Első kiadás

Könyvmolyképző Kiadó, Szeged 2018

Írta: Jennifer L. Armentrout

A mű eredeti címe: Stone Cold Touch (The Dark Elements Book 2)

A művet eredetileg kiadta: Harlequin Teen

Copyright © 2014 by Jennifer L. Armentrout

Translation copyright © 2017 by Komáromy Zsófia

Cover Art Copyright © 2014 by Harlequin Books S.A.

Cover art used by arrangement with Harlequin Books

S.A. and ™ are trademarks owned by Harlequin Books S. A. or its affiliated companies, used under license.

Fordította: Komáromy Zsófia

A szöveget gondozta: Balogh Eszter

A sorozatterv, annak elemei és az olvasókhoz szóló üzenet a borítóbelsőn Katona Ildikó munkája. © Katona Ildikó, 2014

ISSN 2060-4769

ISBN 978 963 457 376 0

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2018-ban

Cím: 6701 Szeged, Pf. 784

Tel.: (62) 551-132, Fax: (62) 551-139

E-mail: info@konyvmolykepzo.hu www.konyvmolykepzo.hu

Felelős kiadó: Katona Ildikó

Műszaki szerkesztők: Szegedi Marinka, Zsibrita László, Gerencsér Gábor

Korrektorok: Széli Katalin, Gera Zsuzsa

Nyomta és kötötte az Alföldi Nyomda Zrt., Debrecen

Felelős vezető: György Géza vezérigazgató

Minden jog fenntartva.

Azoknak, akik történjék bármi, továbbra is hisznek,

továbbra is próbálkoznak, és továbbra is reménykednek.

1. FEJEZET

Tíz másodperccel azután, hogy Cleo tanárnő bevonult a bioszterembe, elindította a vetítőt és lekapcsolta a lámpát, Bambi úgy döntött: mégsem felel meg neki az a pozíció, ahogy addig a derekam köré tekeredett.

Az örökmozgó, démoni kígyótetoválás sosem bírt hosszabb ideig nyugton maradni a bőrömön, akkor meg végképp nem, ha épp egy uncsi magyarázatot kellett meghallgatnia a táplálékláncról. Megdermedtem, amint az eleven tetkó elindult a hasamon, és alig bírtam megállni, hogy ne kezdjek hisztérikusan vihogni, miközben Bambi felcsúszott a mellkasomon, és a vállamra fektette rombusz alakú fejét.

Öt másodperc telt el így, mialatt Stacey felvont szemöldökkel bámult rám. Halvány mosolyt erőltettem a képemre, de tudtam, hogy Bambi még mindig nem végzett. De nem ám. A kígyócsaj szi kidugta a nyelvét, a nyakamat csiklandozta.

A számra tapasztottam a kezemet, hogy magamba fojtsam a kuncogást, miközben fészkelődtem a székemen.

- Be vagy szívva? - kérdezte Stacey fojtott hangon, félresöpörve sűrű frufruját sötét szeme elől. - Vagy talán kilátszik az egész dudám, és mindenki azt bámulja? Mert a legjobb barátnőmként kötelességed szólni, ha bármit is kivillantok, amit nem kéne.

Habár tudtam, hogy nem lóg ki a dudája - legalábbis reméltem, hogy nem látszik ki az egész, mivel V nyakú felsőjének igencsak mély volt a kivágása -, odapillantottam, miközben leengedtem a kezemet.

- Nyugi, nem villantasz semmit. Én csak… be vagyok pörögve.

Stacey grimaszt vágott, majd ismét a vetítésre nézett. Mély levegőt vettem, és fohászkodtam, hogy Bambi az óra hátralévő részére maradjon nyugton. Miközben ide-oda vándorolt a bőrömön, úgy néztem ki, mint akinek idegrángása van. Tudtam, hogy ha egyfolytában rángatózom, az nem fog jót tenni a népszerűségemnek, ami eleve sem volt épp egetverő. Szerencsére már jócskán benne jártunk a novemberben, így az egyre hűvösebb őszi időben végre viselhettem hosszú ujjú és garbó nyakú felsőket, amikkel el tudtam rejteni Bambit szem elől.

Legalábbis amíg a kislány úgy nem döntött, hogy felkúszik az arcomra. Előszeretettel csinálta ezt, valahányszor Zayne társaságában voltam. Az észveszejtően dögös srác őrző volt: ezek a lények képesek voltak emberi külsőt felölteni, ám a valódi alakjuk annak felelt meg, amit az emberek gorgónak neveztek. Az őrzők feladata az emberiség védelmezése volt, vagyis levadászták mindazokat a rémségeket, amik az éjszaka sötétjében ólálkodtak. Vagy épp a nappali világosságban. Zayne meg én együtt nőttünk fel, és évek óta borzasztóan odavagyok érte.

Bambi újból megmozdult, farka a hasam oldalát csiklandozta.

El sem tudtam képzelni, Roth hogyan viselte el, amint Bambi összevissza mászkált rajta.

Elakadt a lélegzetem, és iszonyatosan elszorult a szívem. Ösztönösen a gyűrűhöz kaptam, ami láncon lógott a nyakamban. A gyűrűbe foglalt kő megrepedt, de azelőtt anyám, Lilith - az a bizonyos Lilith - vére volt benne. Megnyugtató érzés volt a kezembe fogni a hűvös fémet. Nem a származásom miatt, hiszen nem állíthatom, hogy bármilyen kapcsolatom is lett volna anyámmal, hanem azért, mert Bambit kivéve ez volt az utolsó, egyetlen kézzelfogható kötelékem Astarothtal, a pokol koronahercegével.

Abban a pillanatban elvesztem, hogy rád találtam.

Roth feláldozta magát, mikor lefogta Paimont - a rohadékot, aki a démonok egy különösen ocsmány faját akarta a világra szabadítani - egy ördögcsapdában, amit arra idéztek meg, hogy pokolra küldje a belekerülőket. Eredetileg Zayne tartotta vissza Paimont attól, hogy kiszökjön a csapdából, de Roth… Roth átvette Zayne helyét.

Így most ő szenved a pokol tüzes bugyraiban.

Előrehajoltam, a hűvös padra támasztottam a könyökömet, halvány fogalmam sem volt, miről magyaráz Cleo tanárnő. Könnyek marták a torkomat, miközben az előttem lévő, üresen álló széket bámultam, ami azelőtt Roth helye volt. Lehunytam a szememet.

Két hét telt el a végzetes este óta. Háromszázharminchat óra pergett le - sacc per kábé - a régi tornateremben történtek óta, és egyetlen másodperccel sem lett könnyebb megbirkózni az egésszel. Ugyanúgy fájt, mintha csupán egy óra telt volna el, és nem igazán hittem, hogy egy hónap vagy akár egy év képes változtatni ezen.

A hazudozás volt az egyik legnehezebb rész. Stacey és Sam vagy száz kérdést tettek fel, miután Roth nem tért vissza a suliba azt az éjszakát követően, amikor ő meg én rátaláltunk a Lemegetonvz - az ősi könyvre, ami választ adhatott minden kérdésünkre az anyámról -, de sajnos elkapott minket Abbot, az őrzők washingtoni klánjának vezetője, aki kislányként örökbe fogadott engem. Végül abbahagyták a kérdezősködést, de akkor is eltitkoltam előlük még valamit, pedig ők ketten voltak a legjobb barátaim.

A barátságunk ellenére egyikük sem tudta, mi vagyok igazából: félig őrző, félig démon. És azt sem sejthették, hogy Roth nem pusztán lebetegedett vagy iskolát váltott. De néha egyszerűbb volt így gondolni rá: elhitetni magammal, hogy Roth egyszerűen másik suliba jár, nem pedig a pokol nyelte el.

A maró érzés szétáradt a mellkasomban, ugyanúgy nem szűnt, mint az enyhe fortyogás az ereimben, ami sehogy sem akart nyugtot hagyni nekem. Az anyámtól örökölt átok, a vágy egy lélek elvételére, cseppet sem enyhült az elmúlt két hétben. Sőt, mintha inkább erősödött volna. Bárkiből képes lettem volna elszívni a lelkét; ezért nem kerültem igazán közel egy fiúhoz sem, szinte egész életemben.

Addig, amíg Roth fel nem bukkant.

Mivel démon volt, a bosszantó lélekprobléma az ő esetében nem jelentett gondot. Rothnak ugyanis nem volt lelke. És ellentétben Abottal meg az őrzők szinte teljes klánjával, még Zayne-t is beleértve, Rothot nem zavarta, hogy félvér vagyok. Ő egyszerűen… elfogadott engem, úgy, ahogy voltam.

A szememre tapasztottam a tenyeremet, és harapdáltam belülről a számat. Mióta csak megtaláltam a megjavított és megtisztított nyakláncomat - ami akkor sérült meg, mikor megtámadott Petr, egy őrző, akiről később kiderült, hogy a féltestvérem - Roth lakásában, reménykedtem, hogy a démonherceg talán mégsem került a pokol mélyére. Hogy talán mégiscsak megmenekült. Ám ahogy teltek-múltak a napok, a reményem egyre jobban lelohadt, akár egy gyertya lángja a viharban.

A világon mindennél jobban hittem, hogy ha Roth képes lenne visszatérni hozzám, akkor mostanra már megtette volna, márpedig ez azt jelentette…

Fájdalmas görcsöt éreztem a mellkasomban, így kinyitottam a szememet, és lassan kifújtam a levegőt, amit addig visszatartottam. Magamba fojtott könnyeim fátylán át csak homályosan láttam a termet. Sűrűn pislogtam, miközben görnyedten hátradőltem a széken. Bármi is volt a kivetítőn, egy mukkot se értettem belőle. Talán valami olyasmiről volt szó, hogy az élet az úr? Ja, nem, az Az oroszlánkirályban van. Így esélyem se volt átmenni ebből az anyagból. Úgy gondoltam, legalább meg kéne próbálnom jegyzetelni. Fogtam a tollam, és…

Az első padsorban az egyik szék fémlábai hangosan csikorogva hátracsúsztak a földön. A széken ülő srác úgy pattant föl, mintha valaki petárdát dobott volna a padja alá. Halványsárga ragyogás övezte, amit egyedül én láthattam: az aurája. Összevissza villódzott. Nem volt újdonság számomra, hogy látom az emberek auráját, azaz a lelkük kivetülését. Mindenféle színűek szoktak lenni, néha többféle árnyalat is keveredett bennük, de még soha nem láttam olyat, ami így vibrált volna. Körülnéztem, és rádöbbentem, hogy az összes többi aura is halványan pislákol.

Mi az ördög?

Cleo tanárnő keze megdermedt a vetítő fölött, és a homlokát ráncolta.

- Dean McDaniel, mégis mit képzelsz…?

Dean sarkon fordult, és a mögötte ülő srácokra meredt. Mindketten hátradőltek a székükön, karba tett kézzel, a képükön egyforma, gúnyos vigyorral. Dean összeszorította a száját, az arcába szökött a vér. Leesett az állam, ahogy egyik kezével a fehér padra támaszkodott, a másikat pedig ökölbe szorította, és teljes erőből bemosott a mögötte ülő fiúnak. A húsos csattanás visszhangzott a teremben, és meglepett felhördülések követték.

Szentséges szivarvég!

Kihúztam magam a széken, Stacey pedig a padunkra csapott.

- Azannya, azt a rohadt! - suttogta, és tátott szájjal bámult, miközben a srác, akit Dean kiütött, balra dőlt, és lerogyott a földre.

Nem ismertem Deant túl jól. Basszus, abban se voltam biztos, váltottam-e vele pár szónál többet a középiskola négy éve alatt, de csöndes és átlagos fiúnak tűnt. Ugyanolyan magas és sovány volt, mint Sam.

Egyáltalán nem olyan fiú benyomását keltette, akiről bárki is azt hinné, hogy csak úgy padlóra küld egy másik srácot - pláne nem egy nála sokkal nagyobbat.

- Dean! - kiáltotta Cleo tanárnő, és levegő után kapkodva a falhoz sietett, hogy felkapcsolja a villanyt. - Te meg mit…

A kiütött fiú padtársa felugrott, mint akit puskából lőttek ki, és ökölbe szorította húsos kezét az oldalánál.

- Neked meg mi az isten bajod van? - Megkerülte a padot, és ledobta magáról cipzáros, kapucnis pulcsiját. - Verést akarsz?

Mindig eldurvul a helyzet, ha a kakaskodók nekivetkőznek.

Dean gúnyosan vigyorogva indult el a srác felé a padok között. Csikorogtak a székek, ahogy a közelben mindenki sietve félrehúzódott.

- Ó, lesz itt verés, de még milyen!

- Bunyó! - kiabálta Stacey, és kotorászni kezdett a táskájában, majd előhúzta a mobilját. Jó néhány osztálytársunk tett ugyanígy. - Ezt muszáj felvennem.

- Fiúk! Azonnal hagyjátok abba! - Cleo tanárnő a falra csapott, benyomta az interkomot, ami egyenesen a portával kapcsolta össze. - Azonnal küldjék a biztonságiakat a kétszáznégyes terembe!

Dean az ellenfelére vetette magát, és lerántotta a földre. Egymást püfölve nekigördültek egy közeli asztal lábának. Stacey meg én a terem hátsó felében biztonságban voltunk, de azért mi is felálltunk. Borzongás futott végig a bőrömön, ahogy Bambi váratlanul megmozdult, és a farka átsiklott a hasamon.

Stacey lábujjhegyre állt, még jobb szögből akarta felvenni a verekedést.

- Hát ez totál…

- Bizarr? - fejeztem be helyette a mondatot, és összerezzentem, amikor a nagydarab srác úgy képen találta Deant, hogy annak hátracsapódott a feje.

A barátnőm felvont szemöldökkel nézett rám.

- Én azt akartam mondani, hogy király.

- De hát ezek… - Összerezzentem, ahogy az osztályterem ajtaja kitárult, és a falnak csapódott.

Biztonsági őrök rontottak a terembe, és egyenesen a verekedők felé lendültek. Az egyik izmos pasas lefogta Deant, és elrángatta az osztálytársunktól, miközben Cleo tanárnő úgy rohangászott fel-alá, akár egy idegesen röpködő, testes kolibri, két kézzel szorongatva gyöngyös bóvli nyakláncát.

Az egyik középkorú biztonsági őr letérdelt a fiú mellé, akit Dean kiütött. Csak ekkor fogtam fel, hogy a szerencsétlen srác meg sem mozdult, mióta padlóra került. Figyeltem, amint a pasas az eszméletlen fiú fölé hajol, és a mellkasára nyomja a fülét. Libabőrös lettem, de ennek ezúttal semmi köze nem volt ahhoz, hogy Bambi ismét mocorgott rajtam.

A biztonsági őr fölkapta a fejét, és a vállára csíptetett rádióért nyúlt. Falfehér lett az arca.

- Azonnal mentőt kérek! Kamasz fiú, tizenhét vagy tizennyolc éves lehet. Látható fejsérülése van. Nem lélegzik.

- Jaj, istenem! - suttogtam, és belekapaszkodtam Stacey karjába. A teremre csönd telepedett, elfojtva az izgatott zsibongást. Cleo tanárnő megállt az asztala mellett, pufók alakja némán remegett. Stacey elakadó lélegzettel eresztette le a mobilját.

A vészhívást követő csend megtört, ahogy Dean hátravetette a fejét, és felkacagott, miközben a másik biztonsági őr kirángatta a teremből.

~ ~ ~

Stacey a füle mögé kanyarította vállig érő, fekete haját. Hozzá sem nyúlt a tányérján lévő pizzaszelethez, se a doboz kólájához. A barátnőmnek valószínűleg ugyanaz járt a fejében, mint nekem. Blunt igazgató és az iskolai tanácsadónk, akire eddig nem is igazán figyeltem oda, az egész osztálynak megengedte, hogy hazamenjen.

Engem nem volt, aki hazavigyen. Morris, a klán sofőrje, ezermestere és mindenes jó feje továbbra sem volt hajlandó egy kocsiba ülni velem, mivel amikor legutóbb hazavitt, belénk hajtott egy démonnal megszállott taxisofőr. És nem akartam felébreszteni se Zayne-t, se Nicolait - mivel az őrzők többsége napközben aludt, kőkemény, szoborszerű gorgóalakban. Stacey pedig nem akart hazamenni a kisöccséhez. Így hát inkább a menzán ücsörögtünk.

De egyikünknek se volt étvágya.

- Totál traumatizálva vagyok - jelentette ki a barátnőm, miután mély levegőt vett. - De komolyan.

- Azért nem kell úgy tenni, mintha meghalt volna a csávó - válaszolta Sam pizzával teli szájjal. Drótkeretes szemüvege lecsúszott az orra hegyére. Göndör, barna haja a homlokába hullott. Halovány, sárgás és kékes árnyalatú aurája ugyanúgy villódzott, ahogy aznap reggel óta mindenki másé, mintha szüntelenül vibrált volna a lelke. - Úgy hallottam, a mentöven újraélesztették.

- Az akkor sem változtat a tényen, hogy az egyik osztálytársunk a szemünk láttára halálosan kiütött egy másik srácot - erősködött Stacey tágra nyílt szemmel. - Vagy talán nem fogod fel, hogy ez a lényeg?

Sam lenyelte a pizzát.

- Honnan tudod, hogy tényleg meghalt? Csak azért, mert egy nagyzási hóbortos biztonsági őr azt állítja, hogy valaki nem lélegzik, annak még simán lehet kutya baja. - A tányéromra pillantott. - Azt még megeszed?

A fejemet csóváltam, kissé elképedtem.

- A tiéd lehet. - Egy másodperccel később Sam már el is csente a tányéromról a pepperonis pizzát. A tekintete rám villant. - Veled minden oké? - kérdeztem.

Mohón rágva bólintott.

- Bocsi - mondta. - Tudom, hogy nem tűnök valami együttérzőnek.

- Gondolod? - motyogta Stacey gúnyosan.

Tompán lüktetni kezdett a fejem, így a kólámért nyúltam. Szükségem volt a koffeinre. És muszáj volt rájönnöm, mi az ördögért ilyen fura mindenki aurája. Az embereket övező színek azt jelezték, milyen lélek lakozik bennük: a fehér a tökéletesen tiszta lelket mutatta, a pasztellárnyalatok voltak a leggyakoribbak, és általában jó lelket sejtettek, és minél sötétebb lett egy aura, annál problémásabbnak tudhattam az illető lelkét. Ha pedig valakit egyáltalán nem vett körül az árulkodó színfelhő, az azt jelentette, hogy a lélektelenek csapatában játszik.

Vagyis azt, hogy démon.

Újabban nem sokat jelölgettem - ezt az ügyes kis képességemet is a kevert származásomnak köszönhettem. Ha megérintettem a démonokat, az olyan hatással volt rájuk, mintha neontáblát akasztottam volna a nyakukba, így az őrzők könnyebben megtalálhatták őket.

Persze a felsőbbrendű démonokra nem hatott a dolog. Rájuk szinte semmi sem hatott.

Nem azért álltam le a jelölgetéssel, ami Paimonnal történt, és nem is azért, mert megtiltották volna. Igaz, hogy Abbot egy életre szobafogságra ítélt, miután rajtakapott Rothtal meg a könyvvel, viszont a tornateremben lezajlottak után elengedte a büntetésemet. De többé nem éreztem helyesnek, hogy megjelöljek minden démont, amivel csak összeakadok, pláne, mert most már tudtam, sokan talán egészen ártalmatlanok. Ezért egyedül a pózolókkal foglalkoztam, mivel ők tényleg veszélyesek voltak, és előszeretettel harapták meg az embereket, az ártókat viszont békén hagytam.

Igazság szerint egyedül Roth volt az oka, hogy változtattam a jelölgetési szokásomon.

- Csak hát, tudjátok, az a két idióta valószínűleg szemétkedett Deannel - magyarázta Sam, miután pár pillanat alatt befalta a pizzát. - Előfordul, hogy az embernek elborul az agya.

- De az nem gyakran fordul elő, hogy az ember ökle halálos fegyvernek minősül - vágott vissza Stacey.

Csipogott a mobilom, és ez elvonta a figyelmemet kettejükről. Lehajoltam, és előhúztam a táskámból a telót. A fejfájásom egyre csak erősödött, a szám sarka mégis fölfelé görbült, amikor megláttam, hogy Zayne küldött SMS-t:

Nic érted megy. Az edzőteremben várlak.

Á, az edzés. A hasam fura görcsbe rándult, ahogy mindig, ha a Zayne-nel közös edzésről volt szó. Ugyanis a küzdő és a védekező technikák gyakorlása közben a srác mindig megizzadt, így előbb-utóbb levette a pólóját. És bár borzasztóan fájt nekem Roth elvesztése, sose bántam, ha félmeztelenül láthatom Zayne-t.

És Zayne… Mindig is fontos volt számomra, fontosabb mindenki másnál. Ez nem változott. Tudtam, hogy soha nem is fog. Amikor Abbot elhozott a klánhoz, nagyon megrémültem tőlük, és azonnal elbújtam egy szekrényben. Zayne csalogatott elő, egy vadonatúj plüssmackót tartva a kezében, amit Pisze úrnak neveztem el, és azóta is nagy becsben tartok, pedig igencsak elnyűtt lett. Attól a pillanattól kezdve el sem akartam válni Zayne-től. Legalábbis… addig, amíg fel nem bukkant Roth. Majdnem egész életemben Zayne volt az egyetlen szövetségesem: az egyedüli személy, aki tudta, mi vagyok, és… Istenem, az elmúlt pár hétben ő volt a támaszom, nem bírtam volna ki nélküle.

- Na, szóval… - kezdte Sam elnyújtottan, miközben gyorsan válaszoltam Zayne-nek, hogy oké, aztán visszapottyantottam a mobil t a táskámba. - Tudtátok, hogy ha egy kígyó két fejjel születik, akkor azok megküzdenek egymással az ételért?

- Mi van? - kérdezte Stacey, és bosszúsan vonta össze a szemöldökét.

Sam bólintott, és elvigyorodott.

- Ja. Ez kicsit olyan, mintha halálos küzdelmet vívnál… saját magaddal.

Valamilyen oknál fogva egy kicsit enyhült bennem a szorongás, amikor Stacey-ből kitört a kuncogás, és azt mondta:

- Mindig lenyűgöz, hogy ennyi haszontalan információt vagy képes észben tartani.

- Ezért vagy úgy oda értem - poénkodott Sam.

Stacey pislogott, és az arcába szökött a vér. Rám sandított, mintha tőlem várt volna segítséget, ugyanis nemrég rádöbbent arra, hogy tényleg odavan Samért. De nem akadt ember a föld kerekén, aki nálam kevésbé lehetett bárki segítségére, ha az ellenkező nemről volt szó.

Egész életemben összvissz egyetlenegy fiút csókoltam meg.

És ő is démon volt.

Szóval…

Stacey hangosan, erőltetetten nevetett, miközben a kólájáért nyúlt.

- Álmodik a nyomor! Nem vagyok én oda senkiért, legfeljebb saját magamért.

- Az álmokról jut eszembe… - Sam úgy festett, mint aki épp el akar magyarázni egy újabb haszontalan tényt az alvásról vagy a tudatalattiról, amikor erős, éles fájdalom hasított a fejembe, pont a szemem mögött.

Nem kaptam levegőt, és szorosan lehunyt szememre tapasztottam a tenyeremet, hátha ettől enyhül az iszonyatos hasogatás. Aztán a váratlanul rám törő, heves kín egy csapásra elmúlt, ugyanolyan hirtelen, ahogy kezdődött.

- Layla, jól vagy? - kérdezte Sam.

Lassan bólintottam, majd leeresztettem a kezemet, és kinyitottam a szemem. Sam rám bámult, és aggódva biccentette oldalra a fejét, de…

- Kicsit sápadtnak tűnsz - mondta.

Megszédültem, döbbenten meredtem rá.

- Te… - kezdtem, de elakadt a szavam.

- Én? Mit én? - Sam a homlokát ráncolta, és értetlenül pillantott Stacey-re. - Mi van velem?

Samet nem övezte semmi: a megszokott kék és sárga leghalványabb árnyalata sem jelent meg körülötte. Stacey felé fordultam, és elszorult a szívem. Az ő halványzöld aurájának se láttam nyomát. Ez azt jelentette, hogy se Samnek, se Stacey-nek nem volt… Nem, dehogyis. Igenis kellett, hogy legyen lelkük. Tudtam, hogy van nekik.

- Layla? - kérdezte Stacey halkan, és megérintette a karomat.

Elfordultam tőlük, és körülnéztem a zsúfolt menzán.

Mindenki normálisnak tűnt, kivéve, hogy senkit sem övezett aura. Egyetlen halovány színárnyalatot sem láttam. Felpörgött a pulzusom, és kivert a víz. Mi ez az egész?

Eva Hashert keresgéltem, akinek az auráját nagyon is jól ismertem. Megpillantottam őt néhány asztallal arrébb, körülvette a sleppje - mint mindig -, amit Stacey nem túl szeretetteljesen csak ribicsapatnak szokott nevezni. Gareth ült mellette, akivel hol összejöttek, hol szakítottak. A srác előrehajolt, az asztalra támasztotta karba tett kezét, és a semmibe bámult. A szeme kivörösödött, a tekintete üveges volt. Tudtam róla, hogy nagy partiarc, de még soha nem láttam őt betépve suliba jönni. És őt se övezte semmi.

Évára összpontosítottam. Az ultradögös, barna hajú csajt általában lila aura vette körül, azt jelezve, hogy a lelke már jó ideje kezdett átcsúszni a megkérdőjelezhető állapotba. Mindig súlyos volt a kísértés, hogy megízleljem a lelkét.

De körülötte se láttam semmit.

- Jaj, istenem! - suttogtam.

Stacey megszorította a karomat.

- Mi a baj? - kérdezte.

Ismét ránéztem. Továbbra se láttam az auráját. Azután Samre pillantottam. Ugyanúgy semmi. Egyetlen árva lelket se érzékeltem.

2. FEJEZET

A délután hátralévő részére kába maradtam. Elszomorított a gondolat, hogy Stacey és Sam teljesen hozzászoktak már a váratlan hangulatingadozásaimhoz meg a magyarázat nélküli eltűnéseimhez, de akkor is ez volt az igazság. Egyikük sem faggatott a furcsa viselkedésemről.

Amikor megláttam a rám váró Nicolait a suli előtt, rögtön tudtam, hogy tényleg totálisan kiakadt a szuperkülönleges démonérzékelő képességem. Az őrzőknek mind tiszta lelkük volt: gyönyörű, hófehér ragyogás övezte őket, ami számomra mennyei íz csábítását jelentette. Még Petrnek is makulátlan maradt a lelke, annak dacára, hogy borzalmas alak volt, aki megpróbált megölni engem.

Nicolairól viszont tudtam, hogy ugyanolyan rendes, mint Zayne - ma mégsem övezte a megszokott, fehér ragyogás. Beszálltam a fekete városi terepjáróba, és tágra nyílt szemmel bámultam az őrzőt, miközben becsuktam az ajtót.

A férfi rám pillantott. Ritkán mosolygott, mióta a felesége és egyetlen gyermeke meghaltak a szülés közben. Azelőtt nekem többször sikerült mosolyt csalnom az arcára, mint másoknak, de ez egyszer sem fordult elő, mióta a klán rajtakapott engem Rothtal.

- Jól vagy? - kérdezte a férfi. A szeme ugyanolyan kék volt, mint Zayne-é.

Minden őrzőnek gyönyörű, élénkkék szeme volt, ami vihar előtti nyári égboltra emlékeztetett. Nekem viszont halványszürke szempár jutott, amiből mintha teljesen kifakult volna a szín: az ereimben csörgedező démonvér hatása.

Mivel nem válaszoltam, csak szótlanul, bambán meredtem rá, a férfi vonzó arcára aggodalom ült ki.

- Layla?

Pislogtam, mintha transzból térnék magamhoz, és a járdán nyüzsgő embereket figyeltem. Borult volt az ég, a hideg eső csak nemrég állt el, és a kövér felhők újabb zuhatagot ígértek. Egyetlen lélek nem sok, annyinak se láttam nyomát. A fejemet csóváltam.

- Minden oké - feleltem Nicolainak.

Nem beszéltünk többet a kelleténél sokkal tovább tartó úton, amíg átértünk a hídon az őrzők udvarházához. A csúcsforgalom mindig az agyamra ment. Amikor még Morris vitt el, sosem beszélt - ő soha nem szokott beszélni -, én viszont annál inkább: úgy tettem, mintha elcsevegnénk. Nicolaijal azonban csak feszengtem; a csönd ennél kínosabb már nem is lehetett volna. Attól tartottam, hogy a férfi még mindig úgy gondolja, elárultam a klánt, amikor segítettem Rothnak megszerezni a LemegetorA, és talán már soha többé nem fog rám mosolyogni.

Harminc perc helyett mintha tíz évig tartott volna, mire a városi terepjáró megállt az udvarház előtt. Szokás szerint felkaptam az iskolatáskámat az ülésről, és kinyitottam a kocsiajtót. Olyan sokszor ugrottam már ki így az autóból, hogy nem is figyeltem, hova lépek. Tudtam, hogy a talpam a tornác lépcsőjéhez vezető, kikövezett utat fogja érni.

Csakhogy amikor kilendültem a kocsiból, csizmás lábam a semmibe lépett. Elvesztettem az egyensúlyomat, és a karommal igyekeztem felfogni az esésemet, ahogy orra buktam. A hátizsákom kipottyant a kezemből, a tenyerem nagyot csattant a kövön. Bambi váratlanul megint elmozdult rajtam, a derekamra tekeredett, mintha attól tartott volna, hogy a végén még összenyomom a pofára esésemmel.

Ezzel aztán nagy segítségemre volt, mondhatom.

Sikerült megtámaszkodnom, mielőtt lefejeltem volna a járdát, a kezem viszont csúszkált a vizes, repedezett kövön. Mindkét tenyeremen felszakadt a bőr, belém mart a fájdalom.

Nicolai egy szempillantás alatt kivetette magát az autóból, és mellettem termett, hangosan szentségelve.

- Jól vagy, kislány?

- Aú! - nyögtem, miközben a kövön térdelve fölemeltem sérült kezemet. Azt leszámítva, hogy úgy éreztem magam, mint egy háromlábú gazella, nem esett bajom. Az arcomba szökött a vér, és a nyelvembe haraptam, hogy magamba fojtsam a káromkodások áradatát, ami kikívánkozott belőlem. - Semmi vész.

- Biztos? - A férfi átfogta a felkaromat, és talpra segített. Bambi abban a pillanatban elmozdult, amint Nicolai hozzám ért: éreztem, ahogy fölsiklott a nyakamon, egészen az államig. Az őrző meglátta, és azonnal el is kapta tőlem a kezét. Megköszörülte a torkát, és a szememre szegezte a tekintetét. - Felhorzsoltad a tenyered.

- Semmiség, hamar begyógyul. - Tudtam, hogy órákon belül tényleg kutya bajom se lesz. Reméltem, hogy addigra Bambi is visszabújik a testem kevésbé látható részére. Egyik őrző se díjazta, ha látnia kellett őt, ezernyi okból. - Mi történt a járdával?

- Fogalmam sincs. - Nicolai homlokráncolva méregette a hézagosra töredezett, szürke követ. - Biztos alámosta a sok eső.

- Fura - motyogtam, és megláttam, hogy a táskám egy pocsolyában landolt. Sóhajtva odaléptem, és kirántottam a szutyokból.

Nicolai követett, ahogy felmentem a tornác lépcsőjén.

- Biztos, hogy nem esett bajod? Szólhatok Jasmine-nek, hogy lássa el a kezedet.

Fövésem se volt, miért van még mindig itt Jasmine, aki az őrzők New York-i klánjába tartozott. Nem mintha lett volna a csajjal bármi bajom. A húgával, Denikával - a gyönyörű, tökéletes gorgóval, aki mást se akart, csak gyerekeket szülni Zayne-nek - viszont már annál inkább. Habár figyelembe véve, mi minden történt köztem és Roth között, nem igazán volt jogalapom féltékenykedni.

Mégis elfogott a maró, keserű féltékenység, valahányszor csak megláttam itt a sötét hajú szépséget. A kettős mérce szar ügy, de akkor se tehettem ellene semmit.

- Komolyan mondom, minden oké - erősködtem, miközben vártuk, hogy az udvarház mélyéről figyelő Geoff kinyissa nekünk az ajtót. - Csak nyilvánvalóan nem vagyok valami kecses.

Nicolai erre nem válaszolt semmit, és - hála a jó istennek meg az összes pufók, cuki angyalkának - végre kinyílt az ajtó. Gondosan a lábam elé néztem, nehogy az előtérben is belelépjek egy váratlanul feltárult lyukba, beraktam a hátizsákomat az ajtó mellé, aztán felsiettem az emeletre, a szobámba.

Csodák csodájára sikerült nem lezuhannom a lépcsőről, és Bambi is hajlandó volt elhagyni az arcomat, így most megint a törzsem köré tekeredett.

A csúcsforgalom és a ház előtti pofára esés miatt késésben voltam a Zayne-nel közös edzésről, de miközben lerúgtam a csizmámat, igencsak elbizonytalanodtam, mennyire fogok tudni odafigyelni bármire is, tekintettel arra, hogy az agyam mintha egyszeriben bemondta volna az unalmast.

Miért nem látom a lelkeket? És mégis mit jelent ez az egész?

Muszáj volt elmondanom valakinek, mi történt. Zayne-nek elárulhattam, az apjának viszont semmiképpen sem. Már nem igazán bíztam meg Abbotban. Azóta nem, hogy kiderült, mindig is tudta, kik a szüleim. És tutira vettem, hogy már ő se bízik meg teljesen szerény személyemben.

Előhúztam a komódból egy melegítőalsót meg egy pólót, és az ágyra dobtam őket. Zoknis lábbal átmentem a szobán, az ágy mellett megállva kigomboltam a farmeremet, és lehúztam a felsőmet. Kiengedett hajam feltöltődött statikus elektromossággal, a kisebb szálak égnek meredtek a fejemen. Azzal nyugtatgattam magam, hogy Zayne biztosan tudni fogja, mitévő legyek. Azóta, hogy Roth…

Kitárult az szobám ajtaja, és berontott Zayne.

- Nicolai mondta, hogy… Szentséges szűzanyám!

Megdermedtem az ágy mellett, és elkerekedett a szemem. Szent szar! A felsőm még mindig lelógott a fél karomról, de nem volt rajtam semmi más, csak a melltartóm - a fekete melltartóm -, meg a félig kigombolt farmerem. Nem tudom, mit számított volna, ha más színű a melltartóm; mindenesetre csak álltam ott, tátott szájjal.

Zayne is sóbálvánnyá dermedt, és Nicolaihoz hasonlóan körülötte sem láttam a hófehér ragyogást. De jelen pillanatban inkább azzal voltam elfoglalva, amit Zayne látott: engem, ahogy egy szál fekete melltartóban állok előtte.

Gyönyörű kék szeme tágra nyílt, a pupillája hosszában kissé ovális lett. Hullámos, szőke haját nemrég nyírta meg, de így is elég hosszú volt, hogy keretezze széles arccsontját. Telt ajka mintha szólásra nyílt volna, mégsem mukkant meg.

Az elmúlt tíz évben együtt nőttem fel Zayne-nel. Négy évvel idősebb volt nálam, és sokáig úgy bálványoztam, mintha a kishúga lettem volna. Az elmúlt pár évben viszont egyre inkább valami olyat éreztem iránta, ami korántsem volt testvérhez illő. Azóta vágytam rá, hogy elég idős lettem értékelni a kőkemény kockahasat egy srácon.

Zayne azonban mindig is tiltott gyümölcs volt nekem, és tudtam, hogy örökre az is marad.

Hiszen színtiszta őrző volt, és habár most éppenséggel nem láttam a lelkét, attól még tudtam, hogy van neki, méghozzá makulátlan. És ugyan a múltban egyáltalán nem kerülte velem a közelséget, semmiképpen sem vállalhattam egy kapcsolat kockázatát olyasvalakivel, akinek könnyedén kiszívhattam volna a lelkét, mint valami - szó szerint - mennyei csemegét.

Ráadásul az apja azt várta el Zayne-től, hogy Denikával jöjjön össze, hogy saját kis gorgóik születhessenek.

Fúj!

De ebben a szent pillanatban, ebben a szobában az a Denikával közös, babagyártó jövő nagyon távolinak tűnt. Zayne úgy bámult rám, mint aki most lát életében először, és rádöbbentem, hogy még tényleg nem pillanthatott meg fürdőruhában sem, pláne nem melltartóban. Igyekeztem nem is gondolni piros pöttyös bugyimra, ami kivillant a félig kigombolt farmeremből.

És csak ekkor fogtam fel, mit bámul Zayne.

Fülig elpirultam, és lehajtott fejjel követtem a tekintetét a mellkasomra, a nyakamból lelógó gyűrűre, azután még lejjebb. Éreztem, ahogy Bambi farka megmozdul a gerincem mentén. A kígyó a derekam köré tekeredett, hosszú nyaka felnyúlt a mellkasom közepén. Fejét a jobb mellemen nyugtatta, mintha a saját kis párnája lett volna.

Zayne tekintete követte az eleven tetoválás vonalát, én pedig grimaszt vágtam, és egyre jobban elvörösödtem. Vajon mit gondolhatott, látva rajtam Bambit, teljes életnagyságban, vitathatatlan emlékeztetőként, hogy én meg ő mennyire különbözőek vagyunk? Tudni se akartam, mi járhat a fejében.

Tett felém egy lépést, aztán ismét megtorpant, és tekintete olyan hevesen siklott fölfelé a bőrömön, hogy szinte éreztem a cirógatását. Valami megváltozott bennem, és a szégyenérzetem szertefoszlott, szédítő forróságnak adta át a helyét. Nyomást éreztem a mellkasomon, és görcsbe rándult a gyomrom.

Tudtam, hogy vissza kéne vennem a felsőmet, vagy legalább magam elé kellene kapnom, de volt valami Zayne tekintetében, amitől nem akaródzott megmozdulnom, és… és azt akartam, hogy lásson engem.

Hogy lássa: már rég nem vagyok a szekrényben bujkáló kislány.

- Istenem… - szólalt meg végre, szokatlanul mély, búgó hangon. - Gyönyörű vagy, Layla. Álomszép.

Cigánykereket hányt a szívem, de nyilván a fülem is beadta az unalmast, mert Zayne tuti nem mondhatta azt, amit hallani véltem. Máskor is nevezett már csinosnak, de soha nem hívott gyönyörűnek - álomszépnek pedig végképp nem. Elvégre a hajam olyan fakó volt, hogy fehérnek tűnhetett, és kissé úgy néztem ki, mint egy túlméretezett játék baba: a szemem meg a szám aránytalanul nagy volt az arcomhoz képest. Jó, nem voltam rusnya vagy ilyesmi, de Denikával akkor sem vehettem fel a versenyt. A csajnak fényes, fekete haja volt, sudár alakja és kecses tagjai. Lélegzetelállító szépség volt.

Én épp most zúgtam ki egy kocsiból, és távolról simán albínónak nézhetett volna valaki.

- Mi? - suttogtam, és összekulcsoltam a karomat a hasam előtt, a kezemről lelógó felsővel együtt.

Zayne a fejét csóválva közeledett felém, minden egyes lépte csupa elszántság volt - mintha be akarna cserkészni. Ugyanakkor ösztönös kecsességgel mozgott, amit egy táncos is megirigyelhetett volna.

- Gyönyörű vagy - ismételte, élénkkék szeme csillogott. - Azt hiszem, ezt egész mostanáig nem is mondtam neked.

- Tényleg nem, de nem is i…

- Ne mondd, hogy nem igaz! - Tekintete ismét lejjebb siklott rajtam, oda, ahol Bambi nyugtatta a fejét, és elakadt a lélegzetem. A démoni famulus most az egyszer meg sem moccant. - Mert igenis így van, Layla. Gyönyörű vagy.

Már a nyelvem hegyén volt a köszönöm, mert ez tűnt a helyes válasznak, ám a szó elhalt bennem, amikor Zayne fölemelte a kezét. A melltartóm vállpántja lecsúszott, ő pedig odanyúlt és bedugta alá a két ujját. Bőre az enyémhez ért, és egész testemen finom borzongás futott végig.

Furcsa birtoklási vágy öntött el: úgy éreztem, egyszerűen muszáj kisajátítanom magamnak ezt a srácot. Olyan erővel lett úrrá rajtam ez a szükség, hogy elgyengült tőle a lábam, és elszorult a torkom. Miközben Zayne visszacsúsztatta a pántot a vállamra, ujjai a bőrömet cirógatták, és a vágy olyan mélyről tört fel belőlem, olyan ösztönös volt, hogy nagyon is a sajátomnak érezhettem, valamiért mégis idegennek tűnt. Kiéhezett voltam, de ez az éhség valahogy…

Találkozott a pillantásunk, és láttam, hogy Zayne pupillája eddigre teljesen elkeskenyedett. Kiszáradt a szám, és egy vad másodpercre azt hittem, hogy talán meg fog csókolni. Testem minden izma begörcsölt, Bambi farka ettől nyugtalanul rebbent meg a gerincemen. Rengeteget fantáziáltam már Zayne-ről, ám ezernyi vágyálom sem készíthetett volna fel erre a pillanatra. Zayne… fontosabb volt nekem mindennél, és azelőtt, hogy Roth…

Roth.

Elakadt a lélegzetem, ahogy az aranyszemű démonra gondoltam. Könnyedén felidéztem őt a lelki szemeim előtt: obszidiánfekete haj, magasan ülő, szögletes arccsont, örökösen mindentudó vigyorra görbülő száj, ami egyszerre dühített és izgatott engem.

Hogy állhatok itt Zayne-nel, abban reménykedve, hátha megcsókol - mert tényleg erre vágytam -, mikor épp most veszítettem el Rothot?

De Roth valójában soha nem is volt az enyém, Zayne-t pedig semmiképpen sem csókolhattam meg.

Zayne elfordította a fejét - láthatóan óriási erőfeszítés árán -, és hátrapillantott. Egek ura, az ajtó még mindig nyitva! Bárki erre járhatott volna, és megláthatott volna engem, ahogy ott állok egy szál melltartóban. Egy szál fekete melltartóban.

Megint céklavörös lettem, gyorsan elhátráltam, és kapkodva magamra rángattam a felsőmet. Elfordultam Zayne-től, és lesimítottam a statikus elektromosságtól meredező hajszálaimat. Úgy lángolt a képem, mintha a sivatagban napoztam volna, és fogalmam se volt, mit mondjak, miközben remegő ujjakkal begomboltam a farmeremet.

Zayne megköszörülte a torkát, de amikor megszólalt, a hangja még mindig mélyebb és rekedtebb volt a normálisnál.

- Hát, asszem, jobb lett volna, ha kopogok, mi?

Elszámoltam magamban tízig, aztán visszafordultam, és erőltetetten laza vállrándítást adtam elő. Zayne még mindig úgy bámult, mintha nem vettem volna vissza a felsőmet.

- Én is egy csomószor rontok rád kopogás nélkül.

- Igen, de… - Felszaladt a szemöldöke, miközben megdörgölte az állát. - Bocs, hogy én most pont így… És azért is, hogy, izé, megbámultalak.

Most aztán végképp úgy éreztem, mintha bedugtam volna a képemet a sütőbe. Lehuppantam az ágy szélére, és az ajkamba haraptam.

- Semmi gáz. Csak a melltartómat láttad, nem igaz? Nem nagy ügy.

Zayne leült mellém, és félig lehunyt szemmel rám sandított. Sűrű, aranyszínű szempillái eltakarták előlem a tekintetét.

- Ja, nem nagy ügy. - Néhány pillanatig hallgatott, és éreztem, hogy már nem szegezi rám a pillantását. - Azért jöttem fel ide, mert Nicolai azt mondta, elestél odakint.

Jaj, istenem! El is felejtettem a cikis bénázásomat.

- Jól vagy? - kérdezte Zayne aggódva.

Fölemeltem a kezemet. Lehorzsolt tenyerem kicsit vörös volt.

- Aha. Nincs semmi bajom. A járdának viszont nagyon is van. Nem tudod, mi történt vele?

- Nem. - Zayne a kezemért nyúlt, és óvatosan megfogta. Gyengéden végigsimította a hüvelykujját a horzsoláson. - Ma reggel, amikor hazaértem a vadászatról, még nem volt ilyen. - Felpillantott rám. - Megkérted Jasmine-t, hogy lássa el a kezedet?

Bármilyen kellemes volt is, ahogy Zayne a tenyeremet simogatta, sóhajtva elhúztam tőle a kezemet. Jasmine-nek ösztönös adottsága volt az ápolásra, remekül értett a gyógyfüvekhez meg minden ilyesmihez.

- Tényleg kutya bajom. Tudod, hogy holnapra már nyoma se lesz ennek a pár karcolásnak.

Zayne pár pillanatig az arcomat fürkészte, azután hátradőlt az ágyamon, és az alkarjára támaszkodva felém fordult.

- Épp ezért kerestelek. Gondoltam, hogy jobban megsérültél, mint ahogy Nicolainak állítottad, és emiatt nem jöttél le edzeni.

Én is feléje fordultam az ágyon, és figyeltem, ahogy a másik kezével Pisze úrért nyúlt. Felkapta a párnám mellől, és odaültette kettőnk közé. A mackó fejét simogatta, mire én nem bírtam megállni a vigyorgást.

- Nicolai azt is mondta, hogy a kocsiban furcsán viselkedtél - tette hozzá Zayne pillanatnyi habozás után.

Az őrzők olyanok voltak, mint a pletykás vénasszonyok a piacon, de tény, hogy bőven akadt okuk gyanakodni rám. A fülem mögé simítottam a hajamat.

- Történt ma valami.

Zayne keze megdermedt a plüssmackón, és farkasszemet nézett velem.

- Micsoda?

Félretettem magamban az egész melltartós-bámulós ügyet, hogy majd később agyaljak rajta. Közelebb húzódtam a fiúhoz, és fojtott hangon folytattam, mivel az ajtó még mindig nyitva volt:

- Nem tudom, hogyan vagy miért történt, de bioszórán elkezdett kicsit fura lenni a látásom.

Zayne a homlokát ráncolta.

- Halljam a részleteket!

- A lelkek látásával van baj. Bioszon vettem észre, hogy az aurák mintha… vibráltak volna. Aztán ebédnél teljesen eltűntek.

- Teljesen?

Bólintottam.

Zayne egyetlen gyors és kecses mozdulattal felült.

- Egyáltalán nem látod a lelkeket?

- Nem - suttogtam.

- Még az enyémet sem?

- Egyetlen lelket se látok. - Nekilódult a pulzusom, ahogy igazán felfogtam, mi is a helyzet. - Senkiét sem. Mindenki olyan, mint a démonok. Nincs körülöttük semmi.

Zayne maga alá húzta az egyik lábát, közelebb hajolt, és lehalkította a hangját, akárcsak én.

- És ez csak úgy megtörtént, egyik pillanatról a másikra? Az aurák egyszerűen vibrálni kezdtek, aztán eltűntek?

Megint bólintottam, és görcsbe rándult a gyomrom.

- Ebédnél éles fájdalom nyilallt a fejembe, pont a szemem mögött. Úgyhogy néhány másodpercre becsuktam a szememet, és amikor kinyitottam, már nem láttam az aurákat. Kész, ennyi.

- És előtte nem történt semmi más? - Miután megcsóváltam a fejemet, Zayne megdörgölte a mellkasát, épp a szíve fölött. - Nem kerültél kapcsolatba egyetlen… egyetlenegy démonnal sem?

- Nem - vágtam rá. - Arról rögtön szóltam volna neked.

Feszült kifejezés suhant át az arcán, és elszorult a szívem. Még szép, hogy nem tudhatta biztosan, rögtön szólnék-e neki az ilyesmiről. Elvégre két hónapon át hazudtam neki Rothról.

- Tudom, hogy nincs okod elhinni ezt, hiszen én… én hazudtam már neked. - Nagyot nyeltem, miután Zayne elfordította a fejét. Az állán rángatózott egy izom. - És nagyon sajnálom, amit tettem, de azt hittem…

- Azt hitted, helyes, hogy nem szóltál nekünk se arról a… srácról, se a Lemegeton kereséséről - szólt halkan, nem nevezve néven Rothot. - És ezt meg is értem. Nem állt szándékomban felhánytorgatni a dolgot.

Felhúztam mindkét lábamat, és a mellkasomhoz öleltem a térdemet.

- Tudom.

Zayne rám pillantott, néhány másodperc múlva megenyhült az arckifejezése.

- Na, jól van. Szóval, semmi más nem történt? Oké. - Mély levegőt vett, és miközben kifújta, a fejét csóválta. - Nem is tudom. Senki sincs, akitől tanácsot kérhetnénk. Nincs itt más…

- Démon?

- Ja, az. Nincs más démon, aki képes lenne arra, amire te, úgyhogy nem igazán tudunk miből kiindulni.

Az anyám is képes volt látni a lelkeket, legalábbis Roth ezt mesélte nekem. De őt pont nem kérdezhettem meg, mivel épp leláncolva tartózkodott a pokolban.

- Lehet, hogy ez az egész csak átmeneti - mondta Zayne, és a kezét felém nyújtva félresöpört a homlokomból egy szőke tincset, ami szinte ugyanolyan fakó volt, mint az arcom. - Úgyhogy nem kell kiakadni, hiszen még azt sem tudjuk biztosan, miről van szó. Oké?

Azon kaptam magam, hogy bólogatok, pedig már kezdtem is kiakadni.

- Így nem fogok tudni jelölgetni - mondtam.

Zayne oldalra biccentette a fejét.

- Mostanában úgyse nagyon jelölgettél, úgyhogy emiatt végképp fölösleges izgatnod magad, Laylababa.

- De nem mondod el Abbotnak, ugye?

- Nem, ha nem akarod. - Rövid hallgatás után megkérdezte: - De miért nem akarod, hogy tudjon róla?

Vállat vontam, nem igazán akartam Abbotról beszélni. Zayne szerette az apját, és megbízott benne.

A fiú pár pillanatig átható tekintettel figyelt, aztán elnyúlt az oldalán. Fölemelte a kezét, hogy megfoghassam, és rám mosolygott.

- Akarod ellógni az edzést?

Az edzés fontos volt, hiszen az gondoskodott róla, hogy meg tudjam védeni magam, ha netán démonokkal futnék össze. Tisztában voltam ezzel, de akkor is bólintottam. Megfogtam Zayne kezét, és hagytam, hogy lehúzzon maga mellé. Néhány percig némán heverésztünk, én a hátamon, Zayne az oldalán. Nem engedte el a kezemet, de vigyázott, hogy ne nyomja meg a sérült bőrt.

- Mostanában mi a helyzet a lélek utáni éhségeddel? - kérdezte váratlanul.

Felsóhajtottam.

- A szokásos - feleltem.

A fiú hallgatott egy kicsit, aztán így folytatta:

- És amúgy eszel rendesen?

A homlokomat ráncoltam, és feléje fordítottam a fejemet.

- Ezt meg miért kérded?

Nem válaszolt azonnal.

- Fogytál, Layla - mondta végül.

Vállat vontam.

- Az valószínűleg nem is ártott.

- Semmi szükség nem volt rá, hogy bármennyit is fogyjál, Layla. - A szája halovány mosolyra húzódott, a tekintete viszont komoly maradt. - Tudom, hogy az elmúlt pár hét nagyon nehéz volt neked.

Mintha ólomsúly nyomta volna a mellkasomat, és gombócot éreztem a torkomban. Az elmúlt két hétben akadt ugyan egy-két másodpercnyi melegség és fény is, ám a sötétség és veszteség órái végtelen hosszúra nyúltak. Életemben először veszítettem el valakit, aki fontos volt nekem, akire tisztán emlékeztem. Fogalmam se volt, hogyan birkózzak meg a gyásszal, és miként lépjek tovább. Roth hiánya olyan volt, mintha egy ajtó, amiről azelőtt álmodni sem mertem, hirtelen feltárult volna előttem, csak azért, hogy aztán becsapódjon az orrom előtt.

Vajon mi történik vele ebben a pillanatban odalent, a pokol legmélyén? Miféle kínokat kell kiállnia? Van rá bármi esély, hogy megmeneküljön? Olyan sokat agyaltam ezeken a kérdéseken, hogy folyamatosan visszhangoztak a fejemben.

- Tudom, hogy súlyos veszteség ért - folytatta Zayne, és összekulcsolta az ujjainkat. - De ne feledkezz meg arról, hogy én még itt vagyok veled! Rám mindig számíthatsz. Bármi is történjék.

Erre majdnem kitört belőlem a sírás.

Zayne lehajtotta a fejét, és egy pillanattal később megéreztem, ahogy ajka finoman az arcomhoz ér. Pontosan tudta, mit vagyok képes tenni bárkivel, akinek lelke van, mégsem félt ilyen közel kerülni hozzám. Senki más nem lett volna ilyen bátor.

- Ezt soha ne felejtsd el, rendben? - kérdezte.

- Rendben - suttogtam, és lehunytam a szemem, ahogy elfogott az ismerős sóvárgás. - Nem felejtem.

3. FEJEZET

Mire eljött a másnap ebédidő, még mindig nem láttam lelkeket, de legalább támadt egy ötletem irodalomórán, miközben úgy tettem, mintha arra figyelnék, amit a tanár magyaráz a Rómeó és Júliáról meg az elvakult szerelem következményeiről.

Napok óta nem láttam egyetlenegy démont sem, és arra gondoltam, hogy most talán ők is másmilyennek tűnnének. Ez logikus volt. Valamennyire. Ha az emberek lelke hirtelen mintha elillant volna, akkor esetleg a démonokon is láthatok valami változást, hiszen nekik eleve sem volt lelkük.

