalán megpróbáltam volna ellenállni neki. A térdére támasztottam az állam. Az idegesség illata felerősödött, aztán elhalványult. Érdekes. – Igazából azért vagy ideges, mert itt vagy velem.

Halvány rózsaszín ajka szétnyílt, és basszus, jól emlékeztem, milyen érzés megízlelni őt. Aggasztóan sok időt töltöttem azzal, hogy az ajkáról álmodoztam.

– Ideges leszek tőled – vallotta be.

Mosolyra húzódott a szám, miközben kihúztam magam, és szemtől szembe kerültem vágyaim tárgyával.

– Van is rá okod.

– Hát, ez aztán megnyugtató. – Meg sem moccant.

Kuncogtam, aztán elfordultam tőle. A DVD-kkel teli polchoz léptem, és végighúztam az ujjaimat a tokokon, amíg meg nem találtam azt, amelyiket kerestem. Hátranéztem a vállam fölött, és láttam, hogy a pír egyre jobban szétterjed Layla arcán.

– Megnézzünk egy filmet? – kérdeztem.

Bólintott.

Miután betettem a DVD-t, elnyújtóztam mellette az ágyon, és vártam. Alig indult el a film, Layla megszólalt.

– Az ördög ügyvédje? Komolyan?

Nem bírtam megállni a vigyorgást.

– Érdekes választás. – A fejét csóválta, és megéreztem a parfümje illatát. Vanília és barack aromája elegyedett benne. Ez kedvemre való volt. Nagyon is. Hiszen odalent, a pokolban minden kéntől és vértől bűzlött.

Otthon, rohadt édes otthon.

– Csak nézd és élvezd! – mondtam.

Layla a tévét bámulta, de tudtam, hogy valójában nem figyel oda a filmre. Egyáltalán nem. Annyira feszült volt, hogy azt hittem, menten felpattan az ágyról, ám egy idő után enyhült a szorongása, aztán átadta a helyét valami másnak, valami sokkal... érdekesebbnek.

Mély levegőt vettem, és a szívem kis híján kiugrott a helyéből. Édes, zamatos illat árasztotta el az érzékeimet.

Azta!

A szívem egyre jobban dörömbölt, a pulzusom hangosan lüktetett a fülemben. Tekintetem a lányra siklott, akinek még mindig ellepte az arcát a pír. Szinte tudtam, hogy mire gondol. Te jó ég, pontosan tudtam, mi jár a fejében.

Testem minden izma megfeszült, miközben Layla mély levegőt vett, aztán lefeküdt mellém. Elállt a lélegzetem. A légzést amúgy is túlértékelik. Ez a lány most komolyan...?

Közelebb húzódott hozzám, combját az enyémhez nyomta, és mellkasomra tette egyik kis kezét. Ezer ördög és pokol, a testem olyan sebesen és hevesen reagált, mintha futótűzként nyargalt volna át rajtam a sátáni láng.

Layla nem mozdult. Továbbra sem vettem levegőt, és tudtam – pontosan tudtam -, hogy teljesen ártatlan, így fogalma sincs, valójában mit indít el, hova vezethet ez.

– Layla...

Ijedten elhúzta volna a kezét, ám olyan gyorsan, akár egy lecsapó kígyó, megragadtam a csuklóját.

– Mit csinálsz? – kérdeztem.

Levegő után kapott, és nem felelt. Nem is kellett. A buja, tömény illat mindent elárult. Átfordultam, hanyatt nyomtam Laylát, és fölé hajoltam, karom kétoldalt ketrecbe zárta.

Tekintetünk összeforrt. Szürke szeme tágra nyílt, és fényesen csillogott benne mindaz, amire kíváncsi volt. Megremegtem az erőfeszítéstől, hogy visszafogjam magam.

Mindennél jobban akartam őt.

A szó minden értelmében.

– Démon vagyok, Layla. Olyasmit látok a szemedben, és olyasmit érzek a testedben, amit ki fogok használni. Ne hidd, hogy visszafogom magam! Egyetlen esélyt adok, hogy meghátrálj. Hunyd le a szemed, és annyiban hagyom az egészet.