Miközben a menzán ülve Stacey bizarr, vigyorgó alakba rendezgette a tányérján a brokkolit, én gyorsan SMS-t küldtem Nicolainak, hogy miután felébred, a Dupont Circle-höz jöjjön értem. Nem tudta, mi újság velem, így nem is találhatta furcsának a kérést. Zayne persze rögtön gyanút fogott volna, de őt úgyis be akartam avatni, amint hazaérek.

- Ma nem történt bioszon semmi izgalmas? - kérdezte Sam, és a villájára szúrt egy falat brokkolit.

Stacey a fejét csóválta.

- Nem, de nem Cleo tanárnő tartotta meg az órát.

- Szegény nőnek valószínűleg gutaütése lett tegnap. - Ide-oda tologattam a tányéromon a zöldséget a titokzatos, undorító pörköltszerűség mellett. - Úgyhogy helyettesítőt kaptunk: egy bizonyos Tucker tanár urat.

Stacey rám vigyorgott.

- Aki nagyon fiatal és szexis.

- Tényleg? - kérdezte Sam, de még mielőtt a barátnőm válaszolhatott volna, áthajolt az asztal fölött, és Stacey arcához érintette a hüvelykujját.

A lány megdermedt.

Én dettó.

Sam elvigyorodott, és még egyszer végigsimított az arcán az ujjával.

- Megvan - ült vissza diadalittasan.

- Mi? - motyogta Stacey.

Elmosolyodtam.

- Szempilla - magyarázta a srác, a tekintetét továbbra is a barátnőmre szegezve. - Tudtad, hogy a szempilla a portól óvja meg a szemünket?

- Aha - bólintott Stacey.

Sam kuncogott.

- Nem is igaz, nem tudtad.

- De igen - suttogta a másik.

Sam arckifejezését látva elnevettem magam. Repestem az örömtől, hogy a srác végre kezdi összeszedni a bátorságát Stacey-t illetően. Már két éve nyilvánvaló volt, hogy totál belezúgott.

Erről támadt még egy ötletem. A démoni képességem bénázása ide vagy oda, jó lett volna kiruccanni egy kicsit, hogy csinálhassak végre valami… normálisát.

- Mi a tervetek a hétvégére? - kérdeztem.

Stacey pislogott, és félresöpörte a homlokából sűrű frufruját.

- Szombaton és vasárnap is az öcsémre kell vigyáznom. Miért?

- Gondoltam, elmehetnénk moziba, vagy valami.

- Hálaadáskor a szünet nagy részére szabad leszek. - A barátnőm meglepően szégyenlős mosolyt villantott Samre. - Na, és te?

Sam az ásványvizes üvege kupakjával babrált.

- Én szinte mindig ráérek. - Rám emelte sötét szemét. - Miért nem hívod el Rothot?

Megállt bennem az ütő. Kinyitottam a számat, de egy szót sem tudtam kinyögni. Hát, jól megkaptam a magamét, amiért egyáltalán reménykedni mertem egy kis szórakozásban.

A fiú Stacey-re pillantott.

- Ööö, azt hiszem, valami nagyon rosszat mondtam. Már nem szoktatok együtt lógni Rothtal? Azt hittem, a csávó csak sulit váltott, vagy ilyesmi.

Istenem, bárcsak ilyen egyszerű lett volna!

- Én… én egy ideje már nem beszéltem vele.

Sam grimaszt vágott.

- Jaj, bocsi! - Lehajtotta a fejét, és üres tányérját bámulta.

Stacey gyorsan témát váltott, és a mozizós terveinkről beszélgettünk, amíg el nem jöttünk a menzáról. A következő óra előtt még elmentem a tankönyveimért. Stacey elkísért, és nekidőlt az enyémmel szomszédos szekrénynek. Együttérzően csücsörített.

- Tudod, Sam nem a legjobb a romantikus kérdések terén - mondta.

Horkantottam, miközben elővettem a törikönyvemet.

- Azért mintha fejlődést mutatna.

- Lassan, de biztosan - kuncogott Stacey, ám hamar elkomolyodott. - Figyu, nagyon reméltem, hogy előbb-utóbb magadtól is elárulod, mi a helyzet, viszont most már nem bírok tovább várni. Ha már így felmerült: most komolyan, mi történt veled meg Rothtal? Tudom, hogy totál ráizgultatok egymásra. Úgy volt, hogy vele töltöd az éjszakát, aztán lebuktatok, és…

- Egyáltalán nincs kedvem beszélni róla - fojtottam belé a szót, és becsuktam a szekrényem ajtaját. Fel-alá járkáltak körülöttünk a diákok. Furcsa volt tündöklő aurájuk nélkül látni őket. Lesimítottam a szoknyámat fekete harisnyámon. - Nem akarok izé lenni, csak hát…

- Nehéz? Még korai? Totál megértem. - Stacey biccentett, aztán mély levegőt vett. - Szóval, ami Samet illeti…

Ez már biztonságosabb terep volt. Elmosolyodtam.

- Igen?

- Oké, szóval… - Közelebb hajolt hozzám. Egyszeriben elöntött a remény hulláma, a semmiből tört elő. Olyan erővel csapott meg, hogy hátrahőköltem. Az izgatott várakozás érzete lelohadt, ahogy Stacey sötét szeme felcsillant. - Oké. Csak képzelődöm, vagy Sam flörtölni próbált velem?

A fejemet csóváltam, hogy megszabaduljak a fura érzéstől.

- Nem képzelődtél, szerintem is rád akar hajtani.

- Nagyon ügyi ötlet volt tőled az a mozis dolog. - A barátnőm velem tartott, ahogy elindultam töriórára. - Irtó büszke vagyok rád.

- Nem értem, miért nem hívod el őt egyszerűen randira. - A töriteremhez közeledve lelassítottam. - Eddig soha nem okozott neked gondot az ilyesmi.

- Tudom. - Stacey hátrahajtotta a fejét, és grimaszt vágott. - De ez most más. Samről van szó. Őt a számítógépek érdeklik, meg a könyvek, meg az egyéb ilyen kockaságok.

Elnevettem magam. Sam tényleg eléggé kocka volt… Az az aranyos fajta.

- És téged mi érdekel? - kérdeztem.

Stacey nagyot sóhajtott, aztán szélesen elmosolyodott.

- Sam.

- Akkor csak ez számít, nem igaz?

- Azt hiszem. - A barátnőm lepillantott magára, aztán kicsit lejjebb rángatta a spagettipántos felsőt, amit hosszú kardigánja alatt viselt, hogy még jobban kiemelje az idomait. - Sam pedig rajzórán kénytelen lesz rádöbbenni, hogy semmi sem érdekli annyira, mint a mellem. Kívánj nekem szerencsét!

- Egy nagy kalappal! - A dekoltázsára pillantottam. - Nem mintha szükséged lenne rá.

Stacey kacsintott.

- Tudom.

Miután a barátnőm lelkesen elindult rajzra, sarkon fordultam, hogy bemenjek a töriterembe, de megtorpantam. A szemöldököm mintha egészen a hajamig felszaladt volna. A mosdó mellett egy fiú meg egy lány nyalták-falták egymást. Annyira egymáshoz tapadtak, hogy azt sem bírtam kivenni, hol ér véget az egyik, és hol kezdődik a másik. A falnak dőltek, a csaj a srác dereka köré fonta a lábát, a csávó pedig csípőből… Hűha!

Úgy néztem, ezek menten összehoznak egy gyereket.

Tudtam, hogy óriási nagy bajba fognak kerülni. A suliban abszolút tilos volt a nyilvános enyelgés. A tanárok még azt sem nézték jó szemmel, ha a párok kézen fogva mászkáltak.

De… Dinkerton edző, örök vesztes focicsapatunk mélyen tisztelt mestere egyszerűen elsétált a párocska mellett. A szeme se rebbent. Még akkor sem, amikor azok ketten bevették magukat a lányvécébe. Mi az ördög ütött itt mindenkibe?

~ ~ ~

Suli után kicsit dideregtem a vékony garbómban, ahogy a Dupont Circle környékén járkáltam a zsúfolt utcákon. Nem lett volna rossz ötlet, ha hozok magammal kabátot is. A farmerszoknyám meg a harisnyám nem igazán nyújtott védelmet a hideg és nyirkos szél ellen, de eredetileg nem terveztem, hogy a szabadban fogok mászkálni.

Járókelők siettek körülöttem fel-alá. Egyiküknek sem volt látható lelke. Két órája tartott a hevenyészett kísérletem, és kénytelen voltam totális kudarcnak elkönyvelni. Mintha kiszúrtam volna pár ártót, amint egy villanypózna mellett ácsorogtak - ugyanis az ilyen démonok imádtak bajt keverni, az árammal, építkezésekkel vagy tűzzel szórakozni -, de nem lehettem biztos benne. Hiszen nem okoztak semmi látható kárt, és semmivel sem lógtak ki igazán a tömegből. Lehetséges, hogy csak emberek voltak, akik vártak valakire.

A városra leszállt az este, sorra kigyúltak a lámpák, barátságtalan árnyékokat vetve az utak mentén sorakozó új és régi épületek között.

A csípőmhöz szorítottam a táskámat, és a park felé siettem, gondosan a kirakatok közelében maradva. Utáltam beismerni magamnak, de kellemetlen társamul szegődött a paranoia. Mostanáig mindig támaszkodhattam a léleklátó képességemre, hogy kiszúrjam a démonokat, így nem erősítettem meg magamban azt a természetes ösztönt, amivel a többi őrző észlelte őket. Időről időre különös bizsergés futott át a tarkómon, de lövésem se volt, hogy ez démon közelségét jelzi-e, vagy sem. Inkább olyan érzés volt, mint amikor megfigyelik az embert.

Bárki lehetett volna pózoló vagy akár felsőbbrendű démon, aki mellett csak elhaladtam, fogalmam se lehetett róla. Féltem, hogy talán én egyszerűen csak képtelen vagyok úgy érzékelni a démonokat, mint a többi őrző. Egek, az tiszta szívás lenne! Muszáj volt a lehető leghamarabb kiderítenem, hogy valóban így áll-e a dolog, de el se tudtam képzelni, mégis hol találhatok pár démont, akik remélhetőleg nem próbálnának megölni.

Majdnem elbotlottam a saját lábamban, ahogy újabb díjnyertes ötletem támadt.

Roth lakása a Palisades negyedben volt. Az egész épület hemzsegett a démonoktól, de vajon tényleg képes volnék visszamenni oda? Meg tudok birkózni az érzelmekkel, amik Roth egykori otthonához közeledve biztos, hogy rám törnek? Nem voltam meggyőződve erről, ám egy próbát akkor is megért. Arra gondoltam, megkérhetném Zayne-t, hogy holnap, suli után jöjjön el velem. Tudtam, hogy nem repesne az örömtől, de attól még megtenné… A kedvemért.

Persze az is lehetséges, hogy mire másnap felébredek, megint látni fogom a lelkeket.

Istenem, hányszor kívántam, bár normális lennék, legalábbis az őrzőkhöz képest! És most, hogy végre egy kicsivel közelebb kerültem ehhez, halálra aggódtam magam, amiért…

Az alak a semmiből tűnt elő. Árnyként suhant ki a sikátorból, olyan gyorsan mozgott, hogy még sikoltani se volt időm. Az egyik pillanatban még az utcán sétáltam, a másikban a testet öltött árnyék berántott egy sötét, keskeny sikátorba. Egy pillanatra fellángolt bennem az agresszió, majd elemi, dermesztő rettegésnek adta át a helyét, miután az erős marok elengedett. A hajítása erejétől több mint egy métert repültem hátra. A hátizsákom egy kukához csapódott, én pedig fenékre estem a hideg földön.

Döbbenten néztem föl az arcomba hulló, fakó tincseken keresztül, és egy élénkkék szempárt pillantottam meg, ami résnyire szűkült pupillával meredt le rám.

- Démon - sziszegte a férfi, és fölemelte recés kését. - Tűnés vissza a pokolba!

4. FEJEZET

Szentséges szűzanyám!

Egy pillanatra meg se bírtam mozdulni. A támadóm egy őrző volt, emberi alakban - legalábbis még éppen hogy abban -, akit most láttam életemben először. Pontosan tudtam, hova akarja döfni azt a kést. Az őrzők úgy küldték vissza a démonokat a pokolba, hogy szíven szúrták őket.

Persze az is bevált, ha lecsapták a fejüket.

A bénító félelem pillanatát követően életbe léptek az ösztönös reakcióim. Eszembe jutott mindaz, amit az edzések hosszú-hosszú óráin tanultam a védekezésről. Talpra ugrottam, ügyet se vetettem sajgó hátsó felemre. A rémisztően éles kés a levegőt suhintotta, ahogy félreugrottam előle.

- Várj! - kiáltottam, és elhátráltam, mivel a férfi egyre csak suhogtatta a pengét. - Nem vagyok démon.

- Hülyének nézel? - acsargott rám az őrző. Fiatalnak tűnt, és egyáltalán nem volt ismerős nekem az arca, ami azt jelentette, hogy nem a washingtoni klánhoz tartozott. - Bűzlesz a fajtádtól.

Bűzlök? Ellenálltam a kísértésnek, hogy megszaglásszam magam, és próbáltam megkerülni a hátam mögötti kukát. Reméltem, hogy mégiscsak sikerül szót értenem az idegennel.

- Csak részben vagyok démon. A nevem Layla Shaw. Együtt élek a…

A férfi felém vetette magát, én pedig megpördültem. A kés lecsapott, átvágta a felsőm ujját, és a felkarom bőrébe vájt. Felsikoltottam, ahogy szétáradt bennem az égő fájdalom.

Ami ezután történt, olyan gyorsan zajlott le, hogy nem tehettem ellene semmit.

Úrrá lett rajtam az ösztönös késztetés, hogy átváltozzak, és megfeszült rajtam a bőr, Bambi pedig levált a testemről. Az eleven tetoválás kivetette magát a levegőbe, apró fekete pöttyök sokaságaként lebegett köztem és az őrző között.

Mellbe vágott a déjá vu érzése.

A pöttyök lehullottak a sikátor aljára, majd óriási testet képezve egy kígyó alakjává álltak össze, ami fölágaskodott.

Még soha nem láttam Bambit ekkorának.

Magasabbra emelkedett nálam, és ugyanolyan széles volt, mint az őrző. A hatalmas kígyó olyan hangosan sziszegett, akár egy gőzmozdony, és hátrahúzta a fejét, láthatóan lecsapni készült.

Az őrző káromkodott, és oldalra lépett, majd lekuporodott. A teste elkezdett átváltozni, széles mellkasán szétszakadt a póló.

- Hogy lennél csak részben démon? Hiszen famulusod van!

- Igen, de ez nem ilyen egyszerű… - Vér csöpögött a karomról, miközben Bambi felé botladoztam. Zakatolt a szívem, ahogy a kígyó eltátotta a száját, és kivillantotta a fogait, amik akkorák voltak, mint a kezem. A sikátor bejárata felé pillantottam. Bármelyik másodpercben betévedhetett ide valaki, és habár az őrző önmagában talán nem keltett volna akkora feltűnést, egy terepjáró nagyságú kígyó már annál inkább. - Kérlek, hadd magyarázzam meg! Nem vagyok gonosz.

- Nem te vagy az első démon, aki ezt mondja. - Az őrző Bambit kerülgette, miközben a bőre sötétszürkére váltott.

A kígyó lecsapott, és a fiatal férfinak alig sikerült kikerülnie.

- Bambi! Ne! - parancsoltam rá.

A démoni állat ismét hátrahúzta a fejét, erőtől duzzadó teste ívbe hajolt, és megfeszült a következő csapás előtt.

- Nehogy megedd az őrzőt! - kértem, és ziháltam a fájdalomtól. - Most inkább szépen…

A férfi Bambi felé vetette magát, aztán félrependerült az útjából, amikor a kígyó támadásba lendült. Félig emberi, félig gorgó alakban felpattant a levegőbe, és suhintott a késével. Láttam, ahogy lesújtani készül Bambira, így teljes erőből felugrottam, és feléje vetődtem. Sikerült elkapnom a férfi karját, mielőtt a penge célt ért volna. Lerántottam magammal a földre, majd megpördültem, és hátba rúgtam. Az őrző térdre rogyott.

- Könyörgök, hagyd abba! - lihegtem, még mindig próbáltam leállítani ezt a totális, kaotikus katyvaszt. - Hidd el, egy oldalon…

Az őrző megfordult, és megint rám akart rontani.

Esélye sem volt.

A kígyó villámsebesen vetette rá magát, és egyenesen a fejét vette célba.

- Bambi! - ordítottam.

Hiába.

Olyan nyúlbéla voltam, hogy az első éles sikoly hallatán szorosan lehunytam a szememet. Hányingerrel küszködtem, miközben a sikátort betöltötte a csontok recsegésének-ropogásának gyomorforgató zaja. Sarkon fordultam, és a sikátor bejárata felé nézve kinyitottam a szemem. Az utcán emberek mászkáltak fel-alá, és fogalmuk sem volt róla, mi történik a közvetlen közelükben.

Bambi jó hangosan nyelt, én pedig úgy éreztem, menten kitaccsolok. Lenéztem a bal karomra, és a sebre tapasztottam a kezemet, grimaszolva a fájdalomtól. A felsőm sötét volt, így nem látszott meg rajta a vér, de éreztem, ahogy lecsöpög a kezemről. Az ajkamba haraptam, és megint lehunytam a szememet, mert megszédültem, basszus, sose végződik jól, ha én egy sikátorban kötök ki. Bambi megbökte a csípőmet az orrával. Mély levegőt vettem, és szembefordultam vele. Az óriási kígyó kidugta vörös, villás nyelvét, és újból megbökött. A sikátor mélyére sandítottam. A félhomályban is láttam, hogy a patkányokon kívül nem maradt itt más, csak mi ketten.

- Édes istenem - suttogtam, és esetlenül megpaskoltam Bambi fejét. - Te tényleg megettél egy őrzőt.

És az életem egyszeriben még az eddiginél is sokkal, de sokkal bonyolultabbá vált.

~ ~ ~

Sikerült előhalásznom egy régi selyemsálat a táskám legaljáról. Letörölgettem vele a kezemet, azután gombóccá gyűrtem, és a markomban szorongattam, nehogy összecsöpögtessem a kocsi bőrülését, ha nem állna el a vérzés.

Nicolainak nem szóltam a történtekről, mert mégis mit mondhattam volna? Egy őrző meg akart ölni. Súlyosan megsebesített, akár el is vérezhettem volna. Ja, igen, és Bambi megette a fent említett őrzőt vacsorára. Hát, igen, ezt a hírt biztosan remekül fogadta volna a teljes klán.

Így attól kezdve, hogy Nicolai értem jött, inkább egyszerűen arra összpontosítottam, el ne ájuljak. Amint hazaértünk, meg akartam keresni Zayne-t, aztán… Istenem, fogalmam se volt, mi legyen azután.

Egészen spéci tanúvédelmi programra lett volna szükségem: olyanra, ami az őrzők felfalásának szemtanúit óvja.

A fogamat csikorgattam, hogy fel ne nyögjek, valahányszor áthajtottunk egy kátyún. Mire elértünk az udvarházhoz, alig voltam magamnál. Pedig a vágás nem lehetett vészesen mély. Legalábbis reméltem, hogy nem az, de kutya legyek, ha nem fájdalmasan lüktetett az egész bal karom.

Besiettem a házba, ám az előtérben megtorpantam. Az épületnek mintha minden zugából mély férfihangok zengtek volna. Zavarodottan benéztem a nappaliba.

Jasmine állt a helyiségben, épp átölelt egy másik őrzőt, egy magas férfit, akinek sűrű, hullámos, vörösesbarna haja volt. A nő párja a karjában tartotta a lányukat, Izzyt. A kétéves kislány emberi alakban volt, azonban vörös fürtjei közül kikandikált két sötét szarv, rózsaszín pólójának hátát pedig átütötte a szárnyacskája. Az ikertestvére, Drake, az apjuk lábába csimpaszkodott, és megpróbált felmászni rajta.

Dez visszatért.

Ami azt jelentette, hogy Jasmine és Denika hamarosan hazautaznak, hiszen ha végre megjöttek a klánjuk tagjai, akkor többé nem kell nálunk vendégeskedniük a biztonságuk érdekében. Hű, de jó…

Dez vonzó arcát furcsa kifejezés felhőzte el, miközben körülnézett. Amikor meglátott engem, a tartásában kissé enyhült a feszültség, a vonásairól viszont nem tűnt el teljesen a különös aggodalom.

- Szervusz, Layla! - mosolygott rám, miközben átadta Izzyt Jasmine-nek, majd lehajolt, fölkapta Drake-et, és széles mellkasához ölelte. - Örülök, hogy látlak.

Lassan pislogva leraktam a táskámat a kisasztalra az előtérben. Továbbra is a sálat szorongatva elmosolyodtam.

Szia! Hogy… hogy vagy?

- Jól. És te? Egy kicsit mintha…

A férfihangok közelebbről szóltak, és kitárult Abbot könyvtárának ajtaja. Kábán arrafelé fordultam. Egy újabb ismeretlen őrző lépett ki a helyiségből, és földbe gyökerezett a lába, amikor meglátott. Ugyanolyan fiatalnak tűnt, mint az a gorgó a sikátorban, vagy mint maga Dez. Valahol a húszas évei derekán járhatott.

- Mi a… - hüledezett, és hátranyúlt.

Jaj, az ég szerelmére! Már csak az hiányzott, hogy ez is kést rántson itt nekem. Kezdett már nagyon elegem lenni ebből az egészből.

- Maddox! - lépett ki a nappaliból Dez, még mindig a karjában tartva Drake-et, aki az apja hajába markolt kövér ujjacskáival.

Ő itt Layla.

Dez hangjából erősen érződött az ellentmondást nem tűrő figyelmeztetés, Maddox pedig azon nyomban leeresztette a kezét, és kihúzta magát, mintha karót nyelt volna. Aprót biccentett, aztán megkerült engem, de akkora távolságot tartott tőlem, mintha fertőző betegséget terjesztettem volna.

- Nem láttátok Tomast? - kérdezte Maddox, miközben a szeme sarkából továbbra is engem figyelt. - Bement a városba. Visszajött már?

- Nem - válaszolta Dez, és a nyakába ültette Drake-et. A mögötte álló Jasmine homlokráncolva figyelt engem. Tuti megérezte, hogy valaki ápolásra szorul a közelben. Tényleg átkozottul tehetséges gyógyító volt a csaj. Én pedig tényleg átkozottul segítségre szorultam, de akkor is muszáj volt elszabadulnom innen. - Most már biztos hamarosan megjön - tette hozzá a férfi.

Elszorult a szívem, és igencsak aggasztó gyanúm támadt, hogy ki lehet Tomas… Illetve, hogy ki lehetett. Jaj, istenem! A lépcső felé oldalaztam, ám ekkor meghallottam Zayne mély, bársonyos nevetését a földszintről, és megtorpantam.

Ő is a könyvtárban volt az apjával meg Geoff-fal, a műszaki zseninkkel. A klánunk néhány másik tagja is odabent volt velük. Abbot az asztala mögött ült, és egy szivart görgetett az ujjai között, de nem gyújtotta meg. Soha nem gyújtott rá, úgy tűnt, egyszerűen csak babrálni szeret a szivarokkal.

Zayne háttal állt az ajtónak, egy gyönyörű, sötét hajú, fiatal nő mellett. Ez az őrző olyan szépség volt, akinek a láttán még a legjobb napomon is rögtön rosszul érezném magam. Denika nekidőlt a srácnak, és mosolyogva hallgatta, amint a klánunk egyik tagja épp valami sztorit mesél.

Nem tudtam, miről van szó. Én soha nem szerepeltem ezekben a történetekben. És mostanában csak akkor jártam Abbot könyvtárában, ha épp fejmosást akart tartani nekem valamiért.

Úgy éreztem, alig állok a lábamon, ahogy a küszöb előtt toporogtam.

- Zayne? - szóltam be a könyvtárba. A hangom is gyenge volt. A markomban szorongatott sál mintha egyre nedvesebb lett volna.

Zayne felém fordult, és az arcára fagyott a mosoly.

- Layla?

Tudtam, hogy úgy nézhetek ki, mint a két lábon járó nagyhalál. Lopva, idegesen Denikára pillantottam, Abbotra viszont rá se mertem nézni.

Beszélhetnék veled? - kérdeztem Zayne-től. - Négyszemközt?

Persze. Csak egy pillanat! - A fiú visszafordult Denikához, aztán az apjára nézett. Abbot minden valószínűség szerint olyan tekintettel meredt rá, amiből az sütött: Nehogy faképnél merészeld hagyni Denikát, a leendő gyerekeid anyját! - Mindjárt jövök.

A csaj az ajkát harapdálva bólintott.

- Semmi gond. - Aztán végigmért engem. - Minden oké, Layla?

Azt hiszem, sikerült kinyögnöm valami olyat, hogy igen. Nem vártam meg Zayne-t, bizonytalan léptekkel elmentem Jasmine-ék kis csoportja mellett. Tudtam, hogy ha nem ülök le sürgősen, össze fogok esni.

Ép kezemmel a korlátba kapaszkodva, nagy nehezen elindultam fölfelé a lépcsőn. Zayne pillanatokon belül mellettem termett, és lehajtott fejjel, fojtott hangon szólt hozzám:

- Jól vagy?

- Ööö… - Még néhány lépés. Még néhány lépés… - Nem igazán.

Közelebb húzódott hozzám, és döbbenten a levegőbe szimatolt.

- Vérszagot érzek. Te vérzel!

- Eléggé - nyögtem ki. Zayne erre már sarkon is fordult volna, nyilván azért, hogy mindenkit riadóztasson, így sietve folytattam: - Kérlek, még ne szólj senkinek!

- De hát…

- Kérlek!

Zayne magában mormogva szentségeit, de tovább jött velem a lépcsőn.

- Mennyire vészes?

- Izé…

Felértünk az emeletre, így amint már nem láthattak minket a földszintről, Zayne lehajolt, és a karjába kapott engem. Más körülmények között kiakadtam volna ettől, a vérzés és a fájdalom viszont együttes erővel belém fojtotta a tiltakozást.

- Tudni akarom a részleteket - mondta, miközben egyenesen a szobája felé tartott. Bizony, a saját szobájába vitt, nem az enyémbe. Ez egy kicsit elterelte a figyelmemet, miközben a mellkasához szorított, és kinyitotta az ajtót. - Mondj már valamit, Layla! A frászt hozod rám.

Miután berúgta mögöttünk a szoba ajtaját, alig forgó nyelvvel kicsikartam magamból a választ:

- Asszem, megszúrtak.

- Asszed?! - fakadt ki Zayne.

Összerezzentem.

- Oké, oké. Megszúrt valaki egy késsel.

- Jesszusom! - A fiú leültetett az ágya szélére, szemközt a teljes falat beborító könyvespolcával, ami telis-tele volt zsúfolva kötetekkel. - Hol? Hol a szúrás? - De közben már kereste is rajtam a sebet, szemmel és kézzel vizsgálva a testemet. Amikor elért a felkaromhoz, feljajdultam. - Basszus! - Elengedett, az ujjait beborította a vörösség. - Miért nem szóltál Nicolainak?

- Nem olyan vészes, ugye? - Lenéztem, ám a fekete anyag eltakarta a sérülést.

Zayne elvette tőlem az átázott sálat, és ledobta a padlóra.

- Nem tudom. Le kell venned a felsődet.

Ennek hallatán felvontam a szemöldökömet.

A fiú türelmetlen pillantást vetett rám, és az alkarjával hátrasimította a haját.

- És el kell mondanod, hogy történt ez - nógatott.

- Elmentem a Dupont Circle-höz, és… Tényleg muszáj levennem a felsőmet? - kérdeztem, ahogy Zayne a hosszú ujjú póló szegélyéért nyúlt.

A srác felnézett, kék szemében elszántság csillogott, általában aranybarna bőre egy-két árnyalattal sápadtabb lett a szokottnál.

- Igen. Útban van.

- Na, de…

- Épp tegnap láttalak téged egy szál melltartóban, rémlik? - Miután ezt felhozta, már nem igazán érvelhettem a szégyenlősséggel. - Szóval, a Dupontnál voltál?

Bólintottam, és nagyot nyeltem, miközben fölhúzta a felsőmet.

- Megpróbáltam kiszúrni a démonokat az emberek között. Tudod, hogy kiderüljön, rajtuk is látok-e valami változást.

- A jó életbe, Layla, szólhattál volna! Ha tudom, mire készülsz, veled megyek.

Éppen áthúzta a felsőt a fejemen és az ép karomon, így szerencsére nem láthatta, milyen képet vágok.

- Eszem ágában sem volt letámadni egy démont - mentegetőztem.

- Hát, ez nem sokat oszt vagy szoroz, mikor egy démon láthatóan megtámadott téged. - Egy pillantásra sem méltatta csipkés, rózsaszín melltartómat, miközben óvatosan lehúzta a felsőmet a bal karomon.

Elakadt a lélegzetem, amikor a sebhez ért.

- Bocs - mormolta.

- Nem egy démon támadott meg. - A seb csúnyán nézett ki, és még mindig vérzett. Nem akartam bámulni, így inkább Zayne feje búbjára szegeztem a szememet. - Abban sem vagyok biztos, hogy akár csak egyet is láttam.

A fiú nem szólt, miközben finom mozdulatokkal teljesen lehámozta rólam a felsőt. Utána fogott egy plédet, és odaadta nekem, hogy magam köré tekerhessem.

Akkor ki tette ezt veled?

Ép karommal magamhoz szorítottam a plédet, ujjaim átfogták a nyakláncomat.

- Egy őrző.

Zayne felkapta a fejét, és eltátotta a száját.

- Ez egy őrző műve?

- Igen. Nem ismertem a pasast, most láttam őt életemben először - mondtam, és mély levegőt vettem, miközben Zayne óvatosan megvizsgálta a sebet. - Rám rontott, miközben épp oda tartottam, ahová Nicolai értem szokott jönni. Semmit se tettem, amivel kiprovokáltam volna a támadását. Egyszerűen csak felbukkant a semmiből, és hiába próbáltam megértetni vele, hogy nem jelentek fenyegetést, pokolra akart küldeni.

- Francba! Ez vaspenge volt. - A srácból csak úgy áradt a feszültség, miközben elhúzódott tőlem, a kezét belepte a vérem. - Alakot váltottál?

- Épp elkezdtem volna, amikor a fickó nekem esett a késsel, de… Bambi levált rólam, és… Jaj, istenem, Zayne, én próbáltam megállítani őt, de az őrző… Nem hallgatott rám.

A fiú megdermedt, és farkasszemet nézett velem.

- Mi történt az őrzővel?

Lassan csóváltam a fejemet, nem akartam kimondani. Felkavarodott a gyomrom.

- Bambi… megette.

Zayne rám meredt.

- Megette?

- Bekapta, és kész. Egészben lenyelte. - Fojtott nevetés tört ki belőlem, és leszegtem a fejemet. Néhány tincsem előrehullott. - Jaj, istenem, ez olyan borzasztó! Azt hiszem, ő lehetett az a bizonyos Tomas a New York-i klánból. Tudod, akiről az előbb szó volt odalent. Most komolyan, mégis hány ismeretlen őrző kószálhat Washingtonban? Márpedig ez azt jelenti, hogy Dez ismerte őt, sőt valószínűleg haverok voltak. És én bírom Dezt. Mindig is rendes volt hozzám. Erre most a démoni kígyótetkóm megette a barátját, és én…

- Ácsi, Laylababa, lassíts! Nyugodj meg, oké? Lehet, hogy tényleg ő volt az, de ezzel most már nincs mit tenni. Rád támadott, Bambi pedig megvédett téged. Ennyit erről.

- Oké - leheltem, de tudtam, hogy a többi őrző tuti nem így fogja látni.

- Maradj itt!

Miért, mégis hova mehettem volna vérezve és félmeztelenül?

Zayne besietett a fürdőszobájába, és két benedvesített törülközővel jött vissza. Csöndben felitatta a vért, és erről eszembe jutott az, ahogy… ahogy Roth segített megtisztálkodnom a lakásában. Jaj, ettől ugyanúgy sajgott a szívem, mint a karom, és ez az egész helyzet még ezerszer rosszabb lett.

- Nagyon fáj? - kérdezte Zayne.

- Nem olyan vészes. - A pólója alatt mozgó izmok sokaságát figyeltem.

- És most hol van Bambi? - kérdezte, és a mellkasomat meg a hasamat takaró plédre sandított.

- Megint rajtam.

A srác felvonta a szemöldökét.

- Talán láthatatlanná vált?

Elmosolyodtam.

- Momentán a lábam köré van tekeredve. Azt hiszem, bujkál.

- Talán csak elcsapta a hasát.

Kissé hisztérikus nevetés szakadt ki belőlem, Zayne ajka pedig kis vigyorra húzódott. Mindebben persze nem volt semmi vicces, de tudtam, hogy ha nem nevetek, akkor valószínűleg sikoltozni kezdenék.

- Próbáltam megfékezni őt, Zayne. És az őrzővel is próbáltam megértetni, ki vagyok. Esküszöm, hogy megpróbáltam. De egyszerűen nem állt le. Azt mondta, úgy bűzlöm, mint egy démon. Tényleg érezni rajtam a démonbűzt?

Zayne kinyitotta a száját, mint aki válaszolni készül, de aztán szó nélkül visszacsukta. Ledobta a véres törülközőt a padlóra, a felsőm mellé.

- Nem indul gyógyulásnak a seb - mondta végül. - És ha vaspenge okozta, akkor magától nem is fog. A vas baromira…

- Ártalmas a démonokra. Remek. Ez aztán csúcs. - Felbámultam a fiúra, még mindig magamhoz szorítottam a plédet. - Úgy bűzlök, mint egy démon?

- Jobb lesz, ha szólok Jasmine-nek, és…

- Ne! Ő azonnal szólna Abbotnak. Mondom, hogy ez az őrző valószínűleg a New York-i klánhoz tartozott. Abbot tuti engem fog hibáztatni a haláláért.

- Nem, dehogy.

Nyugtalanul rándult görcsbe a gyomrom.

- Azért fordultam hozzád, mert egyedül benned bízom. Nem szólhatsz apádnak. Kérlek, értsd meg!

Zayne egyre feszültebb lett.

- Akkor legalább hadd hívjam ide Denikát! Jaj, ne nézz úgy rám, mintha macskapisit akarnék itatni veled!

- Fúj! - nyögtem.

- Senkinek sem fog szólni, és ugyanúgy ért a gyógyításhoz, mint Jasmine. - Közelebb húzódott hozzám, a lábam két oldalán az ágyra támaszkodott. - Bízhatunk benne.

Fogadni mertem volna, hogy most meg olyan képet vágok, mint akinek hörcsögpisit kell innia.

Zayne még közelebb hajolt, és homlokát az enyémnek támasztotta. Próbáltam elhúzódni, ám a fiú követte a mozdulatomat. Így túlságosan közel volt hozzám. Lehunytam a szememet, és összeszorítottam a számat, mert feltört bennem az… éhség, felülemelkedve a fájdalmon meg a dermesztő pánikon.

- Nem hagyom, hogy bármi bajod essen - mondta Zayne, és a térdemre tette a kezét. - Ellátjuk a karodat, aztán kitaláljuk, mitévők legyünk. De ha megbízol bennem…

El akartam fordítani a fejem, de a fiú az arcomra simította az ujjait, és a szemembe nézett.

- Zayne…

- Ha megbízol bennem, akkor el kell hinned, hogy Denikában is megbízhatsz - folytatta. - Én nem tudom… nem tudom összevarrni a sebedet. Egyedül semmiképpen sem bírlak ellátni. Érted? Segítségre van szükségem, de vigyázok rád.

Visszafojtott lélegzettel bólintottam. Nem tudtam, hogy csak azért egyezem bele a dologba, mert azt akarom, hagyjon itt, mielőtt még rávetem magam, vagy netán tényleg hajlandó vagyok megbízni Denikában. Az összes gorgó közül pont Denikában! Azt se tudtam, mit gondoljak.

Zayne fölemelte a fejét, és puszit nyomott a homlokomra, amitől a szívverésem kihagyott egy ütemet.

- Mindjárt jövök - ígérte.

Kábé két perc múlva vissza is tért, Denika kíséretében. Nekem ez alatt a pár perc alatt sikerült meggyőznöm magam arról, hogy Zayne nyilván összefutott az apjával, és kénytelen volt beköpni engem. A rettegés olyan émelyítően ülte meg a gyomromat, akár a romlott étel.

Zayne belépett a szobába, és nesztelenül becsukta az ajtót Denika mögött. A lánynál volt egy kis táska, ami gyanúsan úgy nézett ki, mint egy varrókészlet. Jaj, istenem, ezek tényleg össze akarják varrni a bőrömet! Zaklatottan meredtem Zayne-re, aki leült mellém.

- Mindent elmondtam Denikának - szólt, de ettől még ugyanannyira kiakadva bámultam.

- Szigorúan köztünk marad az egész - ígérte a lány, ahogy letette mellém a táskát, és azonnal kotorászni kezdett benne. - És a magam részéről csak annyit mondhatok, hogy örülök, amiért te egy darabban hazajöttél, Bambi pedig jóllakott.

Tátott szájjal bambultam rá.

A csaj kecses mozdulattal vállat vont.

- Nem szeretem se az előítéletes embereket, se az előítéletes őrzőket - közölte -, és ha tényleg Tomas támadott meg, ő aztán totál előítéletes volt.

- Te… te ismerted?

Denika bólintott, majd szemügyre vette a karomat, és ciccegett.

- Biztos, hogy vaspenge volt - mondta Zayne-nek. - Látod, hogy a seb széle szinte égett?

Megégett a bőröm?

- Hiába váltott volna alakot Layla, ez akkor sem gyógyulna be magától. De ha összevarrjuk, szépen rendbe fog jönni - folytatta a lány, és a szemem sarkából úgy láttam, hogy valami cérnaszerűséget húz elő. - Ha Layla teljesen démon lenne…

- De nem az - vágott közbe Zayne, és majdnem elnevettem magam a fölösleges emlékeztető hallatán.

- Tudom - válaszolta Denika halkan, aztán rám nézett. - Megértem, miért nem akarod, hogy Abbot megtudja. Biztos szörnyen megijedtél.

Nem állhattam a csaj tekintetét, és nem igazán tudtam, hogy jelen pillanatban mit kezdjek az együttérzésével. Tudtam, hogy épp tűbe fűzi a cérnát, és már majdnem elborult az agyam, ám ekkor a lány fölemelt egy tégelyt.

- Ez kámfor és zsibbasztófű keveréke. Segíteni fog kicsit elérzésteleníteni azt a részt ott, oké?

A fogamat csikorgattam, és bólintottam.

Denika bekente a karomat a mentaillatú krémmel. Összerezzentem, mert egy kicsit csípett, de a hűvös, zsibbasztó keverék másodperceken belül beitta magát a bőrömbe és az izmaimba. A csaj visszatette a tégelyt a táskába, majd fogta az iszonyatos, kegyetlen kínzóeszközét - azaz a befűzött tűt -, és rám nézett. Tökéletes, magasan ülő járomcsont, kis, fitos orr és telt ajkak. Csodaszép arcából teljesen kifutott a vér.

Ez nem volt valami megnyugtató.

- Ez a krémmel együtt is fájni fog - mondta halkan Zayne-nek. - Azt hiszem, jobb lenne, ha… Izé, ha lefognád őt.

Nagyot nyeltem.

Zayne átkarolta a derekamat, és gyengéden lefektetett az oldalamra, aztán hozzám simult, és a lábát az enyémre fektette. Elkerekedett a szemem, és egy pillanatra teljesen ledöbbentem attól, milyen közel van hozzám. Roth meg én azután hevertünk így összebújva, hogy…

Egyik kezét a tarkómra tette, és a mellkasához húzta az arcomat, a másikkal pedig megfogta sérült kezemet, összekulcsolva az ujjainkat.

- Érzem, mennyire zakatol a szíved - mondta, hangja tompán szólt a hajamtól. - Próbálj meg mélyeket lélegezni!

Én inkább úgy éreztem, hogy a szívem menten kiugrik a helyéből, egyrészt Zayne szokatlan közelsége miatt, másrészt a félelemtől, amint Denika hűvös ujjai a bőrömhöz értek.

- Gyors leszek - ígérte a lány. - Csak pár másodpercet kell kibírnod, ígérem.

Lehunytam a szemem, és vettem pár jó mély levegőt.

- Oké. Menni fog. Kibírom.

- Még szép. - Zayne a fejem búbjára fektette az arcát. - Nagyon erős vagy, Layla. Bármit kibírsz.

Majdnem hittem is neki.

Amikor a tű átdöfte a bőrömet, az egész testem görcsbe rándult. Az aprócska lyukból tűz áradt szét bennem, lángra gyújtotta minden porcikámat, mintha máglyára dobtak volna.

- Semmi baj - mormolta Zayne, és a tincseim közé fúrta az ujjait. - Mindjárt vége, csak egy… - A mellkasához nyomta az arcomat, hogy elfojtsa a sikoltást, ami kitört belőlem.

- Sajnálom - suttogta Denika, akinek kicsit remegett a keze. - Nem adhatok neked az erősebb szerekből, mert Jasmine észrevenné, hogy hiányzik a készletből.

A lángok a karomat nyaldosták, így megpróbáltam elhúzódni Denikától, ám a fiú szorosan fogott, egyenesen és mozdulatlanul tartotta sérült karomat. Káromkodások szédítő áradata hagyta el a számat, és Zayne érdes hangon kuncogott.

- Nem is sejtettem, hogy ilyen mocskos a szád - cukkolt.

- Nem érdekel. Már semmi se érdekel. Azt akarom, hogy hagyja abba. Most rögtön - próbáltam elhúzódni, de a fiú vasmarokkal fogott. - Hagyjatok békén! Könyörgök!

- Még nem lehet, kicsim. Mindjárt vége. Már majdnem félig kész. - Zayne teste megfeszült, és Bambi elkezdett a csípőm felé csúszni. Már csak az hiányzott, hogy megint leváljon rólam, és megegye Denikát. De aztán a kígyó megállt. Talán Zayne-nek igaza volt, és Bambi tényleg elcsapta a gyomrát az őrzővel. - És utána megint tökéletes leszel - tette hozzá a fiú.

- Nem vagyok tökéletes. - Az egész testem úgy lüktetett, mintha egyetlen óriási, nyílt sebbé váltam volna. Egek, tényleg egy gyáva nyúl vagyok. Egyáltalán nem viselem el a fájdalmat. Bár igaz, hogy éppen összevarrta valaki a bőrömet, minimális zsibbasztás mellett. - Bűzlök a démonszagtól.

- Egyáltalán nincs démonszagod. - Zayne mintha visszatartotta volna a lélegzetét, miközben ismét a mellkasába sikoltottam. - Olyan az illatod, mint… mint a frézia.

- Frézia? Dehogyis! Nekem vér- és… és démonszagom van - suttogtam rekedten, teljes erőmmel szorítva a fiú kezét, mialatt Denika elkészült egy újabb öltéssel. - Bocs - ziháltam.

- Semmi baj. - Zayne-nek sikerült még közelebb húzódnia hozzám, a teste teljesen az enyémhez simult. - És nincs is vérszagod.

Felnyögtem, ahogy Denika meghúzta a cérnát.

- Irtó bénán hazudsz.

- Kész - szólt a lány, és reszketegen fellélegzett. - Nagyon-nagyon sajnálom.

- Mi-minden oké. - Zayne mellkasához nyomtam az arcomat, és beszívtam jellegzetes mentaillatát. Olyan erővel szorítottam a kezét és a pólóját, hogy az összes ujjam sajgott tőle. - Kö-köszönöm.

A csaj mély levegőt vett, miközben gyorsan bekötözte a sebet.

- Néhány percig pihenned kéne, hogy a tested lenyugodhasson. És jót tenne, ha ma éjjel kőálomba merülnél, hogy hamarabb felépülj a vérveszteségből.

A kőálom azt jelentette, hogy a gorgók felöltötték szoborszerű alakjukat, és abban aludtak, így egészen elemi szinten tudtak megpihenni. Csakhogy én ezt még soha nem próbáltam. Ma ugyan valószínűleg alakot váltottam volna, ha Bambi nem kel a védelmemre, ám a tornateremben történtek óta nem változtam át, azt pedig végképp el sem bírtam képzelni, hogy tudnék valaha másik formát öltve aludni.

Nem is tudtam, meddig feküdtünk így, miközben Denika az ágy szélén ücsörgött. Zayne a hátamat simogatta, amíg végre elmúlt a remegésem, és a hasam háborgása is lecsillapodott valamennyire.

- Jobban vagy? - kérdezte a fiú, és leemelte a lábát az enyémről. Miután bólintottam, kicsit elhúzódott tőlem, és könnyes arcomra simította a kezét. - Megpróbálsz felülni?

Nem voltam biztos abban, hogy meg tudok szólalni, így inkább újból csak bólintottam. Zayne segített megigazítani rajtam a plédet, aztán felültetett. Kissé szédelegtem, és sötét pöttyök homályosították el a látásomat.

- Hozhatok pár szem szimpla fájdalomcsillapítót - mondta Denika, és kissé furán csengett a hangja, miközben finom kacsóját bámulta, letörölgetve róla a véremet. - Jasmine-nek az nem fog feltűnni. - Ránk pillantott, tekintete a vállamra szegeződött, amit Zayne átkarolt. - És keríthetek neked valami felsőt.

- Az… az ágyamon kell lennie egy cipzáras pulcsinak.

Denika elment, és hamarosan visszatért a pulóverrel.

Mindketten elfordultak, miközben felvettem, óvatosan dugva bele bekötözött karomat. Miután becipzáraztam, ismét rám néztek.

- Köszönöm - hálálkodtam újból.

- Hogy érzed magad? - ült mellém Denika.

- Asszem, nem fogok hányni. - Megkönnyebbült tekintete láttán hiába próbáltam elfojtani halovány vigyoromat, Zayne észrevette, és felcsillant a szeme. - Ez eléggé… szívás volt.

- Remekül viselted. - A lány Zayne-re sandított, aki megállt előttem, karba tett kézzel, komoly képpel. - És most mi legyen?

Úgy éreztem, mintha pép lenne az agyam helyén. Gondoltam, cukorra lenne szükségem. Méghozzá jó sok cukorra. Az mindig segített a démoni éhségem ellen is. És aludni akartam egy órácskát. Vagy talán kettőt. Csak úgy simán, a normál alakomban. Azután hajlandó lettem volna megpróbálkozni a kőalvással.

Zayne nagyot sóhajtott.

- Nem tudom. Nem hiszem, hogy ezt pont most kéne megbeszélnünk.

- Tudnia kell róla. Ez magától értetődik.

Erre fölkaptam a fejemet, és a tekintetem gyanakodva cikázott ide-oda kettőjük között.

- Miről kéne tudnom?

Zayne úgy festett, mint aki legszívesebben tiltakozna, ám ehelyett odalépett az ágyhoz, és leült mellém.

- Az elmúlt pár napban éreztem rajtad valamit.

- Aha. - A karom még mindig mintha lángokban állt volna, ám a rettegés felülírta a fájdalmat. - Tényleg démonszagom van?

- Nincs semmiféle szagod, ugyanolyan az illatod, mint mindig. Az a… rohadék nagyon durván fogalmazta meg, de az igaz, hogy…

Zayne nagyot fújt, és megdörgölte az állát. - Valamiért most erősebben észlelem a démoni oldaladat, mint eddig.

Már így is kavargó gyomrom erre tótágast állt.

- Semmiben sem különbözik attól, ahogy más démonokat szoktunk észlelni - magyarázta Denika, és összekulcsolta a kezét. - De mintha egy bizonyos fajta démont érzékelnénk… Egy felsőbbrendűt.

Elakadt a lélegzetem. A felsőbbrendű démonok voltak a legerősebbek és legveszélyesebbek. Zayne felé fordultam, és szánalmasan nyöszörögtem:

- Akkor már inkább legyek olyan büdös, mint egy szimpla démon!

A fiú nem válaszolt, ám elkínzott, komor kifejezés ült ki az arcára.

Eltelt pár pillanat. Aztán egy perc. Azt hiszem, nem is igazán fogtam fel a hallottakat. Az, hogy felsőbbrendű démonnak érzékeltek engem, csak a bűzlő hab volt a romlott tortán.

- Miért nem mondtad el hamarabb? - vontam kérdőre a fiút.

- Hogy mondhattam volna? Rögtön a legrosszabbtól tartottál volna, és nem akartalak ezzel gyötörni. És amúgy sem számít, hiszen félig őrző vagy. Ez azt jelenti, hogy eredendően…

Ekkor halk zúgás áradt szét a házban, és acéllemezek csapódtak le az ablakok elé, mire Denika meg én összerezzentünk. Hasonló csattanások hallatszottak szerte az épületből, Zayne pedig talpra ugrott. Most először láttam így elzáródni az ablakokat, de pontosan tudtam, mit jelent ez.

A fiú az ajtó felé perdült, és Denika elsápadt.

- Démonok - mondta Zayne, és ökölbe szorította a kezét. - Démonok vannak a birtokon. Maradjatok itt, mindketten!

Azzal kirohant a szobából.

Denika meg én egymásra pillantottunk, majd egyetlen szó nélkül, egyetértésben felálltunk az ágyról, és követtük Zayne-t a földszintre.

Amit az imént mondtak nekem, az várhatott. Ha az otthonunkat acéllemezekkel zárták el, akkor nyilván megtámadtak minket.

A klán két tagja állt őrt a nappali előtt. Tudtam, hogy biztosan ott barikádozták el Jasmine-t a csöppségekkel. A bejárati ajtó viszont nyitva volt, ami meglepett. Az ajtót is acéllal erősítették meg, mégis tárva-nyitva állt, mintha nem lett volna mitől tartanunk. Beáradt az esti levegő, és sajátos illatot hozott magával.

Nekilódult a pulzusom, és kiszáradt a szám.

Maddox állt az ajtóban, és összehúzott szemmel fordult felénk.

- Denika, neked idebent kell maradnod.

Mi folyik itt? - faggatta a lány, miközben a pupillája elkeskenyedett. - Démonok vannak odakint. Érzem őket.

- Tudunk a démonokról. Abbot kiment hozzájuk - válaszolta Maddox. - Ahogy a többi férfi is. Rád ez nem tartozik.

Denika bosszúsan meredt rá.

Én egyáltalán nem észleltem a démonok jelenlétét - na, ennyit erről. Viszont ez az illat… Jaj, istenem, ez az illat! Felállt a hátamon a szőr, és vakon botladozva indultam el az ajtó felé.

- Layla! - sietett utánam Denika. - Nem kéne kimenned oda.

Maddox engem nem próbált megállítani, ahogy megkerültem.

Az illat egyre erősebb lett, ahogy kiléptem a hűvös estébe. Egész testemen libabőrös lettem. Az édes pézsmaszag eltöltötte az orromat. Túlhajszolt szívem még jobban bepörgött, és túl sok - túl sok - érzelem öntött el egy szempillantás alatt.

Megláttam Zayne-t: a felhajtón állt, az apja, Geoff, Dez meg a többiek mellett. Ám engem azok az alakok vonzottak közelebb, akik előttük magasodtak, az erdőbe vezető füves résznél. Lábam remegésével mit sem törődve gyorsítottam, és leszaladtam a lépcsőn.

Zayne félig felém fordult, és feltartotta a kezét, mintha megállítani vagy elkapni akart volna. Rideg, riasztó képet vágott.

- Layla…

Nem álltam meg. A világon semmi sem állíthatott volna meg. Egy csapásra megfeledkeztem a kimerültségről és a fájdalomról. Zayne néhány centivel arrébb húzódott, és teljesen szembefordult velem.

És ekkor megláttam őt.

Könny szökött a szemembe. A szívem egy pillanatra megállt, aztán kalapálni kezdett. Az elmúlt két hét összes szenvedése elillant abban a másodpercben, hogy tekintetem összefonódott ezzel az aranyszínű szempárral.

- Roth - suttogtam.

5. FEJEZET

A fiú olyan magas És olyan délceg volt, amilyen csak a leggyönyörűbb herceg lehet.

És pont ugyanúgy nézett ki, mint amikor legelőször megpillantottam.

Koromfekete hajtincsek hullottak lazán a homlokába, és az ugyanolyan sötét, íves szemöldökéhez értek. Magasan ülő arccsontja széles volt, szemének külső sarka enyhén fölfelé görbült. A szempár színében káprázatosan elegyedett az arany és a borostyán, ettől a fiú arca szinte nem is tűnt emberinek. Ajka kissé szétnyílt, az alsó teltebb volt, mint a felső. Fekete póló feszült a mellkasán, amiről tudtam, hogy ugyanolyan hihetetlenül izmos, mint a hasa - a kockahas nem is volt méltó kifejezés rá. Farmerje mélyen ült a csípőjén, és szegecses öv tartotta meg.

Egyedül Bambi hiányzott róla, aki jelenleg az én bőrömön tekergőzött fel-alá, megvadulva az izgalomtól. Roth élt, és itt volt.

A fiúnak kissé elkerekedett a szeme. Talán csak a képzeletem játszott velem, de esküdni mertem volna, hogy megpillantottam a nyelvében csillogó fémet, amikor megnyalta a száját. Az arcizmai megfeszültek, és megfejthetetlen kifejezés suhant át lehengerlően vonzó képén. Azonnal megfeledkeztem mindenki másról. A szívemet majd szétvetette a boldogság. Súlytalannak éreztem magam, mintha menten fölszállnék a csillagok közé.

Valaki mondott valamit, de én semmi mást nem hallottam, csak a szívem zakatolását és a vér lüktetését a fülemben.

Roth tett felém egy lépést, majd a tekintete élesen tőlem jobbra villant. Megtorpant, a szeme sötét borostyánszínt öltött. Ekkor valaki megmarkolta a felkaromat, pont a kötés alatt.

Földbe gyökerezett a lábam, és majdnem felkiáltottam. Zayne és Roth egyszerre indultak felém, ahogy a karomat fogó Abbot odahajolt hozzám.

- Légy eszednél, lányom! Bármit is tett ez értünk, ne feledd, hogy attól még démon.

- Ami azt illeti, herceg vagyok - helyesbített Roth azon a mély, bársonyos, kellemesen borzongató hangján… Amiről azt hittem, hogy talán már sosem hallhatom többet. - Jobb, ha te meg erről nem feledkezel meg.

Abbot egész testében megfeszült, és hiába próbáltam elhúzni tőle a karomat, csak még egy kicsit szorosabban fogott.

- És azt is ajánlom, hogy ereszd el a lányt - folytatta Roth, felszegve az állát. - Hogy végre meglengethessük egymás felé a barátság fehér zászlóját, lehetőleg vérontás nélkül.

- Nem mintha a vérontás olyan rossz dolog lenne. - A Roth mellett álló démon, akiben felismertem a pokol egyik báróját, szélesen elvigyorodott, kivillantva szabályos, fehér fogsorát. Cayman afféle démoni középvezető szerepét töltötte be. Fogalmam sem volt, ki lehet a harmadik alak, aki kettőjük mögött maradt.

- Te pedig jobb, ha nem felejted el, hogy az én birtokomon állsz.

Abbot eleresztette a karomat, én pedig máris odarohantam volna Rothhoz, ám olyan pillantást vetett rám, amiből sütött, hogy maradjak ott, ahol vagyok.

Értetlenkedve mély levegőt vettem, és próbáltam lecsillapítani zakatoló szívverésemet. Szerettem volna ügyet sem vetni Roth intő pillantására, és a karjába vetni magam. Meg akartam érinteni, csak hogy meggyőződjek róla, tényleg valóságos, tényleg jól van. De nem feledhettem, hol vagyok. A fél klánom idekint ácsorgott, és habár Roth feláldozta magát - hát, legalábbis látszólag - a jó ügy érdekében, senki sem díjazta volna, ha rámászom, mint egy megrészegült kismajom.

De miközben egyre csak bámultam őt, és végre kezdtem felfogni, hogy Roth tényleg itt van, tényleg él, azt nem bírtam megérteni, miért most látom viszont először. Azt pedig pláne nem, mégis hogyan szabadulhatott ki a pokol legtüzesebb bugyraiból. Hiszen onnan elméletben lehetetlen volt megszökni.

Arról már nem is beszélve, hogy vajon miért jött ide.

Abbot mintha még jobban kihúzta volna magát.

- És a mi fajtáink között soha nem lehet szó „a barátság fehér zászlójának” lengetéséről.

Roth a mellkasához kapott.

- Jaj, ne, pedig már úgy beleéltem magam, hogy milyen jókat bulizunk majd együtt.

Abbot homlokán kidagadt egy ér. Felém fordult.

- Be kell menned a házba, Layla.

Majd ha fagy - gondoltam, de mielőtt ezt válaszolhattam volna, Roth oldalra biccentette a fejét, és közölte Abottal:

- Nem, nagyon is itt kell maradnia. Jó okkal jöttem ide, habár egy kissé eltértünk a tárgytól.

Hogyhogy eltértek a tárgytól? Mióta állt már itt Roth? Félresöpörtem a hajamat az arcomból, és úgy éreztem, mintha az agyam le lenne lassulva. Zayne-re pillantottam, de ő úgy meredt Rothra, mint akit legszívesebben egyenesen visszarúgna a pokolba. Elhúztam a számat. Megértettem, hogy ezek ketten sosem lesznek öribarik, de Zayne talán elfelejtette, mit tett érte Roth?

Maddox is kijött a házból, és megállt a néma Dez mellett, méghozzá a valódi alakjában. Nyilván azonnal átváltozott, amint elindult kifelé. Bőre szürke lett, akár a gránit, lenyűgöző szárnya két és fél méter szélesre nyúlt. Orra lapos lett, sárga szeme ádázul ragyogott, és kivicsorította az agyarait.

- Semmi okunk hagyni, hogy betegyék ide a lábukat. - Abbothoz fordult, karmos keze ökölbe szorult. - Tomas eltűnt, és lefogadom, hogy közük van ehhez.

Ajjaj…

Bambi a hasam köré tekeredett, aztán kinyújtózott, mint aki élvezettel gondol vissza kora esti vacsorájára.

- Fogalmam sincs, ki az a Tomas - felelte Roth, és ajka, ami örökre beleégett az emlékezetembe, gúnyos vigyorra húzódott. - Bár az is igaz, hogy ti, őrzők mind tök ugyanúgy néztek ki.

Maddox rámordult:

- Azt hiszed, jópofa vagy?

- Mi az, hogy! - Roth vigyora most már fülig ért, a tekintete azonban hűvös maradt. - És persze jóképű is.

Dez és a többi őrző feszülten figyelte őt. Sejtettem, hogy úgy gondolják, Rothnak be kéne ijednie tőlük, hiszen jókora létszámfölényben voltak, ám ez a fiú… Hát, minél vészesebb volt a helyzet, neki annál nagyobb lett a szája.

Cayman rám kacsintott, miközben magabiztosan előrelépett. Felvontam a szemöldökömet. Egyre hihetetlenebbnek tűnt ez az egész.

Lehet, hogy túl sok vért veszítettem, elájultam, és mindez csak valami bizarr álom.

- A tárgyra térhetnénk végre? - kérdezte Cayman sürgetően. - Tényleg nincs vesztegetni való időnk.

Abbot nagyot fújt, és még mindig rém bosszúsnak látszott, de bólintott.

- Óriási problémánk van - jelentette ki Roth, farkasszemet nézve a klán vezetőjével. Lassan lelohadt a vigyora, nekem pedig a hideg futkosott a hátamon. - Született egy lilin.

Erre az összes őrző úgy bámult rá, mintha a gatyáját ledobva állt volna neki táncot lejteni előttük. Nekem is leesett az állam, és nem akartam hinni a fülemnek. Biztosra vettem, hogy rosszul hallottuk, amit Roth mondott. Egyszerűen nem volt lehetséges, hogy megszülessen egy lilin: egy olyanfajta démon, amelyik képes egyetlen érintéssel megfosztani valakit a lelkétől. A lilinek annyira iszonyatosak voltak, hogy az érintésük nem pusztán megölte az adott embert vagy őrzőt, hanem bosszúszomjas lidérccé változtatta a szerencsétlent: olyan szellemmé, aminek nincs más célja, csakis pusztítást okozni. Az őrzőket eredetileg épp azért teremtették, hogy eltöröljék a föld színéről a lilineket, még réges-régen, Éváék meg az átkozott almájuk idején.

- Az lehetetlen - acsargott Zayne. - Miféle hülyeséget próbáltok itt beadni nekünk?

Roth ekkor rászegezte a pillantását, arckifejezése rideg és megfejthetetlen volt.

- Nem próbálok beadni nektek semmit, és hidd el, ha kamuzni akarnék, akkor ennél sokkal, de sokkal érdekesebb hazugságokat találnék ki.

- Amit állítasz, az egyszerűen nem lehet igaz - erősködött Abbot, és összefonta izmos karját széles mellkasa előtt. - Tudjuk, mi mindennek kell történnie ahhoz, hogy valaki feltámaszthassa a lilineket, és azok a dolgok nem valósultak meg. Arról nem is beszélve, hogy sikerült megfékezni Paimont, mielőtt elvégezhette volna a rituálét.

- Egy démon be akar csapni minket? - horkantott gúnyosan Dez, miközben hűvös szellő borzolta a tincseit. - Micsoda meglepetés!

Roth szemében harag villant, de az a fajta, ami egész városokat képes romba dönteni. Kinyitotta a száját, ám ekkor feléje léptem.

- Hogy volna ez lehetséges? Hiszen tudod… Tudjuk, hogy nem az.

Roth továbbra is Zayne-re szegezte a tekintetét.

- De, igenis az.

Egy őrző felhorkant, és azt motyogta:

- Na, erre a sztorira nagyon kíváncsi vagyok.

Roth ajka féloldalas vigyorra húzódott.

- Ahogy azt tudnotok kéne, amennyiben figyelmesen elolvastátok a „ha beüt a szar” útmutatótokat, Lilithet négy lánc tartja fogva a pokolban.

Bólintottam. Tudtam, hogy Lilithet, vagyis az anyámat, akit soha nem ismertem, láncra verték a pokolban, de nem értettem, ennek mi köze van bármihez is.

- Két lánc megtört, amikor Paimon megpróbálta végrehajtani a rituálét, így már csak a másik kettő maradt - folytatta Roth. - A harmadik…

- Várjunk! - emelte fel a kezét Abbot. - Mégis, hogy törhetett volna meg az a két lánc? Hiszen megfékeztük Paimont, Layla pedig megőrizte az ártatlanságát, ami ugyebár az egész rituálé kulcsa. Vagyis mindez nem lehet igaz.

Jaj, édes istenem…

Már megint ez az ártatlanságos ügy! Magamba fojtottam a nyögést, miközben megmarkoltam a nyakláncomat. A lilineket feltámasztó rituálé sikeres elvégzéséhez több tényezőnek is meg kellett valósulnia. Ki kellett folynia Lilith vérének, azt rejtette a gyűrű, amit még mindig a nyakamban hordtam. Az én vérem is kellett hozzá, amiből szintén kifolyt valamennyi a rituáléhoz. Az utolsó két dolog viszont jóval nagyobb horderejű volt.

El kellett vennem egy lelket, és el kellett veszítenem az ártatlanságomat, mármint, a szüzességi értelemben. Egyedül Zayne és Roth tudtak róla, hogy már elvettem egy lelket. Abbot soha nem szerezhetett tudomást erről, mert tuti végzett volna velem. De ami a másik dolgot illeti: még mindig szűz voltam, szóval, nem stimmelt, hogy…

- Paimon hozzájutott a vérhez, mind Lilithéhez, mind Layláéhoz - mondta Roth, követve a gondolatmenetemet. Nem nézett rám, miközben beszélt, ám a szavai olyan élesek voltak, hogy görcsbe rándult a gyomrom. - Megvágta őt. A saját szememmel láttam.

Nem bírtam felfogni, hogy vehette észre azt az apró karcolást a csata hevében.

- Igen. Paimon megvágott egy kicsit, és kicsordult a vérem, de…

- Megrohant a pokoli éjszaka emléke. Miután Rothot és Paimont pokolra küldte az ördögcsapda, a padló megperzselődött a hűlt helyükön; ahol pedig én hevertem megkötözve, mielőtt átváltoztam, ott lyuk tátongott.

Abbot szemöldöke ráncba szaladt. Válaszra nyitotta a száját, de aztán inkább rám szegezte szúrós tekintetét. Olyan vádlón nézett, hogy hátrahőköltem tőle. Talán mégis tudott Petrről? Tudta, hogy önvédelemből elszívtam a lelkét? Máris a vesztemet éreztem. Zayne közelebb húzódott hozzám, és elakadt a lélegzetem.

- Az ártatlanságod… - szólt Abbot halk, megtévesztően nyugodt hangon. - Azt állítottad, hogy még mindig ártatlan vagy, Layla.

Hogyhogy azt állítottam?

- Nem hazudtam neked.

- Akkor mégis hogyan törtek meg a láncok? - faggatott.

- Na, bezzeg most már hisz nekünk - szólt Cayman, és a fejét csóválta. - Milyen könnyen megrendült a Laylába vetett hite!

Habár igencsak bántott ez a helytálló megfigyelés, egy szóval sem reagáltam a pokolbéli bárónak, miközben tekintetem végigsiklott a démonokon és őrzőkön. Nicolai elfordította a fejét, amikor találkozott a pillantásunk, Dez és Maddox pedig döbbenten bámultak rám. Zayne-re rá sem bírtam nézni; ki tudja, milyen elhamarkodott következtetést vont le.

A jelen helyzetben egyedül annyi jót tudtam megállapítani, hogy láthatóan senki sem feltételezte rólam egy lélek elvételét. Ehelyett mind azt hitték, hogy odaadtam magam valakinek. Elhúztam a számat. Szerettem volna tagadni a feltételezésüket, de azzal elárultam volna, hogy mit tettem valójában. Így kénytelen voltam fékezni a nyelvem.

Zayne nagyot fújt.

- Layla azt mondta nekünk, hogy ő még… Na, tudjátok, mit mondott. Semmi okunk sincs kételkedni a szavában, viszont minden okunk megvan arra, hogy ne bízzunk meg a démonokban.

A megkönnyebbülés, ami ennek hallatán elöntött, rövid életű volt, mivel Roth kecsesen felvont szemöldökkel azt válaszolta;

- Figyelembe véve, hogy kimentettelek abból a csapdából, és magamra vállaltam helyetted a pokol kínjait, ennél talán kicsit többet is adhatnál a szavamra.

Lehunytam a szemem. Tartottam tőle, hogy ez a diskurzus nagyon hamar nagyon rossz irányt fog venni.

- És hálás is vagyok azért, amit tettél - válaszolta Zayne kimérten. - De ez nem változtat azon, hogy mi vagy, sem azon a tényen, hogy Layla még mindig…

Az arcomba zúdult a vér.

- Na, jó, ebból elég! Hagyjátok már abba! Nem akarom hallgatni, ahogy a szüzességemről pletykálkodtok.

- Ahogy én sem - motyogta Dez.

- Amennyire tudom, a szűzhártyám ép és sértetlen, szóval, köszönöm szépen, még mindig megvan a szüzességem. - Amikor Roth felvonta a szemöldökét, gyengén ökölbe szorítottam a kezemet. - Úgyhogy ejthetnénk végre a témát?

- Ha igazat mondasz, akkor a démon mégiscsak hazudik - fortyant fel Abbot.

- A démon? - pufogott Roth. - Mármint, nektek „őfelsége”.

- Oké, oké. - Cayman sietve előrébb lépett, és megadást tettetve fölemelte a kezét, miután az őrzők fenyegetően vicsorogtak. - Senki sem hazudik. Se a mi koronahercegünk, se a mi drágalátos, szűzies kis Laylácskánk.

Csúnya pillantást vetettem rá.

Cayman erre csak vigyorgott, és folytatta:

- Ahogy az lenni szokott, a rituálé leírása nem fogalmazza meg a pontos részleteket, vagyis nem lehetünk biztosak abban, egész konkrétan mit ért az ártatlanság elvesztése alatt.

- Jó lenne, ha nem hajtogatnátok ezt folyton - motyogtam, és a homlokomat dörgöltem. Megfájdult a fejem. - Az ártatlanságot nem lehet csak úgy „elveszíteni”, mint valami elhagyott vagy ottfelejtett holmit.

Abbot összehúzta a szemét.

- Ahogy mondod! - Cayman bedugta a kezét farmerje zsebébe, és összecsapta a bakancsa sarkát. Olyan derűs képet vágott, hogy az a borzalmas érzésem támadt, miszerint az imént saját magam alatt vágtam a fát. - Az ártatlanság elvesztése a testi bűnökre utal, márpedig a bűn gyönyörét nem csak azon az egy bizonyos módon lehet megtapasztalni, nem igaz?

Kifutott az arcomból a vér, és leesett az állam. Ó, de még mennyire, hogy megtapasztaltam a gyönyört Rothtal. Azután a vér rögtön vissza is tódult a fejembe, ahogy eszembe jutottak az együtt töltött óráink, mielőtt elindultunk a Lemegetonért. Roth meg én… Nem feküdtünk le egymással, de csináltunk más dolgokat. Vagyis, ő csinált olyan dolgokat a kezével, amiktől én- Jaj, egek, most semmiképpen sem gondolhattam erre.

Roth lehetetlenül hosszú szempillái eltakarták a pillantását, ahogy a jelenlévők sorra felfogták és értelmezték Cayman szavait. Egyszeriben mindannyian úgy néztek rám, mintha… Mintha meggyilkoltam volna egy egész bölcsődényi kisdedet, aztán vígan megmártóztam volna a vérükben.

- Mi van? - kérdeztem, és egyik lábamról a másikra álltam. Zayne-re pillantottam. A fiú állán lüktetett egy izom.

Cayman biccentett.

- Tehát nem volt szükség semmi másra, mint hogy Laylának orgazmusa legyen.

- Te jó ég! - nyögtem, és lángoló képem elé kaptam a kezemet, ennél még az is jobb lett volna, ha a sikátorban miszlikbe aprít az az őrző.

- És valószínűleg nem önkezűleg - tette hozzá Cayman. - Elvégre ez az egyetlen magyarázat.

Valaki most rögtön nyírjon ki!

Zayne fojtott hangon szentségeit, és az őrzők seregletében mintha valaki azt motyogta volna, hogy ribanc - de nem lehettem biztos abban, jól hallottam-e, mivel senki sem reagált a halk mormogásra. Nem kellett zseninek lenni ahhoz, hogy kiokoskodják, vajon kivel tapasztalhattam meg „a bűn gyönyörét”. Hiszen nem dúskáltam a választási lehetőségekben, figyelembe véve, milyen veszélyes lett volna közel kerülnöm bárkihez, akinek lelke van.

- Hááát… - nyújtotta el a szót Roth. - Ez kínos.

Lassan leeresztettem a kezemet.

- Gondolod?

Nem nézett rám.

- Szóval, most, hogy ezt tisztáztuk…

- Na, de mi van a lélek elvételével? - kérdezte Nicolai.

Felállt a hátamon a szőr. Repesnem kellett volna az örömtől, amiért végre témát váltottunk, de basszus, ez az egész csak egyre rosszabb lett.

Roth vállat vont.

- A Lemegeton ősrégi szöveg, rémlik? Ez azt jelenti, hogy nem túl könnyű értelmezni. Nyilvánvalóan mind félreértettünk benne valamit, még én is, hiába a rendkívüli intelligenciám. Nálatok van a Lemegeton. Próbáljatok kihámozni belőle valamit!

Úgy tűnt, az őrzők egyelőre beérik ezzel a magyarázattal, ám Abbot olyan pillantást vetett rám, amiből sütött, hogy később még beszélünk. Nagyon nem vártam ezt a beszélgetést.

- De térjünk vissza a tárgyra: három lánc megtört, ami azt jelenti, hogy létrejött egy lilin.

Már megint ez a nóta…

- Várj! - mondtam, és mély levegőt vettem. - Nem tudtam, hogy anyám láncai megtörnek, ha feltámadnak a lilinek. - Nyugtalanul rándult görcsbe a gyomrom, ahogy előbb Abbotra, aztán Zayne-re pillantottam, majd ismét Rothra néztem. - Egyikőtök… Egyikőtök se szólt nekem erről. Mind csak annyit mondtatok, hogy ha a lilinek visszatérnek, akkor kisebb bajunk is nagyobb lesz annál, mint Lilith miatt aggódni.

- Szükségtelen volt tudatnunk ezt veled - közölte Abbot kimérten.

A szorongásom helyét valami izzó és rút érzelem vette át, ahogy farkasszemet néztem a férfival, akit egykor szinte apámnak tekintettem. Annyira elegem volt már a hazugságokból, az örökös titkolózásból. Abbot nemcsak azt titkolta el előlem, hogy Lilith az anyám, hanem azt is, hogy Elijah, az őrző, aki világéletemben úgy viselkedett velem, mintha a puszta létezésemet is gyűlöletesnek találná, valójában az apám.

- Komolyan? Figyelembe véve, kimről van szó, mégis hogy lenne szükségtelen tudnom?

- Jogos - hagyta rám Roth.

- Te se mondtad el nekem - csattantam fel. Összeszorította a száját, és szuggeráltam, hogy nézzen rám, magyarázza el, miért tartotta meg magának ezt a kulcsfontosságú részletet. De hiába. Erősen elfogott a félelem. - És ha megtörik a negyedik lánc is, akkor Lilith kiszabadul?

A harmadik démon, aki egészen addig hallgatott, megcsóválta a lejét.

- Lilith nem fog elszabadulni. A nagyfőnök rajta tartja a szemét, és mérget vennék rá, hogy legfeljebb akkor törhet ki a láncaiból, ha befagy a pokol feneke. - Jót nevetett a saját poénján, én pedig felvontam a szemöldökömet.

Abbot feszülten húzta fel a vállát.

- Hiába nem szabadul ki Lilith, akkor is óriási problémával nézünk szembe, ha tényleg született egy lilin.

- Jelen pillanatban még biztosan csak egy van, mert ha több lenne, arról már tudnátok. Hiszen mindent elözönlötték volna a lidércek. De már egyetlen lilin is elég ahhoz, hogy az egész városon eluralkodjon a lélektelenség káosza - mondta Roth. - A lilinek egyetlen érintéssel képesek elvenni valaki lelkét, de akár szórakozhatnak is az áldozatukkal: szép lassan megfosztják a valódi énjétől, teljesen megváltoztatják az erkölcseit. Egy lilin még egy őrzőt is átváltoztathat, ha sikerül rátennie a kezét.

Hűha, ez ijesztően hangzott. Nagyon ijesztően.

- És egyedül ők képesek parancsolni a lidérceknek - tette hozzá Cayman. - Ha teljesen elvesznek egy lelket, akkor az így létrehozott, bosszúszomjas lény engedelmeskedni fog a lilineknek. Ez így… duplán szívás.

A lidércek azokból lettek, akiknek valaha volt lelke, de elvesztették. Nem pokolra kerültek. Nem is a purgatóriumba. A földön ragadtak, nem léphettek tovább, és keserű gyűlölet forrt bennük. Hamar veszélyessé váltak, és erősek voltak; kapcsolatba tudtak lépni az emberekkel, méghozzá nem épp barátságosan viszonyultak hozzájuk. Néha olyanokat vettek célba, akiket életükben ismertek. Máskor nem válogattak, bárkire rátámadtak, aki az útjukba került.

- Tudjátok, figyelembe véve a szabályokat, meg minden, az alfák, azok az ordas nagy góréitok, odafent az ordas nagy égben, tuti nem fognak örülni. - Roth karba tette a kezét. - Szóval, meg kell találnunk azt a lilint, mielőtt még az alfák úgy döntenek, hogy közbeavatkoznak. Különben mindannyian veszélybe kerülünk, beleértve az őrzőket is.

Az alfák, azaz angyalok voltak az őrzők főnökei. Én a félig démoni származásommal persze még soha nem láttam egyetlen ilyen mennyei lényt sem.

- Miért lennének veszélyben az őrzők? - kérdeztem értetlenül.

Cayman volt az, aki válaszolt:

- Az alfák nincsenek túlzottan oda az őrzőkért, pedig saját kezűleg teremtették őket. Nem igaz, vezérhím? - Mivel Abbot nem felelt, a pokolbéli báró elvigyorodott. - Az alfák a lilin létezését annak jeleként veszik majd, miszerint az őrzők nem képesek uralni a helyzetet, vagyis haszontalanok. Büntetésül ki fogják irtani őket, méghozzá velünk együtt.

Te jó isten! Ezek szerint az alfák nem viccelnek.

- Vagyis össze kell fognunk - jelentette ki Roth.

Maddox élesen felnevetett.

- Még hogy démonokkal összefogni! Beszívtál?

- Mint már mondtam, a nagyfőnök nem díjazza, ha munkaidőben piálunk vagy drogozunk. - Roth felöltötte a szokásos, megfejthetetlen arckifejezését. - Ti pedig kénytelenek lesztek túllépni a bigottságotokon. Ebben a városban több mint félmillió ember él, nem is beszélve a külváros többmilliós lakosságáról. Itt egyetlenegy lilin is iszonyatos pusztítást tud végezni.

- Akkor megint ugyanott tartunk, mint két hónappal ezelőtt? -kérdezte Zayne. - Csak épp egy szerelmi bánatos démon helyett most egy lilin a bajunk… Egy lilin, ami egyetlen érintéssel képes elvenni az emberek lelkét.

- Várjunk csak! - Maddox oldalra fordult, végre levéve a szemét a démonokról. - Ha a rituálé sikerrel járt, és létrejött belőle egy lilin, akkor nem Layla számít az anyjának? Hiszen a démon az ő véréből született.

- Fúj! - Nagyot nyeltem, egyszeriben vér ízét éreztem a számban.

- Szó se lehet róla, hogy a gyerekemnek tekintsem azt a lilint. Úgyhogy eszetekbe se jusson a nyakamba varrni ezt!

- A lilin egyben Lilith véréből is született, szóval… - Roth felsóhajtott, és a fejét csóválta. - Nem számít, te mennyei selejt.

Maddox vicsorgott.

- Mit mondtál?

Roth ügyet sem vetett rá.

- Egyedül az számít, amit le kell győznünk… Legyen az lilin, vagy valami hasonló - motyogta Abbot, leginkább saját magának, én pedig a homlokomat ráncoltam. Mi az ördögöt jelentett az, hogy „valami hasonló”? A férfi megcsóválta a fejét. - Meg kell találnunk ezt a lilint, és el kell pusztítanunk.

- Egész biztos, hogy Lilith nem tud kiszabadulni? - kérdeztem. Még mindig nem dolgoztam fel igazán azt a tényt, miszerint az anyámat láncra verve őrzik a pokolban.

- A nagyfőnök azt tuti nem fogja hagyni. - Roth Abbotot figyelte, és kimérten mosolygott.

Tapintható volt köztük a feszültség, és az ösztönöm azt súgta, hogy emögött valami mélyebb ok húzódik meg, nem csupán az alapvető ellenségeskedés.

- Az a gond, hogy nem sokat tudunk a lilinekról - tette hozzá Roth.

Úgy éreztem, menten összeesek.

- Nem?

- De nem ám. A Lemegetonban talán van róluk infó, csak hát… - A fiú Abbot felé biccentett. - A könyv ugyebár nálatok van.

- És nálunk is fog maradni, biztonságban - válaszolta a klánunk vezére.

- A biztonság viszonylagos - mormolta Roth.

- Már tudjuk, mit ír a Lemegeton a lilinekról - közölte Nicolai.

- És szíveskednétek megosztani az infót? - vigyorgott Roth. - Mert úgy sokkal jobb móka lenne.

Abbot egy helyben toporgott.

- Nem szerepel benne semmi újdonság. Csak halványan célozgat arra az időre, amikor még a lilinek uralták a földet. Nem derül ki belőle semmi, amit ne tudtunk volna magunktól is. - Néhány pillanatnyi hallgatás után így folytatta: - Ez a helyzet véresen komoly. Olyannyira, hogy nem fogjuk akadályozni a nyomozásotokat az ügyben.

Ez azt jelentette, hogy a gorgók nem fognak vadászni Rothra és a csapatára, ami óriási horderejű volt. Maddox meg a többi őrző jól ki is akadt, ám Abbot egyetlen legyintéssel elhallgattatta a zúgolódásukat.

- A washingtoni klán fejeként ebben a kérdésben én döntök - jelentette ki, és ádáz tekintettel nézett végig rajtuk. - Semmiképpen sem engedhetjük meg, hogy egy lilin garázdálkodjon a földön. - Ezután a démonokhoz fordult, halálosan fenyegető képpel. - De ha a leghalványabb gyanúm is támad, hogy mindez csak valami csel, akkor én magam végzek mindegyikőtökkel.

Roth vállat vont.

- Mi csak annyit akarunk, hogy legyetek a szokottnál is éberebbek, miközben… vadászgattok.

- Nem hiszem el, hogy démonokkal egyezkedünk - morogta Maddox, és néhány lépést hátrált.

Én se tudtam elhinni a dolgot, de ez is csak azt bizonyította, mekkora fenyegetést jelent az a lilin.

- Nincs más megoldás - felelte Abbot, és mélyen, gondterhelten felsóhajtott. - Gondosan figyelni fogjuk, nem érkezik-e jelentés gyanús esetekről. A rendőrségi és kórházi kapcsolataink biztosan kapóra fognak jönni ezen a téren.

Cayman bólintott, és már önmagában az is hatalmas jelentőségű volt, hogy egész civilizáltan el tudtunk diskurálni erről az egészről.

- Mi is nyitva tartjuk majd a szemünket-fülünket. A lilin valószínűleg más démonok társaságát keresi majd. Tudjátok, hogy szövetségeseket és haverokat szerezzen. Remélhetőleg a bizalmába avatja az egyiket.

- Helyes - mondta Abbot, és kihúzta magát. - De most már takarodjatok a birtokomról!

Elakadt a lélegzetem, és görcsbe rándult a gyomrom. Még nem mehetnek el! Szó sem lehet róla. Előreléptem, ügyet sem vetettem az őrzők szúrós tekintetére. Nem érdekeltek. Felőlem aztán foghatták az előítéleteiket, és feldughatták a…

- Máris indulunk, de előbb még… - Roth végre felém fordult. Találkozott a tekintetünk, és ennek ereje mintha mellbe vágott volna. - Beszélnünk kell.

6. FEJEZET

Kis híján abban a pillanatban odarohantam rothhoz, hogy a nyakába ugorjak, ám valaki mélyen felmordult mögöttem. Elsőre azt hittem, Abbot reagált így, de amint rádöbbentem, hogy Zayne hallatta ezt a hangot, sóbálvánnyá dermedtem.

Roth oldalra billentette a fejét, és engem figyelt, miközben az ajka lassan kaján mosolyra húzódott.

- Te most komolyan… morogsz rám, vízköpő?

- Addig örülj, amíg csak morgok - vágott vissza Zayne.

Roth kuncogott.

- Azért ennél hálásabb is lehetnél nekem.

Zayne-hez fordultam, ám az arckifejezése láttán akkora gombócot éreztem a torkomban, hogy megszólalni se bírtam. A fiú olyan képpel meredt Rothra, amit egyszerűen nem tudtam értelmezni, azok után pláne nem, hogy mit tett érte ez a démon. Tisztára úgy tűnt, mintha… Megcsóváltam a fejemet.

- Semmi gond - avatkozott közbe Abbot, legnagyobb meglepetésemre. - Hadd beszéljenek!

Várjunk, mi van? Nem bánja, ha beszélek Rothtal? Abbot beleegyezése feloldotta a dermedtségemet. A torkomban dobogott a szívem.

Zayne kinyitotta a száját, aztán szorosan összezárta. Egy pillanatig farkasszemet néztünk, majd a fiú mereven, beletörődve bólintott.

- Én itt leszek, megvárlak - ígérte.

Azt feleltem volna, hogy erre semmi szükség, de olyan furcsán elszántan mondta ezt, amitől elakadt a szavam. Mély levegőt vettem, és Rothhoz fordultam.

- Sétáljunk egyet - javasolta.

Kissé hűvös volt a hangja, amitől nyugtalan lettem. Győzködtem magam, hogy csak azért szól így hozzám, mert ennyi őrző vesz körül minket, de alig éreztem a lábam, miközben feléje tartottam. Roth egyedi illata lehengerelte az érzékeimet, az esti hideg dacára kimelegedtem. Amint a fiú mellé értem, sarkon fordult, és elindult a kis ösvény felé, amit Zayne meg én tapostunk ki az évek során. A közeli erdőben lévő lombházikóhoz vezetett.

Bizsergett a tarkómon a bőr. Hátrapillantottam a vállam fölött, és egy kicsit meghökkentem. Az őrzők még mindig az udvarház előtt álldogáltak, de Abbot már nem volt köztük. Zayne a széles lépcsősor legalsó fokán ült, az egyik nagy, fehér márványoszlopnak dőlt. Caymant és a másik démont sem láttam sehol. Ezek szerint nem aggódtak Roth épségéért. Vagy csak nem törődtek vele.

Megint Roth felé fordultam, és a profilja láttán elakadt a lélegzetem. Szédítő erővel öntött el a megkönnyebbülés, hogy életben van, és újra itt lehet velem.

Rengeteg minden tört felszínre bennem, ahogy elhaladtunk az ápolt gyepet határoló, omladozó kőfal mellett, és beléptünk a vastag, csupasz ágak alá, amik úgy zörögtek a szellőben, akár a csontok.

De nem bírtam megszólalni. Megint gombócot éreztem a torkomban, alig kaptam tőle levegőt.

Az értelmes gondolkodás kikapcsolt bennem, és azon kaptam magam, hogy a srác elé penderülök. Roth megtorpant, én pedig végre megtettem, amit már azóta akartam, hogy ma este felbukkant itt. Rávetettem magam, akár egy miniatűr rakéta.

Roth hátratántorodott, ahogy átkulcsoltam a nyakát. Abban a pillanatban, hogy a testem a testéhez ért, elszorult a szívem. Olyan erővel rohantak meg az érzelmek, hogy szorosan lehunytam a szememet. Annyira összegabalyodott bennem minden - megkönnyebbülés és félelem, kétségbeesés és elszántság, sóvárgás és vágy, küszködés és szorongás -, hogy nem is bírtam értelmezni, mit érzek. Azt sem értettem, egyáltalán hogy érezhetek ennyi mindent egyszerre.

A fiú mellkasához bújva éreztem, mennyire kalapál a szíve, és csak ekkor döbbentem rá, hogy a karja továbbra is lelóg. Hatalmába kerített az idegesség, ahogy fölemeltem a fejem, és próbáltam kivenni Roth tekintetét a sötétben, ám a szeme csukva volt. Vastag szempillái az arccsontja ívét súrolták. Az ágak között áthatoló holdsugarak megvilágították sápadt arcát, feszülten elhúzott száját.

Ismét megborzongtam a rossz előérzettől. Már épp elhúzódtam volna Rothtól, hogy szóvá tegyem a szinte félelmetes aggodalmat, ami gyomként burjánzott bennem, amikor a fiú végre - végre - a karjába zárt. Magához szorított, a testünk úgy simult egymáshoz, mint azon az éjszakán, amikor megtaláltuk a Lemegetont. A gyomromban enyhült a görcs, miközben Roth felcsúsztatta az egyik kezét a hátamon, és a hajamba fúrta az ujjait. Bambi követte az érintése vonalát, mintha a lehető legközelebb akart volna kerülni igazi gazdájához.

Roth ölelése annyira gyöngéd volt, hogy elűzte az aggodalom árnyait. Behunyt szemmel élveztem a közelségét. Fogalmam sem volt, mit jelent a visszatérése, és hogy mit tartogat kettőnk számára a jövő, ám abban a pillanatban mindez nem számított.

A fiú lehajtotta hozzám a fejét, és mély torokhangon mormolt valamit, ami még csak nem is hasonlított emberi nyelvre.

- Megsérültél - mondta aztán rekedten.

Erre csak annyit tudtam reagálni, hogy a fejemet csóváltam, miközben a pólója hátát markoltam. Túl sok egymással ellentétes érzelem viaskodott bennem. Egy részük ismerős volt, mások azonban idegennek érződtek, és sehogy sem értettem őket.

Roth a másik kezét a karomra csúsztatta. Amikor bedugta az ujjait a pulcsim anyaga alá, az ajkamba haraptam.

- A karod sebes - szólalt meg, és átfogta a kezemet a könyököm alatt. - Ez meg hogy történt?

- Egy őrző tette - válaszoltam, és a mellkasához dörgöltem az arcomat, akár egy jóllakott macska, ami szundikálni készül. Sóhajtottam. - Azt mondta, démonszagom van.

Roth hátrahúzódott, és rám meredt. Összevonta sötét szemöldökét.

- Egy őrző művelte ezt veled? Vassal?

Bólintottam, de most nem erről akartam beszélni.

- Roth…

- Mi van Bambival? - faggatott, és elhúzta a kezét a hajamtól. - Meg kellett volna védenie téged.

- Bambival minden oké. - Mosolyt erőltettem a képemre, Roth vonásai azonban a legkevésbé sem lágyultak el. - Megette az őrzőt.

A fiú szemöldöke felszaladt.

- Nocsak!

- Hát, igen - mondtam lassan, elnyújtottan. Tudtam, hogy meg kéne kérdeznem tőle, vajon most egyszeriben miért érzékelnek engem az őrzők felsőbbrendű démonnak, de bármilyen aggasztó is volt ez, nem érdemelte ki az első helyet a fontossági sorrendemben. - Azt sem tudom, hol kezdjem. Hogyhogy egyáltalán itt vagy?

Roth még egy pillanatig a szemembe nézett, aztán elengedett. Azonnal hiányzott a melegsége.

- Hát, léteznek úgynevezett portálok, és én az egyiken keresztül…

- Nem így értettem. - Azelőtt az agyamra mentek a szellemeskedő válaszai, most viszont megkönnyebbülést jelentett, hogy megint hallhatom a bosszantó okoskodását. - Az ördögcsapdában voltál Paimonnal. A pokol tüzes bugyraiba kerültél.

- Úgy van. - Roth karba fonta a kezét, és még egy lépést hátrált tőlem. - Nem volt valami jó móka, ha erre vagy kíváncsi.

Grimaszt vágtam.

- Sejtettem, hogy nem, de akkor sem értem, mi történt azután. Azt hittem, hogy aki lekerül oda, arra örök szenvedés vár.

Roth kecsesen vállat vont.

- Ez igaz, de én vagyok a nagyfőnök kedvence, és megtettem, amit akart: sikerült megakadályoznom a lilinek feltámasztását. Vagy legalábbis azt hittük, hogy sikerrel jártam.

- Szóval, elengedte a büntetésedet?

- Egy-két nap után. A nagyfőnök nem kapkodta el a dolgot. Ez nem lep meg.

Fájdalmasan rándult össze a szívem.

- De hát te azalatt biztosan… - Elcsuklott a hangom, és a fejemet csóváltam.

- Hát, nem épp vakáció volt, tökmag. Képzeld csak el, milyen lehet, ha a bőrödet negyvennyolc órán át nyúzzák és égetik! - Újból vállat vont, mintha semmiség lenne, hogy gyakorlatilag elevenen megégették. Félresöpörte homlokából a sötét tincseket. - De rosszabb is lehetett volna. Az a rohadék Paimon még mindig ott van.

Vagyis maga Roth is ott ragadhatott volna. Az a pár nap szó szerint pokoli lehetett, ám ha ilyen hamar kiengedték…

- Hol voltál azóta?

A fiú felsandított a csupasz ágakra.

- A környéken.

- A környéken? - ismételtem hitetlenkedve.

- Itt-ott, mindenfelé. - Szája féloldalas vigyorra húzódott, de nem tűnt őszintének. - Együtt lógtam a haverokkal.

Döbbenten bámultam rá.

- Miért nem jöttél el hozzám? - A kérdés tipikusan úgy hangzott, mint a világ összes zabos csajának szövege, amint kérdőre vonja a pasiját. Ezzel csak egy volt a bökkenő: nem állíthattam, hogy Roth a pasim lenne.

A fiú felvonta a szemöldökét, és kinyitotta a száját, de nem mondott semmit. Feléje nyújtottam a kezemet, újból meg akartam érinteni, de elhúzódott. Az állán megrándult egy izom. Visszatért az iménti szorongásom és balsejtelmem.

- Annyira aggódtam - mondtam, és visszahúztam a kezemet a mellkasomhoz. - Úgy hiányoztál! Gyászoltalak téged. De reméltem, hogy jól vagy. Ezt… - Előhúztam a nyakláncot a pulcsim alól. A megrepedt kő most szánalmasnak tűnt. - Ezt a lakásodban találtam, a tetőn. Te hagytad ott, nem igaz? Miután kiszabadultál a pokolból. Te…

- Én voltam. Na és?

- Na és? - suttogtam, és nem is éreztem magam többnek puszta visszhangnál. - Miért tettél ilyet, ha utána nem jöttél el hozzám?

Roth nem válaszolt.

Meghűlt az ereimben a vér.

- Tudod, milyen zaklatott voltam? Teljesen elveszettnek éreztem magam nélküled, és…

- Nem voltál elveszett nélkülem - fojtotta belém a szót Roth, és ismét rám szegezte a tekintetét. - Veled van Zayne.

- Igen, de ő nem…

- Veled van Zayne - ismételte a fiú, és mély levegőt vett. - Szerinted miért cseréltem helyet vele abban a csapdában? Hogy veled lehessen.

Lehet, hogy lassabban kapcsoltam a szokottnál, de egyszerűen nem bírtam rájönni, hova akar kilyukadni.

- Tudom, hogy ezt értem tetted, és soha nem fogom tudni rendesen kifejezni, mennyire hálás vagyok érte, de akkor sem akartalak elveszíteni. Nem akartalak elveszíteni téged. - Egyre csak dőltek belőlem a szavak, már azt sem tudtam, miket beszélek összevissza. - Nem tudom, pontosan mi volt köztünk, de igenis volt köztünk valami… Valami, ami nagyon sokat jelentett nekem.

Roth egy pillanatig szótlanul meredt rám, és érzelmek kavalkádja suhant át vonzó arcán, mielőtt megrázta a fejét.

- Sok mindenen mentél keresztül mostanában. Megértem, hogy zaklatott vagy, de mint mondtam, nincs szükséged rám.

A csalódottság maró savként áradt szét bennem.

- Roth, én…

- Ki ne mondd! - tartotta fel a kezét. - Ne mondd ki!

- Azt se tudod, mit akarok mondani! - Basszus, én magam se tudtam, mi fog kiesni a számon.

- Nem is akarom tudni. - Roth gyors, kapkodó mozdulattal a hajába túrt. - Épp ez az, amiről beszélnünk kell. Visszajöttem. A lilinek miatt egy darabig még a közelben leszek, de egyedül ezért vagyok itt. Érted, mit mondok?

Az agyam egy része totálisan megértette, mit mond, a szívem viszont egyszerűen nem volt hajlandó tudomásul venni. Az a buta izom sehogy sem bírta értelmezni a fiú szavait. Nem állt össze a kép.

- Nem. Egyáltalán nem értem.

Roth lesütötte a szemét, és fojtott hangon káromkodott.

- Figyelj, a veled töltött idő, mielőtt én odalentre kerültem, az csak… - Kissé megcsóválta a fejét, és úgy tűnt, mintha alig bírná kimondani a többit: - Az csak egy kis szórakozás volt, tökmag.

- Szórakozás? - ismételtem elképedve.

Mereven biccentett.

- Semmi több. Jó buli volt, amíg tartott.

Hátrahőköltem, mintha pofon vágott volna.

- Nekem ez nem csak egy kis szórakozás volt.

- Még szép, hogy nem. - Roth elfordult, és olyan elmélyülten vizsgálgatott egy fatörzset, mintha felfedezte volna rajta a választ az élet nagy kérdéseire. - Semmi tapasztalatod se volt ezen a téren. Előttem még csak nem is csókolóztál senkivel. Természetes, hogy mindenféle érzelmeket kevertél a dologba.

Fájdalom nyilallt a mellkasomba.

- Miért, te nem?

- Nem. Egyáltalán nem. Több okból sem. A nagyja unalmas, de logikus. A pokol koronahercege vagyok, ellentétben a te vízköpőddel.

- Te nem csupán az aktuális koronaherceg vagy! Több vagy annál. Úgyhogy ne kezdd megint ezt a hülyeséget! - Roth sosem tartotta magát többnek a legújabb hercegnél a sok száz örökös sorában, akiket követett. Egy kicsit feszélyezte is a dolog, és én igazán szerettem volna tekintettel lenni erre, de már alig bírtam uralkodni magamon. A haragom és megbántottságom olyan kétségbeesett epekedésbe csapott át, hogy az már egyenesen szánalmas volt. Feltartottam a gyűrűt. - Ez bizonyítja, hogy nem csak egy kis szórakozás volt neked ez az egész. Megjavítottad a nyakláncot, és direkt azért hagytad ott a lakásodban, hogy én megtaláljam.

- És ez szerinted bizonyít bármit is? - kérdezte Roth halkan.

- Igen! - A markomba szorítottam a hideg fémet. - Miért tettél volna ilyet, ha semmit se jelentenék neked?

A fiú teste megfeszült.

- Egy szóval se mondtam, hogy nem jelentesz nekem semmit, tökmag.

- Akkor mi az ördögöt akarsz mondani?

- Azt akarom mondani, hogy amit tettünk, az nem fog újból megtörténni. Ezt próbálom megértetni veled.

Próbáltam levegőt venni, de mintha nem jutott volna el a tüdőmig.

- De hát a nyaklánc…

Roth olyan hirtelen mozdulattal perdült felém, hogy hátrahőköltem. Feszült volt az arca, baljós árny ült rajta.

- Mit számít az, Layla? Ez csak egy hülye nyaklánc.

- Francokat! Pontosan tudtad, milyen fontos nekem ez a nyaklánc. - Ez volt az egyetlen, ami összekötött engem anyámmal… Azzal, aki valójában voltam. Roth nagyon is tisztában volt ezzel.

- Nem számít. - Roth felém indult, és alig bírtam megállni, hogy ki ne térjek az útjából. Kitágult a pupillája. - Semmi kedvem sincs ismét feltüzelni az értelmetlen rajongásodat. Így már elég világos? Most már érted? Démon vagyok, Layla. Méghozzá telivér démon, és egyáltalán nem szégyellem mindazt, amit a fajtám tesz. Te viszont csak félig vagy démon. Olyan akarsz lenni, mint a drágalátos őrzőid meg a kis vízköpőd. Már a puszta jelenlétem is undorral kéne, hogy eltöltsön téged. Miért akarnál egyáltalán megtűrni a közeledben, nem hogy kettesben lenni velem?

A fájdalom szétáradt a mellkasomból, és egészen a csontjaimig hatolt.

- Akkor neked mindez csak… valami játék volt? Ezt nem hiszem el! - Nem hátráltam meg, remegő kézzel markoltam a gyűrűt. - Azt akarod elhitetni velem, hogy nem vagy több, csak egy démon. De az, ahogy megcsókoltál, és az, amit mondtál nekem, mielőtt elragadott az a csapda, bizonyítja, mennyire nem igaz ez.

- Hogy te milyen naiv vagy! Egyetlen csók? Néhány érzelgős szó, amit a pillanat hevében mondtam, mikor azt hittem, hogy egy örökkévalóságig fogok szenvedni a pokol tüzén? Nem ítélhetsz meg pár pillanatnyi elgyöngülésből, Layla. Csak az számít, hogy ki vagyok valójában. - Néhány centiméterre volt tőlem, keze ökölbe szorult az oldala mellett. - Én vagyok a pokol koronahercege, akár akarod hallani, akár nem.

- Az nem jelent semmit! - kiáltottam fel, és megszorítottam a gyűrűt: annak bizonyítékát, hogy igenis több volt Rothban annál, mint amit mutatott. A bizonyítékot arra, hogy volt lelkiismerete… és szíve. - Hazudsz, és kell, hogy legyen erre valami okod.

A fiú elfordította a fejét, és ezúttal mindkét kezével a hajába túrt.

- Tudod jól, hogy mi vagyok. Megmondtam neked. Kívánom a szép dolgokat. Szeretem elvenni azt, ami nem az enyém. - Ekkor rám nézett, és elmosolyodott, de olyan hűvösen, hogy beleborzongtam. - Te tényleg azt hitted, hogy fontos vagy nekem, mi? Akartalak téged, Layla. Azért kellettél, hogy ne unatkozzak. Ennyi.

Hátrahőköltem, azt akartam, hogy semmit se jelentsenek nekem a szavai, hogy ne okozzanak fájdalmat, de hiába. Egy szempillantás alatt rádöbbentem, milyen ostoba voltam. Egész végig több eszem kellett volna, hogy legyen. Hiszen Rothnak igaza volt. Semmi tapasztalatom nem volt ezen a téren: a srácokat és kapcsolatokat illetően. Ha bármit… Ha bármit is jelentettem volna Rothnak, akkor már rég eljött volna hozzám, miután visszatért. Mert fordított helyzetben nekem legelső dolgom lett volna megkeresni őt.

És ez egyszerűen elkeserítő volt.

- Igazából nem is tudom, hova tettem az eszemet - folytatta Roth kíméletlenül. - Általában nem kezdek szüzekkel. Csak a zűr van velük. Olyasvalaki, mint a te Eva osztálytársnőd, sokkal szórakoztatóbb és képzettebb ezen a téren. Lehet, hogy meg is keresem. - Sóhajtott, és lazán vállat vont, ám az állában lüktetett egy izom. - Mint mondtam, előre tudhattam volna, hogy érzelmeket keversz majd a dologba, tökmag. Bocsesz.

Kifutott az arcomból a vér. Mindazzal együtt, amit mondott, ez a becenév szükségtelenül kegyetlennek érződött.

- Ne nevezz így!

- Ahogy akarod. - Roth elfordult. Szokatlanul mereven tartotta a hátát. - Bambi veled marad.

Pislogtam, hogy ki ne buggyanjon a szememből a könny.

- De én nem…

- Nem érdekel, hogy akarod-e vagy sem. Veled marad.

A hátát bámultam, úgy éreztem, a szó szoros értelmében fojtogat a kétségbeesés.

- Szemét vagy.

Hátrapillantott rám, arckifejezése rideg volt a holdfényben.

- Szervusz, Layla.

Azzal eltűnt.

7. FEJEZET

Később nem sokra emlékeztem a rövid sétából vissza a házba.

Legutóbb akkor fájt így a szívem, amikor megláttam Rothot az ördögcsapdában. Egyszerre öntött el a forróság és rázott a hideg, forrt és fagyott bennem minden. Fullasztóan nagy gombócot éreztem a torkomban, és minden egyes lépésnél egyre több könny szökött a szemembe.

Amit Roth mondott, azzal nem szimplán csak megbántott. Olyan borzasztó kínt éreztem a szívemben, hogy kénytelen voltam szembenézni a lehetőséggel, miszerint talán megszakadt, összetört, darabokban hever. Pedig eddig sem akartam tudomásul venni, milyen komoly érzelmeket tápláltam Roth iránt, most aztán meg pláne nem. Általában nem kezdek szüzekkel.

Istenem, tényleg ennyire ostoba voltam, tényleg ekkorát tévedtem vele kapcsolatban? Lángolt a képem, ahogy felidéztem magamban a szavait. Mindegyik borotvaéles volt, és úgy vágta hozzám őket, hogy a lehető legmélyebb sebet ejtsék. Karba tettem remegő kezemet, ügyet sem vetettem a fájdalmasan megfeszülő varratokra. De hát ahogy Roth megölelt… Ahogy magához szorított… Az semmit sem jelentett neki? Ezt nem igazán tudtam elhinni. Ahogy azt az állítását sem, miszerint az utolsó, elkínzott szavait, amiket odavetett nekem, mielőtt elragadta az ördögcsapda - amikbe azóta kapaszkodtam, hogy eltűnt -, csak a pillanat hevében, meggondolatlanul mondta. De talán valóban csak naiv voltam. Rothnak igaza lehetett: tényleg érzelmeket kevertem a dologba. Mindenféle érzelmet kevertem bele a kettőnk ügyébe, és tápláltam őket magamban. És lám, mi lett a vége.

A fájdalom mellett másfajta gyötrelem is nőttön-nőtt bennem: mardosó éhség fogott el. Éreztem minden sejtemben, sőt még a fogamban is. Egy szempillantás alatt, ellenállhatatlanul támadt fel a kínzó vágyam egy lélek iránt. Összegabalyodott érzelmeim csak fokozták a tiltott mohóságot.

Amikor elértem a felhajtóhoz, dühösen törölgettem meg az arcomat. Őrzők ácsorogtak a bejárat körül, valódi alakjukban, szárnyukat behúzva. Ám egyikük sem figyelt oda rám, ahogy elsiettem mellettük. Nem láttam a lelküket, de így is éreztem a tisztaságukat a nyelvem hegyén. Egy pillanatra megengedtem magamnak, hogy elképzeljem, amint egy ilyen makulátlan lélek melegsége lecsúszik a torkomon, kicsit oldva bennem a Roth által okozott hideget és a fájdalmat. Nem is lett volna olyan nehéz hozzájutnom. Az őrzők nem bíztak bennem, de azért arra nem számítottak, hogy csak úgy megtámadom egyiküket. És ha egyszer megízlelem a lelket, akkor már nem tehettek volna…

Elszörnyedve hessegettem el ezt a gondolatot, és azon kaptam magam, hogy megtorpanok. Sóbálvánnyá dermedve álltam a lépcső előtt, és Zayne lehajtott, aranyszőke fejét bámultam, miközben összefutott a számban a nyál. Korgott a gyomrom a falánk vágytól, hogy valóra váltsam a fantáziámat.

A könyökét a térdén nyugtató Zayne fölemelte a fejét, és egy másodperccel később már talpra is állt, felém nyújtva a kezét.

- Layla?

- Fáradt vagyok. - Furcsa volt a hangom. Túl feszülten, túl erőltetetten szólt. Nem bírtam Zayne közelében lenni. Most senkinek sem akartam a közelében lenni. - Megyek… Megyek lefeküdni.

A fiú elsápadva fordult meg, és követett a házba. Halkan betette utánunk az ajtót. Az előcsarnokban nem égett a mennyezeti világítás, a kis falikarok halvány köröket vetítettek a padlóra. Jasmine hangja szűrődött ki hozzánk a nappaliból. Gyorsabban szedtem a lábam. A lépcsőn minden egyes fokot óriási erőfeszítésembe került megtenni. Mire felértem az emeletre, már alig bírtam megállni, hogy Zayne felé perdüljek, és rávessem magam.

Mikor már majdnem eljutottam a szobámba, a fiú megkerült, és az utamba állt. Így nem léphettem be az ajtón.

- Mondd el, mi történt! - szólt.