Nem hunyta le a szemét.

Hasogató borzongás futott végig a hátamon. Fogalmam sem volt, miért, ám egy kis hang az elmém hátsó zugában figyelmeztetett, hogy lassítsak le, uralkodjak elemi ösztöneimen. Ez irtó furcsa volt. Még soha életemben nem érdekelt más aggodalma, félelme, bizonytalansága vagy tapasztalatlansága. Egyetlenegyszer sem.

Viszont ami Laylát illeti...

Miatta mindent túlgondolkodtam.

Lehajtottam a fejem, és megcsókoltam őt. Nem olyan gagyin, mint a legelső alkalommal. Szám az ajkára tapadt, és amikor felnyögött, kis híján elveszítettem az önuralmamat. Layla érzelmei egészen megvadultak, amint nyelve hozzáért a piercinghez az enyémben.

Felemelte a kezét, és a hajamba túrt. Ahogy megmarkolta a tincseimet, a szinte jelentéktelen fájdalom hatására mély morgás tört fel a torkomból. Lecsúsztattam a kezemet a karján, a derekán, a lábán, és felhúztam a combját a csípőmhöz. Layla zihálva csókolt, miközben egymáshoz simultunk, és szemernyi kétsége sem lehetett afelől, hogy ez bejött nekem. Nagyon is bejött nekem.

De még többet akartam. A pokolba is, mindig többet akartam.

Becsúsztattam a kezem a felsője szegélye alá. Amint ujjaim csupasz bőréhez simultak, úgy éreztem, mintha életemben először érintenék meg lányt. Ez szánalmas volt. És kissé aggasztó. Ám akkor sem bírtam másra gondolni, csakis arra, hogy milyen lágy a bőre.

Aztán Layla átvette az irányítást. Csak így. Egyetlen szem-pillantás alatt.

Mocorgott alattam, még jobban magához húzott, és ahogy a keze lefelé vándorolt a hasamon, visszafojtott lélegzetem hangos nyögéssel szakadt ki belőlem. Tapintása elsőre óvatos és bizonytalan volt, de ez valamiért nagyobb hatást gyakorolt rám, mint a létező legtapasztaltabb érintés.

Elhúzódtam kicsit Laylától, lerántottam a pólómat, és félredobtam, hogy még jobban hozzám férhessen. A tekintete lassan vándorolt végig a törzsemen, felmérte bőröm minden pontját, és elidőzött egyes helyeken, főleg a sárkányon.

Amikor Layla felemelte a fejét, és a szemembe nézett, elszorult a szívem. Nem értettem a dolgot. Nem is akartam gondolkozni rajta. Ismét birtokba vettem a száját, magamhoz szorítottam őt, aztán visszanyomtam az ágyra. Az arcára simítottam a kezem, és telehintettem csókokkal a bőrét.

Egy darabig csak az ajkára koncentráltam, aztán remegő kézzel lerángattam a felsőjét, és oda hajítottam, ahol a pólóm landolt az imént. Layla teljesen egy hullámhosszon volt velem, ujjai a farmerom gombjához siklottak. A testem persze rögtön vigyázzba vágta magát, ágaskodva várta, mire készül a lány.

Ám ekkor átkozottul, rohadtul furcsa dolgot műveltem.

Megfogtam Layla kezét, és elhúztam magamtól, aztán az én ujjaim indultak kis felfedezőútra. De ő olyan hangokat adott, úgy mocorgott, hogy majdnem eszemet vesztettem tőle. Basszus, alig fértem a bőrömbe, és néhány pillanatonként borzongás futott át rajtam.