Lassan fölemeltem a fejem, és nem tudom, mit láthatott az arcomon Zayne, de rögtön a kezemért nyúlt. Hátraléptem, mert nem bírtam volna ki, ha most hozzám ér. Már alig tudtam uralkodni magamon, és hajszálnyi választott el attól, hogy olyasmit tegyek, amit soha nem bocsátok meg magamnak. Zakatoló szívvel megcsóváltam a fejem.

- Nem akarom.

Oldalra biccentette a fejét.

- Nem vagy jól.

Visszafojtottam a lélegzetem.

Zayne a fogát csikorgatta.

- Bántott téged?

- Nem - nyögtem ki, az orromon keresztül fújva ki a levegőt.

- Nem fizikailag értem. Megbántott?

- Nekem ez most nem megy. Egyedül akarok lenni - suttogtam, és a fiúnak megértően kerekedett el a szeme. - Légy szíves, hagyjál!

Zayne komor képet vágott, és bosszúsan szuszogott, de félreállt az útból.

- Kérsz valamit? - kérdezte.

Olyan sebesen zakatolt a szívem, hogy felkavarodott tőle a gyomrom.

- Narancslevet.

A fiú bólintott, és sietve elindult a folyosón. Bementem a szobámba. Nem kapcsoltam fel a villanyt, nem mintha amúgy szükség lett volna rá. Olyan sok időt töltöttem idebent, hogy vakon is elboldogultam volna. Az óriási ablakokhoz léptem, azt kívántam, bár kitárhatnám őket, hogy beengedjem a hűvös éjszakai levegőt, ám Abbot beszögeztette őket, amikor még egy életre szobafogságra ítélt. Gondolom, attól tartott, hogy szárnyat növesztek, és elrepülök innen a találkára a démoni bandámmal.

Szorosan lehunytam a szemem, és rádöbbentem, hogy pontosan ezt szeretném tenni. Mármint, nem akartam együtt lógni egy démoni bandával, de mindennél jobban szerettem volna elrepülni innen. Ma este majdnem átváltoztam. Arra gondoltam, hogy talán újból képes lennék rá. Borzongás futott végig a testemen. Megfeszült a hátamon a bőr. Kinyitottam a szemem, és lassan, hosszan kifújtam a levegőt. Szinte éreztem, amint az éjszakai levegő cirógat. Kíváncsi voltam, vajon milyen magasra tudnék felszállni, és hogy ugyanolyan jó érzés volna-e, mint elvenni egy lelket.

Abbot kiakadt volna, ha azon az éjszakán elhagyom az udvarházat, és nem is lett volna biztonságos lelépnem. Nem azért, mert jelen pillanatban bármiféle veszély leselkedett volna rám, hanem azért, mert én jelentettem veszélyt másokra - ártatlan emberekre.

Zayne lépett a szobába. Megfordultam, és mióta elvesztettem az auralátó képességemet, most először örültem, hogy nem látom a ragyogását. Nagy pohár narancslevet tett az asztalomra, a füzetek és feladatlapok közé. Rám pillantott, helyes arcán aggodalom ült.

- Ha szükséged lenne bármire, hívj vagy SMS-ezz!

Bólintottam.

- Ígérd meg nekem! - Nem jött közelebb, ám egy pillanatra sem vette le rólam a szemét.

- Ígérem - feleltem, és minden eddiginél nagyobb gombócot éreztem a torkomban. Néha… Nem is… Mindig úgy éreztem, hogy nem érdemlem meg őt. - Köszönöm.

Zayne egy másodpercre lehunyta a szemét.

- Ne köszönd, Laylababa. Ezt ne! - Ismét rám emelte mélykék szemét. - Tudod, hogy… Tudod, hogy bármit megtennék érted.

Elborította a szememet a könny, alig láttam őt, miközben bólintottam. Zayne szája sarka fölfelé görbült, ezzel az apró mosollyal az arcán hagyta el a szobát. Azonnal a narancslére vetettem magam, egy hajtásra kiittam a poharat. A hűvös, savas ital enyhítette mardosó éhségemet, és amikor leraktam az üvegpoharat, a szemem sarkából valami mozgásra lettem figyelmes. Arrafelé fordultam, közben a farmerszoknyámba töröltem nyirkos tenyeremet.

A csukott ablak előtt meglebbent a fehér függöny, lágyan libegett a rezzenéstelen levegőben.

Felvontam a szemöldökömet.

A helyiségben nem volt huzat. A légkondi nem volt bekapcsolva. Hallottam volna a zúgását, nem lehetett nem észrevenni. És egyébként is, túl hidegre fordult már az idő a légkondicionáláshoz.

Amint elindultam az ablak felé, a függöny lassan visszaereszkedett, ismét szépen a falhoz simult. Na jó, ez elég fura volt. A hideg futkosott a hátamon. Oké, nem szimplán furcsa volt a dolog, hanem szó szerint hátborzongató. Ám Bambi ekkor megmozdult, és elterelte a figyelmemet, ahogy fölfelé tekergőzött a bal lábamon. Mozgása továbbra is fájdalmas emlékeztető volt, ám most már egész más célt szolgált.

Azért kellettél, hogy ne unatkozzak.

Nehezemre esett levegőt venni, alig bírtam talpon maradni. Elfordultam az ablaktól, és kicipzároztam a pulcsimat. Óvatosan levettem, majd ledobtam a padlóra. Lepillantottam a karomra, és grimaszt vágtam, amikor megláttam a sötét foltot a fehér kötésen. Ilyen egy rémes estét!

A számat harapdálva levetkőztem, és rövid pizsamanadrágot húztam. Mielőtt felvettem a hosszú ujjú pizsifelsőmet, Bambi levált a bőrömről. Ahogy alakot öltött, a sötétben nem látszott belőle más, csak egy árny. Ahelyett, hogy elment volna vadászni, vagy visszatért volna Rothhoz, mint egy kidobott házi kedvenc, az óriáskígyó odasiklott a babaházhoz, amit Abbot készített nekem, még kislánykoromban.

Miután Roth eltűnt, én meg büntibe kerültem, irtóra kiborultam, és csúnyán elbántam szegény házikóval. Ám úgy egy héttel ezelőtt a babaház egyszer csak visszakerült a szobámba, ráadásul a teteje meg az oldala megint a helyén volt, épen és sértetlenül. Feltételeztem, hogy Zayne javította meg, de fogalmam sem volt, miért tette, ahogy azt sem tudtam, miért jelentett akkora megkönnyebbülést viszontlátnom. Nyilvánvalóan gondot okozott nekem bármitől is elszakadni.

Bambinak a majdnem kétméteres hossza dacára sikerült összegömbölyödnie a babaház emeletén, és az aprócska ágyon nyugtatta a fejét. Úgy tűnt, hogy egész kényelmesen elhelyezkedett. Mi tagadás, furán festett.

Percek teltek el, miközben a démoni famulust bámultam. A perzselő forróság helyett egyszerre dermesztő hideget éreztem a mellkasomban. Miért adta őt nekem Roth? Bambi az ő famulusa volt, nem az enyém, és mindig is úgy tűnt, hogy a fiú nagy becsben tartja a démoni kígyót. Sehogy sem értettem a dolgot, de talán nem is számít. Roth már rég bevallotta nekem, hogy néha csak úgy, ok nélkül csinál dolgokat.

És mint kiderült, arra sem volt különösebb oka, amit velem csinált.

Bebújtam az ágyba, gondosan a sértetlen karom oldalára feküdtem, de így is baromira fájt a sebem. Szorosan lehunytam a szemem. Még nem is igazán járt későre az idő, de úgy éreztem, mintha egy örökkévalóság telt volna el a ma reggel óta. Néhány óra leforgása alatt gyakorlatilag minden megváltozott.

Olyan szagom lett, mint egy felsőbbrendű démonnak. Roth visszatért, és viszonylag jól volt. Született egy lilin. Kiderült, hogy egyetlen orgazmusom elhozhatja a világ végét. Rothnak pedig én… nem jelentettem semmit.

Csak egy megbízás voltam a számára.

Semmi több.

~ ~ ~

Úgy fájt a fejem, mintha egész éjjel a falhoz csapkodtam volna. Habár valószínűleg még az is szórakoztatóbb és eredményesebb lett volna, mint hogy egyfolytában a mennyezetet bámultam, miközben felidéztem magamban minden egyes pillanatot, amit Rothtal töltöttem. A végzetes hibát kerestem a bimbózó kapcsolatunkban, márpedig ennek nagyjából annyi értelme volt, mint lyukakat fúrni egy vödörbe, aztán megpróbálni vizet hozni vele.

Roth démon volt.

Hímnemű démon.

Hímnemű démon, aki kívánta a szép dolgokat.

Én meg olyan tapasztalatlan voltam, mint egy apáca, úgyhogy természetesen óriási jelentőséget tulajdonítottam minden egyes szavának, pillantásának, érintésének és csókjának. Azt hittem, mindez jelent valamit, és a bánat most olyan keserű ízt hagyott a számban, mintha éretlen gyümölcsbe haraptam volna. Különös módon hiába csípték a torkomat és a szememet a könnyek, hiába homályosították el a látásomat, csak nem akartak kibuggyanni. Pedig jobban örültem volna, ha végre kitör belőlem a sírás. Úgy éreztem, talán egy kicsit segített volna megtisztulni.

Amikor itt lett volna az idő, hogy kimásszak az ágyból, és suliba menjek, csak még jobban bevackoltam magam a vastag, meleg dunyha alá. Vártam, nem jön-e valaki, és szól rám, hogy keljek fel, de nem hallottam mást, csak Nicolai lépteit a folyosón, amikor ideje lett volna elvinnie a suliba. Nem nyitotta ki az ajtót, hogy benézzen, mi van velem. Néhány másodperccel később hallottam, ahogy elmegy.

Lehunytam a szemem, azt se tudtam, hogy örüljek, amiért békén hagynak, vagy meg legyek bántva, hiszen ezek szerint ennyire nem érdekeltem senkit. Roth előtt… Mielőtt a klán tudomást szerzett róla és a kapcsolatunkról, Abbot vagy valaki már rég bejött volna hozzám, és kirángatott volna az ágyból, vagy legalábbis meggyőződött volna arról, hogy nem ragadott el engem Freddy Krueger. Most viszont magasról tettek rám. Erősebben éreztem, mint valaha, hogy csupán vendég vagyok az őrzők otthonában, méghozzá olyan, aki már rég nemkívánatos.

Félálomban összevissza kavarogtak az agyamban a gondolatok. Egy régi terv jutott ismét eszembe, amivel már jó ideje nem foglalkoztam. Ködös tekintetem az asztalomra vándorolt. Az üres üvegpohár az egyetemi jelentkezési lapok halmán állt. Ezekről a papírokról már majdnem meg is feledkeztem, és mostanra valószínűleg késő volt ahhoz, hogy komolyan fontolóra vegyem, nem akarok-e mégis egyetemre menni ősszel - de talán igenis ezt kellett volna tennem.

A francba mindennel - a lilinekkel, Rothtal meg az őrzőkkel! Elmehetnék egyetemre, valahova jó messzire, és úgy tehetnék, mintha… Mintha mi? Mintha normális lennék? Biztos, hogy menne. Hiszen a suliban hosszú évek óta ezt csináltam. Arra gondoltam, hogy az egyetemen is beolvadhatnék az emberek közé, és mindazt, ami itt történt, magam mögött hagyhatnám, mint egy távoli emléket. Önző döntés volt, de nem érdekelt. Önző döntést akartam hozni, és nem akartam itt lenni, sem ebben a bőrben küszködni, sem ezekkel a problémákkal viaskodni.

Az egészben az volt az egyetlen jó, hogy a suliban nem kellett szembenéznem Rothtal. Semmi oka nem volt rá, hogy visszatérjen oda.

Valamikor elszunyókáltam, azután pedig arra ébredtem, hogy az ágy hirtelen besüppedt egy másik test váratlan súlya alatt, és megmozdult rajtam a takaró. Kinyitottam a szemem, zavartan pislogtam. Kalapáló szívvel pillantottam a mellém leheveredő fiúra.

Égszínkék szempár nézett vissza rám.

8. FEJEZET

Zayne az arcába hulló szőke tincseken keresztül figyelt engem. Visszafojtottam a lélegzetem, ahogy leheveredett mellettem az oldalára, és betakarózott a derekáig. Tekintetem lejjebb siklott. A fiú szürke pamutpólót viselt, ami megfeszült széles vállán, miközben benyúlt a takaró alá, és megkeresett engem vastag paplanborításom alatt. Átfogta a derekamat, és szorosan a mellkasához húzott. Testem minden izma megfeszült, ahogy elhelyezkedett mögöttem, olyan természetes könnyedséggel igazította a testét az enyémhez, amitől megkergültek az érzékeim. Nem volt köztünk más, csak a pizsamánk, aminek vékony anyaga egyáltalán nem fogta fel a Zayne-ből sugárzó hőt.

És az a melegség… Ó! Behatolt az izmaimba, enyhítette a csomókat és a fájó pontokat. Másodperceken belül ellazult a hátam merevsége, és visszafektettem a fejemet a párnára. Az ágy pihe-puha felhővé vált alattam, és tisztára úgy éreztem, mintha egy olyan gagyi matracreklámba kerültem volna, amiből Stacey meg Sam mindig gúnyt űztek - de Zayne tényleg képes volt csodálatossá varázsolni még egy szimpla matracot is. Lehunytam a szemem, és hagytam, hogy a testem elnehezüljön. Az ezt követő pillanatokban nem gondoltam semmire, és ez egyszerűen csúcs volt.

A fiú elvette a kezét a derekamról, csak pár pillanatra, hogy félresöpörje az arcából a tincseket, és ekkor megéreztem meleg leheletét a tarkómon. Kellemes bizsergés futott végig a bőrömön. Egész másfajta görcsöt éreztem a gyomromban, miközben igyekeztem arra összpontosítani, hogy rendesen lélegezzek, ne pedig úgy, mintha épp most rohantam volna körbe a focipályát.

Zayne már nagyon-nagyon rég nem csinált ilyet - hogy bebújik mellém az ágyamba, nem pedig kőálmot alszik. Ez legutóbb akkor fordult elő, amikor még sokkal, de sokkal fiatalabbak voltunk, amikor egymás ágyában aludni ártatlannak és ártalmatlannak minősült, és senki sem gondolhatott miatta semmi rosszra. Megdöbbentett, hogy most megint idebújt hozzám. A tegnap este történtek után végképp nem számítottam erre. Zayne érzékelte, hogy alig bírok ellenállni a démoni sóvárgásnak. Őszintén szólva, a mostani állapotomban veszélyes volt a közelemben lennie. Bármelyik pillanatban feléje fordulhattam volna, és akkor a szánkat csupán centiméterek választották volna el egymástól. És olyan, de olyan könnyű lett volna elvenni a lelkét!

- Hogy van a karod? - kérdezte.

Mély hangja átmorajlott a testemen. Megköszörültem a torkomat, de amint megszólaltam, grimaszt vágtam, olyan érdesen szólt a hangom. - Jól.

- Majd később megnézzük, hogy gyógyul. - Elmozdította a kezét, így tenyere a hasamon kötött ki, pont a köldököm alatt. Meglepetten rezzentem össze, de Zayne nem húzódott el tőlem, és a kezét sem rakta arrébb. - Ezek szerint nem emiatt lógsz a suliból?

Magamba fojtottam a sóhajtást, és nagy nehezen kinyitottam a szememet. Az éjjeliszekrényen az órám neonzöld számai 9:oi-et mutattak. Most épp útban kellett volna lennem bioszra.

- Nem.

- Akarsz beszélni róla?

A legkevésbé sem akartam Rothról beszélni, miközben épp Zayne mellett feküdtem az ágyban.

- Nem.

Csönd borult ránk, miközben Zayne mellkasa egyenletes ritmusban, jó mélyeket lélegezve emelkedett-süllyedt a hátam mögött. Habár sikerült ellazulnom egy kicsit, továbbra is hiperérzékeny voltam a fiú jelenlétére, minden lélegzetvételére és mozdulatára. A csöndben egy csúnya gondolat ütött szöget a fejembe. Vajon Denika mellett is feküdt már így? Semmi jogom nem volt a maró féltékenységhez, ami szétáradt bennem, ám akkor is éreztem, legyen bármilyen helytelen, hiszen az a csaj sokkal több mindent oszthatott meg Zayne-nel, mint amire nekem esélyem lehetett.

- Sajnálom - szólalt meg Zayne, olyan halkan, hogy elsőre abban sem voltam biztos, jól értettem-e.

Lehunytam a szemem.

- Mit?

Újabb hosszú csönd támadt, majd a fiú azt válaszolta:

- Tudom, hogy szomorú vagy, és ezért legszívesebben kinyírnám azt a rohadékot.

Elszorult a szívem. Zayne elől semmit sem titkolhattam el. Jobban ismert engem, mint ahogy azt hajlandó voltam tudomásul venni. Fogalmam sem volt, mit mondjak erre. Magam is szerettem volna teljes erőből tökön rúgni Rothot, aztán puszta kézzel megfojtani, ugyanakkor erőteljesen az a gyanúm támadt, hogy Zayne komolyan, véresen komolyan ki akarja élni a bosszúvágyát, márpedig én lányként bizony sírtam-ríttam volna, ha tényleg végez Rothtal.

- Tudod, hogy démon - folytatta Zayne. - Nem számít, hogy egy-egy pillanatra képes önfeláldozóan cselekedni, attól még legbelül ugyanaz marad.

Beszívtam az alsó ajkamat.

- De hát én is ugyanaz vagyok.

- Nem. - Zayne az alkarjára támaszkodva kicsit fölemelkedett mögöttem, így a másik keze a hasamról a csípőmre siklott. - Te nem csupán démon vagy, Layla. Hanem őrző is. Lehetsz egyszerre mindkettő, és…

- És? - A hátamra gördültem, én is félig felültem, így a srác keze megint a hasamra csúszott, hosszú ujjai a pizsamanadrágom derekához értek. Egymásba fonódott a tekintetünk. - És mi?

Zayne nem válaszolt azonnal. A pillantása körbejárta az arcomat, aztán lejjebb siklott, a pizsamafelsőm nyaka alá. A takaró lecsúszott a mellkasomról. A srác nagyot nyelt, majd visszafeküdt az oldalára. Amikor újból megszólalt, rekedt volt a hangja.

- És miért is ne lehetne meg benned mindkettőből a legjobb? Érted, mindkét oldal legjobb tulajdonságai.

- A legjobb mindkettőből? - mormoltam halkan. - Azt akarod mondani, hogy a démonoknak vannak jó tulajdonságai?

- Benned igenis vannak. - Zayne kicsit elpirult. Meglepetten pislogtam, ám a pír csak lassan halványult az arcáról. - Te részben démon vagy. Ahogy a fagylaltozóban mondtam azon az estén, nem lett volna szabad meggyűlöltetnünk veled ezt a részedet.

Eszembe jutott, hogy tényleg ezt mondta. Ezek a szavak belevesztek mindabba, ami azon az éjszakán történt - Paimonnal meg az ördögcsapdával -, de most már emlékeztem rájuk.

- Neked minden részed jó… még a démoni részed is. - A fiú némi habozás után hozzátette: - És láttalak téged azon az éjszakán.

Visszafeküdtem az ágyra, és mély levegőt vettem.

- Ezt meg hogy érted?

Zayne fölém hajolt, jó néhány hajtincse ismét az arcába hullott.

- Amikor átváltoztál, nem úgy néztél ki, mint mi, de nem is úgy, mint egy démon. A kettő egyesült benned.

- Szóval, úgy néztem ki, mint egy torzszülött?

- Nem. - Megmozdult a keze, ujjai a derekamra simultak. - Fekete és szürke volt a bőröd, mint a márvány. Csodaszép voltál. Mindkettőből a legjobb.

Kellemes melegség öntötte el az arcomat, és a fiú olyan átható tekintettel nézett rám, hogy alig bírtam tartani vele a szemkontaktust.

- Mostanában folyton ezzel jössz - mondtam.

- Mivel?

- Azzal, hogy szerinted szép vagyok.

A szája kis mosolyra húzódott.

- Mert az is vagy.

- Elmentek neked otthonról?

Zayne a fejét csóválta.

- Na, mindegy… - Hüvelykujja lassú, szórakozott köröket írt le a hasamon. Úgy tűnt, a fiú észre se veszi, mit csinál, de azután halkan kuncogott. - Dunsztom sincs, miről beszéltünk.

Elvigyorodtam.

- Arról, hogy milyen király vagyok.

- Az egy remek téma. - Visszafeküdt mellém, és mintha még közelebb lett volna, mint az előbb. Összeért a combunk. Hüvelykujja pedig továbbra is a hasamon körözött, bágyadt és ismerős melegséget árasztva szét bennem.

- Gondolkoztam - mondtam végül, a fiút figyelve. Csukva volt a szeme, és ebben a pillanatban sokkal fiatalabbnak tűnt huszonegy évesnél.

Rövid csönd támadt.

- Miről? - kérdezte.

- Arról, hogy kitölteném azokat az egyetemi jelentkezési lapokat, hátha valaha bejuthatok még pótfelvételivel.

Zayne kinyitotta a fél szemét, és a hüvelykujja megállt a bőrömön. Jó néhány másodperc telt el, mielőtt azt kérdezte:

- Őmiatta?

Kinyitottam a számat.

- Tudod, hogy mindig is támogattalak az egyetemi tervezgetésben - folytatta Zayne, mielőtt felelhettem volna. Most már mindkét szeme nyitva volt. - Szerintem igazán remek volna a számodra, de ne hozz meg ilyen óriási horderejű döntést csak azért, amit most érzel!

Szerettem volna tagadni a feltételezését, miszerint Roth miatt támadt fel hirtelen az egyetem iránti lelkesedésem, de szánalmas hazugság lett volna tiltakoznom. Nem csaphattam be sem Zayne-t, sem saját magamat. Igaz, már régebben is komolyan fontolgattam, hogy elköltözöm innen, és egyetemre megyek, ám jelenleg teljesen rossz okból játszadoztam el megint az ötlettel.

Zayne az arcomat fürkészte, szeme olyan tündöklő kék volt, akár a nyári égbolt fényes délben. A nyugtalanságtól izegtem-mozogtam.

- Te még mindig… - Mély levegőt vett, én pedig visszafojtottam a lélegzetemet. - Szeretted őt, Layla?

Jaj, istenem! Elkerekedett a szemem, és éreztem, hogy még jobban az arcomba szökik a vér. Ez a kérdés teljesen váratlanul ért.

A fiú elkapta a pillantását, és a fejét csóválta.

- Francba, Laylababa…

- Nem! - tört ki belőlem, és amikor Zayne ismét felém kapta a fejét, a torkomban dobogott a szívem. - Nem tudom, mit érzek - hadartam, kimondva a kemény igazságot. - Nem tudom, Zayne. Nagyon fontos nekem, de ő… - Fájó gombócot éreztem a torkomban. - Nem tudom.

És tényleg nem tudtam.

A szerelem furcsa dolog: amikor az ember már azt hiszi, hogy sikerült valamennyire felfognia és megértenie, akkor rádöbben, milyen gyenge ízelítőt kapott csupán annak igaz valójából. Ráadásul a szerelemnek sok fajtája létezik - ha mást nem is, ezt legalább tudtam -, és fogalmam sem volt, hogy Rothra ebből melyik vonatkozhat.

Zayne még egy pillanatig a szemembe nézett, majd bólintott.

- Oké, ez érthető. - A keze ekkor elhagyta a hasamat. Ám mielőtt még belém marhatott volna az értetlen csalódottság, a fiú a kezemért nyúlt, és összekulcsolta az ujjainkat. - Tényleg, megértelek.

Megszorította a kezemet, én pedig készségesen viszonoztam a gesztust, ám el sem tudtam képzelni, mégis hogyan érthetne ebből bármit is - hiszen én magam sem értettem az egészet.

~ ~ ~

Zayne átaludta velem a napot, és csak akkor hagyta el az ágyamat, amikor a többi őrző járkálni kezdett a házban. Figyeltem, amint kiment, és elpirultam tőle, pedig erre nem volt más okom, csak az, hogy totál meghittnek tűnt nézni, miközben kiosont a szobámból, mintha… Mintha mi ketten rosszalkodtunk volna az éjjel.

Még azután is ágyban maradtam, hogy a fiú elment, és megpróbáltam értelmezni a furcsa bizsergést a mellkasomban. Halvány mosoly ült az ajkamon, hiszen Zayne… Hát, velem töltötte a napot.

De aztán eszembe jutott, mit vágott a fejemhez Roth tegnap este, és a mosolyom elillant, mintha soha ott se lett volna.

Sejtettem, hogy kénytelen leszek hozzászokni az extrém hangulatingadozáshoz.

Már a vacsoraidő is elmúlt, amikor végre úgy döntöttem, hogy megmosakszom. Óvatosan lehúztam a kötést, és örömmel láttam, hogy a seb szépen gyógyul, az elvártak szerint. Már el se kellett fednem. A karom még mindig sajgott, de az őrzővérem sebesen orvosolta a vas okozta kárt.

Miután tiszta ruhát vettem - megint pizsamát, mint egy igazi remete -, odaléptem az asztalomhoz, ahol a mobilomat hagytam. Egész nap el volt némítva, és amikor megérintettem a képernyőt, egyáltalán nem lepett meg, hogy egy rakás SMS fogadott Stacey-től.

Hol vagy?

Lógsz, ribi?

Egy perccel később: Hiányzol a szekrényednek. Bekaptad a herpeszt?

Egek! Felkacagtam, és vigyorogva görgettem tovább az üzijeit.

A bioszos helyettes még mindig dögös. Nem tudod, miről maradsz le!

A biosz egyedül tök uncsi.

Hiányzol a cickómnak. Hát nem fura?

Ez kimondottan furcsa volt, ugyanakkor csöppet sem meglepő.

Te tehetsz majd róla, ha elveszik tőlem a telcsimet.

Basszus, Layla, hol vagy?!?

Elakadt a lélegzetem, amikor elolvastam a következő néhány SMS-ét.

Nem hiszed el, ki toppant be bioszraü!

Itt van Roth!

Szent szotyola, miért nem vagy itt, h a saját szemeddel lásd?

Ok. R aszongya csókbetegség miatt hiányzott. Ne már! Van még olyan? És kit csókolgatott az a fakk?

Alig egy perccel később: Fakk? Nem fakkra gondoltam.

TOTÁL nem fakkra gondoltam, te hülye automata!

A következő űzi nagyjából tizenöt perccel ezután jött.

R kérdezte, hol vagy. Mondtam neki, h beléptél egy szektába.

Röhögtem. Ő nem.

Az utolsó SMS-ben Stacey azt kérte, hogy hívjam fel, ha nem haltam meg.

- Mi az isten? - Ledobtam a mobilt az ágyra, alig tértem magamhoz.

Megrohant a düh, méghozzá elemi erővel, de nem bántam. Nagyon is örültem neki, mert sokkal jobb volt, mint az a nyomorult bánat, értetlenség… és elveszettség, amit addig éreztem.

Roth visszament a suliba? Ez… Ez nonszensz. Semmi oka nem volt ott lenni. Az égegyadta világon semmi oka, hiába adhatta ki magát könnyedén tizennyolc évesnek. Hiszen nyilván nem érdekelte komolyan a tanulás, és nem valószínű, hogy épp a gimiben akadt volna a lilin nyomára.

Mi van, ha Roth tényleg nem a lilin miatt jelent meg újra a suliban? Nem… Évát említette nekem?

Amint szöget ütött a fejembe a kérdés, káromkodás szakadt ki belőlem, majd sarkon fordultam, és elhagytam a szobámat, úgy, ahogy voltam, a pöttyös pizsamámban. Azt sem tudtam, hova megyek, de muszáj volt elhúznom innen. És talán megütnöm valamit.

Nagyon tetszett az ötlet, hogy megüssek valamit.

Mert egyszerűen szemétség volt, hogy Roth visszajött a suliba.

Leértem a földszintre, elcsörtettem a könyvtár előtt, és meg sem álltam volna, ki tudja, meddig, amikor meghallottam odabentről az ő nevét.

Azonnal megtorpantam, és visszafordultam. A könyvtár résnyire nyitott ajtajához nyomtam a fülemet.

- Mi legyen Rothtal? - kérdezte Dez.

- Mondanom sem kell, hogy nem bízhatunk meg benne feltétlenül - válaszolta Abbot, és szinte láttam őt magam előtt, ahogy az asztalánál ül, és egy szivart görget az ujjai között. - Szemmel kell tartanunk.

- Meglesz - felelte Nicolai.

Kis szünet támadt, majd Abbot hozzátette:

- És szemmel kell tartanunk Laylát is.

Összeharaptam a számat, és ökölbe szorítottam a kezemet. Meg akarnak figyelni engem?

Abbot hangja fojtott lett, aztán ismét felerősödött.

- Tudjátok, mivel állhatunk szemben. Mindannyian tisztában vagytok a veszéllyel. Ha tényleg arról van szó, amit gyanítok, akkor nagyon óvatosnak kell lennünk, muszáj megvé…

Jeges fuvallat söpört végig a folyosón, felborzolta nyirkos hajamat, és az arcom körül lobogtatta a tincseimet. Ijedten levegő után kaptam, és megpördültem. Óriási csattanás rázta meg az egész házat. Úgy visszhangzott, akár a mennydörgés, és beleremegtek az angyalok képei.

Közvetlenül velem szemben az átrium méretes, osztott üvegablakai pontosan középen megrepedtek. Hátraléptem, ahogy az üveg széthasadt, aztán kirobbant a keretből.

9. FEJEZET

Sikítva elfordultam, és a fejem elé kaptam a karomat, ahogy rám záporozott az üveg. Aprócska szilánkok pattantak le rólam ártalmatlanul, és a padlóra hullottak, miközben szélcsengőként meg-megcsörrentek a becsapódáskor.

- Szent szar - suttogtam.

Összerezzentem, amikor a könyvtár ajtaja kivágódott, nekicsapódott a falnak, és őrzők özönlöttek ki a folyosóra, élükön Abbottal.

- Mi a jó ég történt itt? - förmedt rám.

- Nem tudom. - Kihúztam magam és megfordultam. Az átrium három hatalmas ablaka kitört. - Hűha!

- Nem esett bajod? - kérdezte Dez, és odalépett hozzám. Nem jött túl közel, de így is láttam, hogy kitágult a pupillája.

Lepillantottam a földre. Tudtam, hogy bajos lesz mezítláb elmennem innen. A padlót üvegszilánkok borították be, aprócska gyémántokként csillogtak-villogtak az előcsarnok fényében.

- Nem. Egy karcolás se.

Nicolai és Geoff odasiettek a kitört ablakokhoz. A védelmünkért felelős, biztonságtechnikai szakértő Geoff zaklatottnak tűnt, ahogy kihajolt az ablakon, és meg is volt rá az oka.

- Ezek az ablakok olyan erős biztonsági üvegből készültek, hogy egy rakéta is alig tudná berobbantani őket. Ráadásul nem látok odakint semmit és senkit. És egyik mozgásérzékelő vagy bűbáj sem jelzett be.

- És idebent sincs semmi. - Nicolai megfordult, a homlokát ráncolta. - Még egy tégla se.

Abbot felém fordult, és feszesen elhúzott szája jelezte, mennyire nincs jókedvében. Egyik kezében egy kis fiolát tartott, tele tejfehér folyadékkal.

- Mi történt itt, Layla? - kérdezte tőlem megint, mielőtt kíváncsiskodhattam volna, mi van a fiolában.

- Nem tudom. Én csak végigmentem a folyosón, és az ablakok… Egyszerűen megrepedtek, aztán kitörtek. - A fejemet csóváltam, és apró szilánkocskák potyogtak ki a tincseim közül, csilingelve hullottak a tömörfa padlóra. Na, remek. Tudtam, hogy egy örökkévalóságig fog tartani, mire kiszedem a hajamból az üveget. Óvatosan oldalra léptem.

Abbot felvonta a szemöldökét.

- Azt állítod, hogy nem csináltál semmit?

Felkaptam a fejem.

- Még szép, hogy azt! Semmi közöm nem volt ehhez.

- Akkor hogyan törtek ki az ablakok, ha nincs semmi se kint, se bent, ami kitörhette volna őket?

Az üvegről megfeledkezve bámultam Abbotra. Hideg levegő süvített be a szétrepedt ablakokon, de nem ez okozta a hirtelen borzongást, ami végigfutott a hátamon.

- Nem tudom, de igazat mondok. Én semmit sem csináltam.

Geoff szembefordult velünk, karba téve a kezét. Komor volt az arca.

- Layla, tényleg nincs itt semmi, ami kárt tehetett volna az ablakban.

- De akkor sem én voltam. - Tekintetem egyik férfiról a másikra cikázott. Egyikük arca sem arról árulkodott, hogy hinne nekem. Még Dezé és Nicolaié sem. - Miért törtem volna ki az ablakokat?

Abbot felszegte a fejét.

- Miért voltál a folyosón?

- Nem tudom. - Forrt bennem a düh. - Talán a konyhába vagy a nappaliba indultam. Vagy valamelyik másik szobába. Annyi van belőlük idelent, hogy már nem is emlékszem.

A férfi összehúzta a szemét.

- Nem tűröm ezt a hangnemet, Layla.

- Milyen hangnemet?! - csattantam fel. - Engem hibáztatsz valamiért, amihez semmi közöm.

- Az ablak nem magától tört ki. - Kék szeme felizzott. - Lehet, hogy csak véletlen volt, de akkor is el kell mondanod nekem az igazat. Elegem van a hazugságokból.

- Még hogy neked van eleged a hazugságokból?! Ahhoz képest mást se csinálsz, csak hazudozol! - vágtam vissza. Gondolkodás nélkül estek ki a szavak a számon, és már amúgy sem igazán volt mit veszítenem. - Pont az előbb utasítottad őket, hogy titokban tartsanak szemmel engem.

Abbot mély levegőt vett, és még közelebb lépett, fölém tornyosult.

- Ezek szerint épp minket próbáltál kihallgatni, amikor kitört az ablak?

- Nem! - De tényleg nem. Legalábbis nem azért jöttem le ide, hogy kihallgassam őket. Bár most nem ez volt a lényeg. - Épp csak erre jártam, és meghallottam a nevem. Nyitva maradt az ajtó. Nem fogtátok halkra a tanácskozást.

Dez felénk lépett.

- Layla…

Abbot feltartott kézzel elhallgattatta a fiatalabb őrzőt.

- Mit hallottál? - faggatott.

Karba tettem a kezem, nem válaszoltam. Váratlanul úrrá lett rajtam a makacsság. Egy szót sem szóltam, pedig csak azt a kis részt hallottam.

Abbot lehajtotta hozzám a fejét, és a gesztus mintha azt szimbolizálta volna, mennyire nem fél tőlem. Ettől valamiért nagyon megkönnyebbültem. Amikor a férfi újból megszólalt, a hangja mély volt, és ijesztően higgadt.

- Mit hallottál, Layla?

Összeszedtem a bátorságomat, nem adtam választ, és rávettem magam, hogy farkasszemet nézzek Abbottal.

- Miért? Szerinted mit hallottam?

Nagyot fújt.

- Lányom, úgy neveltelek föl, mintha az édes gyermekem volnál. Ajánlom, hogy tisztelettudóan szólj hozzám, és most azonnal válaszolj a kérdésemre.

Minden izmom megremegett a félelemtől. Az egyik felem el akarta mondani neki, hogy nem sokat hallottam, hadd örüljön; hiszen szinte apámként tekintettem rá, és mindig is vágytam az elismerésére. De ez… Ez most akkor sem volt igazságos, és én többé nem akartam meghunyászkodni Abbot előtt.

Se bárki más előtt.

Feszültség töltötte be az átriumot, és a többi őrző idegesen állt egyik lábáról a másikra.

- Mondd meg neki szépen, Layla! - szólt halkan Nicolai.

Az elszántság megacélozott, miközben továbbra is farkasszemet néztem Abbottal.

- Mi van itt? - Zayne sietett le a lépcsőn, hármasával szedve a fokokat. Víz csöpögött a hajából, fekete pólója nedves foltokban tapadt a testéhez. Egyenesen a zuhany alól jöhetett, mentaillata betöltötte a levegőt. Felvonta a szemöldökét. - Apa?

Abbot még egy pillanatig rám meredt, aztán kihúzta magát, és a fiához fordult.

- Az ablak csak úgy magától kitört, legalábbis Layla szerint.

- Nem én voltam - erősködtem, és ellenálltam a kísértésnek, hogy toppantsak, mert nem akartam az üveghez csapni a talpam. - Az ablak tényleg kitört. Nem tudom, hogy történt, de nem én okoztam.

- Ha Layla azt mondja, hogy nem ő volt, akkor nem ő volt. - Zayne ilyen egyszerűen állt a dologhoz. Hitt nekem, és abban a pillanatban az egész világon nem létezett számomra nála nagyobb hős. A tekintete ekkor a padlóra villant. - Jézusom, Layla, vigyázz, hova lépsz így mezítláb!

Elmosolyodtam, és már épp a nyakába ugrottam volna, amikor Abbot megmozdult. Elvonult mellettünk.

- Menj vissza a szobádba, Layla! - utasított. Ropogott az üveg a bakancsa alatt. Mivel nem moccantam, a férfi megtorpant, és rám szegezte dühös tekintetét. - Most rögtön.

- De hát nem csináltam semmit! - kiáltottam fel. - Miért kellene…

- Most rögtön! - kiabálta Abbot, és ezúttal úgy összerezzentem, hogy meginogtam.

Zayne elkapta a karomat, vigyázott, nehogy üvegszilánkba lépjek. Sokatmondó pillantást vetett az apjára.

Abbot a többi őrzőhöz fordult. Mind elindultak felé, de megállította őket.

- Csak Geoff-fal akarok beszélni. Mindenki más elmehet.

Geoff a társaira sandított, de követte Abbotot a könyvtárba.

Becsapódott mögöttük az ajtó, és nekem nagyon rossz érzésem támadt. Nicolaira és Dezre néztem.

- Nem én voltam - szajkóztam megint.

Mindketten elfordultak tőlem, és futótűzként terjedt szét bennem a nyugtalanság, ahogy Nicolai elhagyta az átriumot.

Dez felsóhajtott.

- Megkeresem Morrist, és megkérem, hogy segítsen összetakarítani itt, meg kezdeni valamit ezekkel az ablakokkal. - Azzal ő is elment, kettesben hagyva minket Zayne-nel.

- Apa csak ideges - magyarázta a fiú halkan, miközben átsegített engem a szilánkok káoszán. - Azóta, hogy a múlt este felbukkant itt Ro… Az a démon.

Abbot talán ezért viselkedett úgy, mint aki szögbe ült, de biztos, hogy ennél többról volt szó. Amikor elértünk a lépcsőhöz, megszólaltam:

- A könyvtárban volt a többiekkel. Hallottam, ahogy mondott nekik valamit rólam.

Zayne a padlót bámulta.

- Biztos, hogy nem vágott meg ez a sok üveg?

- Biztos. Figyelj már ide! - mondtam, és megrángattam a pólója ujját. Zayne felvont szemöldökkel pillantott fel rám. - Azt mondta a többi őrzőnek, hogy tartsanak szemmel engem.

- Oké - felelte a fiú lassan.

- Hogyhogy oké? Azt mondta nekik, hogy figyeljenek engem.

Zayne megfogta a kezemet, és fölvezetett a lépcsőn.

- Mivel visszatért… Hát, tudod, ki, nem csoda, hogy apa ügyelni akar a biztonságodra.

Ez eszembe sem jutott.

- Nem erről volt szó, Zayne. Mondott valami mást is, de olyan halkan beszélt, hogy nem értettem. Aztán valami olyasmit magyarázott, hogy gyanítja, miről lehet szó.

- És, miről?

- Azt nem tudom. - Bosszúsan elhúztam tőle a kezemet. - Nem hallottam az egészet, aztán kirobbantak azok a hülye ablakok. - Lepillantottam a lépcsőről. A szilánkok esőcseppként csillogtak odalent a padlón. - Tényleg nem én csináltam.

- Elhiszem.

A szemébe néztem.

- És nem bízom apádban.

- Layla… - sóhajtotta, és hátralépett. - Nyilvánvalóan gondok vannak kettőtök között, és én ezt teljesen meg is értem. Apám sok mindent eltitkolt előled.

- Nem mondod - motyogtam.

Zayne egyik lábáról a másikra állt.

- De ha azt kéri a többiektől, hogy tartsanak szemmel téged, az biztosan azért van, mert félt téged.

- És azért, mert nem bízik bennem.

- Igaz - ismerte el a fiú. - Figyelj, ezt igazán meg kell értened. Hiszen te is…

- Hazudtam neki. Tudom. De ő sokkal több mindenről hazudott.

Zayne úgy meredt rám, mint aki menten nekiáll elmagyarázni, hogy „amit szabad Jupiternek, nem szabad a kisökörnek”, de aztán megint sóhajtott.

- Na, gyere! Félretettem egy kis rántott csirkét vacsoráról. Már jól kihűlt, úgy, ahogy szereted.

- A szobámba kéne mennem - mondtam nyűgösen.

A fiú grimaszt vágott, és felém kapott. Hátraugrottam, mire pajkosan elvigyorodott.

- Vagy jössz magadtól, vagy odacipellek! - fenyegetett meg játékosan.

- Jesszus, minél idősebb vagy, annál jobban szeretsz parancsolgatni.

Zayne rám kacsintott.

- És ez még semmi. Két másodpercet kapsz.

- Két másodpercet? Adhatnál legalább… Na! - visítottam fel, ahogy a fiú megint értem nyúlt. - Jól van, jól van. Megyek magamtól is.

Zayne vigyora fülig ért.

- Tudtam én, hogy jobb belátásra bírlak.

Kiöltöttem rá a nyelvem, habár erre csak nevetett, aztán elindultam utána a folyosón, be a szobájába. Megkordult a gyomrom a hideg rántott csirke gondolatára, de még mindig azon járt az agyam, ami odalent, az átriumban történt. És valamilyen oknál fogva csak nem ment ki a fejemből a tejfehér anyaggal teli fiola.

Mindenképpen meg akartam tudni, mi lehet benne.

~ ~ ~

A hasam jobban görcsölt, mint valaha, és mintha egyfolytában cigánykerekezett volna. Még soha életemben nem voltam ilyen ideges a suli miatt.

- Biztos, hogy jobban vagy? - kérdezte Stacey, miközben fel-alá járkált mögöttem, míg én kivettem a tankönyveimet a szekrényemből. - Úgy nézel ki, mint aki alig áll a lábán.

- Ja, minden oké. - Mosolyt erőltettem a képemre, de valószínűleg hátborzongatóra sikerült. A vállamra kaptam a táskámat. Már szinte nem is fájt a karom ott, ahol az őrző megvágott. Erről eszembe jutott, hogy Tomas egészen ma reggelig nem került elő.

A hasam köré tekeredett Bambi nyújtózott egyet.

Rossz kígyó!

- Na, izgatott vagy? - kérdezte Stacey, és belém karolt.

Úgy éreztem magam, mintha dörzspapír vonta volna be a torkomat.

- Miért lennék izgatott?

- Hát Roth miatt! - válaszolta olyan élesen visítva, hogy megfájdult tőle a fülem. - Amiért visszajött.

Megint cigánykerekezni kezdett a gyomrom. Az elmúlt napok után, és annak tudatában, hogy mi várhat a suliban, szinte egy szemhunyásnyit sem aludtam. Titokban azt reméltem, hogy Zayne kihagyja a démonvadászatot, és otthon marad velem, de magától nem tette, nekem pedig abszolúte semmi jogom nem volt erre kérni.

- És légyszi, ne pipulj be rám, mert fogalmam sincs, mi történt köztetek - folytatta a barátnőm -, de Roth haláli dögös volt tegnap.

Elszorult a szívem. Remek. Nyilván hiába is reménykedtem volna abban, hogy a srác elkap valami rusnya bőrnyavalyát.

- Annyira nem izgat - feleltem végül.

Stacey hallgatott, miközben végigmentünk a folyosón. Olyan furcsa volt a tündöklő aurájuk nélkül látni a diákokat, hogy ez elterelte a figyelmemet Rothról, akivel előbb-utóbb szembe kellett néznem.

- Akarod, hogy elintéztessem őt valakivel? - kérdezte Stacey, mielőtt elértünk volna bioszra. - Nem mintha ismernék bárkit, aki ki tudná nyírni, de lefogadom, hogy Sam találna nekünk bérgyilkost a neten.

Felkacagtam.

- Biztos találna, de nem kell, köszi.

- Hát, azért szólj, ha meggondolod magad! - Stacey megkerült, és kinyitotta a bioszterem ajtaját. Már mielőtt beléptem volna, tudtam, hogy Roth nincs odabent. - Mi, csajok tartsunk össze, meg minden.

Idegességem ellenére elmosolyodtam, és leültem a helyemre a hátsó padban. Cleo tanárnő még mindig hiányzott, az őt helyettesítő Tucker tanár úr pedig láthatóan igyekezett tudomást sem venni az első sorban ülő lányok rajongó bámulásáról.

Stacey leült mellém, én pedig elővettem a könyvemet. Lassan megtelt a terem. Azzal foglaltam el magam, hogy tollat választottam a jókora készletemből. Végül egy csillámos lilára esett a választásom, ami nem annyira illett biológiaórához, mint mondjuk, Keshához.

Az illat volt a legelső, amire felfigyeltem. A csábítóan bűnös, kissé édes aroma csiklandozta az orromat, akár az étcsokoládé. Erősen megmarkoltam a tollat, miközben a teremben teljesen megváltozott a hangulat. De nem feszültté vált, épp ellenkezőleg. Csak most vettem észre, hogy valahányszor Roth megjelent, olyan érzés támadt, mint a szünet előtti utolsó napon: az a gondtalan, Kit érdekel? hozzáállás mindenhová követte őt.

Felállt a hátamon a szőr, és tudtam, hogy a fiú a közelben van. Nem csak abból jöttem rá, hogy Stacey megfeszült mellettem. A hatodik érzékem súgta meg, ami valami mélyebb, intimebb szinten reagált Rothra.

Nem néztem fel, amikor meghallottam, hogy kihúzza a széket az előttünk lévő padnál. Ám annyira közel volt, hogy az átkozott, éles sajgás megint úrrá lett rajtam, elszorította a szívemet és a torkomat. Nem akartam szenvedni Roth miatt, és át akartam ugrani arra a részre, amikor a kínzó fájdalom helyén már csak aprócska bosszúság érzése marad.

- Jó látni, hogy mégsem álltál szektásnak.

Mély, bársonyosan simogató hangja hallatán borzongás futott végig a bőrömön. Mély levegőt vettem, de azonnal meg is bántam. Roth illata körbeölelt minket, és szinte éreztem az ízét. Akaratlanul fölemeltem a fejem, és azon nyomban el is dobtam az agyamat.

Roth lebámult rám borostyánszínű tekintetével, amit sűrű, fekete szempillája keretezett. Gondosan belőtt sérója zilált hatást keltett, tincsei a homlokába hullottak. Telt ajka viszont nem húzódott gúnyos vigyorra, pedig a szavai alapján ezt vártam volna.

Semmit sem válaszoltam, így néhány másodperc elteltével Roth elhúzta a száját, majd elfordult és leült. Fájdalom nyilallt a mellkasomba, miközben a hátát bámultam. Koptatott kék pólója alatt természetellenesen mereven tartotta a vállát, és engem szemérmetlenül nagy elégedettséggel kellett volna eltöltenie annak a tudatnak, hogy feszeng. Ki gondolta volna, hogy a pokol koronahercege képes egyáltalán feszengeni? Én mégsem éreztem jobban magam ettől a tudattól.

Stacey odahajolt hozzám, és azt firkantotta a füzetembe: „Bérgyilkos?”

Elmosolyodtam, és a fejemet csóváltam. Stacey vállat vont, és a helyes helyettesítő tanárra koncentrált, aki éppen a vetítővel babrált. Én is igyekeztem arra összpontosítani, milyen vonzó a pasas a barna hajával meg a kisfiús vigyorával; de nem bírtam másra gondolni, csak arra, hogy Roth úgy ül itt előttem, mintha mi sem történt volna. Mintha nem küldték volna pokolra két héttel ezelőtt, és mintha nem jelentettünk volna egymásnak semmit.

Hála a jóságos égnek meg a sarki Mekinek, hogy aznap péntek volt. Így legalább nem kellett még két napig elviselnem Rothot, ha más nem, a hétvégére nyugtom lehetett tőle. Viszont a biosz életem leghosszabb órájának tűnt, még a történelemnél is rosszabb volt, mintha soha nem akart volna véget érni.

Amikor kicsöngettek, úgy pattantam fel a székemről, mint akit puskából lőttek ki. Belöktem a könyveimet a táskámba, és már siettem is ki a teremből. Stacey kicsit lemaradva követett, de biztosra vettem, hogy nem rója fel nekem sietős távozásomat. Észrevettem Samet a folyosó végén, amint épp vizet szürcsölt az egyik ivókútból. Megkönnyebbülten sóhajtottam, amikor felnézett rám, és mosolyogva integetett nekem, bár eléggé meglepett, hogy nem borították apró vízcseppek a pulcsiját, mint általában, ha így próbált inni. Gyors léptekkel elindultam feléje.

Csak félútig jutottam.

A kémiaterem ajtaja kicsapódott, kis híján arcba vágott. Hátrahőköltem, és könnybe lábadt a szemem, mivel a folyosóra záptojásra emlékeztető bűz áradt ki.

- Jaj, ne, már megint! - kiáltotta az egyik gyerek, és a szája elé kapta a kezét.

Nem tudhattam, pontosan mire gondol, hiszen több precedens is volt a bűzre: úgy egy hónappal azelőtt zombi ólálkodott a kazánházban, ugyanilyen iszonyatos szaggal árasztva el az egész iskolát, a tornateremben történtek éjszakáján pedig Roth hasonlóan büdös füstté változtatta a Raum nevű démont. De igazából mindegy is volt. Lényeg a lényeg, hogy a suliban már megint bűzlött valami, méghozzá szó szerint.

Egy tanár rohant ki a folyosóra: a férfi öklendezve hadonászott az arca előtt, hogy elhessegesse a szagot. Másodpercekkel később egy tanárnő is kiviharzott a teremből. Szőke haja megperzselődött: tincseinek vége szó szerint szénné égett. Ráadásul teljesen lesült a szemöldöke. Kivörösödött arcának felét szürke foltok borították.

- Azannya - mormolta Roth, aki valahogy, nyilván az univerzum törvényeinek következtében, mellettem kötött ki. Francba!- Ezt nevezem én meleg helyzetnek.

Megsemmisítő pillantást vetettem rá, aztán megkerültem, és hajlandó lettem volna beszívni bármilyen rákkeltő anyagot, ami a teremből gomolygó füstben lehetett, csak kerüljek minél messzebb Rothtól. Ám a fiú megragadta a felsőmet, és hátrarántott. Lepattantam kőkemény mellkasáról, és már épp feléje perdültem volna, hogy a gyomrába vágjam az öklömet - mert az nagyon jólesett volna nekem -, amikor a szemöldök nélkül maradt tanárnő átcsörtetett a füstön.

Roth keze végigsiklott a hátamon.

- Vigyázz, tökmag, ez a csaj nem viccel!

- Ne érj hozzám! - Elhúzódtam tőle, és ügyet sem vetettem az arcán átsuhanó érzelmekre, összeszorított szájára. - És ne nevezz így! - Éppen visszafordultam a tanárnő felé, amikor az nekilendült, és rávetette magát valakire. - Mi a…

A nő a másik tanárnak ugrott neki.

Mármint, a szó szoros értelmében: a hátára ugrott, és lerántotta a földre. Ott, helyben, a tátott szájjal bámuló diákokkal és tanárokkal teli folyosón. A férfi térdre rogyott, mire a nőci hátrahúzta ökölbe szorított kezét, majd bemosott neki egyet. Pontosan a lába közé.

10. FEJEZET

Kezdem azt hinni, hogy egész Amerika legzakkantabb sulijába járunk - mondta Stacey ebédnél, két feketére lakkozott körme közé csippentve egy aprócska csirkefalatot. - Most komolyan, milyen már, hogy az egyik tanárunk tökön vágott egy másikat a folyosó közepén?!

Sam grimaszt vágott, és visszaejtett egy szem sült krumplit a tányérjára.

- Ja, ez tényleg tiszta őrület.

Több volt ez, mint őrület. Néhány nap leforgása alatt előbb a bioszóránkon tört ki verekedés, most meg a két tanár között. Biztos, hogy volt valami a háttérben. Ráadásul eszembe jutott a párocska, akiket a folyosón láttam smárolni, anélkül, hogy bárki is rájuk szólt volna. A fasírtomat eszegettem, és reméltem, hogy téves a gyanúm, de állítólag született egy lilin, márpedig úgy tudtam, a lilinek jelenlétének egyik ismérve az emberek furcsa viselkedése. Ám ha egy lilin okozta Dean dühkitörését, a párocska enyelgését a folyosón, meg a tanárnő mai kiakadását, akkor ezek szerint már négy ember járt közel ahhoz, hogy lidérccé váljon. Ennek a lehetséges katasztrófának a súlya teljesen elvette az étvágyamat.

Körbepillantottam, és ismét azt kívántam, bárcsak látnám az aurákat. Azok, akikre hatást gyakoroltak a lilinek, nyilván máshogy néztek volna ki, lelkük maradékát is bemocskolhatta a démoni érintés. De nem láttam semmit, és ez azt jelentette, hogy alapvetően haszontalanná váltam.

Felkavarodott a gyomrom, és visszaraktam a tányéromra a félig megevett csirkefalatot. Lehetséges, hogy a képességem váratlan elvesztésének is volt valami köze a lilinhez? Ez azt jelentette volna, hogy a közelébe kerültem.

Nem. Ezt nem tudtam elhinni. Biztos, hogy megéreztem volna, ha egy olyan démon ólálkodik a közelemben, akinek nemcsak az anyám vére csörgedezik az ereiben, hanem az enyém is. Más oka kellett, hogy legyen a hirtelen változásnak, de miközben körbe-körbe tologattam a tányéromon a csirkefalatot, elfogott a hányinger.

- Mit csináltok suli után? - kérdezte Sam, és mire felnéztem, már mindent felfalt a tányérján. Ennek a fiúnak tényleg legendásan kielégíthetetlen volt az étvágya. - Arra gondoltam, hogy beülhetnénk valahova kajálni. Így, hármasban.

Elmosolyodtam.

Stacey reménykedve pillantott rám.

- Ma nem kell vigyáznom az öcsémre, úgyhogy én ráérek. Layla?

Figyelembe véve, hogyan viselkedett velem tegnap este Abbot, valószínűleg azt akarta, hogy suli után egyenesen hazamenjek. Vagyis nekem eszem ágában sem volt ezt tenni.

- Ja, én is, csak SMS-ezek Zayne-nek, hogy hova megyek. - Szó sem lehetett róla, hogy Nicolainak üzenjek. - Nem hiszem, hogy gond lesz belőle.

- Hívd el őt is! - tapsikolt Stacey, mint egy bepörgött fóka.

Sam felvonta a szemöldökét, én pedig majdnem elutasítottam az ötletet, de mire előkaptam a mobilomat, arra gondoltam: miért is ne? Az volt a legrosszabb, ami történhetett, hogy Zayne nemet mond. Nem először fordult volna elő.

- Megkérdezem, nincs-e kedve hozzá.

Stacey meglepett pillantást vetett Samre, miközben SMS-t írtam:

S & S elhívtak kajálni suli után. Csatlakozol?

Leraktam a mobilt az asztalra, a tálcám mellé, nem számítottam gyors válaszra. Zayne valószínűleg még alszik. Néha korábban felkelt, de nem tudhattam, hogy alakul épp a napja.

- Szerinted eljön? - kérdezte Sam a villájával babrálva.

Vállat vontam.

- Valószínűleg nem.

- De ha mégis, akkor sem kérheted meg, hogy adjon neked interjút! - bökött rá az ásványvizes üvegével Stacey. - És nem viselkedhetsz úgy, mint egy őrült rajongó. Azzal a frászt hoznád Zayne-re, és tuti, hogy soha többé nem akarna velünk lógni.

Sam kuncogott.

- Nem fogok úgy viselkedni, mint egy őrült rajongó.

Ebben igencsak kételkedtem. Sam eddig csak párszor találkozott Zayne-nel, de mindig nyílt csodálattal bámulta. Ezt nem is róhattam fel neki. Az őrzők nem igazán szoktak az emberekkel haverkodni. Az átlagemberek többsége azt sem tudta, hogy az utcán, boltokban vagy éttermekben látott idegenek egy része őrző.

Stacey elvigyorodott.

- Szerintetek hová…

- Tűntem? - szólalt meg egy mély hang, amitől a szívem kihagyott egy ütemet, a gyomrom pedig görcsbe rándult. - Sehová. Itt vagyok.

Na, ne már! Nem akartam elhinni, hogy Rothnak van képe ideállítani az asztalunkhoz. Iszonyú erővel kólintott fejbe a déjá vu. Ez pont ugyanolyan volt, mint amikor a fiú először toppant be az életembe. Felfoghatatlan pofátlanságnak tartottam, hogy még ebédnél sem hajlandó békén hagyni engem. Úgy tűnt, egyszerűen nem bírok megszabadulni tőle.

Elhúztam a számat, miután válaszra vagy invitálásra se várva leült mellém. Nem a narancssárga menzai tálca volt nála, hanem egy mekis papírzacskó. Szája sarka vigyorra görbült, ahogy elővett egy kis, fehér zacsit.

- Sült krumplit? - kínált.

Mély levegőt vettem.

- Nem kérek.

- Én igen! - mondta Sam, és átnyúlt az asztalon, hogy belemarkoljon a zacskóba. - Jó, hogy visszajöttél. A csókbaj tök szívás. Nekem is volt, amikor… Aú! - Elkerekedett szemmel fordult Stacey felé.

A barátnőm sokatmondó pillantást vetett rá.

Roth csöppet sem zavartatta magát miattuk. Lerakta a sült krumplit kettőnk közé, a telefonom mellé, aztán előhúzott a papírzacskóból egy sajtburgert.

- Ja, a csókbaj pokoli volt - felelte. - Mintha az ágyhoz láncoltak volna.

Kis híján felhördültem.

Vibrált a mobilom, és felvillant a képernyőn Zayne válasza. Mielőtt felkaphattam volna a mobilt, Roth fürgén érte nyúlt.

- „Érted megyek és szívesen veletek tartok” - olvasta fel, majd fölvonta a szemöldökét. - Hova lesz a program?

Gondolatban sűrűn szentségelve kiragadtam a kezéből a mobilt.

- Nem illik elolvasni mások üzeneteit - morogtam.

- Nahát, tényleg? - kérdezte Roth ártatlanul.

- Tényleg - válaszolta Stacey. - De örömmel hallom, hogy Zayne is velünk jön vacsorázni.

Roth szája félmosolyra húzódott, és egy másodperccel később gúnyosan biccentett.

- Én is.

Nem bírtam megállni, hogy felhorkantsak.

A fiú összehúzott szemmel sandított rám.

- Vacsorázni? - ráncolta a homlokát Sam. - Azt hittem, egyenesen suli után megyünk. És én arra az olasz kajáidára gondoltam az utca végén. Az nem éppen vacsorázó…

- Sam! - sóhajtott fel Stacey.

Roth ekkor szélesen elvigyorodott.

- Na, mindegy, térjünk vissza hozzám! Szépen meggyógyultam, és visszajöttem. - Ravasz pillantást vetett rám, amitől legszívesebben lekevertem volna neki egyet. Egyszeriben már semmi kedvem nem volt miatta itatni az egereket. - Lefogadom, hogy hiányoztam. - Jókorát harapott a hamburgeréből, és tele szájjal vigyorgott. - Méghozzá nagyon.

Fogalmam sincs, hogy mi történt, amitől ilyen hirtelen megváltozott a hangulatom. Az elutasítása miatti szomorúságom átcsapott haragba - iszonyatos, felforrt agyvizű dühbe. A józan eszem kikapcsolt. Nem is gondolkodtam, ahogy Roth felé nyúltam, és egyszerűen kikaptam a kezéből a hamburgert. Hátrafordultam a széken, és teljes erőből a fiú mögé hajítottam a szendvicset. Elégedetten nyugtáztam, ahogy nagyot toccsant a földön, a ketchup és majonéz szanaszét spriccelt belőle. A zsíros mészárlás fülig érő mosolyt csalt az arcomra.

Stacey döbbent nevetésben tört ki.

Roth hátranézett a hamburgerre, aztán lassan ismét felém fordult. Tágra nyílt a szeme.

- De hát én nagyon kívántam azt a hambit - szólt.

- Szar ügy. - Magamba fojtottam az eszelős kacajt. - Mindjárt a krumplidat is levágom a földre, ha nem húzod el innen a beled.

- Aaaztaaa! - mormolta Stacey, és most már csak némán rázta a nevetés.

Pár másodpercig elszántan farkasszemet néztünk Rothtal, aztán a srácnak megrándult az ajka, mintha a röhögést próbálta volna magába fojtani. Hát, ettől csak még jobban felment bennem a pumpa. Végül Roth felkapta a krumplis zacskót.

- Szerintem dumálnunk kéne.

- Nem, nekünk nincs miről beszélnünk.

Roth a fogát csikorgatta.

- De, igenis van.

A fejemet csóváltam.

A fiú egyre csak bámult rám, és hirtelen… Hirtelen megváltozott az arckifejezése. Egy kicsit mintha megenyhültek volna a vonásai.

- Layla…

- Jó, legyen - feleltem, és felkaptam a táskámat. Egy nagyon ostoba ötlet ütött szöget a fejembe. Lehet, hogy Roth bocsánatot akar kérni, amiért ilyen szemét volt velem. Ja, persze, majd ha fagy. Samhez és Stacey-hez fordultam, akik láthatóan remekül szórakoztak rajtunk. - Majd dobjatok egy SMS-t, hogy hol találkozunk suli után!

- Úgy lesz - biccentett a barátnőm. Némi habozás után hozzátette: - De ne bántsd a krumplit! Az szentségtörés volna.

- Nem ígérhetek semmit. - Elindultam, meg sem várva Rothot. Nevetségesen büszke voltam magamra. A két hónappal ezelőtti Laylának nem lett volna mersze jelenetet rendezni, de azóta megváltoztam.

Kezdtem érzékelni, mennyire.

A menzát elhagyva épp elmentem a klotyók mellett, amikor kivágódott a fiúvécé ajtaja, és Gareth botladozott ki, nyomában jó néhány társával a focicsapatból. Mind vihogtak. Bűzlöttek a fűtől.

- Ölni tudnék egy zacskó chipsért - mondta Gareth, ahogy a menza felé indultak.

Az egyik haverja felröhögött.

- Én busz elé dobnék egy kisbabát pár fahéjas csigáért.

Hűha! Nem semmi anyag lehetett, amit szívtak. Gareth meg a haverjai nagy partiarcok voltak, de nem szoktak füvezni. Az ő viselkedésük sem stimmelt. Lehetséges, hogy őket is… Őket is megfertőzte a lilin?

Roth utolért. Nem volt nála iskolatáska. Csak az a hülye sült krumpli.

- Meg vagyok lepve. Elismerem, megleptél.

- Tényleg? - Éles kacajt hallattam, de valójában bosszantott, hogy meglepődött. - Azt hitted, hogy azok után, amiket nekem mondtál, örülni fogok, ha meglátlak itt? Komolyan?

Bekapott egy szem sült krumplit, és elgondolkodva rágott, mintha alaposan meg kéne fontolnia a kérdést.

- Igen. Tudtam, hogy örülni fogsz nekem.

A folyosó végére érve megtorpantam, és rámeredtem.

- Te képzelegsz.

- Azért azt nem mondanám - kapott be még egy szem krumplit.

- Akkor csak túl sokat képzelsz magadról.

Elvigyorodott.

- Ami azt illeti, nagyon is értékes vagyok. Mint a pokol korona…

Kitéptem a kezéből a zacskót, megperdültem, és kivágtam a maradék sült krumplit a kukába. Visszafordultam Rothhoz, és kedélyesen vigyorogtam.

- Ez a véleményem a te értékes, koronaherceges szarságodról.

Roth nagyot sóhajtott.

- Fejlődésben lévő fiú vagyok, és szükségem van táplálékra, így most éhen fogok halni, és erről csakis te tehetsz.

- Nem érdekel. - Karba tettem a kezem.

A srác rám bámult, aztán hátrahajtotta a fejét, és elnevette magát. Megborzongtam, nem voltam felkészülve erre a hangra. Elfelejtettem, milyen mély és öblös Roth nevetése… Arról nem is beszélve, hogy mennyire ragadós. Ám a hang hamar elhalt, és a fiú arcára meglepően rosszkedvű kifejezés ült ki.

- Jaj, tökmag, máris nagyon megnehezíted ezt.

- Mit nehezítek meg? És ne hívj tökmagnak!

Roth a fejét rázta.

- Gyere már, tényleg beszélnünk kell. Olyan helyen, ahol nem zavarhatnak meg. - A megfakult kétszárnyú ajtó felé indult, és tudtam, hova tart: a mi lépcsőházunkba. Arra a helyre, ahová a diákoknak tilos volt menniük, ahová soha senki nem tette be a lábát. A lépcsőház az elhagyatott tornaterembe vezetett, és penészszaga volt, de régebben kettőnk találkahelyeként szolgált.

És éppen ezért semmi, de semmi kedvem nem volt odamenni, ám Roth már el is indult lefelé a lépcsőn. Kihúztam magam, és követtem őt. Semmi sem változott a szűk lépcsőfordulóban. A szürke festék még mindig mállott a betonfalról. A korlátot rozsda borította. A lépcső tetején lévő aprócska ablakból beszűrődő fényben porszemcsék táncoltak. Erről a helyről láthatóan mindenki megfeledkezett, csak az idő nem.

Roth felém fordult, és a falnak dőlt. A feje fölé emelte a karját, és kinyújtózott. Hosszú ujjú pólója felcsúszott, csábítóan kivillant a hasa, rajta a sárkányos tetoválással, Toppanccsal. A kék és zöld pikkelyek ugyanolyan élénkek voltak, mint azelőtt. Roth egyszer azt mondta, hogy a sárkány csak akkor válik le róla, ha már nagyon vészes a helyzet. El sem tudtam képzelni, mit jelenthet számára az igazi vészhelyzet, mivel a Paimon elleni harcban nem vetette be a sárkányt. A démoni tetoválás most pihent, a szárnyát behúzta a hasához, a farka pedig eltűnt Roth sötét farmerjének dereka alatt. Figyelembe véve, milyen mélyen ült a fiú nadrágja, már attól is elpirultam, amennyit Toppancs farkából láttam.

- Layla…

Nagy nehezen fölemeltem a fejem, és elállt a lélegzetem, amikor megláttam, milyen pajkosan tündököl a fiú okkersárga szeme.

- Tetszik a tetkóm?

Ökölbe szorult a kezem.

- Nem, dehogyis.

- Hazugság. - Gúnyos vigyor ült ki az ajkára. - És még mindig rémesen hazudsz.

Igyekeztem türelmet erőltetni magamra, és ledobtam a táskámat a földre.

- Miért vagy itt, Roth?

Csak némi habozás után reagált:

- Az igazat akarod hallani?

Grimaszt vágtam.

- Nem, a hazugságot. Szerinted?

Halkan nevetgélt.

- Eléggé megkedveltem ezt a sulit. Odalent nincsenek ehhez fogható helyek. - Vállat vont. - Itt minden olyan normális.

Elszorult a szívem. Én is ugyanezért szerettem suliba járni: normális volt, így itt én is normális lehettem. De nem voltam hajlandó bármiben is együttérezni Rothtal.

- Akkor sem kellene itt lenned - mondtam.

Felvonta a szemöldökét.

- Miattad?

Istenem, legszívesebben üvöltöttem volna, hogy igen, naná, persze, még szép!

- Azért, mert értelmetlen itt lenned.

- Nem igazán. - Leeresztette a kezét, én pedig némán hálát adtam az égnek, mert a hasa végre nem terelte el a figyelmemet. - Nem mondhatod, hogy az a tanári verekedés a folyosón nem volt tök fura.

Nem válaszoltam.

- És kétlem, hogy ez volt mostanában az első furcsa eset. Nincs igazam? - Félig lehunyt pillái alól figyelt engem.

Szívem szerint azt feleltem volna, hogy téved, mert nem akartam nézni, amint még ennél is önelégültebb képet vág, de tudtam, milyen ostobaság lenne hazudni. Nem feledkezhettem meg a nagyon is komoly, óriási horderejű problémáról, amivel szembenéztünk.

- Történt pár különös dolog. Dean, az egyik osztálytársam, akivel eddig soha nem volt semmi gond, megütött egy másik srácot, de olyan erővel, hogy az néhány másodpercre meghalt. És láttam egy párt, akik a folyosón enyelegtek…

- Nincs abban semmi rossz - vágott közbe Roth vigyorogva.

Összehúztam a szemem.

- Kivéve, hogy a suliban szigorúan tilos az etyepetye, pláne nyilvánosan. Az egyik tanár mégis szemrebbenés nélkül elsétált mellettük, pedig épp annyira belemelegedtek, hogy inkább benyomultak a lányvécébe, és ott folytatták. - A fülem mögé simítottam a hajamat, aztán leeresztettem a kezemet a nyakláncomhoz, és megfogtam a gyűrűt. - Szóval, szerinted itt járt a lilin?

Roth bólintott.

- Logikusnak tűnik… Elvégre itt jött létre. Ezért kellett mindenképpen beszélnünk. Te nyilván ki tudod szúrni a lilint, vagy legalábbis bármilyen fura démont, ami itt ólálkodik.

- Hát, izé… - Elfordítottam a fejemet, és a láncot tekergettem az ujjaim között. Nem akaródzott elárulnom neki az igazat, de mégiscsak démon volt, így talán meg tudta magyarázni, mi történt velem. - Az a helyzet, hogy ez nekem momentán nem igazán megy.

Roth ellökte magát a faltól, és most már komolyan összpontosított rám.

- Ezt meg hogy érted?

- Már nem látom az aurákat. Egyáltalán nem érzékelem a lelkeket. Néhány napja.

Oldalra billentette a fejét.

- Halljam a részleteket!

Felsóhajtottam.

- Az aurák eleinte csak kicsit furának tűntek, mintha vibráltak volna. Aztán ebédnél nagyon megfájdult a fejem, pont a szemem mögött, és azután már nem láttam az emberek esszenciáját. Úgyhogy azóta totál tehetetlen és haszontalan vagyok. Nem érzékelem úgy a démonokat, mint a többi őrző… Tudod, nem olyan erősen. Soha nem kellett fejlesztenem magamban ezt a képességet.

- Ez nem lehet véletlen egybeesés.

- Én is ettől féltem - mondtam, és elengedtem a gyűrűt. - De azért reménykedtem, hátha nincs köze a lilinhez.

Roth nem felelt. Pillantása rám villant, mélyen eltűnődve vonta össze a szemöldökét. Annyira átható tekintettel fürkészett, hogy feszengtem tőle.

- És szerinted hogyan tudta befolyásolni a képességemet a lilin? - kérdeztem, amikor már nem bírtam tovább a csendet.

- Nem tudom. - Roth végre elfordította a fejét, és a hajába túrt. - De ezek szerint kénytelenek leszünk a régimódi metódussal megkeresni a nyavalyást.

- Együtt?

Lesütötte a szemét, és szende arckifejezése szinte nevetséges volt, ugyanakkor hihetetlenül szexisnek is találtam, amiért igencsak utáltam a srácot.

- Igen, együtt. Te meg én. Mi ketten. Mint két…

- Nem - tartottam fel a kezem. - Mi ketten semmiben nem működünk együtt.

- Nem folytattuk már le egyszer ezt a beszélgetést? - Felém lépett, én pedig elhátráltam. - És emlékszel, annak mi lett a vége? Tökéletes csapatot alkottunk.

Egyre csak hátráltam, amíg a hátam a hűvös falhoz nem ért.

- Az még azelőtt volt, hogy azt mondtad, csak az unalom ellen kellettem neked.

Roth megnyalta a felső ajkát, így kivillant a nyelvében díszelgő piercing. Állítólag nem ez volt az egyetlen testékszere- Gyorsán elhessegettem ezt a gondolatot. Semmiképpen sem akartam ezen agyalni.

- Nagy szemétség volt ilyet mondanom. Elismerem. Gyakran mondok… hülyeségeket. Barom vagyok.

- Ezzel kénytelen vagyok egyetérteni.

Roth rám emelte a tekintetét. Olyan gyorsan mozdult meg, hogy észre sem vettem, amíg előttem nem állt, a kelleténél sokkal, de sokkal közelebb.

- És azt sem gondoltam komolyan, amit Éváról mondtam.

A lelkem mélyén úgy nyílt ki valami - valami nagyon ostoba, amit csírájában kellett volna elfojtanom -, akár egy bimbó, amit először ér napsütés. Próbáltam ügyet sem vetni rá.

- Nem érdekel.

- De igen, nagyon is érdekel. - Lehajtotta a fejét, ajka vészesen közel volt az enyémhez. Ledermedtem, mintha még a levegő is megfagyott volna a tüdőmben. Roth oldalra biccentette a fejét, nekem pedig kalapált a szívem. - Megbántottalak.

- Na, és? Mit érdekel az téged?

Roth nem felelt, és olyan meredten bámulta az ajkamat, hogy bizsergett tőle a bőröm. Leheletfinoman a csípőmre simította a kezét. Megmarkoltam a csuklóját, és el akartam lökni a kezét.

- Ne! - szólt fojtott hangon.

- De akkor miért? - suttogtam, és megadtam magam a remény apró sugarának. - Miért mondtál nekem ilyeneket? Ha nem gondoltad komolyan…

- Az nem változtat semmin. - A fiú elhúzódott, egy szempillantás alatt majdnem egy métert hátrált tőlem. - Muszáj barátoknak lennünk. Vagy legalábbis elég jól kijönnünk ahhoz, hogy ne az ártatlan gyorskaján vezesd le a dühödet, valahányszor kinyitom a számat.

És ezzel máris átváltott egy másik Rothba. Már nem az a srác volt, aki hetekkel ezelőtt a karjába zárt, és azokat a csodás dolgokat művelte velem. Mielőtt lakatot tehettem volna a számra, kiszakadt belőlem a kérdés:

- Jelentettem én számodra bármit is?

- Nem számít - válaszolta Roth színtelen hangon, miközben a lépcső felé fordult. Kezét a rozsdás korlátra téve megállt. - Sosem számított, Layla.

11. FEJEZET

Csak óriási erőfeszítés Árán sikerült túltennem magam azon, amit Roth mondott, és végigcsinálnom a nap hátralévő részét. Egyszerűen nem értettem őt, és tudtam, hogy még jó időbe fog telni, mire nem is próbálom megérteni. A délutáni óráim alatt egyre csak a fiúra gondoltam, habár nem bírtam eldönteni, hogy ha megint elém kerülne, akkor legszívesebben a hülye képével is ugyanúgy elbánnék-e, mint a hamburgerével, vagy inkább csak ábrándosan bámulnám azt a szívdöglesztő arcát.

Néha szívás volt lánynak lenni.

Kivonszoltam magam a suliból, és elvánszorogtam a sarokig. A vén Chevy Impalát meglátva fáradt mosoly ült ki az arcomra. Majdnem el is felejtettem, hogy Zayne is velünk jön kajálni, és miközben Rothtal igyekeztem megbirkózni, nem igazán volt alkalmam elgondolkodni a tényen, miszerint a fiatal gorgó hajlandó együtt lógni velem meg a barátaimmal.

Ami igencsak ritkán szokott előfordulni.

Úgy elöntöttem, hogy a következő pár órára megfeledkezem egy bizonyos csalfa démonról. Kinyitottam a kocsiajtót, és beszálltam az anyósülésre. Ledobtam hátra a táskámat.

- Szia! - mosolyogtam Zayne-re.

A fiú vigyorgott. Baseballsapkát viselt, mélyen a szemébe húzva, így a fél arca ki se látszott. Nem minden srácnak áll jól a baseballsapka, Zayne-hez viszont nagyon is illett.

- Hova megyünk? - kérdezte.

- Abba az olasz bisztróba, két saroknyira innen.

- Király. - Zayne belenézett a visszapillantóba, és néhány másodperccel később besorolt a forgalomba.

- Kösz, hogy eljöttél - mondtam, és hátradöntöttem a fejemet az ülésen. - Meglepett, hogy igent mondtál.

- Pedig nem olyan meglepő’. Szívesen jöttem. - Felém nyúlt, finoman meghúzgálta egy hajtincsemet. - Milyen volt a suli?

Feléje fordultam, arcának erős vonásait tanulmányoztam.

- Most nem igazán akarok beszélni róla. - Mert ha elárultam volna neki a gyanúmat a lilinről, akkor óhatatlanul beszélnem kellett volna Rothról is, pedig én mindenképpen ki akartan élvezni ezt a kis kiruccanást. - Majd kajálás után, jó?

Zayne rám sandított, és egy pillanatig hallgatott.

- Aggódnom kéne?

- Nem. - Tetszett, ahogy tincsei kigöndörödtek a sapkája alól. - Mit csináltál ma?

- Aludtam - nevetett, miközben elhajtott a bisztró előtt, parkolót keresve. - Uncsi volt az éjszaka. Senki sem járt az utcákon. De valamiért ettől másnap még fáradtabb szoktam lenni.

- Furcsa, hogy ilyen kihaltak voltak az utcák? - kérdeztem, a lilinre gondolva.

- Attól függ. Ha ez így is marad, akkor igen. - Miután a közeli parkolóházban talált egy üres helyet a földszinten (a mázlista!), Zayne leállította a motort, kivette a slusszkulcsot, és felém fordult.

Ne mozdulj! - szólt rám, én pedig engedelmeskedtem, leginkább kíváncsiságból. Felém nyúlt, és végigsimította a hüvelykujját az alsó ajkamon. - Volt itt egy kis szösz, és gondoltam…

Elharapta a mondatot, és hirtelen levegőt sem vett. Elsőre nem értettem, miért - hogy mit műveltem -, aztán kezdtem érzékelni, mi történik. Görcsbe rándult a gyomrom, minden porcikám megfeszült. Zayne pupillája kitágult, kék szeme egyszeriben még élénkebben tündökölt. Hullámzott a mellkasa, ahogy zihált. Éreztem bőre sós ízét - ugyanis a nyelvem végigsiklott hüvelykujjának kissé érdes felületén.

Jaj, istenem!

Jaj, édes istenem!

Zayne hüvelykujját nyalogattam. Mármint, komolyan, nyalogattam a hüvelykujját.

A testem pedig reagált a fiú bőrének szigorúan tiltott, bűnös ízére. Ólomsúlyt éreztem a mellkasomon, és elöntött a forróság. Zayne nem húzódott el. Épp ellenkezőleg, közelebb hajolt hozzám, a felsőteste már át is ívelt a sebváltó fölött.

Forrt a vérem, két egészen különböző okból. Hátrébb rándultam, megszakítva kettőnk között a kontaktust. Lángolt az arcom, sőt az egész testem. Fogalmam sem volt, mit tegyek vagy mondjak. Zayne rám bámult, mellkasa összevissza ritmusban emelkedett és süllyedt. El sem tudtam képzelni, mit gondolhat. Nem is akartam tudni.

Elszörnyedés váltotta fel az izzó hőt, ami az imént még lávaként áradt szét bennem. Mégis mi az ördögöt képzeltem? Friss levegőre és szabad térre volt szükségem, így hát kapkodva kicsatoltam a biztonsági övet, és gyakorlatilag kivetettem magam a kocsiból.

Könny szökött a szemembe. Semmiképpen sem ülhetem végig ezt a korai vacsit azok után, amit most műveltem. Nem maradt más hátra, muszáj hívnom egy taxit, vagy elköltöznöm Alaszkába, vagy összevarrnom a számat…

Mire megkerültem az Impala orrát, Zayne hirtelen előttem termett. Hátrafelé fordította fején a baseballsapkát, a szeme tágra nyílt. Nyilván azt gondolta, hogy nem vagyok normális. Tényleg nem voltam normális. Mint az egy beszari perverztől várható volt, gyáván kitértem oldalra, hogy ne kelljen szembenéznem Zayne-nel. Ő azonban az utamba állt, és a vállamra tette a kezét.

- Ácsi - mondta halkan. - Te meg hova rohansz?

- Nem tudom. - Összeszorult a torkom, úgy éreztem, nem kapok levegőt. Csak nem voltam allergiás Zayne bőrére? Ugyan már, ez nagyon hülyén hangzott. Lehetséges, hogy pánikroham jött rám. - Be kéne mennünk. Mármint, most rögtön. Vagy akár haza is mehetünk, ha akarsz. Totál megérteném. Kérlek, bo…

- Ugyan már, nincs miért bocsánatot kérned. - Ujjai a vállamra simultak. - Nincs semmi baj. Minden rendben.

- Nem, dehogyis. - Elcsuklott a hangom. - Én…

- Nyugi, minden oké. - Zayne maga felé vont, és mivel ellenálltam, még erősebben húzott. Az arcom a mellkasához préselődött, és beszívtam élénk illatát. - Figyelj, tudom, hogy óriási nyomás alatt vagy, és mostanában egy csomó őrült dolog történt.

Ebben igaza volt, de attól még semmiképpen sem lett volna szabad nekiállnom az ujját nyalogatni. Szorosan lehunytam a szemem, a fiú pedig átkarolt. Leszegte az állát, és a fejem búbján nyugtatta. Csakis Zayne lehetett ilyen megértő. Néha túlságosan is tökéletes volt.

Én pedig mindig túl fura voltam.

- Nem tudom, miért csináltam - szóltam tompa hangon. - Fel sem fogtam, mit teszek, amíg… Hát, tudod. Nagyon sajnálom.

- Nem kell. - Zayne finoman jobbra-balra ringatott, a lágy mozdulat egy kicsikét megnyugtatott. - Nem is volt olyan…

Kissé hátrahúzódtam, és vakmerően felsandítottam rá.

- Milyen? Undorító? Mert lefogadom, nem épp arra vágytál, hogy…

- Fogalmad sincs, hogy én mire vágyom és mire nem. - Ezt nem elutasítóan közölte, hanem inkább tényként jelentette ki.

A vonásait fürkésztem, választ kerestem egy olyan kérdésre, amit még nem voltam se kész, se hajlandó föltenni. Találkozott a pillantásunk, mire lesütöttem a szememet. A fiú az arcomra simította a kezét, engem pedig egyszeriben ellenállhatatlan gyengédség fogott el, valami mélyebb és hevesebb érzelemmel együtt.

Zayne leengedte a kezét.

- Indulnunk kéne. A barátaid már várnak minket.

Bólintottam, és elhagytuk a parkolóházat. A gyorsan halványuló novemberi napsütésben a fiú ismét megfordította a sapkáját, hogy a szemét védje. Nem beszéltünk többet, miközben elsétáltunk a félutcányira lévő bisztróhoz, és nem voltam biztos benne, hogy ez az én ujjnyalogatásom miatt van, vagy valami más okból.

A csinos, egyetemista korú pincérnő, aki elkísért minket a helyünkre a bokszok és asztalok közötti vékony folyosón, egyfolytában Zayne-en legeltette a szemét.

- Csak szólj, ha bármit megkívánsz! - mondta a fiúnak, miután megállt velünk az egyik boksznál.

Zayne elmosolyodott.

- Úgy lesz.

Ellenálltam a késztetésnek, hogy grimaszt vágjak. Stacey és Sam már vártak ránk, egymás mellett ültek a bokszban, ahol akár hatan is elfértek volna. Nagyon aranyosak voltak így együtt. Sam hullámos haja a homlokába lógott, a szemüvegéhez ért, Stacey pedig összekulcsolta a kezét az asztalon. Őszintén reméltem, hogy bármi is van kibontakozóban köztük, jól alakul.

Élvezetes, kölcsönös ujjnyalogatást kívántam nekik.

Zayne ült le elsőként, kettőjükkel szemben, és Sam rögtön kihúzta magát. Visszafojtottam a vigyoromat, és letelepedtem az őrző mellé.

- Bocs, hogy megvárattunk titeket - mondtam.

- Semmi vész - felelte Stacey. - Kenyérropit eszegettünk.

- Valószínűleg gyorsabb lett volna, ha gyalog jövünk - Zayne hátradőlt, és a burgundi vörös huzatra fektette a karját a hátam mögött. - De szó sem lehetett róla, hogy az utcán parkoljak a kicsikémmel.

Miután a pincérnő felvette az italrendelésünket, Sam lóbálni kezdett egy kenyérropit, mintha pálca lett volna, teleszórva fokhagymával a kockás abroszt.

- Tudtátok, hogy az Odaátban azért Chevy Impalával furikáznak, mert annak belefér a csomagtartójába egy holttest? - kérdezte.

Összevontam a szemöldökömet.

Zayne-nek a szeme sem rebbent.

- Lefogadom, hogy két hulla is elférne a csomagtartóban.

Sam elvigyorodott, ám a következő pillanatban lelohadt a mosolya, Zayne pedig szobormerewé dermedt mellettem. Megváltozott a hangulat a bisztróban, természetellenes módon vibrált a levegő. Zayne kihúzta magát, és a nyakát nyújtogatta. Abban a pillanatban, hogy halkan elkáromkodta magát, tudtam, miért. Egyszerűen tudtam, pedig nem volt semmi értelme.

Az asztal túlsó felén Stacey-nek felszaladt a szemöldöke.

- Ööö…

Lehunytam a szemem. Éreztem, ahogy a srác megállt az asztalunk mellett.

- Nahát, milyen kicsi a világ! - szólt Roth, és minden szavából csöpögött a maró gúny. - Itt az egész csipet-csapat.

Amikor kinyitottam a szemem, még mindig mellettünk állt. Kacsintott, amikor találkozott a pillantásunk, és én legszívesebben azt tettem volna vele, amit az a tanárnő művelt aznap a kollégájával.

- Csá, Roth! - integetett neki Sam. - Nincs kedved velünk kajálni? Jut hely bőven.

Kinyitottam a számat, de mielőtt egy szót is kiejthettem volna, Roth már le is telepedett mellém. Stacey-re meredtem, aki úgy festett, mintha nagyon élvezné a műsort, már csak a pattogatott kukorica hiányzott neki.

- Tényleg különös véletlen, hogy összefutottunk itt - felelte Zayne. Még mindig az ülés támláján nyugtatta a karját, de előrehajolt, a másik kezét az asztalra téve. - Figyelembe véve, hogy több ezer étterem van a városban.

Roth ajka mosolyra görbült, miközben nyújtózkodott, aztán karba tette a kezét. Kettőjük közé szorulva egyszeriben úgy éreztem, mintha a boksz összement volna.

- Hát, úgy tűnik, mázlista vagyok - felelte a démon.

- Statisztikailag valóban elég kicsi volt az esélye, hogy véletlenül mind egy kajáldában lukadjunk ki - motyogta Sam, mire Stacey lassan feléje fordult. - De persze itt a suli az utca végén, szóval, ettől megnőtt a valószínűség.

Tágra nyílt a szemem. Jaj, ne, uram segíts! Annak idején nem árultam el Zayne-nek, hogy Roth a sulinkba jár. Azok után pedig, hogy Rothot elnyelte a démoncsapda, és nyoma veszett, végképp nem láttam értelmét, hogy utólag közöljem vele a dolgot.

- A suli meg hogy jön ide? - kérdezte Zayne.

Rothon meg rajtam kívül senki nem tudta, mi ennek a jelentősége. Valaki nyilván elszólta volna magát, így hát sietve válaszoltam, mert gondoltam, mégiscsak jobb, ha Zayne tőlem tudja meg az igazat.

- Roth is a mi sulinkba jár.

Zayne merő feszültség lett.

Félénken rásandítottam. A fiú Rothot bámulta.

- Tényleg? - mormolta.

- Ti ketten nem ismeritek egymást? - kérdezte Stacey.

Zayne alkarjában megrándult egy izom.

- Egyszer-kétszer találkoztunk - felelte.

Roth szélesen elmosolyodott.

- És remekül elvoltunk.

Jaj, anyám…

- Ugye tudod, hogy Zayne őrző? - suttogta Sam előrehajolva. - Azt hiszem, egyszer mondtam neked ebédnél, de már nem emlékszem pontosan.

- Sam! - sziszegett Stacey.

A srác a homlokát ráncolta.

- Mi van?

- Nem tudom - válaszolta a lány -, de szerintem gáz ezt hangoztatni.

- Egyáltalán nem gáz. - Roth aranyszínű szeme pajkosan csillogott. - Ahogy már mondtam, szerény véleményem szerint az őrzők tök menők.

Zayne erőltetetten mosolygott, miközben az asztalra tett keze ökölbe szorult.

- Ja, képzelem - mondta.

Legszívesebben lefejeltem volna az asztalt.

- De komolyan, szerintem totál menők vagytok, ahogy egész éjjel a várost járjátok, és segítetek leküzdeni a bűnözést, meg minden - felelte Roth, én pedig alig bírtam megállni, hogy felnyögjek.

- Ez csodálatos. Lefogadom, minden reggel úgy hajtod álomra a kicsi… vagyis, izé, nem is olyan kicsi… fejecskédet, hogy hősnek érzed magad. Várjunk! Alszotok ti egyáltalán? Úgy hallottam, hogy az őrzők…

- Tényleg muszáj itt ülnöd? - szóltam közbe, mert mostanra kijöttem a béketűrésből. Azzal nem megyünk semmire, hogy Zayne-t cukkolja.

- Hát, valaki megfosztott az ebédemtől - vetett rám jelentőségteljes pillantást Roth. - Úgyhogy éhes vagyok.

Sam elvigyorodott.

- Ja, ha úgy vesszük, tényleg jössz neki egy ebéddel.

Összegörnyedtem.

Zayne hátradőlt, és bosszúsan meredt maga elé.

- Hát, ez eléggé kínos - motyogta Stacey, habár sötét szeme kíváncsian csillogott.

Bár meglepő módon még ez sem volt olyan kínos, mint amikor az előbb megnyaltam Zayne hüvelykujját, mint egy… Össze se bírtam hasonlítani semmivel. De azért tény, hogy ez a közös kajálás keservesnek ígérkezett. Roth és Zayne egész idő alatt szurkálódó megjegyzéseket tettek egymásra, Sam és Stacey pedig úgy bámulták őket, mintha teniszmeccset néznének, amiben a játékosok labda helyett szavakkal csatároznak. Mire a számlát kértem, legszívesebben nyakon vágtam volna valakit.

Leginkább magamat.

Roth éppen azt kérdezte Zayne-től, mennyit nyom, hangsúlyozva, hogy az őrzők ugyebár kőből vannak. Én mindeközben a boksz szemközti támláját bámultam, és fohászkodtam, hogy a pincérnő sürgősen hozza a számlát. Miután Sam kiment a mosdóba - már másodszorra -, a bisztró hátsó felében lévő aprócska bárpultnál az egyik vendég leesett a székéről. Elkerekedett a szemem. A mindenit, rendesen leihatta magát az a szerencsétlen, pedig még csak kora délután volt. Biztos valami jó kis akciót kínáltak itt a piára. Sam épp ekkor jött vissza, hátrapillantott a pasasra, aztán grimaszt vágva nézett rám.

- Nyomok annyit, amennyit kell - válaszolta Zayne Rothnak. - Na, és te? Úgy festesz, mint aki vasággyal együtt is alig több ötven kilónál.

Roth felhorkant.

- Jobban meg kéne nézned, vagy talán inkább meg kellene vizsgáltatnod a szemedet. Az őrzőknek is el tud romlani a látása?

Felsóhajtottam, és végigfuttattam a szemem a közeli asztalokon, amiknek többségénél nem ült senki. Közben előre-hátra hintáztam, mint akinek tényleg elmentek otthonról. Egyszer már kimentem vécére, de komolyan fontolgattam, hogy a klotyóban keresek menedéket, amíg el nem húzhatunk innen végre. A bisztróban nem volt nagy a forgalom, de még pont nem érkezett el a vacsoraidő. Zayne és Roth kölcsönös szívózása háttérzajjá tompult számomra, amikor a pillantásom megakadt az egyik olyan asztalon, ami foglalt volt. A kétszemélyes asztalnál ülő férfiak valamilyen oknál fogva felkeltették a figyelmemet. Mindketten kicsit idősebbek voltak nálam, nagyjából Zayne-nel egykorúnak saccoltam őket. Mindkettőjüknek barna haja volt, egyformán rövidre nyírva - mint ahogy a rendőrök vagy katonák szoktak kinézni. Fehér ingük frissen vasaltnak tűnt, habár nem volt betűrve. Úgy láttam, világos khakinadrágot viselnek. Természetesen nem tűnhetett fel nekem semmiféle furcsaság az aurájukon, hiszen újabban nem láttam a lelkeket, valamiért mégis felkeltették az érdeklődésemet.

Valószínűleg ahhoz a tényhez lehetett köze, hogy mindketten az asztalunkat bámulták, méghozzá meredten, pislogás nélkül, tisztára úgy, mint a leendő áldozatukat leső pszichopaták.

Megborzongtam, amikor a pillantásom találkozott a jobb oldali khakigatyáséval. Az arca kifejezéstelen volt, sőt rideg. Mintha nem is ember lett volna, hanem robot.

Roth a combomra tette a kezét, mire összerezzentem.

- Mit nézel, tökmag? - kérdezte.

- Semmit. - Rá akartam szólni, hogy vegye le rólam a mancsát, de Zayne megelőzött.

- El a kezekkel, haver! - Ellökte tőlem Roth karját. - Legalábbis ha meg akarod tartani minden végtagodat.

Roth biccentett, ám a tekintete szúrósabb lett. Ajjaj! Már épp kinyitotta a száját - nyilván valami csípős válaszra készülve -, mikor a pincérnő végre kihozta a számlát, amit én rögtön fel is kaptam.

- Mehetünk? - kérdeztem Stacey-től és Samtől. Mindketten lebilincselve bámulták a két kakaskodó srácot, de bólintottak. Zayne gyorsan kifizette a cehet, én pedig gyakorlatilag kilöktem Rothot a bokszból.

Miközben Zayne is felállt mögöttünk az ülésről, a démon odahajolt hozzám, meleg lehelete a fülemet érte.

- Ne siess úgy! - suttogta. - Beszélnünk kell. Hármasban.

Zayne összehúzta a szemét, és Roth meg közém lépett, hatalmas, eleven gátként. Roth erre úgy vigyorgott, mint egy macska, ami megpillantott egy sarokba szorult egeret. Gyorsan azt hazudtam Stacey-nek meg Samnek, hogy nekem még ki kell mennem a vécére, így feltűnés nélkül hátramaradhattam a két sráccal, miután a barátaim elindultak nélkülem. Arra gondoltam, bármiről kell is beszélnünk, jobb, ha itt maradunk a bisztróban, és nem keresünk egy eldugottabb helyet, mert igencsak valószínű, hogy az emberektől távol Roth és Zayne egymás torkának estek volna.

Amint Stacey és Sam kiléptek az ajtón, Roth letelepedett a barátnőm helyére, és intett, hogy mi is üljünk vissza. Sóhajtottam, és visszahuppantam a bokszba. Csak egy kis spagettit ettem az imént, de háborgott tőle a gyomrom, ahogy újból a két khakinadrágos fazon asztala felé sandítottam. Még mindig ott ültek, és meredten bámultak minket.

- Fogd rövidre - mondta Zayne a démonnak -, mert nem tudom, mennyit bírok még elviselni a jelenlétedből.

Roth az ajkát biggyesztette.

- Ez igazán nem volt szép, vízköpő. Talán szó szerint karót nyeltél, vagy mi van?

- Roth! - szóltam rá, megmarkolva az asztal szélét. - Fejezd már be!

- Ő kezdte.

Leesett az állam.

- Most komolyan, hány évesek vagytok ti? Kettő?

A démon Zayne-re pillantott, és ismét felcsillant a szeme.

- Hát, mi tagadás, a haverod tényleg úgy néz ki, mint aki összecsinálta magát, és pelenkacserére szorul.

- Na jó, betelt a pohár. - Zayne fel akart állni az asztaltól, ám a karjára tettem a kezem.

- Kérlek, ne csináld! Légyszi! - Az őrző nagyot fújt, és visszaült, de azért biztos, ami biztos, nem vettem le a kezem a karjáról. - Miről akartál beszélni velünk, Roth?

A másik fiú tekintete a kezemre szegeződött, ahogy az Zayne karján nyugodott.

- A kis vízköpőd nem tudott róla, hogy egy osztályba járunk.

Feszélyezetten elhúztam a kezemet.

- Valahogy nem jött szóba. És nagyon, de nagyon remélem, hogy nem erről akartál beszélni.

Roth vállat vont.

- Csak azt gondolom, érdekes, hogy nem árultad el az igazat a kőkövi öribaridnak.

Zayne az asztalon dobolt az ujjaival.

- Térj a lényegre, Roth!

A démon hátradőlt a bokszban, maga volt a megtestesült, hanyag arrogancia.

- Megvan az oka annak, hogy idejöttem, és most nem csak a fincsi lasagnéra gondolok. Ugyanez az oka annak, hogy visszamentem a suliba. Igaz, hogy szórakoztatóan normálisnak is találom a gimit, de ennél többről van szó. - Rám siklott a pillantása. - Úgy gondoljuk, hogy a lilin az iskolában van, vagy legalábbis járt ott.

- Halljam a részleteket!

Roth elmagyarázta, mi történt ma, én pedig meséltem a hét eleji verekedésről.

- Egészen máig nem is igazán foglalkoztam vele - mentegetőztem. - El akartam mondani neked, úgy terveztem, hogy majd megbeszéljük…

- Vacsora után? - kérdezte Zayne. - És akkor akartál szólni erről is? - biccentett Roth felé, aki erre felhorkant.

- Igen - bizonygattam. - Nem akartam, hogy ez, hát, tudod…

- Tönkretegye a vacsoránkat? - Zayne hűvösen a másik srácra mosolygott. - Ez érthető.

Roth grimaszt vágott.

- Na, mindegy, nem csak az iskolában történt furcsaságok miatt vagyok itt. Úgy gondolom, hogy a lilin valószínűleg megpróbál majd kapcsolatba lépni Laylával - folytatta, baromira meglepve engem.

- Micsoda? - hördültem fel. - Ezt eddig egy szóval se mondtad!

Rám mosolygott.

- Nem voltál valami beszédes kedvedben.

Ebben igaza volt, de akkor is…

- Miért gondolod, hogy a lilin ezzel próbálkozna?

- Azért, mert kötődik hozzád - magyarázta halkan. - Elvégre egy vérből valók vagytok.

Megborzongtam. Nekem aztán tényleg elcseszett egy családfám van. Az őrző apám holtan akart látni. A felsőbbrendű démon anyámtól mindenki rettegett. Erre most még egy lilinnel is meg kell birkóznom, ami valamiféle féltestvérnek tekinthet engem. Már csak ez hiányzott…

- A lilin veszélyt jelenthet Laylára? - kérdezte Zayne, és úgy húzta ki magát, mint aki készen áll, hogy az ölébe kapjon, és elrepüljön velem.

Roth a fejét csóválta.

- Azt nem igazán tudom.

- Nem ez a legnagyobb problémánk - jelentettem ki, és előrehajoltam. - Ha tényleg a lilin szórakozik az emberekkel a suliban, akkor máris négy áldozatáról tudunk. Mi fog történni velük?

- Nem tudom, meg tudjuk-e akadályozni, hogy elveszítsék a lelküket, és lidérccé váljanak. Lehet, hogy több van belőlük, mint az a négy, amiről tudunk. A lilin akár több száz embert is… megfertőzhetett. - Roth a homlokát ráncolta. A megfertőzés egész jó kifejezés volt erre a helyzetre. - De fogalmunk sincs, hogy a lilinnek azok kellenek-e, akiket megfertőzött.

- Hogyhogy kellenek neki? - kérdeztem.

Roth vállat vont.

- Ne feledd, hogy ha a lilinek létrehoznak egy lidércet, akkor parancsolhatnak neki. Rajtuk kívül senki más nem képes uralni a lidérceket. Gondolj csak bele, micsoda káosz törhet ki! Nem elég, hogy szabadon garázdálkodik egy lilin, ráadásul kedvére hozhatja létre az eszement, ádáz szellemeket, amik nagyon nem csípik az élőket.

Ez kiment a fejemből. Mintha nem lett volna enélkül is épp elég bajunk!

- Egyedül akkor tudjuk meg, mi a lilin célja, ha… - Nagyot nyeltem, elfogott az aggodalom. - Ha a suliban megfertőzöttek meghalnak.

Roth bólintott, és tekintete Zayne-re vándorolt.

- Szóval, ezért vagyok itt, és ezért is fogok itt maradni. És azt hiszem, muszáj lesz egy kis nyomozást folytatnunk.

Felvontam a szemöldökömet, de mivel nem folytatta, sóhajtottam.

- Kifejtenéd?

- Szerintem minden okunk megvan azt feltételezni, hogy Dean fertőzött. Beszélnünk kell vele.

- Felfüggesztették a suliból, csak a jó isten tudja, mennyi időre - közöltem.

Roth ravaszul vigyorgott.

- Lefogadom, hogy simán meg tudom szerezni a címét.

Ebben csöppet sem kételkedtem. Zayne-re pillantottam.

Lassan bólintott.

- Talán elárulhat nekünk valamit, ami elvezethet a lilinhez.

- Látod? - kérdezte Roth csillogó szemmel. - Szükségetek van rám.

- Azért ezt nem mondanám. - Zayne állta a másik fiú hűvösen szórakozott tekintetét. - De esküszöm, hogy ha bármi olyasmit teszel, amivel bántod Laylát, vagy amitől akár csak ferde szemmel néz rád, akkor puszta kézzel végzek veled.

Borsódzott a hátam.

- Na jó, azt hiszem, ezzel véget is ért a mi kis csevegésünk. - Megböktem Zayne-t a karommal. - Menjünk!

Az őrző még egy pillanatig farkasszemet nézett a démonnal, aztán fölkelt az asztaltól. Felém fordult, és a kezét nyújtotta, én pedig elfogadtam, és hagytam, hogy talpra segítsen. Nem tagadhattam, hogy csak úgy áradt belőle a heves védelmező kisugárzás. Habár igaz, ami igaz, Zayne mindig is a védelmezőm volt.

- Eszem ágában sem volt bántani őt - szólalt meg Roth.

Mindketten a démon felé fordultunk, aki mostanra szintén felállt a bokszból. Én halkan felhördültem, Zayne viszont elhúzta a száját.

- Ja, persze. - Közelebb hajolt a másik fiúhoz. Habár szélesebb vállú, de alacsonyabb volt, mint Roth, mégis totál a képébe mászott. - Mással játszadozhatsz, ahogy szoktál, de Laylával aztán rohadtul nem, megértetted?

Megszorítottam Zayne kezét, mielőtt még élet-halál harc törhetett volna ki kettőjük között.

Menjünk! - nógattam.

Mielőtt még elfordultunk tőle, észrevettem, hogy Roth a fogát csikorgatja. Tudtam, hogy követ minket ki a bisztróból, így amikor hátrapillantottam, nem lepett meg, mennyire közel van hozzánk. Azon viszont meghökkentem, hogy a két khakigatyás is felállt az asztaltól, és kifelé indultak. A homlokomat ráncoltam.

Roth összehúzott szemmel követte a tekintetemet. Aztán ismét rám pillantott, és feszülten szorította össze a száját. Mintha megérezte volna, mit gondolok: valami nem stimmelt azzal a két fazonnal.

Odakint épp felkapcsolt az utcai világítás, fénybe borítva a rohamosan sötétedő utcákat. Zayne szorosabban fogta a kezemet, miközben megkerültünk egy csapat embert, akik az egyik megállóban ácsorogtak. Bosszúsan sóhajtott, amikor észrevette, hogy Roth még mindig mögöttünk jön.

- Ez most komoly? Talán egészen a kocsiig akarsz kísérni bennünket?

- Úgy bizony, pontosan ezt akarom tenni. - Roth lassított mögöttem, hogy igazodjon a léptemhez. - Követnek minket.

Zayne lopva hátrasandított, és elkerekedett a szeme a sapkája ellenzője alatt. Ismét előrenézett, és gyorsított.

- Az a két férfi?

- Aha - válaszolta Roth elnyújtva.

Borzasztóan szerettem volna hátranézni, de gondoltam, az túl feltűnő lenne.

- Sejtitek, kik lehetnek? - kérdeztem.

- Nekem lövésem sincs. Talán a számodat akarják elkérni - felelte Roth. - Kit tudja, lehet, hogy be akarnak lépni a fanklubodba.

Roth egyszer azt mondta nekem, hogy ő lenne a fanklubom elnöke, ami tisztára hülyeség volt, erre gondolva mégis elszorult egy kicsit a szívem, hiszen mint kiderült, az egész nem jelentett semmit. Beszívtam a csípős levegőt.

- Mit csináljunk?

- A parkolóházban van a kocsid, igaz? - kérdezte Roth Zayne-től. Miután meglepetten pillantottam rá a vállam fölött, kacsintott. - Követtelek titeket.

- Na, szép. - Zayne elengedte a kezemet, és a derekamra simította a tenyerét. - Ezek szerint nemcsak démon vagy, hanem zaklató is.

- Ez aztán nagyon szellemes volt, vízköpőkém. - Roth kuncogott, miután Zayne halkan felmordult. - Lássuk, követnek-e minket! Végül is mi bajunk lehetne belőle? Mindketten csak emberek.

Nem akartam azon agyalni, milyen szörnyűségekre képesek az emberek. De csak nem bírtam elhessegetni a gondolatot.

Aztán eszembe jutott a legutóbbi alkalom, amikor egy parkolóházban voltam Rothtal, és azok a gyötrő démonok a fejünkkel akartak labdázni. Úgy tűnt, hogy a parkolóházakkal ugyanúgy nincs szerencsém, mint a sikátorokkal.

Befordultunk a sarkon. A leheletem kis felhőket formált, és fázott az orrom. Nem bírtam tovább, végül mégiscsak hátranéztem, Roth mögé. A két fickó még mindig követett minket, jó néhány emberrel lemaradva. Az ingük lobogott a nagy igyekezetben. Az egyikük derekánál megcsillant valami fémes, amit részben eltakart a felsője. A szívem kihagyott egy ütemet.

- Azt hiszem, az egyiküknél pisztoly van - mondtam rémülten.

- Jesszus - motyogta Zayne.

Roth gúnyosan vigyorgott.

- Ha ezek megpróbálnak kirabolni minket, én tuti szétröhögöm a fejem.

- Csak te lennél képes röhögni ilyesmin! - válaszoltam, grimaszt vágva. Egyáltalán nem hiányzott, hogy mindazok után, ami a héten velem történt, még ki is akarjanak rabolni.

- De ha egyszer röhejes - erősködött Roth, ahogy elértünk a parkolóház bejáratához. - Nagyon rosszul fognak járni, ha velünk szórakoznak.

A parkolóház csendes volt, a mennyezeti világítás tompa, sárga fénysugarakat vetített a kocsikra és a foltos, mocskos betonra. Egyetlen átkozott dolog se akadt ezen a helyen, ami megnyugtatott volna, hogy itt aztán semmi, de semmi rossz nem történhet. Épp ellenkezőleg.