Nem bírtam uralkodni magamon, és tudtam, hogy szinte összenyomom Laylát, de képtelen lettem volna megálljt parancsolni. A testünk tökéletesen préselődött egymáshoz. Az öléhez dörgöltem az enyémet, megelőlegezve az áhított végcélt. Reszkettem attól, ahogy a bőre hozzám ért. Még soha... Soha senki nem volt rám ekkora hatással, ám amikor újra megcsókoltam, amikor összeforrt az ajkunk, egyre hevesebben és egyre mélyebben, akkor életemben először éreztem úgy, hogy megízleltem a mennyországot.

Layla ujjai a karomba vájtak, miközben lecsúsztattam a kezem a mellkasán, a hasán, aztán még lejjebb... és annál is lejjebb. Ámulva figyeltem őt, képtelen voltam levenni róla a szemem, miközben a lány egész testében megfeszült, és kitágult a pupillája.

– Roth, én... Én nem is tudom...

– Minden oké – mondtam, ahogy ajkunk egymáshoz ért, és  a pokolba is, tényleg minden oké volt. Egyáltalán nem értettem a dolgot. A testemnek egyáltalán nem volt okés a helyzet, mégis azt éreztem, hogy minden rendben van így... A lehető legnagyobb rendben. – Ez rólad szól. Igen, ez csakis rólad szól. – Mellbe vágott, hogy ez milyen igaz. – Fogalmad sincs, mit teszel velem. Végem van.

Layla reszketegen kapott levegő után, és ez igazolta a szavaimat. Ez tényleg csakis róla szólt, és én a mennyekben éreztem magam tőle. El sem tudtam hinni, hogy így érhetek hozzá. Hogy a karomban tarthatom, miközben a teste megadja magát. Hogy hallhatom a halk neszeit. Igen, ez az egész csakis Laylá-ról szólt, és minden csodás pillanata aranyat ért.

De aztán felkiáltott, és hiába hittem, hogy ezt már nem lehet hova fokozni...

Te jó ég, ez a hang is mennyei volt. Szétestem. Összeomlottam. Totális roncs lettem. Már azt sem tudtam, ki és mi vagyok. Nem bírtam mást tenni, csak a karomba zártam Laylát, és ez a mélyből feltörő, különös, új énem gyönyörködött ebben a néhány pillanatban, ami örökkévalóságnak érződött, mégsem tarthatott elég sokáig. Végül kissé elhúzódtam tőle, csupán pár centiméterre választva el egymástól a testünket.

Találkozott a pillantásunk, és Layla szív alakú ajka aprócska mosolyra görbült, mire meghasadt bennem valami. Vagy talán nem is meghasadt. Talán csak átalakult, megújult, óriási változáson ment keresztül. Még soha nem tapasztaltam ehhez foghatót.

Kedvesem meleg arcát cirógattam.

– Mit nem adnék...

Nem fejezhettem be ezt a mondatot. Hangosan semmiképpen sem. Ezen a ponton már nem sok mindenben voltam biztos, de abban az egyben nagyon is, hogy ezért a lányért bármit megadnék. Akár az életemet is odaadtam volna érte.

És ez rohadtul durva volt.

A démonok senkiért sem szoktak feladni semmit.

Puszit nyomtam Layla homlokára, aztán a hátamra fordultam, és olyan erősen szorítottam az oldalamhoz, hogy azt sem tudtam, hol kezdődik ő, vagy hol érek véget én.

Még közelebb akart bújni hozzám, mire feltartottam a kezem.

– Adj nekem egy percet!

Layla erre el akart húzódni.

Nem hagytam, továbbra is erősen szorítottam magamhoz.

– Na jó, talán mégse lesz elég egy perc – ismertem el.

Miközben vártam, hogy enyhüljön a zihálásom, azon gondolkoztam, mit is érzek. Csupán vonzalom lett volna? Esetleg vágy? Vagy talán még annál is erősebb? O, valószínűleg nagyon, de nagyon rossz dolog volt. A démonok nem ismerték a szerelmet. Mi csak mániát szoktunk érezni. Megszállottságot. Máris kezdtem így érezni Layla iránt. Folyton mellette akartam lenni, arra vágytam, hogy minden idejét velem töltse... De valahogy mégis más volt ez az igény, mint amilyennek elképzeltem. Először is, nem akartam teljesen kisajátítani Laylát. Nem akartam eluralkodni az egész életén. Pedig ez is ellentétes volt a természetemmel.