Ahogy elindultunk a földszinten parkoló kocsik között, léptek vertek visszhangot mögöttünk. Roth megtorpant, Zayne pedig sarkon fordult, és elém húzódott. Levette a baseballsapkáját, és a kezembe nyomta. Fogalmam se volt, hogy mit vár tőlem, mihez kezdjek vele. Talán csak azt akarta, hogy vigyázzak rá, és ne piszkolódjon össze?

Az egyik fiatalember felénk lépett - de nem az, amelyiknél mintha pisztolyt láttam volna az utcán. A halovány fényben szikárnak, beesettnek tűnt az arca. Úgy festett, mint aki már jó ideje nem jut egy kiadós étkezéshez.

Roth karba tette a kezét, így pólója igencsak megfeszült a vállán.

- Mi a helyzet, taplókáim?

Égnek emeltem a szemem.

Az elülső khakigatyás a háta mögé nyúlt, bennem pedig megállt az ütő. Roth feltartotta a kezét, Zayne pedig láthatóan kész volt a pasira vetni magát. Khakigatyás egy szögletes, fekete tárgyat húzott elő: határozottan nem pisztoly volt. Pajzsként tartotta maga elé, olyan szorosan markolta, hogy elfehéredett tőle a keze.

Roth elnevette magát, jóízűen és zengőn.

- Ugye csak szórakoztok velem?

Khakigatyás egy Bibliát tartott a jobb kezében.

- Tudjuk jól, hogy mik vagytok ti hárman - szólalt meg határozott hangon, miközben Zayne-ről Rothra nézett, majd rám, ahogy kilestem az őrző mögül. - Isten tévedése. Egy pokoli démon. És valami, ami rosszabb mindkettőnél.

12. FEJEZET

Felszaladt a szemöldököm. Hogy az ördögbe lettem volna én a legrosszabb hármunk közül? Nem mintha ezzel kellett volna foglalkoznom. Ennél sokkal fontosabb volt, hogy ez az ember tudott Zayne-ről, az pedig még jobban megdöbbentett, hogy felismerte Rothban a démont. Az embereknek ugyanis elméletben nem lett volna szabad tudomást szerezniük a démonok létezéséről.

- Ezt kikérem magamnak - morogtam.

- A szajhának nem lehet szava a szent könyv jelenlétében - csattant fel a pasas.

- Hogy mi?! - visítottam, és kiugrottam Zayne mögül, aki elkapta a derekamat. - Hogy merészel szajhának nevezni?

A férfi felém tartotta a Bibliát.

- Egy szajha lánya vagy. Az alma nem esik messze a fájától.

- Na, ácsi! - Roth előrébb lépett, és ökölbe szorította a kezét. - Igazán nem illik ilyet mondani. És nem elég, hogy udvariatlanság, ráadásul még ironikus is olyan szavakat használni, mint a szajha, miközben épp a Bibliát fogja.

- És ezt épp egy démon mondja? - fakadt ki a másik pasas. - Csapás vagytok ezen a földön… Dögvészként sújtjátok az emberiséget.

- Ezzel nem vitatkozom - motyogta Zayne.

Erre rászegeződött a bibliás fickó elvadult tekintete.

- És ti? Ti se vagytok jobbak. A védelmezőinknek adjátok ki magatokat, miközben az ellenségeinkkel lepaktáltok. Hamis próféták!

- Isten Gyermekeinek Egyháza - sóhajtottam, ahogy rádöbbentem, kikkel állunk szemben. Forrt a vérem a dühtől. Felvillant előttem az a sok átkozott őrzőellenes plakát, amikkel ezek teleragasztgatták a villanypóznákat. - Maguk a fanatikusok, akiknek totál fogalmuk sincs semmiről.

- Nektek nincs fogalmatok arról, hogy mennyi mindent tudunk - jelentette ki Bibliás büszkén. Gúnyos vigyort vetett Rothra. - Mindig is tudtunk a létezésetekről. És az a célunk, hogy leleplezzük az őrzők igaz természetét.

- Érdekes - motyogta Roth, és még pár lépéssel közelebb ment a pasashoz, aki erre rögtön elhátrált, fanatikus önbizalma láthatóan elillant. - És mégis honnan tudnak rólunk?

- Megvannak a forrásaink - válaszolta a férfi. Leengedte a kezét, de meg-megrebbentek az ujjai.

Zayne mély levegőt vett.

- Mi nem vagyunk démonok. Épp, hogy ellenük…

- Most mégis rajtakaptunk téged nem is egy, hanem két démon társaságában - vágott a szavába Bibliás, sűrűn pislogva. - Hazugságok áradnak kígyó nyelvű szádból.

Habár soha nem jutottam olyan intim közelségbe Zayne szájához, mint szerettem volna, azt magamtól is bizonyosan tudtam, hogy nem kígyónyelv rejtőzik benne.

- Halvány gőzük sincs az őrzőkről - jelentettem ki, remélve, hogy sikerül szembesítenem őket a valósággal, legalább egy kicsit. - Ha lenne, akkor tudnák, hogy ők az emberiség érdekeit szolgálják. És hogy semmi okuk félni…

- Hallgass, te sátáni szajha!

Tárva maradt a szám, és úgy éreztem, menten szétrobbanok. A pasas felé léptem, Roth pedig a nyakát ropogtatta, mint aki arra készül, hogy véget vessen ennek a kis csevejnek.

- Ha még egyszer így merészel nevezni, akkor gondoskodom róla, hogy tényleg legyen mitől félnie. - Fogalmam se volt, mire föl keménykedem velük, hiszen hiába edzettem Zayne-nel, azért nem lett belőlem harcos, és soha nem is tartottam magam harciasnak. Ám az ajkam hűvös, feszült mosolyra húzódott. - Esküszöm.

Éreztem, hogy Zayne engem bámul, méghozzá döbbenten és értetlenül. Nem is csoda, hiszen még sosem hallhatott tőlem ilyen fenyegető hangnemet. Ám fanatikusokra hiába próbál észérvekkel hatni az ember, nincs több értelme, mint a lobotómiának, akárhány kísérletet is tesz vele. A fortyogó düh és az egyre fokozódó felháborodás felszította bennem a bátorságot. Ez talán nem volt a legjobb kombináció, én mégis kapva kaptam rajta. Bizsergett a bőröm, és perzselt a torkom. Bambi izgett-mozgott a bőrömön, farka a derekamat verdeste. Mérget vettem volna rá, hogy ezeknek a pasiknak olyan pocsék ízű a lelke, mint a túl vizezett szörp.

- Van valami értelmes oka is annak, hogy követtek minket, vagy csak a képmutató ostobaságaikról akartak prédikálni?

Bibliás elpirult.

- Kétlem - folytattam, mielőtt megszólalhatott volna. - Erősen kétlem, hogy bármelyikük is képes volna akár csak egyetlenegy értelmes dolgot is kiejteni a száján.

- Layla - szólt rám Zayne halkan, és mellém lépett.

- Abban a pillanatban végezni kellett volna veled, hogy a világra jöttél - közölte Bibliás, és megrémített, hogy milyen őszintén csengett a hangja. - Magad vagy az iszonyat.

Bármennyire is igyekeztem uralkodni magamon, most aztán végleg pattanásig feszült nálam a cérna, és bizony el is szakadt. Gyorsabban mozogtam, mint valaha életemben. A pasas felé vetettem magam, és kikaptam a kezéből a vastag Bibliát. Hátralendítettem a karomat, aztán teljes erőből csaptam vele előre, és a parkolóház csak úgy visszhangzott a világ legnagyobb biblikus pofánverésétől.

Roth meglepett nevetését hallva kirázott a hideg.

- Azannya, most aztán megkapta a magáét! Ezt nevezem én égi igazságszolgáltatásnak.

Úgy zúgott a fejem a döbbenettől, mintha ezernyi zavarodott méhecske zümmögött volna az agyamban. A férfi hátratántorodott, és ajka felhasadt sarkából vér szivárgott. Rám szegezte eszeveszett tekintetét, miközben a szájához kapta remegő kezét. Lenéztem a markomban szorongatott Bibliára. A kötet tetején sötét folt virított - vörösre színezte. Zayne halk felhördülése megriasztott, és elejtettem a Bibliát. Arra számítottam, hogy megégeti a bőrömet.

Ezután túl gyorsan történt minden.

A másik pasas felém lódult, arca elvörösödött a gyűlölettől, olyan rusnyára torzult, hogy elállt tőle a lélegzetem. Jobb kezével benyúlt az inge alá, és eszembe jutott, hogy korábban valami fémeset láttam megcsillanni a derekánál. Roth elkáromkodta magát, amint a férfi pisztolyt rántott. Ám a fanatikus ahelyett, hogy engem vett volna célba, ráfogta a fegyvert Zayne-re.

- Ne! - kiáltottam.

Zayne megperdült, nekem pedig a torkomban dobogott a szívem. Feléje vetődtem, miközben a parkolóházat dörrenés töltötte be. Mielőtt elérhettem volna hozzá, Zayne átváltozott. Középen szétrepedt a pólója, és sötétszürke bőr bukkant elő alóla. Valami elsüvített a vállam mellett, és a golyó célba ért: mellkason találta Zayne-t. A fiú hátratántorodott.

Tőlem balra mintha homályosan mozgást érzékeltem volna a szemem sarkából, és a torkomra fagyott a sikoly. A csendet fülsiketítő üvöltés törte meg, ahogy csont ropogott, és megadta magát bőr-hús egyaránt. Bibliás sarkon fordult, és úgy rohant el, mintha maga az ördög vette volna üldözőbe. Nem törődtem vele. Felőlem aztán futhatott.

Végre elértem Zayne-hez, és a mellkasára tettem a kezem. A fiú lebámult magára. Gyorsan visszaváltozott emberi alakjába, bőre ismét rózsaszínű árnyalatot öltött.

- Úristen… - nyögtem.

- Semmi bajom - mondta Zayne, de én alig fogtam fel a szavait. Kalapáló szívvel, remegő kézzel tapogattam a mellkasát, a vér melegségét és nedvességét keresgéltem. Nem hagytam abba, amíg a fiú meg nem markolta a csuklómat, és elhúzta a kezemet a bőrétől. - Layla, nincs semmi bajom. Látod? Minden oké.

- Hogy lenne bármi is oké? - A hangom tompán szólt a könnyektől, és sütött belőle a félelem. - Hiszen pont most lőttek mellkason!

Zayne elmosolyodott, ahogy felnéztem rá.

- Lepattant rólam a golyó, látod? Épp időben változtam át. Csak egy kis horzsolást ejtett rajtam. Semmi többet.

- Lepattant? - ismételtem. Miután a fiú bólintott, lepillantottam, és megláttam a betonon heverő golyót. Lekerekített vége kilapult, mintha nekiütközött volna valami áthatolhatatlannak; elvégre pontosan ez is történt. Az agyam csak lassan dolgozta fel a dolgot, pedig kezdettől fogva tudhattam volna, hogy nem történhet baj. Zayne alakot váltott. Egy pisztolygolyó nem hatolhatott át egy őrző bőrén.

A nyakába vetettem magam, átkulcsoltam a karommal, és úgy kapaszkodtam belé, mintha a szuszt is ki akartam volna szorítani belőle. Még mindig eszeveszetten kalapált a szívem, hiszen néhány borzalmas másodpercre azt hittem, hogy a golyó igenis célt ért, márpedig emberi alakban egy őrző sem élhette túl, ha szíven lövik.

Zayne halkan nevetett, miközben finoman lefejtette a karomat a nyaka körül.

- Megfojtasz, Laylababa.

- Bocsánat! - Jókora erőfeszítéssel sikerült elhátrálnom egy kicsit a fiútól. Próbáltam összeszedni magam, így megfordultam, és mély levegőt vettem. Legalábbis akartam, de megdermedtem.

Roth figyelt minket, arcára megfejthetetlen kifejezés ült ki. De nem rajta akadt meg a szemem, nem miatta éreztem úgy magam, mintha nyakon öntöttek volna egy vödör jeges vízzel. A férfi, aki rálőtt Zayne-re, a földön hevert, Rothtól alig egy méternyire.

Mármint az, ami maradt belőle.

Jobb karja természetellenes szögben facsarodott ki, akár egy hátborzongató marionettbábnak. Vörös folt virított fehér inge elején, és a pisztoly… Édes istenem, a pisztoly a pasas hasában volt, kiállt belőle a markolata. A tüdőm mintha felmondta volna a szolgálatot, hiába próbáltam levegőhöz jutni.

A férfi még mindig életben volt. Nem tudom, hogyan, ám a mellkasa hullámzott: küszködve, gyengén zihált. Sötét szeme tágra nyílt, és ide-oda cikázott. A másik kezén meg-megrándultak az ujjai.

A lábam magától indult el. A sebesen növekvő vértócsához érve megtorpantam. A férfi ismét levegő után kapott, és amikor kinyitotta a száját, vér csörgedezett belőle.

- Már… közel… a vég… Tudjuk, mi történik… - Barna szeme üvegessé vált, kis patakban folyt a szájából a vér. - Tudunk a lilinről…

A fiatal férfi megremegett, és kész, ezzel vége is volt: nem hallatott halálhörgést, nem vett még egy utolsó, mély levegőt. Egyszerűen csak elakadt a küszködő’ lélegzete, és elillant belőle az élet. Habár rálőtt Zayne-re, ráadásul valószínűleg nemcsak őt akarta volna megölni, hanem mindhármunkat, akkor is elviselhetetlen volt látnom, amint kihuny egy élet - egy emberi élet -, és azt sem tudtam, hogyan dolgozzam föl ezt.

A számra szorítottam a kezem, és botladozva elhátráltam. Egy kéz megtámasztott, de nem bírtam levenni a szemem a férfiról. Máris kezdett fakó árnyalatot ölteni a bőre, eluralkodott rajta a halál viaszossága. Ilyen gyorsan odalett az élete. Csak a porhüvelye maradt utána. Mintha egy szempillantás alatt zajlott volna le az egész. A férfi meghalt, és igencsak lehetséges volt, hogy ezért engem terhel a felelősség. Talán elevenen megúszhatták volna mindketten, ha nem ingerlem fel őket.

- Édes istenem - suttogtam.

Valaki hátrébb húzott, aztán megfordított. Meleg ujjak simították félre az arcomba hullott tincseket, miközben próbáltam visszafordulni a földön heverő holttest felé.

- Layla…

Fölnéztem, és egy borostyánszínű szempár nézett vissza rám. Roth meg én nagyon közel voltunk egymáshoz… Túlságosan is közel.

Az arcomra simította a kezét, hogy ne fordíthassam vissza a fejemet a halott felé, a csípője pedig a hasamhoz ért.

- Nem tehettem mást. A pasas rád fogta a fegyvert, te pedig nem tudtál volna elég gyorsan alakot váltani. És ha eltalál a golyó, abba belehalhattál volna.

- Tudom. - Tényleg tisztában voltam mindezzel, de ez a férfi akkor is meghalt.

- És nem bámulhatod őt tovább. Attól semmi nem lesz jobb. - Fölemelte a fejét, a hátam mögött álló Zayne-re szegezte a pillantását. - El kell vinned őt innen. A hullát bízzátok csak rám, majd én elintézem.

Nem is akartam tudni, mit tervez a tetemmel. És ilyen betoji se akartam lenni, aki ennyire kiakad egy holttesttől, de még akkor is remegett a kezem, amikor Roth elengedte az arcomat. A fiú még egy másodpercre a szemembe nézett, aztán Zayne már mellettem is termett, és elterelt a borzalmas látvány közeléből.

Miközben Zayne az Impalához kísért, hátrapillantottam a vállam fölött. Nem a holttestre. A parkolóházban mintha szétáradtak volna az árnyak, egyre sűrűbbé, szinte tapinthatóvá válva. Még csak néhány kocsival mentünk arrébb, ám Rothot máris elnyelte az árny.

- Sajnálom - szólaltam meg, habár fogalmam sem volt, kinek mondom ezt. Ám egyedül a néma csönd volt a válasz.

~ ~ ~

A hazaút is csöndben telt el. Miután visszaértünk, Zayne elment, hogy beszámoljon az apjának az összecsapásunkról a két pasassal az Isten Gyermekeinek Egyházától, én pedig bevettem magam a szobámba. Nekem is jelen kellett volna lennem, miközben Zayne beszélt Abottal, de a tegnap este után úgy véltem, semmi jó nem sülne ki abból, ha egy helyiségben tartózkodnék a férfival. A rossz hangulatomat nem dobta volna fel, az tuti.

Irtó furcsán éreztem magam, sehogy sem bírtam lehiggadni. Bambi egyfolytában mocorgott rajtam, próbált kényelmesen elhelyezkedni. Azt kívántam, bárcsak megint bebújna aludni a babaházba, de esze ágában sem volt elhagyni a bőrömet.

Zilált kontyba fogtam a hajamat, és fel-alá járkáltam a szobában. Valahányszor lehunytam a szememet, a parkolóház mocskos betonján heverő férfit láttam magam előtt, és hallottam a szavait. Tudtak a lilinről… Az Isten Gyermekeinek Egyháza valahogy tudomást szerzett a lilinről! Fogalmam sem volt, honnan tudhatták meg. Ezt Rothtal kapcsolatban ugyanígy nem értettem. Mégis hogyan jöttek rá ezek a démonok létezésére?

A kezemet tördeltem, miközben újra meg újra elmentem az ágyam mellett. Még mindig nem tudtam elhinni, hogy pofán vertem azt a pasast egy Bibliával. Ez igazán borzalmas volt. Igaz, hogy a fickó provokálta ki, de jobb lett volna, ha a kezemet használom. Arról nem is beszélve, hogy ha sikerül megőriznem a nyugalmamat, akkor talán nem halt volna meg senki. Annak a férfinak a vére az én kezemhez tapadt, és azt sem tudtam, hogyan borulhatott így el az agyam, egészen a tettlegességig. Tény, hogy totál bedühödtem, és jó ádáz képet is vágtam hozzá, pedig az agresszió sosem voltjellemző rám.

Ahogy az sem, hogy mások ujját nyalogassam.

Ez inkább Rothra vallott volna - hiszen tett is már ilyet. Amikor lenyalta egy süti morzsáit a kezemről.

Roth.

Már megint elszorult a szívem. Jaj!

Felnyögtem, megálltam, és leültem az ágyam szélére, háttal az ajtónak. Mivel nemrég láttam valakit meghalni, mostanáig meg is feledkeztem arról a kis incidensről, hogy megnyaltam Zayne ujját. Nem mintha hiányzott volna az iszonyatosan kínos emlék. Hanyatt dőltem, és a mennyezetet bámultam. Néha úgy éreztem, mintha valami idegen lény szállta volna meg a testemet. Megdörgöltem az arcomat, és arra gondoltam, hogy talán ördögűző kéne nekem, mint annak a kiscsajnak a filmben.

Kopogást hallva kénytelen voltam felülni. Az ajtó felé fordultam, és megköszörültem a torkomat.

- Szabad!

Kinyílt az ajtó, és Denika lépett be. Felvontam a szemöldököm. A lány egyik lábáról a másikra állt.

- Csak meg akartam nézni, hogy van a… - Elhallgatott, és hátrapillantott. - Tudod, a karod.

Na, bakker. Erről is megfeledkeztem.

- Már nem is fáj.

- Pontosan ezt szerettem volna hallani. - A lány habozott, és az ajkát harapdálta. - Leülhetek? - kérdezte aztán, az ágyra intve.

Oké, ez fura volt. De annyi furcsaság történt velem mostanában, hogy kíváncsi lettem, mi fog kisülni ebből.

- Persze.

Denika mosolya bizonytalannak tűnt, ahogy becsukta maga mögött az ajtót, átvágott a szobán, és leült mellém. Figyelembe véve az eszméletlen magasságát, simán lehetett volna kevésbé kecses. De nem. A csaj úgy vonult, mint aki képes lenne vízen járni… és a víz valószínűleg nagyon élvezné a dolgot.

- Nem baj, ha azért megnézem a karodat? - kérdezte.

- Nem. - Levettem a pulcsimat. Alatta egy spagettipántos top volt rajtam, úgyhogy Denika tökéletesen hozzáfért a sebhez. Illetve ahhoz, ami maradt belőle: nem látszott más a karomon, csak egy kis rózsaszín heg. A bőr ráncos lett körülötte, és tartottam tőle, hogy az is marad, de ez sokkal jobb volt, mint meghalni. - Ma reggel kiestek belőle a varratok.

- Tökéletesen begyógyult. - Denika fölemelte a fejét, és a füle mögé simította egy sötét haj tincsét. Eltelt pár másodperc, amíg vártam, hogy felálljon az ágyról, de nem mozdult. - Hallottam, mi történt azokkal az egyházas fazonokkal.

Elfordítottam a fejemet. Nem tudtam, Zayne elárulta-e az apjának, hogy ha úgy vesszük, miattam vett ilyen erőszakos fordulatot az incidens.

- Hát, igen.

- Abbot aggódik - mondta Denika halkan. - Nem érti, honnan tudhatnak a fanatikusok arról a… Rothról, meg a lilinről. - Egy pillanatra elhallgatott, és átvetette egyik hihetetlenül hosszú lábát a másikon. - Most a háta közepére sem hiányzik neki, hogy még emiatt is aggódnia kelljen. De a baj mindig csőstül jön, nem igaz?

Úgy éreztem, az én esetemben ez nem kifejezés. Hacsak nem a világ legeslegnagyobb csövéről beszélünk.

- Ja.

Denika az ezüst karkötőjével játszadozott.

- Nem tudom, hallottad-e már, de nem megyünk vissza New Yorkba. A lilin miatt nem lehet. Abbot azt akarja, hogy a lehető legtöbb őrző álljon itt rendelkezésre.

Na, isteni. Ez volt aztán az izgalmas hír…

- És mivel Tomas még mindig nem került elő, Dez meg a többiek erősen gyanítják, hogy valami baja esett - folytatta a lány.

Feszülten kaptam a mellkasomhoz, oda, ahol Bambi épp a fejét nyugtatta.

Denika tágra nyílt szemmel figyelte az eleven tetoválást.

- Megígértem neked meg Zayne-nek, hogy nem árullak be, és nem is foglak - erősködött. A szeme ugyanolyan tündöklő kék volt, mint Zayne-é. - Senki sem hiszi, hogy neked vagy ennek a… Hogy is hívják?

- Bambi - feleltem. - De nem én neveztem el.

A lány a homlokát ráncolta.

- Senki sem hiszi, hogy neked vagy Bambinak bármi köze lett volna a dologhoz.

- Jó tudni. - A csukott ajtóra szegeztem a szememet. Ez a szitu irtó… ciki volt. Szinte már kísértést éreztem, hogy megkeressem Jasmine-t, és hagyjam a kislányának, hadd rágcsálja a lábujjamat. - Zayne még mindig az apjával van?

- Ja. A férfiak mind a könyvtárban tanácskoznak. Senki sem tudja, hogyan kezeljük a fanatikusokat úgy, hogy attól ne legyen még rosszabb a helyzet. De én azt hiszem, hogy Zayne-t… nem ez aggasztja a legjobban.

- Nem? - kérdeztem, és rápillantottam.

Denika a fejét csóválta.

- Nem igazán örül, amiért Roth… a sulidba jár. Ahogy Abbot sem.

- Naná, hogy nem - sóhajtottam, és lelógattam a lábamat az ágyról. Még csak le sem ért a padlóra. Gnómnak éreztem magam a sudár csaj mellett ücsörögve. - Roth démon, szóval, még szép, hogy ki vannak akadva miatta.

- Kétlem, hogy Zayne csakis ezért nem örül, amiért Roth egy suliba jár veled.

Értetlenül meredtem rá.

- Mi másért zavarná?

A lány felvont szemöldökkel bámult rám.

- Tényleg nem tudod? - A fejemet csóváltam, erre halkan kuncogott. Kissé szomorkásán hangzott. - Néha annyira naiv vagy, hogy legszívesebben kitépném a hajadat.

Döbbenetemben nevetés szakadt ki belőlem, de hamar a torkomra forrt.

- Micsoda?

Denika habozott a válasszal. Végül mély levegőt vett, és megszólalt:

- Oké. Legyünk őszinték egymással! Te nem bírsz engem.

Az arcomba szökött a vér. Kinyitottam a számat, hogy letagadjam ezt, de a lány olyan pillantást vetett rám, ami nyilvánvalóvá tette, mennyire nem volna értelme.

- Hát, ez… nagyon kínos - mondtam.

- Ja - bólintott Denika. Megvonta karcsú vállát. - Mindenki arra számít a klánban… Mindkét klánban, hogy Zayne meg én egy pár leszünk, és nekem nem is volna ez ellen semmi kifogásom. Azt hiszem, tudod, hogy… Bírom Zayne-t.

- Azt mondanám, hogy a bírod igencsak enyhe kifejezés.

A lány erre elmosolyodott.

- Zayne nagyon… Hát, te pontosan tudod, milyen. Azt is tudom, hogy te is bírod őt, és valószínűleg a te esetedben sem elég kifejező ez a szó.

Nem feleltem, mert erről a témáról aztán végképp nem akartam beszélni.

- Na, mindegy - folytatta Denika -, mivel egy darabig itt leszek, szerettem volna, ha tiszta vizet öntünk a pohárba. Bírlak téged, Layla. - Megint vállat vont. - Remélem, hogy barátok lehetünk, és nem akarom, hogy aggódnod kelljen Zayne és énmiattam.

Szerettem volna rávágni, hogy nem is aggódom, de mint kiderült, olyan átlátszó voltam, mint egy ablak. Mély levegőt vettem, és úgy döntöttem, ideje felnőnöm végre, legalább egy kicsit.

- Tudom, hogy nem mindig viselkedtem valami… Izé, barátságosan veled, pedig te kezdettől fogva kedves voltál hozzám. És szeretnék ezért bocsánatot kérni. - Azta! Mérget vettem volna rá, hogy ezek a legérettebb szavak, amiket valaha is mondtam Denikának. Egy óriási sütit érdemeltem ezért. - Elfogadtam, hogy te meg Zayne egymáséi lesztek. - Na, ezeket a szavakat már sokkal nehezebb volt kiböknöm, de akkor is muszáj volt magamba fojtanom a keserűségemet. - Tökéletesen illetek egymáshoz. Mindketten csodálatosak vagytok, és senki sem kívánhatna magának nálad kedvesebb, okosabb lányt. És tudom, hogy Zayne…

- Elég! - tartotta fel a kezét Denika. - Igen, Zayne bír engem, és egyetértek, tényleg tökéletesen illenénk egymáshoz. De soha nem fogunk összejönni.

Zavarodottan meredtem rá.

- Miért nem?

- Azért, mert Zayne nem akar engem. Nem szerelmes belém, és ez rajtad kívül mindenki számára nyilvánvaló - felelte, és lesütötte a szemét. Sűrű szempillája eltakarta előlem a tekintetét. - Zayne téged akar. És beléd szerelmes.

13. FEJEZET

Kezdtem bánni, hogy Denikára bíztam a karom összevarrását - nyilvánvalóan erős volt az esély, hogy az agyára ment valami drog.

Zayne engem akart volna? Belém lett volna szerelmes? Persze, azt tudtam, hogy nagyon fontos vagyok Zayne-nek, na de a szerelem… Az egész más tészta.

Ezt nem tudtam elhinni, hiszen számtalan ok létezett, amiért Zayne biztosan nem volt szerelmes belém… nem lehetett szerelmes belém. Még ha figyelmen kívül hagyhattam volna azt a tényt, miszerint az egész klán elvárta Zayne-től, hogy Denikával vagy egy másik alkalmas női őrzővel párosulva hozzon össze gorgóbabákat, akkor sem feledhettem, hogy a fiú még csak meg sem csókolhat engem. Igaz, attól még nem lenne kizárt, hogy közel akarjon kerülni hozzám, és akár csinálhattunk volna… egyéb dolgokat, de túlságosan is nagy lenne a veszély.

Azon a szombat éjjelen alig aludtam valamit, mert szinte egyfolytában azokra a dolgokra gondoltam, amiknek a megtapasztalásához az ajkunknak nem kellene összeérnie. Habár igencsak limitált volt a tapasztalatom az egyéb dolgok terén, határtalan képzeletem jó sok ötlettel látott el. Olyan ötletekkel, amikben szerepet kaptak a kezek és ujjak és egyéb testrészek- Jaj nekem!

Hasra fordultam, és a párnámba nyögtem. Aznap alig láttam Zayne-t, és talán direkt el is kerültem őt. De hát azok után, amiket Denika mondott - még ha nem is igazán hittem neki -, komolyan fenyegetett a veszély, hogy hisztérikusan vihogni kezdek, ha négyszemközt maradok Zayne-nel.

Pedig ez nevetséges volt.

Nevetséges voltam.

De attól a gondolattól, hogy milyen lenne megtapasztalni ezeket a dolgokat Zayne-nel, szédelegtem, és vadul lüktetett a pulzusom. Próbáltam kényelmesebben elhelyezkedni, és felhúztam a lábamat, ám ez sem segített. Lelöktem magamról a takarót, és az ágy végébe rúgtam, de még mindig úgy éreztem, hogy megfeszül rajtam a bőröm. Mintha nem lett volna elég hely a testemben a csontjaimnak és a húsomnak.

A hátamra gördültem. A hasamra simítottam a kezemet, és csöppet sem lepett meg, hogy a bőröm felhevültnek érződött. Aztán kicsit görcsbe rándult a gyomrom, amitől igencsak bosszús lettem… És összezavarodtam. A gondolataim kibogozhatatlanul összegabalyodtak, mert valahányszor elárasztotta az ereimet ez az izzó melegség, eszembe jutott Roth, és mindaz, amit átéltem vele. És amikor Zayne-re gondoltam ilyen túlfűtötten, úgy éreztem, mintha valami rosszat tennék, pedig jól tudtam, milyen butaság ez: hiszen ahogy Roth félreérthetetlenné tette, semmi sincs kettőnk között.

Ennyire kimelegedve és felpörögve nem bírtam aludni, úgyhogy hajnali háromkor fölkeltem. Bolyhos, hosszú szárú zoknit húztam - ami elméletben térdig ért, de nekem egészen a combomig feljött -, és felkaptam egy vastag kardigánt az atlétám és rövid pizsamanadrágom fölé.

Szénaboglyának is beillő hajammal, nevetséges szerelésemmel mit sem törődve kiosontam a szobámból, és elindultam a földszintre. Az éjszaka közepén az udvarház szinte teljesen kihalt szokott lenni. Jasmine és Denika nyilván vagy kőálmukat alusszák éppen, vagy elmentek valahova az ikrekkel. Csak Geoff maradt itthon éjjelente, hogy szemmel tartsa a kamerákat. Odakint pedig mindig őrt álltak néhányan, arra az esetre, ha beütne valami őrültség. De a ház nagy része ilyenkor az enyém lehetett.

A hűvös levegő kicsit segített lehiggadnom, miközben lesiettem a lépcsőn. Kigombolva hagyott kardigánom úgy lobogott mögöttem, mintha a szárnyammal csapkodtam volna.

Zoknis lábam nem ütött zajt, miközben betrappoltam a konyhába, és kivettem a hűtőből egy kis üveg narancslevet. Mielőtt becsuktam volna a hűtőajtót, még gyorsan kikaptam a polcról a maradék doboz sütimet.

Miután magamhoz vettem a finomságaimat, elindultam a nappali felé, de inkább elkanyarodtam a könyvtár irányába. A csípőmmel löktem be a nehéz faajtót. Ledobtam az asztalra a sütit és a narancslét, aztán felkapcsoltam a régimódi lámpát. Halvány fény töltötte be a hatalmas helyiséget.

Mély levegőt vettem, beszívtam a régi kötetek dohos illatát. Kislányként rengeteg éjszakát meg nappalt töltöttem el idebent, és miközben végigfuttattam a szemem a könyvek hosszú-hosszú sorain, rádöbbentem, hogy szinte mindet olvastam már. Sok nappalom és éjszakám telt el magányosan ebben a házban. Ez gyerekkorom óta nem igazán változott.

Kivettem egy szem sütit a dobozból, megkerültem az asztalt, és eb kezdtem nézelődni a polcokon. Sorra vettem a könyvek címét, nem kerestem konkrétan semmit, és még mindig nem tudtam eldönteni, hogy jobb, ha unalmamban olvasgatok idelent, vagy inkább feküdjek vissza az ágyba, álmatlanul bosszankodni, amikor megakadt a szemem egy köteten:

Gyógyfüvek felhasználása:

Különböző praktikák és hatásaik démonokra s őrzőkre.

Nem kifejezetten könnyed, elalvás előtti olvasmánynak tűnt, és nem is olyasminek, amit emberi könyvtárban lehetne találni. Ám ekkor eszembe jutott a fiola, amit Abbotnál láttam, és úrrá lett rajtam a kíváncsiság. Levettem a polcról a kötetet, megfordultam, és leraktam az asztalra. A sütit majszolva fellapoztam a könyvet. A nagy része kézzel íródott, a gyógynövényeket ábécérendben sorolták fel, és rajzokat mellékeltek hozzájuk.

Nem egészen tíz perccel később már sajogni kezdett a szemem és a fejem. Mint kiderült, túlságosan sok gyógynövény volt a világon, és túlságosan sokat lehetett közülük tejfehér főzetekhez felhasználni.

Fölnéztem a könyvből, fogtam a narancslevet, és jó nagyot húztam az üvegből. Élveztem, ahogy az ital bizsergette a torkomat. Szöget ütött a fejembe egy ötlet. Nem volt valami okos ötlet, viszont annál érdekesebb.

Abbot dolgozószobája a folyosó végén volt, de a könyvtáron keresztül is meg lehetett közelíteni. Egy kis társalgó kötötte össze a két helyiséget, amit soha nem szoktunk használni. Azon át bejuthattam a dolgozószobába anélkül, hogy ki kellett volna mennem a folyosóra, amit Geoff valószínűleg figyelt a kamerákon keresztül. A kis társalgó viszont remélhetőleg nincs bekamerázva.

Leraktam a narancslevet, és sietve megkerültem az asztalt, meg-megcsúszva a tömörfa padlón. Berontottam a társalgó ajtaján, és legnagyobb megkönnyebbülésemre egy üres, sötét kis szobában találtam magam. Még mielőtt az inamba szállhatott volna a bátorságom, a szemközti ajtóhoz siettem, ami Abbot dolgozószobájába vezetett, és lenyomtam a kilincset.

Az ajtó nem volt bezárva.

Visszafojtott lélegzettel nyitottam be a szobába. Az ajtó úgy csikorgott-nyikorgott, mint egy öregember csontjai. Az íróasztalon zöld búrás lámpa állt, kis fénykort vetve az asztalra és a padlóra.

A helyiséget betöltötte Abbot illata: érződött benne a szappan, az erdő és haloványan még a szivarok aromája is, amikkel babrálni szokott. Gombócot éreztem a torkomban, ahogy a jókora tölgyfa íróasztala felé osontam. Egy kezemen meg tudtam volna számolni, hányszor ölelt meg a férfi, de valahányszor megtette, az ölelése mindig meleg és csodálatos volt.

Hiányzott, hogy a karjába zárjon.

Nagyot nyeltem, hogy megszabaduljak a gombóctól, és úgy döntöttem, elsőnek az íróasztalt veszem szemügyre. Sok hely akadt, ahol Abbot elrejthette, amit kerestem: a hátsó falra szerelt polcok, a nyilván bezárt szekrények, meg tucatnyi kis rekesz itt-ott.

Az első pár fiókban semmi sem akadt, ami érdekelt volna - csak iratok meg levelek a rendőrségtől és a kormánytól, meg kinyomtatott e-mailek a többi klán vezetőjétől. A második fiókot tollak töltötték meg, amikből legszívesebben rögtön lenyúltam volna jó néhányat, a harmadikban pedig annyi tapadós jegyzetlap gyűlt össze, hogy annak egy életre elégnek kellett lennie bárkinek.

A negyedik fiókban - a legalsóban - végre ráleltem arra, amit kerestem. Illetve még annál is többre.

Egy vastag, sötét törülközővel bélelték ki, így a benne lévő többtucatnyi, apró fiola sértetlenül görgött ide-oda, miközben kihúztam a fiókot, amennyire csak lehetett. Letérdeltem, és felkaptam az egyik üvegcsét, amiben mintha grépfrútlé lett volna. Aztán visszatettem, és óvatosan addig keresgéltem a fiolák között, amíg nem találtam egy olyat, aminek a tartalma ismerősnek tűnt. Finoman kiemeltem, és figyeltem, ahogy a tejfehér főzet lötyögött benne, miközben felálltam.

Megfordítottam az üveget, és homlokráncolva kibetűztem a kézírást az alján.

- Vérzőmák? - motyogtam értetlenül.

- Te meg mit csinálsz?

Felvisítottam, és majdnem elejtettem a fiolát. Az üvegcsét a mellkasomhoz szorítva megperdültem, aztán >megkönnyebbülten felsóhajtottam.

- Zayne!

A fiú a kis társalgóból nyíló ajtóban állt, amin át az előbb beosontam ide. Sötét nadrág és fekete póló volt rajta. Igencsak hűvös lehetett odakint, de az őrzők az alacsonyabb testhőmérsékletük miatt kevésbé voltak érzékenyek a hidegre, mint az emberek, vagy akár én magam. A fiú karba tette a kezét, és felvonta a szemöldökét.

- A frászt hoztad rám - mondtam zakatoló szívvel. Nem tudtam másra gondolni, csakis a kezemben szorongatott fiolára. Tudtam, hogy Zayne nem értené meg, miért kutakodtam Abbot dolgozószobájában, bármilyen ártalmatlan volt is az okom. Mivel a fiú egyre csak bámult rám némán, megpróbáltam elterelni a figyelmét, miközben leeresztettem a kezemet. - Hogyhogy ilyen korán hazajöttél?

- Mit keresel apám dolgozószobájában?

Grimaszt vágtam.

- Semmit.

- Semmit?

A kezemet most már eltakarta az íróasztal, de még mindig a markomban szorongattam az üveget. Tartottam tőle, nem lesz más választásom, mint visszaejteni a fiókba, és a dalai lámához fohászkodni, nehogy összetörjön, vagy úgy tenni, mintha elájulnék, hátha közben megpróbálhatom a helyére csempészni. Egyik lehetőség se volt igazán az ínyemre.

- Aha, semmit - erősködtem.

- Ja, persze.

Az arcomba szökött a vér, és örültem, amiért a helyiség csak haloványan volt kivilágítva.

- Még mindig nem árultad el, hogy miért jöttél haza ilyen korán.

- Te pedig még mindig nem árultad el, hogy mit csinálsz itt.

Egyik lábamról a másikra álltam, és felkészültem, hogy bepottyantsam az üvegcsét a fiókba, amiben találtam. Hiszen csak a gyógyfű nevére volt szükségem, és azt már megtudtam.

- Nem bírtam aludni, úgyhogy… Juj!

Zayne hihetetlenül gyorsan mozgott, mintha egyetlen szempillantás alatt előttem termett volna az ajtóból. Mielőtt még elejthettem volna az üvegcsét, megragadta a csuklómat.

- Ez meg mi? - kérdezte, miután fölemelte a kezemet.

Még erősebben markoltam a fiolát.

- Ööö…

Zayne oldalra döntötte a fejét, és felsóhajtott.

- Layla…

Megpróbáltam kiszabadulni a szorításából, de mivel ez nem sikerült, ugyanakkora sóhajt hallattam, mint ő, vagy talán még annál is nagyobbat.

- Jól van, na! Néhány nappal ezelőtt láttam egy ilyen fiolát Abbotnál, és tudni akartam, mi van benne. Ezt kerestem.

- Hajnali háromkor?

- Nem tudtam aludni, és lejöttem a könyvtárba, aztán támadt egy ötletem. - Megint próbáltam kirángatni a karomat a fogásából, de hiába. - Nem azon mesterkedtem, hogy lemásoljam az őrzők titkos iratait, vagy gorgóbébiket gyilkoljak. Nézd! - Úgy forgattam az ujjaim között az üvegcsét, hogy látszódjon a kézzel írt címkéje. - Nem hazudok.

Zayne lepillantott a fiolára, és a homlokát ráncolta.

- Vérzőmák?

- Tudod, mi az? - Ha igen, akkor az igencsak kapóra jöhet nekem, mert sokkal egyszerűbb lenne, ha a fiú elmagyarázza a gyógyfű jelentőségét, mint ha megint végig kell böngésznem azt a poros könyvet.

- Igen. - Zayne eleresztette a karomat, majd kicsente az ujjaim közül az üvegcsét, akár egy macska. - Nem lenne szabad hozzányúlnod ehhez a szerhez.

- Miért?

A fiú roppant óvatosan visszatette a fiolát a helyére, és betolta a fiókot. Felállt, és hosszan nézett rám, mielőtt azt mondta:

- Menjünk!

Makacsul megvetettem a lábam.

- Mondd el, mit tudsz!

Zayne megkerülte az asztalt, és továbbment az ajtó felé.

- Layla, gyere már, mielőtt még visszajön valaki más is, itt talál, és kiakad!

Igaza volt, és habár gyerekes vágyat éreztem a vitatkozásra, ellenálltam a kísértésnek, és követtem Zayne-t vissza a könyvtárba. A küszöböt átlépve elmentem mellette, és egyenesen az íróasztalhoz siettem, miközben a fiú becsukta mögöttünk az ajtót.

Elkerekedett a szemem, amikor megpillantottam a narancslevet, a könyvet, és az… üres süteményes dobozt. Zayne felé perdültem.

- Te megetted a sütimet?!

A szája kis mosolyra húzódott.

- Talán.

Nagyot sóhajtottam, és felkaptam a narancsleves üveget.

- Ez nem volt szép.

Zayne az asztalhoz vonult, és rátámaszkodva előrehajolt, így a szemünk egy magasságba került.

- Holnap reggel veszek neked egy új dobozzal - ígérte.

- Ez a minimum - feleltem. A hangom morgósan és frusztráltan szólt, mert annak is éreztem magam. Ilyen közel Zayne-hez egyre csak az járt a fejemben, amit Denika mondott, meg az a sok mocskos dolog, amiről alvás helyett fantáziáltam az elmúlt órákban. Elhátráltam az asztaltól, és átmentem a szoba túlsó felébe.

Zayne felvont szemöldökkel figyelt.

- Remek hangulatban vagy, azt látom.

Vállat vontam, és ismét kortyoltam a narancsléből, miközben a fiún tartottam a szemem. Lehuppantam a kanapéra, ami félig-meddig megbújt a félhomály takarásában, és leraktam az üveget a dohányzóasztalra.

- Elárulod végre, mi a vérzőmák? - faggattam.

- Gyógynövény.

Felkaptam egy párnát, és az ölembe tettem.

- Erre magamtól is rájöttem.

- Ami azt illeti, a vérzőmák nagyon veszélyes. - Zayne követett a kanapéhoz, leült mellém, és lerúgta a bakancsát meg a zokniját. A másik karfának támaszkodva hátradőlt, és kinyújtózott, amennyire csak tudott, vagyis nekem egyedül csak az a picike rész maradt a kanapén, amit elfoglaltam belőle. - Démonokra nem igazán hat, legfeljebb kicsit elálmosodnak tőle. Egy embert viszont képes megölni, egy őrzőt pedig kiüthet és lebéníthat egy időre.

Megállt bennem az ütő.

- Miért tartogatna Abbot ilyesmit itthon?

- Nem tudom. Az a fiola ősréginek tűnt. Ahogy jó néhány másik üvegcse is abban a fiókban. Lehet, hogy apám arra az esetre tartja őket kéznél, ha meg kell fékezni egy őrzőt. Mint annak idején Elijah-t, amikor… - Elharapta a mondatot, és lesütötte a szemét.

Feszültség lett úrrá rajtam, és szorosabban markoltam a párnát. Zayne most először említette Elijah-t azóta, hogy kiderült róla, ő az apám. Mármint, az igencsak elhidegült apám. Az őrző, aki lefeküdt Lilithtel, és miután megtudta, hogy a démonnak gyermeke született tőle, próbálta megöletni a kislányt, azaz engem. Méghozzá többször is. Abbot végül megfékezte őt, amikor még kicsi voltam, és sejtettem, hogy akkor kapóra jött neki a vérzőmák.

- Na, mindegy - folytatta Zayne, és ismét rám szegezte a tekintetét. - Azért jöttem haza korábban, mert megint tök kihalt a város. Ráadásul összefutottam Rothtal.

Görcsbe rándult a gyomrom.

- Tényleg?

A fiú bólintott.

- Gondolom, szokás szerint prédára lesett. Amikor belebotlottam, arról faggatott, hogy fogadta Abbot ezt az egész cirkuszt az Isten Gyermekeinek Egyházával.

Gondosan kifejezéstelen képet erőltettem magamra. Roth ezt tőlem is simán megkérdezhette volna, ha felhív, vagy küld egy SMS-t. Habár nem is tudom, miért vártam volna, hogy jelentkezzen.

- Jó látni, hogy nem tettetek kárt egymásban.

- Nem állítom, hogy kellemesen elcsevegtünk. - Zayne fészkelődött mellettem a kanapén, és megbökte a combomat a lábfejével. Felvont szemöldökkel pillantottam rá. - Mi bajod van? - kérdezte, és félresöpörte a homlokába hulló hajtincseket.

Még erősebben magamhoz szorítottam a párnát, és a fejemet csóváltam.

- Semmi.

Zayne a karfának dőlve fölemelte a kezét, és lazán megtámasztotta tenyerében a tarkóját. A mozdulattól kidagadtak az izmai vékony pólója alól.

- Igenis van valami bajod.

Néha nagyon utáltam, hogy Zayne ennyire átlát rajtam. Ha olyan átható pillantást vetett rám, mint most, úgy éreztem, minden titkomat felfedezi, pusztán a tekintetével. De ettől még semmi kedvem nem volt kiönteni neki a szívemet.

Felsóhajtott.

- Egész nap kerültél engem.

- Nem is.

- De is. - Lehunyta a szemét, és megvonta a vállát. - Valami nem stimmel veled.

Az ujjam körül csavargattam egy hosszú hajtincsemet, és grimaszt vágtam Zayne-re, habár nem láthatta.

- Nem kerültelek. - Totál kamu. - Csak paranoiás vagy.

Erre kipattant a fél szeme.

- Tessék?

- Jól hallottad - mondtam, és igyekeztem magamba fojtani a mosolygást. - Nem kerültelek téged. Egyszerűen csak nagyon sok dolgom volt ma.

A másik szemét is kinyitotta, majd leengedte a kezét, és a kanapé hátára fektette. Most már komolyan rám összpontosított.

- Semmit se csináltál ma, csak a szobádban bujkáltál, meg Izzyt bámultad, miközben megpróbálta leharapni a lábadat - jelentette ki.

Szúrós szemmel meredtem rá.

- Miért nem tudtál aludni? - vont kérdőre Zayne.

Tovább csavargattam a hajamat, mintha madzag lett volna.

- Egyszerűen csak nem tudtam, és kész.

Néhány másodpercig csönd volt.

- Igazság szerint örülök, hogy ébren vagy. Beszélni akartam veled valamiről. Rothtal kapcsolatban. - Úgy mondta a nevét, mintha valami újfajta nemi betegség lenne.

- Muszáj pont róla beszélnünk?

- Igen. - Zayne a homlokát ráncolta. - Ne birizgáld már a hajadat!

Megdermedtek az ujjaim, aztán leengedtem a kezemet. Ugyanúgy a homlokomat ráncoltam, mint ő.

- Mi van vele?

- Nem bízom benne. Nemcsak azért, mert démon, hanem amiatt sem, amit… Hát, amit esetleg jelent neked. - Továbbra is az arcomra szegezte a szemét. - Ő nem… Mindegy, nem számít. Tudom, hogy a suliban úgyis találkoztok, de kérlek, sehova se menj vele kettesben!

Bosszúsan húztam össze a szememet. Visszatért az iménti frusztráltságom, libabőrös lettem, amitől Bambi feszülten izgett-mozgott rajtam.

- Ja, mert pont ezt terveztem.

- Figyelj, nem azt mondom, hogy magadtól eszedbejutna. De tudom, hogy utána akarsz járni annak a lilinnek, és nem szeretném, ha kettesben maradnál a csávóval.

Már épp válaszra nyitottam a számat, amikor hozzátette:

- Csak azért, mert nem akarom, hogy újból bajod essen.

Mégis mit mondhattam volna erre? De persze könnyen lehet, hogy ennél többről volt szó. Csak a Jóisten tudhatta, mit mondott egymásnak Roth meg Zayne, és most, hogy az őrző rájött, milyen közel is került hozzám a démon, végképp fogalmam sem volt, vajon mit gondolhat rólam.

Félig lesütött szemhéjam alól figyeltem, ahogy kecsesen nyújtózkodott, mint egy jóllakott macska. Zayne mindig is elszántan védelmezett engem, ám ez önmagában még nem jelentette azt, hogy féltékeny lenne, vagy hogy szerelmes volna belém.

- Egyébként is, volt még egy oka, hogy korábban hazajöttem - mondta lassan. - Biztos voltam benne, hogy hiányzom neked.

- Persze, csak szeretnéd - dobtam meg a kispárnával. Zayne könnyedén elkapta, mielőtt képen találhatta volna. - Álmodik a nyomor.

A háta mögé dugta a párnát, és gúnyosan nézett rám.

- Rémesen hazudsz. - Nem tudhatta, hogy Roth ugyanezt mondta nekem, és eszem ágában sem volt felvilágosítani.

- Nem hazudok.

Megrebbent az ajka, mintha mosolyoghatnékja lett volna.

- Aha, persze.

Előrehajoltam, és lelöktem a lábát a kanapéról. A talpa nagyot puffant a padlón. Gyors mozdulattal visszarakta mellém.

- Ne legyél undok, Laylababa!

Elfordítottam a fejem, és mély levegőt vettem. Bosszantott, hogy mennyire feszélyez a srác.

- Ne nevezz így! Már nem vagyok kislány.

- Hidd el nekem, ezt nagyon is jól tudom.

Feléje fordultam, és már épp visszavágtam volna valami gúnyos megjegyzéssel, ám az arckifejezése láttán a torkomon akadt a szó. Zayne nem viccelt. Atyagatya, véresen komolyan gondolta, amit mondott. És már megint úgy nézett rám - félig lesütött szemmel, elnyílt ajakkal -, amihez nem voltam hozzászokva, de akkor is pont ugyanezt az arckifejezést láttam rajta, mikor betoppant a szobámba, ahogy épp átöltöztem.

Némán bámultunk egymásra. Nem változott köztünk semmi, mégis megváltozott köztünk minden. Szinte tapintható lett a feszültség a helyiségben, úgy borult rám, akár egy túlságosan meleg takaró. A tompa fényben Zayne szeme zafír ékkőként tündökölt, amitől megborzongtam, pedig ismét elöntött a forróság.

A fiú kicsit közelebb húzódott hozzám, és megint arra gondoltam, amit Denika mondott.

Le akartam lépni.

Úgyhogy azt is tettem. Talpra ugrottam, és gyorsan lesimítottam a hajamat. Nagyon reméltem, hogy Zayne nem veszi észre, mennyire remeg a kezem.

- Totál kimerültem ettől a sok dumától. Megyek, visszafekszem. Jó éjt!

Zayne felvonta a szemöldökét, de nem állt fel a kanapéról.

Gyakorlatilag kirohantam a szobából, és fel a lépcsőn. Mi az isten történt odabent? Fogalmam se volt róla, de már megint rám tört az a nyomasztó, fullasztó érzés, amitől összeszorult a mellkasom. Biztos csak az alváshiány volt az oka, meg a túlságosan élénk képzeletem.

A szobámba visszaérve levettem a kardigánt meg a zoknit, és erőnek erejével igyekeztem semmire sem gondolni. Nem volt könnyű. Éppen be akartam bújni az ágyba, amikor kitárult a szoba ajtaja, mire ijedt kis sikolyt hallattam.

Zayne csörtetett be, még mindig mezítláb. Karba tette a kezét. És ha éppen meztelen lettem volna? Céklavörös lettem, amint rádöbbentem, hogy a vékony atléta nem sokat takar belőlem.

Ellenálltam a kísértésnek, hogy keresztbe tegyem a karomat a mellem előtt. Mozdulatlanságot erőltettem magamra.

- Most meg mit akarsz?

- Semmit. - Zayne az ágyamhoz vonult, és ledőlt rá, kellemesen kinyújtózott. Megpaskolta maga mellett a matracot. - Bújj ide!

- Zayne… - Feszengve álltam egyik lábamról a másikra, egyszerre akartam elmenekülni a szobából, és bevetni mellé magamat az ágyba. - Tök idegesítő vagy ma éjjel.

- Te minden éjjel tök idegesítő vagy. - Újból megveregette az ágyat, a szemébe hullott egy hajtincs. - Ne viselkedj már ilyen furán, Layla!

Már hogy viselkednék furán? Na jó, egy kicsit talán tényleg be voltam sózva. Nem volt abban semmi újdonság, hogy Zayne kénye-kedve szerint ledobta magát az ágyamra, mintha az övé lenne. Basszus, pár éjszakával ezelőtt itt is aludt.

De mintha minden megváltozott volna azok után, amit Denika mondott.

- Jössz már? - mormolta a srác, miközben engem figyelt. Mély levegőt vettem, és bebújtam mellé. Az oldalára feküdt, a lába az enyémhez ért. - Csini a pizsinacid.

Naná, hogy kiszúrta a Hello Kitty-s alsómat.

- Befognád végre?

Kuncogott.

- Nagyon harapós kedvedben vagy. Tényleg ennyire haragszol a süti miatt?

Az oldalamra gördültem, szembefordulva a fiúval. Nem sok hely volt köztünk, és összeszorítottam a számat, de valami nagyon furcsa dolog történt, amikor találkozott a pillantásunk. Elakadt a lélegzetem, ahogy bámultam ezt az arcot, amit úgy ismertem, mint a tenyeremet. Lehunyt szemmel is magam elé tudtam volna idézni Zayne összes arckifejezését, kivéve azt, ahogy most nézett rám. Ez teljesen új volt a számomra, ismeretlen terep.

És félelmetes is volt - hihetetlenül félelmetes, mert még soha nem vettem komolyan fontolóra azt a lehetőséget, hogy Zayne talán viszonozza az iránta táplált, nem normális érzéseimet. És azért is félelmetes volt, amit csinálni akartam vele - és amit képes lettem volna csinálni vele. És volt itt még más is: Roth, meg az a hülye, irracionális érzés, hogy valami rosszat teszek. Roth tulajdonképpen feláldozta magát értem… Aztán közölte, hogy semmi sem számít, amit valaha mondott nekem vagy csinált velem.

A hátamra gördültem, és a mennyezetet bámultam. Hullámzott a mellkasom, egyenetlen ritmusban kapkodtam a levegőt. Zayne illata letaglózta az érzékeimet. Kezem a hasamon nyugodott, egyfolytában ökölbe szorult és ellazult.

- Mi a baj, Laylababa? - kérdezte.

- Semmi - suttogtam.

- Francokat. - Zayne hirtelen megmozdult, fél karjára támaszkodva olyan gyorsan hajolt fölém, hogy elakadt a lélegzetem. Lebámult rám, és elnyílt az ajka, mintha meg akart volna szólalni, de úgy tűnt, kiment a fejéből, amit mondani készült. Ezt igazán meg tudtam érteni. Nekem se volt halvány fogalmam se, hogy miről beszéltünk az imént.

Csak pár centi választotta el kettőnk testét. Olyan közel voltunk egymáshoz, hogy Zayne haja az arcomat csiklandozta. A fiú tekintete az atlétám dekoltázsára vándorolt, ami igencsak mély volt - de valamiért mégsem zavart, hogy mennyit mutat belőlem. Bambi a mellemen nyugtatta a fejét. Már megint.

- Nagyon szereti azt a helyet, mi? - Zayne hangja rekedt volt.

- Ja. Gondolom, jó puha. - Abban a pillanatban, hogy a szavak elhagyták a számat, legszívesebben elsüllyedtem volna. - Egek - nyögtem fel. - Néha igazán be kéne fognom a…

Zayne az arcomhoz érintette az ujját, ezzel belém fojtotta a szót. Lágy érintésétói heves érzelmek öntöttek el: mohóság, szükség és olyan erős vágy, hogy testestül-lelkestül beleremegtem.

- Érthető, ha ennyire szeret ott lenni. - Habozott, nagyot nyelt, tekintete követte a démoni tetoválás vonalát. - Lefogadom, hogy tényleg jó… puha.

Ez a beszélgetés nagyon fura irányt vett. Erre már egy szót sem bírtam kinyögni.

- Miért tartottad meg ezt a láncot? - kérdezte, és óvatosan végighúzta az ujját az ékszeren.

Alig bírtam megszólalni.

- Nem… Nem is tudom.

Egy pillanatra feszültség ült ki az arcára, aztán úgy tűnt, elhessegette, bármit is érzett. Igazság szerint tudtam, hogy nem azért tartottam meg a láncot, mert anyámhoz kötődött. Zayne keze ezután ismét megmozdult, ujja elindult lefelé a nyakamon, átsiklott a kulcscsontomon, majd egyenesen odasuhant, ahol Bambi feje nyugodott. A tetoválástól alig egy centire állt meg.

Ó, istenem!

Olyan eszeveszetten vert a szívem, akár a kolibri szárnya. Nyomást éreztem a mellkasomon, sürgető volt, ugyanakkor kellemes is. Aztán Zayne ujja ismét megmoccant, és megcirógatta Bambi fejét.

A kígyó ficergett, mint aki élvezi a simogatást, és még többet akar. Kapkodva vettem a levegőt, és megnyaltam az alsó ajkamat. Nem is tudtam, azon döbbenjek-e meg jobban, hogy Zayne ilyen meghitten ér hozzám, vagy azon, hogy megsimogatta Bambit. Esetleg inkább azon, hogy Bambi nem vált le a bőrömről, és nem próbálta megenni a fiút? Nem igazán számított, min döbbenek meg legjobban, mert az volt a lényeg, hogy a testem minden idegvégződése bizsergett.

Zayne körbefuttatta az ujját Bambi orrának finoman kidolgozott pikkelyein, és amikor megborzongtam, a fiú fölemelte a fejét, így összeforrt a tekintetünk. Olyan tűz és intenzitás volt abban a kobaltkék szempárban, hogy a szoba sötétjében is tisztán láttam. És most már nem tagadhattam, hogy Zayne nem először néz rám így.

Ugyanez a pillantás ült a szemében azon az estén, amikor meglátott a melltartómban.

Szája féloldalas mosolyra húzódott, és nagyot dobbant a szívem. A tekintete visszatért oda, ahol Bambi feje nyugodott, és ujja még mindig szórakozottan, lágyan körözött a kígyó pikkelyein.

- Másmilyen érzés, mint amire számítottam - mondta. - Kicsikét durvább, mint a bőröd, de alapvetően tényleg olyan, mint egy tetoválás.

Kiszáradt a szám, és lehunytam a szemem, miközben ujja lejjebb vándorolt a kígyó fején, egyre közelebb az atlétám csipkeszegélyéhez. Semmit sem viseltem alatta, és Zayne olyan, de olyan közel volt hozzám…

- Élvezi ezt Bambi? - kérdezte, és éreztem a lehelete melegét az ajkamon.

Bólintottam, sejtettem, hogy a kígyólánynak bejön a dolog, hiszen még nem próbálta megölni Zayne-t.

- És te élvezed?

A kérdés olyan erővel süvített át rajtam, mint egy pusztító hurrikán. Kipattant a szemem, és zihálni kezdtem. Hihetetlenül közel voltunk egymáshoz Zayne-nel, a tincsei az arcomat bizsergették, ujja pedig egyre csak haladt lefelé, követte Bambi testének vonalát, be az atlétám csipkeszegélye alá.

Fölemelte a fejét, és ismét a szemembe nézett. Fogalmam sem volt, hogy jutottunk idáig. A keze megdermedt, és Zayne türelmesen várt, én pedig kimondatlanul is értettem a kérdését, ahogy a mögötte rejlő vágyat is. Tudtam, hogy ha nemet mondok, akkor Zayne elveszi rólam a kezét. És azt is tudtam, hogy ha igent mondok, akkor… Az olyan lehetőségeket jelentett, amiket fel sem bírtam fogni.

Tisztában voltam vele, hogy ha igent mondok, akkor minden megváltozik - olyan módokon, amiket el sem tudtam képzelni, amikről soha, de soha nem hittem, hogy tényleg megtörténhetnek köztünk. Őrülten kalapált a szívem, és különös forróság izzott fel a testem mélyén.

- Igen. - Suttogásnál alig hangosabban ejtettem ki a szót, de Zayne meghallotta.

Nagy levegőt vett, és az atlétám vékony pántjához emelte a kezét. Közben egy pillanatra sem törte meg velem a szemkontaktust.

- Megnézhetem Bambi többi részét? - kérdezte.

Erre kis híján szívrohamot kaptam. Talán álmodom? Esetleg lezuhantam a lépcsőn, és bevertem a fejem? Igencsak valószínűnek tűnt, hogy ez történik. Ha Zayne látni akarja Bambi többi részét, az azt jelenti, hogy látni akarja a többi részt belőlem is. Legalábbis a testem felső részét.

Kinyitottam a számat, de nem bírtam hangot kiadni. Tekintetem követte a fiú ajkának ívét, képtelen voltam levenni a szemem kissé nyitott szájáról, és akaratlanul is csak arra tudtam gondolni, vajon milyen tapintású, milyen ízű lehet.

Csak az elmém leghátsó zugában érzékeltem, hogy magát Zayne-t akarom megízleni - nem pedig a lelkét.

Bambi türelmetlenül a derekamra suhintott a farkával, mintha alig várta volna már, hogy végre megmutathassa magát. Nem sikerült annyira összeszednem a bátorságomat, hogy meg tudjak szólalni, így ismét bólintottam.

Zayne lázas tekintete lejjebb siklott, miközben lecsúsztatta a pántot a vállamon. Az atléta annyira laza és vékony volt, hogy a lehető legkisebb erőfeszítéssel le tudta húzni a derekamig. A pánt másodperceken belül már a csuklómnál kötött ki, az anyag pedig a hasamon összekulcsolt kezemnél gyűlt egy csomóba.

Éreztem magamon Zayne mohó pillantását, ahogy alaposan szemügyre vett minden részletet Bambiból, akárcsak belőlem - mindent, ami eléje tárult. Tekintete cirógatásként siklott végig a kígyó testének hosszú, elegáns vonalán a mellem között, egészen az oldalamig, ahol Bambi a törzsemre csavarodott.

- Layla - szólt a fiú rekedten, és a hangjától önkéntelenül begörbítettem a lábujjaimat.

Elakadt a lélegzetem, miközben Zayne keze végigsiklott Bambi testén, és a vágy meg az éhség egyre csak erősödött bennem, míg végül már minden porcikámat robbanásra késznek éreztem. Ezen a helyiségen kívül minden megszűnt létezni: minden baj, minden aggodalom és kétség. Nem volt semmi más, csak mi ketten, ahogy Zayne keze ismét megmozdult, és én akaratlanul is homorítottam. Halk nyögés szakadt ki belőlem, elvegyült a fiú zihálásával.

Zayne érintése leheletfinom volt, szinte áhítatos, miközben fölfedezte testem minden hajlatát és domborulatát. Olyan óvatosan nyúlt hozzám, mintha életében először tenne ilyet, pedig tudtam - vagy legalábbis úgy gondoltam -, hogy nem lehet ez a helyzet. Zayne kinézetét és személyiségét figyelembe véve nyilván jó néhányszor megesett már, hogy kivetette a hálóját - biztosan talált már magának csajokat.

Ám ez most nem számított, ahogy a fiú egyre közelebb hajolt hozzám, így a feje már majdnem Bambiéhoz ért. Igencsak megvolt rá az esély, hogy mindez szörnyen rossz véget ér, de ezzel mit sem törődve ökölbe szorítottam a kezemet, és erősen az ajkamba haraptam, míg a vér fémes ízét nem éreztem a számban, amikor Zayne ajka hihetetlenül lágyan hozzáért a…

Kivágódott a szobám ajtaja, és olyan erővel csapódott a falnak, hogy az egész helyiség beleremegett, a zaj pedig mennydörgésnek is beillett volna. Zayne legördült rólam, és egy szempillantással később már az ágy előtt állt. Megpördült, így hátat fordított nekem, miközben felültem, és a torkomban dobogó szívvel visszahúztam magamra a trikómat. Rajtakapott minket valaki, és tudtam, hogy óriási nagybajba fogunk kerülni.

De amikor az ajtóra pillantottam, nem állt ott senki, se a küszöbön innen, se azon túl. Semmi mást nem láttam a nyitott ajtóban, csak a hosszú, sötét folyosót, meg az éjszaka homályát.

Zayne átszelte a szobát, megmarkolta az ajtó szélét, hogy behúzza, és közben kilesett a folyosóra. Miután gondosan becsukta az ajtót, kihúzta magát, és a fejét csóválta.

- Nincs itt senki.

Megborzongtam, ijesztően kirázott a jeges, szinte dermesztő hideg. Körülnéztem a szobában, de semmit sem láttam, ami szokatlan lett volna.

- Ez… - Megköszörültem a torkom. - Ez fura.

Zayne a hajába túrt - azokkal az ujjakkal, amikkel az előbb még engem érintett. Visszafordult felém, erősen hullámzott a mellkasa. Tett egy lépést az ágy irányába, de rögtön meg is torpant. Úgy nézett rám, hogy attól kipirult az egész testem.

- Jobb, ha… jobb, ha megyek.

Nem akartam, hogy magamra hagyjon. Azt akartam, hogy jöjjön vissza hozzám az ágyba, de az nem lett volna okos döntés. A lehető legbölcsebb, amit tehettem, az volt, ha hagyom őt kimenni ebből a szobából. Felhúztam a takarót az államig, erőt vettem magamon, és bólintottam.

Zayne még egy pillanatig meredten bámult rám, aztán nagyot nyelt, mielőtt sarkon fordult, és kisurrant a szobámból. Én egyre csak dermedten ücsörögtem az ágyban, miközben ismét tudatosult bennem a rideg valóság. Nem számított, mennyire akartam Zayne-t, vagy ő engem, veszélyes lett volna, ha bármi is történik köztünk.

Ez a fiú soha nem lehet az enyém.

14. FEJEZET

- Tudtam!

Döbbenten bámultam Stacey-re, miközben ő a szekrénye ajtajára akasztott aprócska tükörben nézegette magát, és a frufruját igazgatta az ujjaival. Annyira, de annyira muszáj volt beszélnem valakivel arról, ami Zayne meg köztem történt, hogy hétfő reggel gyakorlatilag rávetettem magam Stacey-re a suliban. Mindent elmeséltem neki, amilyen halkan és gyorsan csak tudtam, Denikával kezdve egészen az éjszakai, félmeztelen gyönyörűségig. Egyedül a tetkós részt hagytam ki.

- Hogyhogy tudtad? - hüledeztem.

A barátnőm mindentudó pillantást vetett rám.

- Hát, abból, ahogy Rothtal viselkedett, eléggé nyilvánvaló volt, mennyire nem tetszene neki, ha mással járnál.

Félreálltam egy csaj útjából, aki végigsietett a folyosón.

- Dehogyis, egyszerűen csak nem bírja a srácot - tiltakoztam.

Stacey a szemét forgatta.

- Ugyan már, tökéletesen érthető, hogy miért mozdult végre rád. Vetélytársa akadt.

Tátva maradt a szám. Ez így nekem eszembe se jutott. Lehetséges, hogy Zayne azért látott végre másnak, nem a szekrényben bujkáló kislánynak, mert felbukkant Roth? Vagy már rég nem látott kislánynak, és most azért kezdeményezett végre, mert egy másik fiú is betoppant az életembe?

Győzködtem magam, hogy nem számít, mert úgysem lehetünk egymáséi. Abbot csírájában elfojtott volna köztünk bármit, ráadásul még csak meg sem csókolhattuk egymást, de akkor is, sehogy se ment ki a fejemből a dolog, miközben elindultunk bioszra.

- Mégis miért ilyen nehéz elhinned, hogy tetszel Zayne-nek? -faggatott Stacey. - Irtó csini csajszi vagy, Layla. Pöttöm és cuki. Olyan lány, akit a pasik…

- Csak azt ne mondd, hogy olyan pöttöm lány vagyok, akit a pasik legszívesebben zsebre vágnának! Mert az már tényleg túl fura lenne, cukiság ide vagy oda.

Stacey elnevette magát, és meglökött a csípőjével.

- Jól van, na. Én csak azt mondom, hogy nem kéne így túlbonyolítanod ezt a dolgot Zayne-nel. Hiszen Denika nem csak kerítősködik, vagy ilyesmi, Zayne pedig - halkabbra fogta a hangját - letapizott téged, egyáltalán nem úgy, ahogy egy haverhoz nyúlna az ember. Tök nyilvánvaló, mi a helyzet. Egyszerűen csak vágj bele!

Egyszerűen csak vágj bele!

A fejemet csóváltam, pedig kalapálni kezdett a szívem.

- Ez ennél komplikáltabb.

- Nem, nem az. - Stacey megtorpant a bioszterem ajtaja előtt, és tágra nyílt szemmel meredt rám. - A világ legtökéletesebb ötlete jutott az eszembe!

Felvontam a szemöldököm. Stacey-től ilyet hallani igencsak ijesztő volt, és azt sem lehetett kizárni, hogy dutyiban köthetek ki miatta.

- Micsoda?

- Emlékszel, milyen ügyesen megszervezted nekem meg Samnek azt a randit a hálaadási szünetben? - Izgatottan csillogott a tekintete. - El kéne hívnod Zayne-t is a moziba, és világossá tenni, hogy randinak szánod. Szupcsi lenne, nem? Mozis randi négyesben!

- Mozis randi négyesben? - ismételte egy mély hang lassan. Megfordultunk, és láttuk, hogy Roth vigyorog ránk gúnyosan. - Milyen cukkancs! És ki fizeti majd a pattogatott kukit?

Forrt a vérem a bosszúságtól, miközben a csúfos, borostyánszínű szempárba néztem. Az, hogy nem vettem észre vagy éreztem meg Roth közelségét, pontosan jelezte, mennyire ki vagyok bukva. A démontól pedig persze csak még jobban kibuktam.

- Hallgatózni nem szép dolog - közöltem vele.

Vállat vont.

- Az osztályterem ajtaját elállni sem szép dolog.

- Teszek rá. - Elfordultam tőle, és gyorsan be akartam nyomulni Stacey-vel a terembe, de Roth megállított.

- Igazság szerint el szeretnélek rabolni egy pillanatra - mondta, és Stacey-re sandított, aki éppen nagyon, de nagyon csúnyán nézett rá, szinte felnyársalta a szemével. - Persze csak ha nem bánod.

Stacey karba tette a kezét.

- Igencsak kétlem, hogy Layla díjazná, ha elrabolnád.

- De nem ám, egy csöppet se díjaznám - helyeseltem, feszülten mosolyogva.

- Szerintem meg fogja gondolni magát. - Roth jelentőségteljesen bámult rám. - Fontos dologról van szó.

Ami azt jelentette, hogy a lilinről, a démonokról vagy az őrzőkről akart beszélni velem, vagy valami hasonlóról, amivel most cseppet sem akaródzott foglalkoznom, de attól még muszáj volt. Felsóhajtottam, és félreálltam az ajtóból. Stacey tátott szájjal meredt rám, mire grimaszt vágtam.

- Semmi gáz - mondtam neki.

Stacey összehúzott szemmel meredt Rothra.

- Már így is épp eléggé a bögyömben vagy, ne ronts tovább a helyzeten! - közölte vele fenyegetően, azzal bevonult bioszra.

Roth felvont szemöldökkel nézett utána, aztán visszafordult hozzám.

- Mit meséltél neki rólam?

Vállat vontam.

- Ami azt illeti, nem sokat árultam el neki. De ezek szerint magától is épp eléggé kiismert téged, és rájött, hogy szemétláda vagy.

Roth erre nagyot nézett, majd elvigyorodott.

- Ez fájt, tökmag.

- Ja, persze, biztos baromira rosszulesett. - Hátrasandítottam, és láttam, hogy már közeledik a helyettesítő tanár. Fogalmam se volt, vajon Cleo tanárnő visszatér-e még valaha. Legfeljebb egy percünk maradt, mielőtt becsöngettek volna. - Mit akarsz?

Benyúlt a zsebébe, előhúzott egy sárga cetlit, és meglobogtatta az orrom előtt.

- Na, mit találtam?

- Nyilvánvalóan nem egy jobb személyiséget - vágtam rá.

- Haha, nagyon vicces. - Az orromhoz dörgölte a papírt, és elvigyorodott, amikor odakaptam, hogy elhessegessem. - Megszereztem Dean címét.

- Hűha! Ez gyorsan ment.

- Úgy bizony.

Nem akartam megkérdezni, honnan szerezte. Mérget mertem volna venni rá, hogy besündörgött a titkárságra, és valami irtó erkölcstelen módszerhez folyamodott. A címért nyúltam, ám Roth elrántotta előlem a kezét. A homlokomat ráncoltam.

- Szükségem van a címre, hogy Zayne meg én beszélhessünk Deannel.

- Te meg a vízköpő? - röhögött Roth, miközben visszadugta a cetlit a zsebébe.

Szúrós szemmel meredtem rá.

- Igen.

- Azt hiszed, nélkülem is jól szórakoznátok? Ilyen könnyen nem szabadultok tőlem! Édeshármasban csináljuk. - Ördögien vigyorgott, én pedig grimaszoltam. - Még ma elintézhetjük, suli után. Odakint várlak majd téged meg a kőkövi pasikádat.

Nemet akartam mondani, de Roth válaszra sem várva rám kacsintott, aztán megpaskolta a zsebét, sarkon fordult, és bevonult az osztályterembe.

Ez aztán érdekes délutáni programnak ígérkezett.

~ ~ ~

Attól a pillanattól kezdve, amint Roth beszállt az Impala hátsó ülésére, tudtam, hogy ez a mi kis kiruccanásunk csakis rosszul végződhet. Még ha ezek ketten képesek is voltak egyetérteni abban, hogy muszáj együttműködnünk, egyikük sem könnyítette meg a helyzetet.

Nem mintha arra számítottam volna, hogy csupa móka és kacagás lesz ez az egész.

Zayne meg köztem már így is kínos volt a hangulat. Roth jelenléte csak még tízszer olyan fájdalmassá tett mindent. Ha Zayne már szombaton is úgy gondolta, hogy direkt kerülöm őt, akkor vasárnap aztán már végképp nem is tagadhattam volna le ezt. Még ránézni sem bírtam anélkül, hogy tetőtől talpig bele ne pirultam volna.

- Már csak kábé háromutcányira van innen. A srác egy olyan régi sorházban lakik - mondta Roth, és karjával a két elülső ülésre támaszkodva előrehajolt közénk. - De ha esetleg, nem is tudom, képes lennél a csigalassúnál egy kicsit gyorsabban hajtani, mazsola, akkor talán nem tartana egy egész évig, mire odaérünk.

- Dugulj el! - csattant fel Zayne.

- Nem azért mondom - folytatta Roth -, de fogadok, hogy ennél a tempónál még az a srác is gyorsabban gyalogolna, akit Dean kiütött.

- Dugulj el! - szóltam rá én is.

A visszapillantó tükörben láttam, hogy bosszúsan néz rám, amit széles vigyorral viszonoztam. Sértődött képet vágva hátradőlt. Az út hátralévő részében nem szólalt meg. Zayne megtalálta a sorházat, amiben Dean lakott, és néhány lakással arrébb parkoltunk le az utcán.

Barna és aranyszínű levelek sodródtak a lágy szellőben, miközben Deanék lakása felé siettünk. A bejárati ajtóhoz vezető lépcső viharvert és repedezett volt, akárcsak az épület homlokzata.

Zayne megkerülte Rothot, és megragadta a vaskopogtatót. Ügyet sem vetett a démonherceg ingerült grimaszára.

- Állj már le! - motyogtam Rothnak, mielőtt kinyílt az ajtó.

Egy idősebb asszony jelent meg a küszöbön. Összefogta sűrű, vörös haját, de jó néhány rövidebb, göndör szál égnek meredt a feje tetején. Barna szemét és fakó ajkát halovány ráncok övezték. Fáradtnak tűnt, vagyis inkább elgyötörtnek, és miközben végignézett hármunkon, lesimította szürke, kötött kardigánját.

- Se… segíthetek? - kérdezte, miután kimerült tekintete végül rajtam állapodott meg.

- Igen. Mi… Izé, Dean barátai vagyunk, és azt szerettük volna megkérdezni, hogy beszélhetnénk-e vele pár percet - feleltem.

Az asszony összehúzta magán a kardigánt, aztán karba tette a kezét.

- Dean most senkivel sem beszélhet. Sajnálom, de kénytelenek lesztek akkor visszajönni, ha már nincs büntetésben egész életére.

- Tudja, nekünk ez így nagyon nem lesz jó - felelte Roth könnyedén, és félretolta Zayne-t az útból. Abban a pillanatban, hogy Mrs. McDaniel szemébe nézett, az asszony elcsigázott arca ellazult, kisimult. Amikor Roth újból megszólalt, búgó hangja olyan édes volt, akár a méz. - Beszélnünk kell Deannel. Most rögtön.

Zayne kővé dermedten sandított Rothra, de nem mondott semmit, mert, hacsak nem akartunk puszta erővel betörni a házba, akkor bizony szükségünk volt egy kis démoni ráhatásra.

És az be is vált.

Az asszony lassan bólintott, majd félreállt. Most már halk cérnahangon szólt hozzánk:

- Dean az emeleten van. Balra a második szoba az övé. Kértek valamit inni? Vagy egy kis sütit?

Roth már nyitotta a száját, hogy válaszoljon, de gyorsan előreléptem.

- Nem, köszönjük. Nem kérünk semmit.

A démon elhúzta a száját.

Mrs. McDaniel még egyszer bólintott, aztán megfordult, és könnyed léptekkel átvonult egy másik szobába, halkan dúdolgatva a Paradise Cityt.

Az ismerős dallam hallatán mintha öklömnyire szorult volna össze a gyomrom. Azóta nem hallottam Rothot ezt a számot dúdolni, hogy visszatért, és egy pillanatra semmi másra nem voltam képes, csak némán bámulni őt.

- Nagyon jólesett volna egy süti - motyogta Roth, mielőtt fölszaladt a lépcsőn, kettesével szedve a fokokat.

Zayne a fejét csóválta.

- Pech.

Magamhoz tértem, és követtem a fiúkat az emeletre. A keskeny folyosón gyér volt a világítás. A vén, bézs színű tapéta foltokban mállott le. Ahogy baloldalt a második ajtó felé közeledtünk, borsódzni kezdett a hátamon a hideg, és furán elszorult a torkom, alig bírtam lélegezni. Fojtogató volt a levegő, mintha vastag gyapjútakaró borult volna ránk egy forró nyári napon. Zayne-re pillantottam, és láttam feszült tartásán, hogy ő is érzi ugyanazt, amit én.

A gonoszt éreztük: a színtiszta gonosz jelenlétét. Máshogy nem lehetett leírni ezt.

Amikor Roth kinyitotta az ajtót - nem fáradva a kopogással -, a borzongató, nyomasztó, fullasztó érzés még erősebb lett. Az őrző felem egyszerre akart a lehető legmesszebb kerülni ettől a bűztől, ugyanakkor elbánni a forrásával, a démoni felem viszont… Az kíváncsi lett.

Mindkét srác előttem állt, így nem láttam be a szobába. Ezt persze nem tűrhettem, így kilestem Zayne mögül. A helyiség maga volt az ellentmondás. Az egyik felében szép rend uralkodott. A könyvek takarosan sorakoztak a polcon, a papírok gondosan be voltak rakosgatva mappákba, amiken egyedileg gyártott címkék díszelegtek - ez már egy kissé túlzásnak is tűnt. Az ablaknál teleszkóp állt, előtte támla nélküli székkel. A szoba másik fele viszont úgy festett, mintha hurrikán söpört volna át rajta. Ruhák hevertek szanaszét a padlón. Egy kis fotelban félig üres kínai kajás dobozok halmozódtak fel. Annyi üres Mountain Dew-s üveg volt egymásra dobálva a padlón, hogy a rakás majdnem elért az ágy pereméig.

Az ágyon pedig nem más hevert, mint Dean McDaniel.

A hátán feküdt, nem volt rajta más, csak az egyszínű zoknija meg a kék alsónadrágja. Fülhallgató volt a fején, és a lába mozgott a ritmusra, amit mi nem hallottunk.

Észrevett minket. Félig lehunyt szemmel sandított ránk, aztán megint felnézett a mennyezetre, mint aki tudomást sem akar venni a jelenlétünkről. Követtem a tekintetét, és felhördültem.

A mennyezet tele volt - Jesszus Mária, fekete filctollal odarajzolva! - körökkel, bennük csillagokkal. A vonalak összekapcsolódva olyan formákat alkottak, amik ismerősek voltak nekem… Méghozzá a Lemegetonböl.

Roth egy pillanatig a mennyezetet fürkészte, aztán az ágyhoz sétált. Villámgyors mozdulattal lekapta Dean fejéről a fülhallgatót.

- Nem illik oda se bagózni a vendégeidre - dorgálta meg a srácot.

A továbbra is gondtalanul heverésző Dean - aki mindig is az a fajta csendes diák volt, aki udvariasan tartja az ajtót az osztálytársainak - erre csak vigyorgott, és a tarkója mögé tette a kezét.

- Úgy nézek én ki, mint akit érdekel, mit akartok?

- Úgy nézek én ki, mint aki nem fogja letépni a fejedet, ha felbosszantasz? - válaszolta Roth.

- Ácsi! - szóltam közbe, és éles pillantást vetettem a démonra. - Ezzel semmire se megyünk.

Dean ekkor rám nézett, és felült. Benyúlt a lába közé, és valami olyat művelt, amitől az arcomba szökött a vér.

- Te nyugodtan itt maradhatsz, szivi! - kacsintott rám. - Ez a két gyökér viszont leléphetne végre.

Leesett az állam.

- Oké - mondtam Rothnak mégiscsak letépheted a fejét.

A démonherceg elvigyorodott.

- Mi még nem ismerjük egymást. - Zayne az ágy felé araszolt, ezek szerint ő még próbált a józan ész hangja lenni. - Én Zayne vagyok, és…

- Tudom, mi vagy te. - Dean visszadőlt a hátára. - „Magnam de caelo, et tu super despectus.”

- Most meg latinul hadovál? - Hát, ez nagyon nem akar összejönni. - Mit mondott?

Roth kuncogott.

- Valami olyat, ami a te vízköpőkédnek tuti nincs az ínyére.

- És azt is tudom, hogy miért vagytok itt - folytatta Dean. - De tőlem aztán szart se tudtok meg. Szóval ti ketten nyugodtan elhúzhatjátok a beleteket. - Rám nézett. - De ahogy mondtam, te…

- Ha be mered fejezni ezt a mondatot, életed hátralévő részében bicegni fogsz - figyelmeztettem, Zayne pedig elmosolyodott. Deanre bámultam, és próbáltam meglátni benne a suliból ismert, csöndes fiút, de egyre csak olyan kéjesen vigyorgott rám, mint egy negyvenöt éves pasas, aki túl sokat ivott. - Maradt még benned valami az igazi énedből, Dean?

- Szerintem már tudjuk a választ erre a kérdésre - mondta Roth, és letérdelt az ágy mellé. Dean ránézett. - Ha maradt is benne bármennyi emberség, én baromira nem látom semmi nyomát.

Ezt nem tudtam elhinni. Elborzasztott a gondolat, hogy ez a fiú lassan elveszíti a lelkét. Talán túlságosan is érzékenyen érintett ez a téma. Nem tudhattam, mi az igazság, de akkor sem akartam elhinni, hogy reménytelen segíteni a fiún. Megkerültem Zayne-t.

- Tudod, ki tette ezt veled?

Dean egy pillanatra mozdulatlanná dermedt, aztán felugrott az ágyról, olyan gyorsan, hogy egy másodpercre elhomályosult előttem. Nem voltam biztos benne, hogy engem vett célba, vagy sem, mindenesetre Zayne az útjába állt, és megragadta a vállát. Egyetlen erős taszítással visszalökte a fiút az ágyra. Dean lehuppant a fenekére.

- Ha még egyszer ezzel próbálkozol, nagyon megbánod! - mordult az őrző.

Dean reszketegen kapott levegő után, aztán egész testében összerázkódott. Cingár alakja didergett, akár a nyárfalevél. Ledőlt az oldalára, és felhúzta a térdét, egészen az álláig. Egyre csak úgy remegett, mintha ide-oda mozgott volna vele az ágy.

- Nem hagyja abba - szólalt meg, és fölemelte a kezét, hogy befogja a fülét.

Nekilódult a pulzusom.

- Mi nem hagyja abba?

- Az. Egyfolytában szól, állandóan hallom. - A hajába túrt. - Soha nem áll le. Nem hagy békén.

- Mi ez pontosan? - kérdezte Zayne.

A fiú arca eltorzult, elsápadt.

- Soha nem hagyja abba.

- Szerintem fáj neki. - Zayne-re néztem, hogy segítsen. - Mit tehetnénk?

Zayne a homlokát ráncolta.

- Nem szállta meg démon. Látszik a szemén.

- Az a baja, hogy hiányzik egy jó nagy darab a lelkéből, és ettől valószínűleg úgy érzi magát, mint akit meglőttek. - Roth a fejét csóválta, és kecses mozdulattal fölegyenesedett. - Dean, el kell mondanod nekünk, mi történt veled.

- Nem értem - nyögte a srác.

Még mindig remegett, akár egy kisgyerek, és megesett rajta a szívem, legszívesebben átöleltem volna, annak ellenére, ahogy az előbb viselkedett velünk. Roth újból föltette a kérdést, Zayne pedig elismételte. Egyiküknek sem sikerült értelmes választ kicsikarnia a szerencsétlenből.

Közelebb húzódtam az ágyhoz.

- Mikor kezdődött ez az egész, Dean?

A fiú elsőre nem válaszolt, de aztán így szólt:

- Napokkal ezelőtt. Sok-sok nappal ezelőtt.

Roth rám pillantott, és bólintott, hogy folytassam.

- Hol kezdődött? A suliban?

- Ja - krákogta Dean. - Ott.

Zayne hátralépett, és megállt mellettem.

- Okozta valaki, hogy elkezdődjön? - kérdeztem.

Dean reszketése enyhült egy kicsit, és leeresztette a kezét. Komor tekintettel meredt rám. Egyik lábamról a másikra álltam, annyira feszélyezett, ahogy egyre csak engem bámult. A fiú úgy nézett rám, mintha magamtól is tudnom kéne a választ, de nem értettem, honnan sejthetném.

Miután Dean csak nem felelt, Roth a vállára tette a kezét. A srác úgy vonaglott meg, mintha az érintés izzó vasként égetné. Eltátotta a száját, és felüvöltött, akár egy sebzett állat.

- Mit műveltél? - förmedt a démonra Zayne.

Roth visszarántotta a kezét.

- Semmit.

Kinyílt a szoba ajtaja, és én rögtön odafordultam. Bemasírozott Dean anyukája, aki nyilvánvalóan magához tért a transzból, amibe Roth belebűvölte.

- Ti meg mit műveltek? Mit csináltatok a fiammal?

- Francba - motyogta Roth, és gyorsan odalépett hozzá. Az asszony arcára simította a kezét, belefojtva a kérdéseket. - Nyugodjon meg, nincs semmi baj. A fiának nincs semmi baja.

Mrs. McDaniel megremegett.

- De, igenis van - suttogta, elcsukló hangja a szívembe mart. - Az én Deanem jó kisfiú, de valami baja van. Nagy baja.

- Azért vagyunk itt, hogy segítsünk rajta - mondtam, és megkönnyebbülten hallottam, hogy Dean végre abbahagyja az üvöltést.

Rothon láthatóan feszültség lett úrrá, de továbbra is az asszonyra szegezte a szemét.

- Minden rendben. Menjen le szépen a konyhába, és készítse el a vacsorát! Dean biztos szívesen enne egy hot dogot.

Mrs. McDaniel néhány pillanatnyi aggodalmas habozás után elhátrált, és elhagyta a szobát, ismét Roth kedvenc számát dúdolgatva. Kifújtam a levegőt, amit addig visszafojtottam, és megint Deanhez fordultam. A kezében szorongatta a fülhallgatóját.

- Dean…

- Kifelé - szólt, és miután nem mozdultunk, fölemelte a fejét, és ránk bámult. A tekintete olyan sivár volt, hogy a hideg futkosott tőle a hátamon. - Kifelé!

Zayne nem hagyta magát.

- De muszáj, hogy…

- Kifelé! - Dean talpra ugrott, és hátrahúzta a kezét, majd elhajította a fülhallgatót, Roth fejét véve célba. - Kifelé!

Roth fölemelte a kezét, és könnyedén elkapta a fülhallgatót, mielőtt az orrához csapódott volna. Összezúzta a műanyagot a markában, majd ledobta a földre.

- Nagyon utálom, ha pofán akarnak vágni valamivel - közölte dühödten.

A fiú láthatóan nem rezeit be. Zayne felé perdült, és rávetette magát. Az őrző nyilván észlelt rajta valamit, mert alakot váltott. A pólója szétszakadt megduzzadt hátán és vállán. Gránitszürke bőr vette át az emberi külső helyét. Kitárta a szárnyát, ami szinte az egész helyiséget betöltötte. Elkapta Deant, és megfordította, vaskos karjával átkulcsolta a fiú nyakát.

Dean eszeveszetten rugdosott és hadonászott, összevissza csapkodott, miközben egyfolytában latinul üvöltözött.

- Felvágós vízköpő - grimaszolt Roth. - Semmi szükség nem volt rá, hogy átváltozz.

Zayne ügyet sem vetett rá. Még erősebben szorította Dean nyakát, belefojtva az embertelen hangokat. Hamar elbánt a fiúval: Dean keze-lába elernyedt, tehetetlenül lógott az őrző fogásában.

Zayne óvatosan lefektette az ágyra az ájult Deant, aztán visszaváltott emberi alakjára. Lenézett cafatokban lógó pólójára.

- Bocs, de szerintem ezek után már úgysem szedhettünk volna ki belőle semmi hasznosat.

- Amúgy se tudtunk meg tőle valami sokat - válaszolta Roth, és elhúzta a száját, miközben az eszméletlen srácot bámulta. - Csak megerősítette, hogy tényleg a suliban került kapcsolatba a lilinnel.

- Az is valami, nem? - kérdeztem.

Egyik fiú sem felelt. Miközben elhagytuk Deanék otthonát, nem bírtam elnyomni magamban a kudarc érzetét. Fogalmam sem volt, mire számítottam, amikor idejöttünk, de nem gondoltam, hogy ilyen állapotban találjuk Deant. És a többieknek láthatóan ugyanúgy sejtelmük sem volt, mit hallhat a fiú, mint nekem.

Miután beültünk az Impalába, Roth előrehajolt, és megkocogtatta a vállamat.

- Nem kellett volna ilyet ígérned a srác anyjának.

Láttam, hogy Zayne a homlokát ráncolja, és hátrafordultam a démon felé.

- Miről beszélsz?

- Azt állítottad neki, hogy segíthetünk a fián - mondta, és borostyánszínű szeme furcsamód komolyan csillogott. - Nem lett volna szabad ezzel hitegetned. Egy kicsit felkavarodott a gyomrom.

- Miért?

- Mert szerintem nem tudunk segíteni rajta. Egyikünk sem.

15. FEJEZET

- Van egy ötletem.

Amikor Roth közölte ezt velem a keddi bioszóra előtt, azonnal felkészültem valami újabb őrültségre, pláne azok után, ami Deanéknél történt.

- Mi az?

- Mivel tegnap semmire sem mentünk azzal a szerencsétlennel, más gondolatom támadt. - Odahajolt hozzám, és halkabban folytatta. - Senki sem vette figyelmesen szemügyre a régi tornatermet, igaz?

- Úgy tudom, attól a bizonyos éjszakától fogva nem járt ott senki. Miért?

Roth szeme felcsillant.

- Ki tudja, milyen bizonyítékot találhatnánk odalent… Hiszen tulajdonképpen ott született meg a lilin. Nem ártana utánajárni. Gondoltam, volna kedved ebédidőben velem tartani, hogy körülnézzünk odalent.

Válaszra nyitottam a számat, de rögtön be is csuktam. Zayne pontosan ilyesmire gondolt, amikor arra kért, hogy sehova se menjek Rothtal kettesben. Igaz, a démon csak a suli vén tornatermébe hívott, vagyis még az épületből se tettük volna ki a lábunkat.

- Tudom, hogy nem akarsz ölbe tett kézzel ücsörögni, miközben mi igyekszünk megoldani az ügyet - hízelgett nekem, oldalra billentve a fejét. - Legalábbis az a Layla, akire én emlékszem, sokkal inkább bedobta volna magát a dolgok sűrűjébe, ahelyett, hogy tétlenül figyeli az eseményeket.

Szúrós szemmel néztem rá.

- Tudom, miben mesterkedsz. Addig akarsz cukkolni, amíg veled nem megyek.

- És, beválik?

Felsóhajtottam.

- Igen.

- Tökély! - válaszolta, és az osztályterem ajtaja felé perdült. Kinyitotta nekem. - Akkor megdumcsiztuk a randit.

Önelégülten nevetett, én pedig tudtam, jó esély van rá, hogy ki fogom nyírni, és elrejtem a holttestét a vén tornateremben.

~ ~ ~

Ebédidőben ahelyett, hogy a menzára mentem volna, mint a többiek, beraktam a táskámat a szekrényembe, és elindultam az ellenkező irányba. A délelőtt nagy részében arról győzködtem magam, hogy nem teszek semmi rosszat, már csak azért sem, mert amint találkozom Zayne-nel suli után, első dolgom lesz szólni neki a kis kiruccanásunkról a tornaterembe.

A folyosó kihalt volt, a csukott ajtók mögül itt-ott beszélgetés duruzsolása szűrődött ki. Épp elmentem az infóterem előtt, amikor kinyílt az ajtaja, és Gareth botladozott ki rajta.

A lába mintha nem állt volna kapcsolatban az agyával. Oldalra tántorodott, és nekidőlt egy szekrénynek. Előregörnyedt, az álla a mellkasához ért. Egész testében megborzongott, és hörögve szívta be a levegőt.

Megtorpantam, és az ajkamba haraptam. Gareth meg én egyáltalán nem voltunk barátok, és amikor nemrég elhívott, hogy nézzem meg őt fociedzés közben, megdöbbentett, hogy egyáltalán tudja a nevemet. Stacey szerint a csávó valószínűleg még a melltartóméretemet is tudta, amitől egy kicsit kivert a frász.

De láthatóan bajban volt - méghozzá talán lilin okozta bajban.

Mély levegőt vettem, és odamentem hozzá.

- Gareth? Jól vagy?

A hasára szorította a kezét, és mivel nem válaszolt, óvatosan megérintettem a vállát. Váratlanul fölegyenesedett, és lelökte a kezemet a válláról. Rám szegezte véreres szemét.

Riadtan léptem hátra. Ugyanúgy, mint Dean tekintete, ez a vöröslő, mogyoróbarna szempár is sivárnak tűnt. Mintha mindkét fiúból eltűnt, elveszett volna valami.

- Mit bámulsz, te dinka? - kérdezte, és elröhögte magát. - Dinka, dinka, dinka - motyogta, és röhögéséivé elcsoszogott a menza felé.

Te jó isten…

A régi lépcsőházhoz siettem, leszaladtam az első fordulóig, és a falnak dőltem. Amikor meghallottam, hogy kinyílik fönt az ajtó, fölemeltem a fejem. Egy másodperccel később váratlanul előttem termett Roth: a semmiből egyszer csak fölém tornyosult a maga több mint száznyolcvan centijével. Felhördülve lapultam a falhoz.

- Úristen! Muszáj a frászt hoznod rám? - kaptam a szívemhez. - Lejöhettél volna simán a lépcsőn, normálisan.

Roth vigyorogva nézett le rám.

- És abban mégis mi lenne a poén?

- Nem érdekel. Szokj le erről az állandó feltűnésről-eltűnésről!

- Csak irigy vagy rám, amiért neked ez nem megy, mivel velem ellentétben nem vagy százszázalékos, telivér, szuper démon.

Grimaszt vágtam, de a lelkem mélyén egy kicsit tényleg irigy voltam erre a képességre. Tény, ami tény, kapóra jött volna, valahányszor olyan helyzetben találtam magam, amiből jó lett volna csak úgy elillanni.

Akárhogy is, elengedtem a piszkálódó megjegyzését a fülem mellett, és a lényegre összpontosítottam.

- Szerintem Gareth is megfertőződött.

- Nem mondhatnám, hogy megszakad érte a szívem - vont vállat.

Nagyon csúnyán néztem rá.

- Most mi van? - kérdezte. - Mint már mondtam, Gareth meg az apja jó úton vannak afelé, hogy a pokolban egy örökkévalóságon át kelljen a saját szemüket kikaparniuk, vagy valami hasonló ocsmánysággal szenvedniük.

- Lehet, hogy Gareth nem jó ember, de akkor sem érdemli meg, hogy elveszítse a lelkét. - Mivel Rothot láthatóan nem hatotta meg ez a kijelentés, felsóhajtottam. - Neked semmit sem jelent az emberi élet?

- Démon vagyok - válaszolta. - Miért jelentene?

Tudtam, hogy valójában nem így gondolja. Hiába a rideg és kemény szavai, én igenis tudtam, hogy Roth több holmi démonnál. De eszem ágában sem volt megint belevágni egy ilyen beszélgetésbe. Inkább lesiettem a lépcsőn a tornateremhez. Nem akartam a lépcsőházban időzni Rothtal, hogy aztán a végén még felszínre törjenek az emlékeim. A fiú követett, nesztelenül, akár egy szellem.

- Lezárták - intettem a tornaterem ajtajára erősített láncra. - Meg tudod oldani?

Roth az ajtóhoz lépett, és ördögien vigyorgott rám a válla fölött.

- Naná, simán.

Egyszerűen csak megfogta a láncot két kézzel, és rántott rajta egyet. A fém nagy csörgéssel széthasadt. Megdöbbentett, hogy milyen könnyedén elszakította a láncot. Roth veszélyes volt, és erről semmiképpen sem feledkezhettem meg.

Dohos, hűvös levegő szivárgott be a folyosóra, ahogy Roth kinyitotta a nehéz ajtót. Belépett a vaksötét terembe, és a villanykapcsolót keresgélte, miközben halkan dúdolgatott.

Mintha jeges kéz markolta volna meg a szívemet, az utolsó csepp vért is kiszorítva belőle, mikor felismertem, hogy a Paradise Cityt dúdolja. Ettől a számtól ólomsúlyt éreztem a mellkasomon. Legszívesebben befogtam volna a fülem.

A srác megtalálta a kapcsolót, és halk zúgás visszhangzott a helyiségben. A mennyezetről lelógó, jókora lámpák vibráltak egy kicsit, aztán felgyúltak. Tompa volt a fényük, de még így is kellett néhány másodperc, hogy a szemem hozzászokjon a világításhoz.

Roth viszont egy pillanatig se várt, már el is indult a kosárlabdapalánk felé. Már rég eltávolították innen az összes okkult és sátáni nyomot, a gonoszság azonban még mindig érezhető volt a hideg, nyirkos teremben. A frászt hozta rám ez a hely.

Karba tettem a kezemet, és követtem Rothot. Észrevettem a vékony rovátkákat, amiket a gyötrő démonok karma vájt a padlóba. Sokkal bántunk el itt azon az éjszakán. Az a rész, ahol én megkötözve magamhoz tértem, egészen elszenesedett a tűztől, ami elnyelte Rothot és Paimont. Fölemeltem a fejemet, és Roth hátát bámultam.

Kíváncsi voltam, vajon felkavar-e benne bármilyen érzelmeket ez a hely.

Letérdelt, és ide-oda húzogatta a kezét a padlón, félresöpörve a port meg a koszt.

- Szóval… - szólalt meg. - Te meg a drágalátos vízköpőd…

Felsóhajtottam, és megkerültem őt. Láttam a földön a pentagramma halvány, fehér vonalait. Nem volt nehéz elképzelni, hogy festhettem itt kikötözve. Kirázott a hideg. Mély levegőt vettem.

- Mozis randira mentek? - faggatott tovább Roth, akit nem tántorított el a hallgatásom.

Leguggoltam ott, ahol a karomat a padlóhoz kötözték. A megégett, széttépett kötél itt maradt, hátrahagyva hevert a földön.

- Nem beszélek veled Zayne-ről - jelentettem ki.

- Miért nem?

Összeszorítottam a számat, fölemeltem a fejem, és a szemébe néztem. Roth kérdőn vonta fel a szemöldökét, de én erre csak makacsul megcsóváltam a fejemet. Ismét lenéztem a padlóra, és elmélyülten tanulmányoztam.

- Gondolom, te meg a vízköpő jó sokat lógtok együtt - folytatta, és kihúzta magát. - Étterembe mentek. Talán még moziba is kiruccantok…

- Egy házban lakunk, Roth. Nincs abban semmi szokatlan, hogy elmegyünk együtt kajálni.

Roth a fogához koccintotta a nyelvében lévő piercinget.

- Jó, de ennél többről van szó, nem igaz? Elvégre a kis vízköpőd megfenyegetett, hogy hagyjalak békén… Mostanra már kétszer is.

- Kétszer? - Végigfuttattam az ujjaimat a padlón.

- Egyszer az étteremben, amit te is hallottál - mondta, és közelről szólt a hangja. Hátrapillantottam, és megláttam, hogy ott áll mögöttem. Nem is hallottam őt közelebb jönni. - Aztán szombat éjjel. Összefutottunk a városban.

- Tudom. - Visszafordultam a padló felé, és igyekeztem nem foglalkozni a borzongással, ami elfogott Roth közelségének tudatától.

- Ó, szóval mesélt róla? - A fiú megfogta néhány hajtincsemet, és finoman maga felé húzta a fejemet. Bosszúsan néztem rá, és elrántottam tőle a hajamat. Roth rám vigyorgott. - Azt is elárulta, mit mondott nekem?

- Totál nem akarom tudni.

Roth letérdelt mellém, olyan közel, hogy egymáshoz simult a combunk.

- Közölte velem, hogy muszáj lesz távol tartanom magam tőled.

- Nahát - mormoltam.

- Úgy bizony. - Lélegzete az arcomat cirógatta, és én megdermedtem. - És azt is mondta, ne képzeljem, hogy az enyém vagy.

Felé kaptam a fejemet, így akaratlanul is farkasszemet néztem vele.

- Hát, amennyire én tudom, tényleg nem vagyok az.

Szélesebb lett a mosolya.

- És tudod, mit mondott még?

- Ha elmeséled, utána ejted végre a témát?

Biccentett.

- Persze.

A legkevésbé sem hittem neki. Kicsit elhúzódtam tőle, de jókora erőfeszítéssel álltam a tekintetét.

- Na, mit mondott?

- Azt mondta, hogy te - bökte meg az orromat - az övé vagy.

Leesett az állam, elkerekedett szemmel bámultam Rothra.

- Nem hiszek neked - nyögtem ki.

Vállat vont.

- Zayne tuti nem ejtene ki ilyesmit a száján - erősködtem, és forrt a vérem a felháborodástól. - Soha az életben.

Roth lebiggyesztette az ajkát.

- Ha akarod, elhiszed, ha nem, hát nem; de veszem észre, hogy nem tagadod.

Elsőre ösztönösen letagadtam volna, ám ahogy egyre csak bámultunk egymásra, úrrá lett rajtam a düh.

- Miért beszélünk erről egyáltalán?

- A részemről szimpla kíváncsiságból. - Roth kecses mozdulattal felállt, és Pink Floyd-os pólójába törölte a kezét. - Csak arra gondoltam, milyen remek, hogy ilyen hamar továbbléptél.

Pislogtam, újra meg újra, elsőre el sem akartam hinni, hogy jól hallottam. Amikor felfogtam, hogy tényleg ezt mondta, legszívesebben bemostam volna neki egyet - a lába közé.

- Szórakozol velem?!

Roth összevonta a szemöldökét.

- Úgy nézek én ki, mint aki szórakozik?

- Szerinted remek, hogy ilyen hamar továbbléptem? Komolyan? Mégis miből léptem tovább? - Talpra ugrottam. - Pontosan miből kellene továbblépnem? Azt állítottad, hogy bármi is volt köztünk, az nem számít, és soha nem is számított. Csak arra kellettem, hogy ne unatkozz, rémlik?

- Már bocsánatot kértem, amiért ezt mondtam - tiltakozott, és élénksárgán villant a szeme. - Azt akarod, hogy megint bocsánatot kérjek?

- Nem! - Zihálva léptem feléje. - Hadd kérdezzek tőled valamit! Akarsz engem, Roth?

Kitágult a pupillája, és hátrált egy lépést.

- Hogy mi?

- Válaszolj a kérdésemre!

Még egy lépést hátrált, egyre távolodott tőlem. Ő is zihált.

- Nem az a lényeg, hogy én mit akarok.

- Tök mindegy, Roth. - Odacsörtettem hozzá, és a mutatóujjammal böködtem a mellkasát. - Én bírtalak téged… Nagyon bírtalak, és amikor eltűntél, én meg azt hittem, hogy egyfolytában kínoznak a pokolban, borzasztóan fájt érted a szívem.

- Layla…

- Tudom, hogy igazából nem voltunk egy pár, de miután nyomod veszett, én alig ettem és alig aludtam. Egyedül Zayne-nek köszönhetem, hogy nem őrültem bele teljesen az elvesztésedbe, és ezt te is nagyon jól tudtad! Sőt, te magad mondtad, hogy pontosan ezért cseréltél helyet vele. Aztán visszatértél, és a képembe vágtad, hogy mindaz, ami kettőnk között történt, rohad túl nem jelentett neked semmit. Még Zayne-t is az orrom alá dörgölted, alapvetően te magad mondtad, hogy jöjjek össze vele, erre most teszed itt nekem a megjegyzéseket arról, milyen remek, hogy ennyire gyorsan továbbléptem. Hát, tudod, mit, Roth? Elmehetsz te a jó édes…

- Layla.

- Mi van?! - visítottam.

A démon szeme aranylón csillogott.

- Szexis vagy ennyire bepipultan.

Tátva maradt a szám, és gondolkodás nélkül cselekedtem. Fülsiketítő rikoltást hallattam, és a fiú kőkemény mellkasába vágtam mindkét öklömet. Meglepte a csapásom, és hátrahőkölt.

- Iszonyatosan idegesítő vagy - morogtam.

Roth hátravetett fejjel kacagott. Amikor végre abbahagyta a nevetést, csak lassan lohadt le a vigyora.