– Miért... Miért hagytad abba? – kérdezte.

– Nem tudom – nevettem. – Tényleg nem tudom, de minden rendben. Minden rendben lesz.

És létezésem során először kívántam azt, bár tudnék imádkozni. Bár imádkozhatnék azért, hogy tényleg minden rendben legyen. Bár imádkozhatnék Layláért. Kettőnkért. De még ha képes lettem is volna imádkozni, én jól tudtam azt, amibe a legtöbb halandó és őrző nem mert beletörődni.

Az imák sokszor megválaszolatlanul maradnak.

Vagy olyan válasz érkezik rájuk, amire egyáltalán nem számítottunk.

127916100

A szerzőről

A hazájában és nemzetközileg is nagy sikert aratott Jennifer L. Armentrout a nyugat-virginiai Martinsburgben él férjével és Löki nevű Jack Russell terrierjükkel. Az otthonáról terjesztett pletykák nem igazak. Ha épp nem szorgosan ír, akkor olvas, sportol, rémesen vacak zombifílmeket néz, vagy úgy tesz, mintha írna.

Már iskoláskorában is arról álmodott, hogy író lesz, és a matekórák alatt általában novellákon dolgozott... Ez megmagyarázza, miért kapott olyan csapnivaló jegyeket matematikából. Jennifer romantikus regényeket ír, legyen szó ifjúsági paranormális, Science fiction, fantasy vagy kortárs szerelmi történetekről. J. Lynn néven is megjelentek szerelmes regényei, felnőtt és New Adult kategóriában. Olyan bestseller sorozatok alkotója, mint a Luxen és a Várok rád.

Jennifer imád hallani az olvasói felől.

Megtalálható a Twitteren (@JLArmentrout),

Facebookon és Goodreadsen, a blogja pedig a 

www.jenniferarmentrout.com címen érhető el.

Az első csók az utolsó lehet.

A tizenhét éves Layla nem vágyik másra, csak normális életre.

Szeretne beilleszkedni az iskolában, és rendes randira menni a dögös Zayne-nel, akibe egy örökkévalóság óta bele van zúgva. Az a gond, hogy Zayne úgy bánik Laylával, akár a kishúgával – ráadásul a lány élete csöppet sem normális. Layla félig démon, felig gorgó, és olyan képességekkel rendelkezik, mint senki más. És bár Zayne őrző, azaz a görgők közé tartozik, akiknek feladata a démonok levadászása és az emberek védelme,

Layla csókja megölne bárkit, akinek lelke van – beleértve Zayne-t is.

Aztán a lány megismerkedik Rothtal: a tetovált, pokolian szexi démonnal, aki azt állítja, hogy minden titkát ismeri. Layla tudja, hogy távol kéne tartania magát tőle, de nehéz ellenállni a kísértésnek, amikor ezzel a fiúval végre nem akadály a csókolózás. Ha megbízik Rothban, azzal végleg tönkreteheti az esélyeit Zayne-nél, miközben árulónak  bélyegezheti az őrzők családja, akik felnevelték. Ám miután Layla egy erőszakos démon-összeesküvés kellős közepén találja magát, az ellenség csókja egyszeriben semmiségnek tűnik a közelgő világvégéhez képest.

„Armentrout ismét lebilincselő világot alkot, tele különféle paranormális szereplőkkel, akiket egytől egyig imádtam.

Ez a regény csupa akció, intrika és elképesztően szexi románc.

Égy ültő helyemben végigolvastam a könyvet.”

– Kimberly, Book Swoon

„Izgalmas, remekül kidolgozott cselekményével ez a könyv egyenesen habzsoltatja magát.”

– Booklist

Szereted a Vörös pöttyös könyveket ?

Vidd haza nyugodtan! Tetszeni fog.

Tizennégy éves kortól ajánljuk!