- De hogy komolyra fordítsam a szót: ha esetleg akarnálak téged… - Egyszeriben közvetlenül előttem állt, és az arcomra simította az ujjait. Finom érintésétói földbe gyökerezett a lábam. Most egyszeriben az eddig magamba fojtott minden bosszúságom kirobbant belőlem, méghozzá olyan hévvel, hogy attól teljesen elgyengültem. - Ha akarnálak téged, te akkor is őt akarnád?

Egy pillanatig csak némán bámultam őt, aztán elhátráltam, megszakítva kettőnk között a kontaktust. Ez a kérdés… Hát, feldühített, ugyanakkor totál le is döbbentett, mert mégis hogyan válaszolhattam volna rá? Nem bírtam felelni. Nem volt tisztességes kérdés, hiszen Roth igazából sosem volt az enyém, Zayne-t pedig szinte egész életemben ismertem. Ha róluk kettőjükről volt szó, teljesen összegabalyodott minden.

- Nagyon gonosz ezt kérdezned tőlem - suttogtam reszkető hangon. - Sőt, inkább kegyetlen.

Heves, viharos érzelem suhant át az arcán, de ugyanolyan gyorsan, ahogy felvillant, el is tűnt.

Torkig voltam már vele, ahogy saját magammal is, így inkább újból arra összpontosítottam, amiért jöttünk, és ismét a padlóra szegeztem a tekintetemet. És ekkor végre meg is találtam, amit kerestem. Az aprópénz nagyságú lyukat. Olyan egyenetlennek tűnt a pereme, mintha sav marta volna át a padlót. Eléggé aggasztó volt a tudat, hogy ezt az én vérem okozta.

- Nincs itt semmi - nézett körül Roth, és a homlokát ráncolta. - Csak a meghiúsult álmok és az elpocsékolt tehetség bűze.

Összevontam a szemöldökömet.

- Na és még lejjebb?

Roth lenézett rám.

- Okos kislány! A tornaterem alatt kell körülnéznünk, tudtam én.

- Nem vagyok kislány - morogtam. Felálltam, és a farmerembe töröltem a kezem. - Ha tudtad, akkor miért nem eleve ezt javasoltad?

Roth válasz nélkül elvonult, az egyik oldalsó ajtó felé sietett. A nyomába eredtem, és arról fantáziáltam, hogy teljes erőből seggbe rúgom. Egyikünk sem szólt, miközben bementünk egy másik vén, elfeledett lépcsőházba, ami levezetett egy ősöreg, régimódi öltözőbe.

Megcsapott a penészszag és még valami iszonyatos bűz. Ha tehettem volna, levegőt se veszek. Habár másképpen volt rémes, mint a zombi gyomorforgató szaga, ettől is pont ugyanúgy elfogott a hányinger.

Roth ismét megkereste a kapcsolót, és a mennyezeten kigyúlt néhány neoncső. Szürke, elhagyatott szekrények hosszú-hosszú sorait pillantottuk meg, amikre furcsa árnyak vetültek. Az öltözőben lévő padok fele törött volt, vagy szétkorhadt. Ahogy Roth közelebb ment hozzájuk, felnyögött.

- Trutyi - mondta, és undorodva húzta el a száját.

Közelebb merészkedtem az egyik padhoz. Fehér, slejmszerű trutymó borította be, lassan csörgött le a lábán. A többi padot is bevonta az anyag, lecsöpögött a padlóra, olyan sűrű volt, akár a méz vagy a szirup. Nagyot nyeltem.

- Ez ektoplazma? - kérdeztem.

- Ja, méghozzá rengeteg. - Roth gyorsan arrébb lépett a trutyitól, de a bakancsa majdnem egy másik undorító tócsában landolt. - Szerintem jó nyomon járunk.

- Nem mondod… - motyogtam gúnyosan.

Roth felhorkant.

- Elképesztő, hogy ez senkinek sem tűnt fel a suliban. - Szemügyre vette a trutymóval borított falakat, és nevetett, de minden vidámság nélkül. - Ezt elég nehéz lenne megmagyarázni.

- A világon semmi ok arra, hogy bárki is lejöjjön ide. - Előrébb araszoltam, vigyáztam, nehogy belelépjek bármi ragadósba. - Mit jelent ez az egész?

Roth nagyot fújt.

- Gőzöm sincs, de tényleg. Csak néhány olyan dög létezik, ami ektoplazmát hagy maga után. És egyiknek sincs semmi keresnivalója egy középiskolában.

Előrébb léptem, próbáltam megsaccolni, hova csöpöghetett le a rituálé miatt kiserkent vérem az épületnek ezen a szintjén. Néhány másodperccel később rájöttem, hogy valahol a zuhanyzók közelében kell keresnünk.

A tusolóhoz vezető, nyitott ajtóra sandítottam. A helyiségben vibrált a villany. Kihúztam magam, erőnek erejével rávettem a lábamat, hogy menjen tovább, és óvatosan beléptem a nyitott zuhanyzók közé. A legtöbb csapot és zuhanyfejet már rég kitépték a falból, csak lyukak tátongtak a helyükön. Itt is trutymó borította a falat, lecsorgott a földre.

Ez… Ez minden eddiginél undorítóbb volt.

- Hát, az tuti, hogy itt még borzalmasabb a bűz… Á, és meg is van az oka, nézd csak! - Roth a hátamra tette a kezét, és arrafelé fordultam, ahová bámult.

- Szentséges Szűzanyám! - hördültem fel, és alig akartam hinni a szememnek.

A tusoló hátsó falán egy nagy, kusza izé lógott le a mennyezetről, vastag, szürkésfehér szálakon, amik engem pókfonálra emlékeztettek.

De valamiféle mutáns pók kellett volna ahhoz, hogy ilyen óriási hálót szőjön. A szálak egy szétnyílt gubót tartottak, a fehér báb középen hasadt ketté. A gubó üresen tátongó belseje sárgás volt, akár a megfakult újságpapír, és sötét, olajszerű anyag lepte be nagy foltokban.

Totál úgy festett, mintha valami sci-fiből bukkant volna elő.

Fölemeltem a fejem, és rádöbbentem, hogy a háló nagyjából ott volt, ahol a tornaterem padlójába mart lyuknak kellett lennie felettünk - ahol én megkötözve hevertem azon az éjszakán, és ahol a földre hullott egy csöpp a véremből.

- Ezt képes okozni a vérem? - hüledeztem.

- Gondolom, csak bizonyos körülmények között. - Roth közelebb ment a gubóhoz. - Ha úgy vesszük, ez egész király.

Grimaszt vágtam.

- Nincs abban semmi király, hogy a vérem létrehozott egy bábot, ami tisztára úgy néz ki, mintha az A/íen-filmekből került volna ide!

- Pedig én tökre bírom azokat. Főleg a legelsőt, az a legjobb. - Bosszúsan felnyögtem, amiért nem volt hajlandó ennél komolyabban venni a dolgot, ám Roth erre olyan ördögi vigyort villantott rám a válla fölött, amitől mindennek dacára bukfencet vetett a hasam. - Nyilvánvalóan itt nőtt-növekedett szépen a mi icipici lilinbébink.

- Így, bebábozódva?

Roth bólintott.

- Senki sem tud valami sokat a lilinekről. Se azt, hogyan fejlődnek ki, se azt, vajon hogy nézhetnek ki, se semmi mást. Mégis, mi más lehetett volna ebben a gubóban?

- Igenis kell, hogy legyen valaki, aki információval tud szolgálni róluk. - Csöppet sem akaródzott még közelebb mennem a bábhoz, mert már az is bőven elég rossz volt, hogy egy helyiségben kellett lennem ezzel az izével. - Mi van a látnokkal? - kérdeztem, a kissrácra gondolva, aki videójátékozás közben angyalokkal kommunikált… Vagy valami ilyesmi.

Roth kuncogott.

- Szerintem most nem érné be egy fincsi csirkével, ha efféle infót akarnánk kiszedni belőle.

- Akkor mégis mit akar? - Frusztráltan álltam egyik lábamról a másikra. - Nem tudunk semmit. Továbbra sem. Ez a kis kiruccanás csak azt bizonyította, hogy a vérem képes undormányos szörnygubót létrehozni.

A fiú felém fordult, és oldalra biccentette a fejét.

- Azt is bizonyítja, hogy a lilin innen került elő, tökmag… Azt, hogy a lilin tényleg itt járt.

Széttártam a karomat.

- De hát ezt már eddig is tudtuk, nem?

Roth ezt válasz nélkül hagyva visszafordult a báb felé.

- Ez elég bizonyíték kell, hogy legyen a lilinre, mert nem tudom…

- Ki van ott? - zengett egy hang a tusolóban, mire megpördültem. - Mit műveltek odabent?

Elkerekedett a szemem, és Roth felé kaptam a fejemet, de ő csak vállat vont. Hát, ezzel nagyon ki lettem segítve. Mielőtt elhatározhattam volna, mitévő legyek, árnyék vetült a széles ajtónyílásba, majd elakadt a lélegzetem, ahogy egy férfi lépett be a helyiségbe.

Középkorú volt, rézvörös hajú és szeplős. Nem volt ismerős nekem, de sötétkék egyenruhája és az övéről lógó kulcscsomó elárulta a foglalkozását: csakis a suli gondnoka lehetett.

Tekintete a hátam mögé villant, és éreztem, hogy Roth közelebb húzódik hozzám. Oda sem kellett néznem, hogy tudjam, egy ragadozó gyorsaságával és kecsességével termett mellettem, olyan fenyegetően, ami embert és nem embert egyaránt óvatosságra intett volna.

A gondnok azonban csak karba tette a kezét.

Roth erre hirtelen átfogta a vállamat, és az oldalához húzott. Megdermedtem, ahogy elkezdte a hátamat simogatni, és a hajamba túrt.

- Csak egy eldugott helyet kerestünk… Tudja, ahol kettesben lehetünk. - Lehajtotta hozzám a fejét, hollófekete fürtjei a homlokába hullottak. - Aztán megláttuk ezt a sok trutymót, úgyhogy egy kicsit elterelte a figyelmünket ez a mindenféle furaság. Igaz, bébi?

Úgy csikorgattam a fogamat, hogy belesajdult az állam. Semmi szükség nem volt arra, amit Roth művelt. Többször is a tanúja voltam, amint megbűvölte az embereket, és mindössze néhány ügyes szóval elérte, hogy elhúzzanak az ellenkező irányba. Hiszen Mrs. McDaniellel is pontosan ezt csinálta a minap, nem? Teljesen fölösleges volt hozzám érnie.

De úgy döntöttem: ha ezt akarja játszani, ám legyen…

Átkaroltam a derekát, és az oldalába vájtam az ujjaimat. Mély, figyelmeztető morgás tört fel a mellkasából, mire sugárzó mosoly ült ki a képemre.

- Igaz. Ahogy mondod, édes.

A gondnok felhorkant.

- Ja, persze.

Nem éppen erre a válaszra számítottam. El akartam húzódni Rothtól, de erre csak még jobban magához szorított. A gondnok leengedte a karját, így végre megláttam a széles mellzsebére hímzett nevet: Gerald Young.

- Nem kell mindenféle meséket kitalálni - közölte, majd feltűrte a kezeslábasa ujját, és megmutatta az alkarján lévő fekete tetoválást: négy egymásba fonódó, ovális hurok, amiket középen egy kis kör kötött össze. Engem leginkább szélforgóra emlékeztetett, de valamiért haloványan ismerősnek tűnt. Amikor a férfi ismét ránk nézett, felizzott a tekintete. - Legfőbb ideje volt már, hogy valaki szemügyre vegye ezt a felfordulást idelent.

Roth élesen felhördült, és azt motyogta: - Boszorkány.

16. FEJEZET

Boszorkány.

Tátott szájjal bámultam a gondnokot. Ha nem mondta volna be az unalmast a spéci képességem, akkor talán magamtól is észreveszem, hogy a pasas kilóg a sorból, hiszen a boszorkányok - az igazi, valódi, boszorkányos boszorkányok - aurája nyilván egész másmilyen, mint a hétköznapi embereké. Ugyanis az igazi boszorkányok irtó menő dolgokra képesek: ismernek varázsigéket és gyógyító bűbájokat, tüzet bírnak gyújtani a semmiből, meg ilyenek. Az alapján, amiket hallottam róluk, baromira vagánynak tűntek, amiért irigyeltem is őket rendesen. Én magam viszont soha nem láttam még boszorkányt a saját szememmel. Azt hittem, manapság legfeljebb annyi esélye lehet az embernek boszorkánnyal találkozni, mint telitalálatot megütni a lottón, vagy megpillantani a Loch Ness-i szörnyet.

- Tényleg boszorkány vagy? - ámultam, habár ez elég hülye kérdésnek hangzott. - Azt hittem, hogy a ti fajtátok nagy része kihalt. - Mármint, kábé még a középkorban…

Gerald ajka halovány mosolyra húzódott.

- Maradtunk még egypáran. - Lehúzta az uniformisa ujját, és a pillantása Rothra siklott. - De óvatosak vagyunk.

- Ez érthető - válaszolta Roth. Végre elengedett, én pedig gyorsan arrébb léptem. - Az őrzők sosem voltak oda a boszorkányokért, nem igaz?

Értetlenül ráncoltam a homlokomat, és még jobban meglepődtem, amikor Gerald a fejét csóválta.

- Nem bizony.

- De miért nem? - Elvégre a menő képességeiken kívül nem sokat lehetett tudni a boszorkányokról. Legalábbis én soha nem törtem magam, hogy többet is megtudjak róluk.

- A boszorkányok DNS-e nem színtisztán emberi. - Roth végigmérte Geraldot, némi tisztelettel a tekintetében. - Habár nem vállalják fel a pokoli örökségüket, de akkor is démoni vér folyik az ereikben.

Döbbenten kaptam feléje a fejem.

- Micsoda?

Roth bólintott.

- A boszorkányok démonok és emberek leszármazottai, tökmag. Nem mintha kimondottan büszkék lennének erre a tényre. Vannak, akiknek az egyik szülője démon, de olyanok is, akiknek a távoli felmenői között akadt pokoli rokonság. Az utóbbiak vérében nem olyan erős a démoni hatás, de ez is elég. Szerinted máskülönben hogyan tennének szert a menő-manó mágikus képességeikre?

Sűrűn pislogtam.

- Erről nem tudtam.

- Na, és veled mi a helyzet, Gerald? - hajolt előre Roth. - Anyuci vagy apuci volt démon? Vagy talán az egyik üknagyapó oda mártotta a pennáját, ahová nem kellett volna?

Furcsának találtam, hogy Roth nem tudta magától, pontosan milyen származású Gerald. Hogyhogy nem érzékelte a szuperspéci démoni képességeivel?

Mintha csak olvasott volna a gondolataimban, Gerald szélesebben vigyorgott.

- A démonok nem tudnak érzékelni minket. Bűbájjal védekezünk ellenük, mivel nem igazán állunk a pokol pártján. Sokkal inkább a Földanya pártján vagyunk. De hogy válaszoljak a kérdésedre: az egyik nagyanyám volt démon, egy ártó. Gyereke született egy embertói, egy lánya, aki boszorkány volt. Ez a boszorkány volt az anyám.

Roth hátrébb lépett, és karba tette a kezét.

- Frankó. Na, mindegy, térjünk vissza ehhez, bármi is legyen! - A bizarr báb felé biccentett. - Ha jól sejtem, tisztában vagy vele, hogy nem épp átlagos jelenség.

Gerald fanyarul nevetett.

- Még szép. Azóta szemmel tartom, hogy rátaláltam… Úgy két és fél, három héttel ezelőtt. - A tekintete rám siklott, mire lehorgasztottam a fejem. - Nem tudom biztosan, mi ez. A boszorkánykörömben se tudja senki. És ez még nem minden.

- Nem? - mormolta Roth. - Na, remek.

- De nem ám. - Gerald sarkon fordult. - Gyertek, mutatok valamit!

Rothra pillantottam, ő pedig bólintott. Úgy döntöttem, most már nem hátrálok meg, lesz, ami lesz. Követtük Geraldot az öltözőbe. Egy kissé különös volt, hogy Gerald tudja, mik vagyunk… Hogy én mi vagyok. Nem kellett volna furcsán éreznem magam ettől, de egész mostanáig mindig előnyben voltam a „nem épp normális” lények érzékelése terén.

Gerald megkerülte az egyik trutymóval beborított padot, és megállt egy bezárt szekrény előtt.

- Ez a sok ektoplazma nem jelenthet jót, igaz? - szólt. - Eleinte azt hittem, hogy a gubószerű valami okozta ezt is, de most már nem vagyok biztos benne.

Roth is megkerülte a padot, és a nyakát nyújtogatva méregette a szekrényt.

- Miért nem?

- Egyszerűbb, ha inkább megmutatom. - Gerald oldalra lépett, benyúlt a farzsebébe, és előhúzott egy piros zsebkendőt. Azzal fogta meg a szekrényajtót, és nagyon lassan, óvatosan kinyitotta.

- Az istenit - mordult Roth.

Az én pöttöm termetemmel semmit sem láttam tőlük. Sóhajtva Roth másik oldalára léptem, de rögtön azt is kívántam, bár ne tettem volna.

A szekrényt teljesen kitöltötte egy valami. Egy lény, amihez foghatót még életemben nem láttam. A teste olyan sárgásfehér színűnek és csomós állagúnak tűnt, akár a megsavanyodott tej. Vékony, hosszú alakján nem látszott se szőr, se izom. Kábé száznyolcvan centi magasnak látszott, és nem lehetett szélesebb fél méternél. A karja keresztbe volt téve a mellkasán, a feje lehajtva. Egyáltalán nem voltak arcvonásai. Megtaláltuk a trutyi forrását. A sűrű, fehér folyadék a lény alig megformálódott lábáról csöpögött.

Felfordult a gyomrom.

- Mi az ördög ez?!

- Jó kérdés. - Gerald óvatosan becsukta a szekrény ajtaját. - Nem ez az egyetlen idelent. Szinte mindegyik öltözőszekrényben van egy ugyanilyen.

- Jesszus… - Elkerekedett a szemem. - És eszedbe se jutott szólni valakinek?

- Mégis kinek szólhattam volna? - Gerald szúrós szemmel nézett ránk. - Az őrzők valószínűleg gondolkodás nélkül végeznének egy fajtámbélivel, amint eléjük kerül, hiszen nekünk, boszorkányoknak démoni vér folyik az ereinkben. De a démonok is megölnének, puszta szórakozásból. Ráadásul fogalmam sincs, hogy mik ezek az izék. A boszorkánykörömben sem tudja senki. És mi nem gyilkolászunk csak úgy, válogatás nélkül.

- Hippik - motyogta Roth, mire Gerald még élesebb tekintettel meredt rá. - Hát, annyit elárulhatok, hogy ami ebben a szekrényben rejtőzik, az bizony nem a fogtündér vagy az átkozott húsvéti nyuszi.

Borsódzott a hátam. Nagyon rossz érzés fogott el.

- És ha tudnád, mi az a gubó, akkor talán megértenéd, hogy miért nemkívánatosak ezek - folytatta Roth, és a szekrényekre intett - egy emberekkel teli iskolában.

A gondnok összevonta a szemöldökét.

- Abból a gubóból egy lilin kelt ki - közölte vele Roth.

Amint a démonherceg száját elhagyták ezek a szavak, Gerald arcából kifutott a vér, és úgy festett, mint aki menten elájul.

- A lilinek egyike?

- Te tudsz a lilinekről? - fogtam rögtön kérdőre. - Van valami pontosabb infód?

Lelkesen bólogatott.

- Vannak bizonyos boszorkánykörök… Nem olyanok, mint a miénk, hanem az extrémebb fajták… Aminek a tagjai úgy hiszik, hogy Lilithtel csúnyán elbántak, pedig ő mindannyiunk anyja.

Erre felvontam a szemöldököm.

- Az én köröm nem imádja Lilithet - hangsúlyozta Gerald. - Mi nem istenítjük őt, de… - A tusoló ajtajára pillantott. - Tényleg itt volt egy lilin?

- Úgy gondoljuk. És nyilvánvaló okokból szeretnénk megtalálni. - Roth gyanakodva fürkészte a boszorkányt. - De mit de, Gerald? Mit akartál mondani?

A férfi nagyot nyelt, egyszeriben idegesnek tűnt.

- Van egy boszorkánykör Bethesda közelében, amelyik Lilithért rajong. Ők talán tudhatnak valamit a lilinről…

- Vagy akár az is lehet, hogy a lilin náluk keresett menedéket. - Izgatottan kalapált a szívem. - Ha az a társaság szimpatizál vele, akkor valószínű, hogy odament!

Geraldot kiverte a víz.

- De ti ezt nem értitek. Azok a boszorkányok nem olyanok, mint én és a köröm.

Rothra pillantottam, ő pedig elvigyorodott, kivillantva fehér fogait.

- Más szavakkal: ti vagytok a jó boszik, ők meg a csúnya, gonosz banyák.

- Igen, és tudom, mit gondoltok: hogy oda akartok menni. Én nem tanácsolnám. Egy démont - biccentett Rothra - persze szívesen látnának. Téged viszont nem fogadnának tárt karokkal - nézett rám. - Részben őrző vagy. Érzem rajtad. Elevenen megnyúznának.

Már épp közöltem volna vele, hogy másrészt viszont Lilith lánya vagyok, így azok a boszorkányok tuti totálisan rajonganának értem, ám Roth intő pillantást vetett rám, ami belém fojtotta a szót.

- Hogyan találhatjuk meg ezt a boszorkánykört? - kérdezte a démon.

Gerald mély levegőt vett.

- Van egy klubjuk a Sor Mozi közelében. Fel fogjátok ismerni a szimbólumunkról - intett az alkarjára, az egyenruhája alatt rejtőző tetoválásra. - Akivel beszélnetek kell, az a boszorkánykör vezetője, vagyis az anyó. A következő teliholdkor biztosan megtaláljátok ott. De eszetekbe se jusson magatokkal vinni egy őrzőt is! Már abból is épp elég baj lesz, hogy egyikőtöknek gorgóvér folyik az ereiben.

Roth aranyszínű szeme csak úgy csillogott, ahogy rám nézett.

- Tökéletesen megleszünk őrző nélkül - vigyorgott pajkosan.

Nnna, remek…

- De térjünk csak vissza azokra a rusnyaságokra a szekrényekben! - Roth elkomolyodott képpel ismét Gerald felé fordult, és igencsak komoran meredt rá. - Ezek fejlődésben lévő éj szörnyek, és bele se akarok gondolni, hányan lehetnek már közülük kifejlődve.

Görcsbe rándult a gyomrom, kis híján rosszul lettem a rettegéstől. Az éjszörnyek, akár az ördögbestiák és a gyötrő démonok, pokolbéli lények voltak, amiknek elméletben semmi keresnivalójuk sem lehetett idefent, a földön. Nemcsak azért, mert nyilvánvalóan látszott rajtuk, hogy nincs bennük semmi emberi, hanem azért sem, mivel iszonyatosan veszélyesek voltak. Az ördögbestiákhoz hasonlóan erősek és vadak, és mindennek tetejébe a nyáluk mérget tartalmazott, amivel megbénították az áldozataikat.

Méghozzá azért, hogy elevenen marcangolhassák őket. Ezt művelték az éjszörnyek odalent, a pokolban: egy örökkévalóságon át kínozták a prédáikat azzal, hogy élve tépték-falták a húsukat.

De nem harapással támadtak, mint a pózolok, hanem köpéssel lövellték ki magukból a mérgüket, lenyűgözően messzire, ahogy azok az ijesztő kis dínók a Jurassic Parkban. Ha a nyáluk az ember bőrét érte, akkor kész, vége is volt a játéknak.

Gerald hátrapillantott a szekrényekre.

- Nem tudtam. Egyikünk sem tudta, micsodák ezek az izék.

- Naná, hogy nem - motyogta Roth. - Le kell zárnunk ezt az egész szintet, és…

Ekkor hangos zaj riasztott meg minket. Megperdültem, és visszafojtott lélegzettel kerestem a lárma forrását. A robaj visszhangot vert, így nehéz volt megállapítani, honnan jött.

- Lehet idelent még valaki? - kérdeztem, habár előre rettegtem a választól.

- Nem. - Gerald megtörölte a kézfejével a homlokát. - Soha senki nem szokott lejönni ide. Én is csak puszta véletlenségből jártam itt, amikor rábukkantam ezekre.

Roth a homlokát ráncolta, miközben fém csikorgása és régi zsanérok nyikorgása hallatszott. Borzongás futott át rajtam, tetőtől talpig. Egy pillanatra csönd támadt, aztán nehéz, egyenletes léptek dübörgése következett.

- Nincsenek véletlenül szuperkülönleges bosziképességeid, amikről tudnunk kéne? - kérdezte Roth a gondnoktól.

Gerald a fejét csóválta.

- Én csak bűbáj okhoz és igézetekhez értek… Szerelmi kötésekhez, jövendőmondáshoz, meg ilyenek.

Szerelmi kötésekhez? Ez valamilyen furcsa oknál fogva fölkeltette az érdeklődésemet, de most nem igazán volt alkalmas az idő arra, hogy ilyesmin agyaljak. A léptek egyre közelebbről hallatszottak, a szomszédos szekrénysorok között, és Roth a lépcsőház felé intett a fejével.

- Akkor jobb lesz, ha sürgősen elhúzod innen a beled - mondta a boszorkánynak.

Hátraléptem, gondosan kikerülve a padlón lévő trutymót. Roth borostyánszín szemében tűz lobogott, ahogy rám nézett.

- És neked is le kell lépned.

- Dehogyis - tiltakoztam, és mély levegőt vettem. - Kaptam kiképzést, te…Atyaég!

A zaj forrása elért a szekrénysor végéig, és kilépett elénk. A lény anyaszült meztelen volt. De még csak nem is ez volt a látvány legdöbbenetesebb, legdurvább része.

A rémségnek emberi alakja volt, majdnem két méter magasra felnyúlt. Fénylő, gyöngyház árnyalatú bőre alatt izmok dagadtak. A feje tetejéből két vastag szarv állt ki, befelé görbültek és hegyes volt a végük. Kétségem sem volt afelől, hogy ha ez az éj szörny fejjel rohanna neki valakinek, az igencsak csúnyán végződne. A vérszínű szempárban macskaszerű pupilla virított. A szörnyeteg elmosolyodott, kivillantva két borotvaéles agyarát.

Roth átkozottul, pokolian gyors volt.

Lehajolt, és egy-egy hosszú, vékony fegyvert rántott elő mindkét bakancsából. Vaspengéket. Azta! Fogalmam sem volt róla, hogy ilyesmit tart magánál. Az a tény, hogy olyasmit hordott magával, ami halálos veszélyt jelentett a saját fajtájára… Ez tagadhatatlanul vagány volt.

Nekirontott az éj szörnynek, és belevágta a pengéket a rémség törzsébe. Az éj szörny felüvöltött, és oldalra taszította Rothot. A fiú nekicsapódott az egyik szekrénynek, és felnyögött. A fém behorpadt tőle, a pengék pedig kiestek a kezéből. Az egyik a trutymóban landolt, a másik pedig messzire csúszott tőle a padlón, az öltöző túlsó felébe.

- Földanya, segíts! - motyogta Gerald, és elhátrált.

Elnyomtam magamban a keserű félelmet, hiszen semmire sem mentem vele, és átrohantam a helyiségen. Leguggoltam, és felkaptam a pengét. Roth fekete anyagot tekert a nyelére, de a vas még így is égette a tenyeremet, miközben felálltam.

Roth kiáltott nekem. Az adrenalin kiélesítette az érzékeimet, ahogy az éj szörny felém perdült. Oldalra billentette a fejét, és úgy szaglászott a bikáéra emlékeztető orrával, mintha nem bírt volna rájönni, hol vagyok.

A rémség felé vetettem magam, de megtorpantam, amikor egyszerűen eltűnt, majd a hátam mögött bukkant fel. Megfordultam. A szörnyeteg izmos hasán ejtett sebekből vér helyett valami fehér folyadék szivárgott.

Az éj szörny felé suhintottam a pengével, de megint eltűnt a semmibe, és néhány lépéssel balra bukkant elő. Lebuktam a földre, ahogy Zayne tanította, majd a rémség lábát vettem célba. Csak előtte kuporogva jutott eszembe, hogy totálisan csupasz, tetőtől talpig.

Pfuj!

Mielőtt sikerült volna belerúgnom, az éjszörny felém hajolt, és kinyitotta a száját. Jobbra vetődtem, épp abban a pillanatban, ahogy fehér, savként bűzölgő folyadék lövellt ki a szájából. Ez pár másodpercre elterelte a figyelmemet, így nem reagáltam elég gyorsan, amikor a lény felém csapott nagy, karmos kezével. Hátraugrottam, de a karmok a felsőmbe hasítottak, és megkarcolták a bőrömet. Elakadt a lélegzetem, és farkasszemet néztem a rémséggel, miközben égető érzés áradt szét a hasamban. Aztán az éjszörny egyszer csak oldalra tántorodott.

A háta mögött álló Roth felé perdült. Aggasztóan gyorsan mozgott, kikapta a másik pengét a fiú kezéből, és kettétörte.

- Francba - motyogta Roth.

A szörny ekkor megmarkolta a démonherceg nyakát, és fölemelte őt a földről. A rémség egész teste vibrált, miközben hátrahajtotta a fejét, kivicsorította halálos agyarait, és újabb adag mérget készült kiköpni. Roth megragadta az éjszörny vastag csuklóját, felhúzta a lábát, majd a lény mellkasának vetve a talpát, ellökte magát tőle. Sikerült kitörnie a rusnyaság szorításából, és lezuhant a padlóra, de azonnal fel is állt.

Rohanva megkerültem a rothadó padot, és hátba rúgtam az éjszörnyet, olyan erővel, hogy arra Zayne is büszke lett volna. Fölemeltem a markomban szorongatott pengét, és célba vettem a szörnyeteg szívét, hogy egy jól irányzott döféssel visszaküldjem a pokolra.

Az éjszörny megint semmivé lett, én pedig a lendülettől a földön landoltam, és épphogy sikerült az utolsó pillanatban megtámaszkodnom, mielőtt az arcom a trutymóban kötött volna ki. A lény újból megjelent fölöttem, megragadott és felemelt a földről.

Bambi tekergett a hasamon, miközben fájdalom sugárzott végig a gerincem mentén az irgalmatlan szorítástól. De akkor sem hagytam magam: hátralendítettem a lábamat, és eltaláltam a szörnyet ott, ahol reméltem, hogy a legjobban fáj neki. Az éj szörny felüvöltött, eleresztett, és összegörnyedve a két lába közé szorította a kezét.

Talpon landoltam, és megperdültem. Láttam, hogy Roth hátulról közelít a szörnyhöz. Egy pillanatot sem akartam elvesztegetni az előnyömből, így belemártottam a vaspengét a rém mellkasába, és rögtön hátra is ugrottam. Fehér füst áradt a sebből, és sisteregve szertefoszlott a levegőben. Az éj szörny üvöltése váratlanul megszakadt, ahogy a rém lángra lobbant. Másodperceken belül semmi más nem maradt utána, csak egy elszenesedett folt a padlón.

Erősen zihálva, tántorogva hátraléptem, és leeresztettem a pengét.

A pillantásom találkozott Rothéval. A fiú döbbenten meredt rám.

- Mi van? - lihegtem.

Lassan megcsóválta a fejét.

- Ki is ment a fejemből, hogy milyen jól tudsz harcolni. És hogy milyen hihetetlenül dögös ez.

Még egy pillanatig farkasszemet néztem vele, aztán a szekrények felé fordítottam a fejemet, oda, ahol Gerald a falhoz tapadt. Halálos rettegés sugárzott az arcáról.

- Azt mondod, hogy szinte az összes szekrényben egy-egy ilyen rémség van? - kérdeztem.

A gondnok bólintott.

Háborgó gyomorral letöröltem a homlokomról a verítéket.

- Hát, az bizony baj.

- Én megszabadulhatok tőlük - ajánlotta Roth.

- Mi lesz, ha a többi is felébred? Egyszerre legfeljebb csak eggyel bírsz el, sokukkal tuti nem.

Roth sértődött képet vágott.

Felsóhajtottam.

- Ne gyagyáskodj már! Ennek semmi köze a képességeidhez. Ketten is alig bántunk el eggyel. - A tekintetem Geraldra siklott. Kicsit visszatért az arcába a szín. - Bocs, de mégiscsak kénytelenek leszünk az őrzőkre bízni ezt az ügyet. Nem fogok szólni nekik rólad, viszont a helyedben én meghúznám magam, amíg itt vannak.

A férfi ismét bólintott.

Roth visszadugta a bakancsába a kettétört pengét, majd odacsörtetett hozzám. Szó nélkül felém nyújtotta a kezét, én pedig a markába nyomtam a másik fegyvert.

- Miért vannak ezek ilyen sokan idelent? - értetlenkedtem. - Ennek is a lilinhez van köze, ugye?

- Gondolom. - Roth arcára aggodalom ült ki. - Hacsak a gubó esetleg mégsem a liliné.

Tompán lüktetni kezdett a halántékom, ahogy felbámultam rá.

- Azt hittem, biztos vagy benne, hogy az csakis egy lilin bábja lehet.

- Eddig biztos is voltam, de… - Egy pillanatra a szekrények felé fordult, és a homlokát ráncolta. Megint rám nézett, és még komorabb képpel közelebb hajolt hozzám. Túlságosan közel.

Hátraléptem, hogy eltávolodjak tőle.

Roth utánam jött, egy pillanatra lesütötte a szemét, és amikor ismét rám nézett, kristálytiszta volt a tekintete.

- Megsérültél?

- Nem… nem tudom. - Lenéztem, és megláttam a szakadásokat a vastag felsőmön. De nem igazán fájt a hasam. - Talán.

Roth egyre feszültebben meredt rám.

- Tökmag…

Felém nyúlt, én pedig elhátráltam.

- Jól vagyok. Épp most nyírtam ki egy éj szörnyet, rémlik?

Úgy gondoltam, inkább erre kéne koncentrálnia. Elvégre majdhogynem nindzsának éreztem magam.

- Hagynod kell, hogy megvizsgáljalak. - Már megint felém nyújtotta a kezét, és ezúttal sikerült megragadnia a felsőm szegélyét. Feszesre húzta az anyagot, így jól látszott rajta a három egyenetlen hasadás. Rothból káromkodás szakadt ki. - Megkarmolt?

- Na! - A kezére csaptam, de a fiú egy másodperccel később már följebb is húzta a vastag anyagot, és kivillant a fehér atlétám. A köldököm fölött vér pettyezte.

- Layla - suttogta Roth, és a trikót is fel akarta húzni.

- Hagyjál már! - téptem ki a kezéből az anyagot. - Elegem van belőled, te tapló tapizó! Nincs semmi bajom. Még csak nem is fáj a hasam. Ez csak pár karcolás.

Gerald még mindig a falhoz lapult.

Roth a fogát csikorgatta, és szinte felnyársalt a tekintetével.

- Ne hülyéskedj már! Az éjszörnyek mérge…

- Egy csepp se került rám a nyálából.

- De megkarmolt téged. - Úgy beszélt velem, mint egy ötévessel, aki nem érti a logikát. - El kell vinnem téged a lakásomra. Csak ott tudom…

Élesen, fülsértően felkacagtam.

- Neked aztán van bőr a képeden! Tényleg azt képzeled, hogy bedőlök ennek?

- Layla…

- Fogd be, Roth! De komolyan. - Megkerültem őt, és a lépcső felé csörtettem, csak annyi időre álltam meg, hogy közöljem a még mindig rémültnek tűnő Geralddal: - Ideküldöm az őrzőket, amilyen hamar csak lehet.

A gondnok nagyot nyelt, és kifújta a levegőt.

- Ügyelek rá, hogy senki ne jöjjön le ide.

Miközben felszaladtam a lépcsőn, fohászkodtam, hogy tényleg sikerüljön felébresztenem az őrzőket, aztán pedig képesek legyenek idecsődülni anélkül, hogy feltűnést keltenének. Mire felértem a tornateremhez, kivert a víz, és kifulladtam. Biztos az adrenalin utóhatása okozta a dolgot. Nem lehetett a hasam miatt, hiszen az még csak nem is fájt.

Belöktem az ajtót, és átvágtam a nyirkos, büdös tornatermen, miközben Bambi a lábamon tekergett.

- Layla! Állj meg! Most rögtön!

Roth parancsolgató hangja, a pofátlansága, hogy azt képzelte, utasítgathat, tényleg megtorpanásra késztetett, de amikor sarkon fordultam, és farkasszemet akartam nézni vele, a helyiség tovább forgott velem, szürkésfekete kaleidoszkópként.

- Ez nem stimmel - motyogtam.

- Micsoda? - Roth arca elhomályosult előttem.

Kezdett elsötétülni előttem a világ.

- Na, basszus…

Haloványan érzékeltem, hogy a fiú felém lódult, miközben a lábam egyszerűen felmondta a szolgálatot. Összecsuklott alattam, és belezuhantam a semmibe.

17. FEJEZET

Amikor kinyitottam a szemem, Roth kőmerev profilját pillantottam meg. Egyenesen előre meredt, és a volánt markolta, olyan szorosan, hogy elfehéredett tőle a keze. A Porschéja anyósülésén kuporogtam.

Levegő után kapkodtam. Zavarosak voltak a gondolataim.

- Mi a…

Rám pillantott, és aranyszínű szeméből mintha aggodalom sütött volna.

- Mindjárt odaérünk, tökmag.

- Hogyan… - Nagyot nyeltem, teljesen kiszáradt a torkom. Eszembe jutott, mi történt, de fogalmam sem volt, hogy kötöttem ki Roth kocsijában. - Hogyan tudtál… kihozni a suliból?

A szája sarka fölfelé görbült, és ismét az útra koncentrált.

- Vannak spéci képességeim.

Jó esély volt rá, hogy a suliból felhívják Abbotot, hiszen épp kihagytam a délutáni óráimat. Lomhán kalapált a szívem. Attól meg pláne, ahova Roth vinni készült. Megpróbáltam felülni, de csak még jobban összerogytam.

- Vissza kell vinned a suliba - ziháltam. - Nem mehetek a lakásodra.

- Ne butáskodj! - válaszolta Roth higgadtan. - Az éj szörny karmolása mérgező, és az iskola folyosójának közepén mégsem láthattalak el, nem igaz? Épp elég baj, hogy kénytelen vagyok kocsival elvinni téged. Napközben túl veszélyes lenne repülni.

- Felhívhatnám Zayne-t - javasoltam észszerűen, aztán szorosan lehunytam a szemem, mert görcsölni kezdett a gyomrom. Roth nem válaszolt, én pedig felnyögtem: - Azt hiszem, hányni fogok.

Ahelyett, hogy rám szólt volna, ne merészeljem ezt tenni a gyönyörű verdájával, hallottam, amint felpörög a motor, és a kocsi még gyorsabban kezd száguldani.

- Már majdnem ott vagyunk - szólt Roth feszült hangon.

Nem akartam megint a lakásában kikötni, de nem igazán voltam olyan állapotban, hogy bármit is tehessek a dolog ellen, hacsak ki nem vetem magam a kocsiból.

Egy ideig nem nagyon voltam tudatában másnak, csak a hányingernek. Lehunytam a szemem, és egyedül arra koncentráltam, hogy ki ne taccsoljak. Aztán az autó megállt, és még csukott szemmel is érzékeltem, hogy megváltozott körülöttünk a fény. Nem igazán jutott el az agyamig, hogyan juttatott be Roth a lakásába, és nem is bántam, mert lefogadtam volna, hogy legalább egy darabon ölben cipelt.

- Nocsak, ez ismerős - szólalt meg egy kellemes, kifinomult hang, miután becsapódott mögöttünk egy ajtó, és enyhe almaillat csiklandozta az orromat.

- Dugulj el, Cayman!

Ezt mély, bosszantó kuncogás követte, aminek hallatán igyekeztem nem arra gondolni, amikor legelőször találtam itt magam, nagyjából ugyanebben a helyzetben.

- Figyelj, én csak szeretném megértetni veled, hogy kezd a szokásoddá válni ez a dolog, és szerintem jobb lenne, ha…

Bevágódott a lakás ajtaja, amitől egyrészt összerezzentem, másrészt nem hallhattam Cayman mondatának végét. Egy másodperccel később Roth már le is fektetett egy ágyra… A saját ágyára. Kinyitottam a szemem, de rögtön azt kívántam, bár ne tettem volna.

Az ismerős látvány - a fehér falak, az a rengeteg DVD és könyv, a zongora a sarokban, még a hátborzongató festmények is, amik szinte ijesztőek voltak - mellbe vágott, és nem volt valami jó hatással az émelygésemre. A lábam a padló felett pár centivel kalimpált, és a kis vámpírcicuskákra gondoltam, akik egyszerre voltak tetkók és háziállatok. Kíváncsi lettem, hol lehetnek most. Talán az ágy alatt bujkáltak, és arra készültek, hogy belemélyesszék apró fogacskáikat a bőrömbe.

Nem akartam itt lenni.

Miközben Roth elhátrált, én megpróbáltam felülni. A fiú intő pillantást vetett rám.

- Maradj nyugton! Minél többet mocorogsz, annál jobban szét fog terjedni a fertőzés, és ezt már így se lesz könnyű kikezelni.

Hullámzott a mellkasom, miközben figyeltem, ahogy a fekete hűtőhöz ment a kis konyhájában. Kinyitotta a hűtő ajtaját, belenyúlt, és elővett egy vizesüveget, amiről hiányzott a címke. Gyanakodva néztem, amint Roth visszajött az ágyhoz.

- Szenteltvíz. - Finoman megrázta az üveget. - A fertőtlenítő démoni megfelelője.

- Te mindig tartasz szenteltvizet a hűtődben?

Roth megállt előttem.

- Sose lehet tudni, mikor lesz szükség rá.

El sem tudtam képzelni olyan helyzetet, amikor egy démonnak szenteltvízre lenne szüksége.

- Talán meg kéne innom?

Undorodó grimaszt vágott.

- Te részben démon vagy, Layla. Ha ezt meginnád, sugárban hánynál tőle, mint akit megszállt az ördög. Mivel általában démonok ellen használják, képes lehet meggyógyítani egy démon által okozott sebet, attól függően, milyen a sérülés, mi okozta, meg ilyenek.

- Akkor mégis mit kezdjek vele?

Kis vigyor ült ki a képére.

- Vedd le a felsődet!

Rámeredtem.

Felvonta a szemöldökét.

- Komolyan mondom. Rá kell öntenem ezt - rázta meg ismét az üveget - a karmolásokra.

Beletelt egy másodpercbe, mire szóhoz jutottam.

- Nem fogom levenni a felsőmet.

- Dehogyisnem.

Az alkaromra támaszkodtam, és viszonoztam makacs tekintetét.

- Te be vagy tépve, ha azt hiszed, hogy egyetlen ruhadarabomat is leveszem.

- Megmondtam, hogy nálunk munkaidőben nincs se pia, se drog - vigyorgott Roth, miközben dühödten bámultam rá. - Le kell dobnod a felsődet, tökmag. Azért nem fáj a hasad, mert az éjszörny nyála vagy vére a felsődre spriccelt, és átáztatta. Ettől zsibbad a bőröd, és nem sokat fog segíteni a gyógyulásban, ha csupa méreg vagy. Muszáj levetned a felsődet, és kész.

Lenéztem a szakadt ruhadarabra. A sötét anyagon nem lehetett látni, hogy tényleg ment-e rá démonvér.

Roth közelebb jött, és leguggolt az ágy mellett.

- Nem kell szégyenlősködni.

- Nem erről van szó - hebegtem, és nagy erőfeszítéssel felültem. Forgott velem a szoba, és lehunytam a szemem.

- Hiszen már láttalak félmeztelenül.

- Úristen! - nyögtem. - Az most nem számít.

Roth felsóhajtott.

- Figyelj, csak az időnket vesztegetjük. Ha még rosszabbul leszel, akkor a szenteltvíz már nem fog segíteni. Ilyen egyszerű ez, úgyhogy ne rinyálj már, hanem vedd le a rucidat!

Kinyitottam a szememet, összevissza kalapált a szívem. Ekkor megláttam Roth szemében az elszántságot. Tudtam, hogy ha nem veszem le magamtól a felsőmet, akkor ő veszi le rólam, és az sokkal rosszabb lesz. Győzködtem magam, hogy képes vagyok rá. Roth semmit sem érzett irántam. Jó. Hiszen most már én sem érzek iránta semmit. Remek. Elvégre nagylány vagyok.

Halkan káromkodtam, és a derekamhoz nyúltam, óvatosan levettem a vastag, hosszú felsőmet, a trikóval együtt. Ledobtam az átkozott ruhadarabokat a földre, és lepillantottam a hasamra.

Nem is volt olyan… vészes.

A karmok épp csak megkarcoltak, de a három csík randa sötétvörös volt, és apró vonalkák ágaztak szerte belőlük, akár az erek.

Néhány feszült másodperc után rádöbbentem, hogy Roth még meg sem moccant. Na, bakker, mi lett a nagy „nincs vesztegetni való időnk” hozzáállásával? Fölemeltem a fejemet, és láttam, hogy tényleg egy tapodtat sem mozdult.

Még mindig az ágy mellett guggolt, hosszú ujjai között a szenteltvizes üveggel. Ugyanolyan átható tekintettel meredt rám, mint az öltözőben, most azonban láng lobogott aranyszínű szemében, ahogy a mellkasomat bámulta. Legalább ezúttal nem heverészett a dudámon Bambi. Most épp az alhasamon nyugtatta rombusz alakú fejét.

Miközben Roth egyre csak bámult, melegség terjedt szét a gyomrom mélyén, pláne, amikor a srác kidugta a nyelvét, és megnyalta a felső ajkát. A fény megcsillant a piercingjén, én pedig éreztem, hogy kipirulok. Csöppet sem tetszett, ahogy a testem reagált. És az sem tetszett, ahogy Roth bámult - hogy ezen a ponton egyáltalán úgy érezte, joga van így nézni engem.

Az pedig végképp baromira nem tetszett, hogy alig kaptam levegőt.

- Ne bámulj már! - parancsoltam rá.

Legnagyobb megdöbbenésemre erre följebb siklott rajtam a pillantása. Tekintetének heve mintha égette volna a bőrömet, miközben felállt. Még egy pillanatig bámult, majd azt mondta:

- Dőlj hanyatt!

Tiltakozni akartam az utasítgató hangnem ellen, de minél hamarabb túl akartam esni ezen az egészen. A hátamra feküdtem, és a mennyezetet bámultam, érzékelve, hogy Roth közelebb húzódik.

Fölém hajolt, én pedig görcsösen megmarkoltam a puha takarót, hogy nyugton maradjak.

- Lehet, hogy ez egy kicsit csípni fog - figyelmeztetett Roth.

A fogamat csikorgattam.

- Annál nem lehet rosszabb, mint amikor össze kellett varrni a sebemet, igaz?

Egy pillanatra a szemembe nézett, és azt mormolta:

- Igaz.

Visszafojtottam a lélegzetemet, igyekeztem felkészülni, bármilyen idegtépő fájdalom várjon is rám, miközben Roth kinyitotta az üveget, és a hasam fölé tartotta. Először csak néhány csepp hullott sisteregve a bőrömre, azután a szenteltvíz kiloccsant az üvegből, rá a karmolásokra, majd lefolyt a hasamon, és az ágyra csörgött.

Bambi berzenkedve elhúzódott a szenteltvíz szűnni nem akaró sugara elől, és a feje eltűnt a farmerem dereka alatt. A folyadék marta a bőrömet, pirosas rózsaszín lett tőle, és az ajkamba haraptam. Tényleg nem volt olyan vészes, mint Denika öltései, de azért kellemesnek sem lehetett nevezni.

- Bocs - motyogta Roth, és újból megdöntötte az üveget. Óvatosan öntötte rám a szenteltvizet, vigyázott, hogy őt magát ne érje. Sejtettem, hogy telivér démonként rá sokkal súlyosabb hatással lenne.

A karmolások fehéren habzottak, és úgy csíptek, hogy könny szökött tőle a szemembe. Amikor végre elfogyott a víz, Roth elhátrált.

- Feküdj még egy kicsit! - intett.

Lassan lélegeztem, és mozdulatlanul hevertem, amíg Roth vissza nem jött egy törülközővel. Egy szót sem szólt, miközben letörölgette a maradék folyadékot a hasamról. Csak ekkor vettem észre, hogy az ujjai hegye élénk rózsaszínre pirult.

Megköszörültem a torkomat.

- Kimarta a bőrödet a víz.

Vállat vont.

- Megesik. - Nem nyúlt a karmolásokhoz, de miközben elhúzódott, szabad keze hozzáért a karomon a halványuló heghez, amit az őrző hagyott rajtam. - Ne mozogj!

Nem kellett sokáig várnom. Roth egy fekete takaróval jött vissza. Ugyanolyan vastag, istenien puha anyagból volt, mint amit azon az éjszakán terített rám, amikor Petr megtámadott. A mellkasomra borította, szabadon hagyva a hasamat, aztán megint eltávolodott az ágytól.

- Nyugton kell feküdnöd, amíg teljesen abba nem marad a sistergés - kötötte a lelkemre. Leült a zongoraszékre, és lehajtotta a fejét. Sötét tincsek hullottak a homlokába, eltakarva az arcát. Nem szólt egy szót sem.

Akadozva levegőt vettem. Aggasztónak találtam, hogy Roth ilyen csöndes és morcos, hiszen ez igencsak ritkaságszámba ment nála, így nem voltam biztos benne, mit is kezdjek vele ilyen hangulatában. Egyfelől kíváncsi voltam, mitől változott meg ennyire a kedve, másfelől viszont nem akartam azt mutatni, mintha érdekelne, mi van vele.

Mert nagyon is érdekelt.

És ezért legszívesebben pofán vágtam volna magamat.

Bármilyen őrületesnek is hangzik, nyilván elszundítottam, miközben vártam, hogy hasson a szenteltvíz, mert amikor újból kinyitottam a szemem, a karmolások már nem sisteregtek. Nem éreztem se hányingert, se szédelgést, csak egy kicsit sajgott a bőröm a sebek környékén.

Roth pedig mellettem ült az ágyon.

Vagyis, amikor a meleget árasztó teste felé fordítottam a fejemet, inkább elnyújtózott mellettem.

Fél karjára támaszkodott, a tenyerén nyugtatva a fejét. Furcsa mosoly ült szinte borzongatóan szépséges arcán, éles ellentétben a morcos képpel, amit az előbb vágott. Kissé elnyílt az ajka.

- Még mindig mormogsz álmodban - mondta.

A homlokomat ráncoltam.

- Halk kis hangocskákat adsz ki - magyarázta Roth. - Mint egy kiscica. Nagyon cuki.

- Mit művelsz? - Forróság öntötte el az arcomat, és gyorsan felültem. Megfeledkeztem a takaróról, ami lecsúszott a derekamig.

Roth tekintete követte az anyagot, és a fiú elvigyorodott, ahogy sietve a mellkasom elé kaptam a pokrócot.

- Néztem, ahogy alszol - közölte.

- Perverz - motyogtam, és egészem az államig felhúztam a pihe-puha takarót.

Roth vállat vont.

- Hogy érzed magad? - kérdezte.

- Jól. - Összeszedtem minden lelkierőmet, és valahogy sikerült kinyögnöm: - Köszönöm.

- Hozzáírom a számládhoz.

Bosszúsan meredtem rá.

Kecses mozdulattal felült, aztán talpra állt és nyújtózkodott.

- Tökéletes időzítéssel ébredtél föl. Jobb lesz, ha a kis vízköpőd nem arra toppan be, hogy elégedetten és boldogan heverészel az ágyamban.

- Micsoda?

- A kis vízköpőd úton van ide. - Roth karba tette a kezét. - Hogy hazavigyen.

Sűrűn pislogtam, miközben görcsbe rándult a gyomrom.

- A mobilodon hívtam - fejtette ki a fiú. - A farmered zsebében volt. Olyan mélyen aludtál, amikor kivettem, hogy meg se rezzentél. Na jó, halkan nyögdécseltél egy kicsit, mintha élveznéd, ahogy az ujjaim…

- Kivetted a mobilomat a zsebemből, és felhívtad Zayne-t? - Talpra ugrottam. - Te megőrültél?!

- Amennyire tudom, nem. De tökre örülnöd kéne, mert a vízköpő majdhogynem a legelső csörgésre felkapta a telefont. - Az ajkát biggyesztette, és tűnődő képet vágott. - Habár nem volt valami boldog a hangom hallatán. Sem annak hallatán, hogy jelenleg velem vagy. Az se nagyon dobta fel, mikor elmeséltem, hogy épp az ágyamban alszol. Az pláne nem, hogy megsérültél. Az pedig végképp nem, hogy…

- Felfogtam! - visítottam, a mellkasomhoz szorítva a takarót. - Miért hívtad fel?

Oldalra döntötte a fejét, és olyan ártatlan képet vágott, hogy attól legszívesebben tüzet okádtam volna, mint az emberevő sárkány.

- Másként hogyan jutnál haza? - kérdezte.

- Hű, nem is tudom, Roth, mondjuk, taxival, csessze meg! - Kalapált a szívem. Jaj, istenem, el se tudtam képzelni, mennyire ki lehet akadva Zayne. Úgy ki lehetett akadva, ahogy még soha senki a világtörténelemben. - Mégis, hogy juthatott ilyen az eszedbe?

- Úgy, hogy muszáj szólnunk az őrzőknek az éj szörnyekről a suliban - válaszolta Roth bosszantóan észszerűen. Legszívesebben lekevertem volna neki egyet. - Ezt te magad mondtad, és igazad volt. Egyedül semmiképpen sem bírok el minddel.

A takarót szorongattam. Akkor sem vettem be, amit Roth állított. Valójában tuti nem azért hívta fel Zayne-t, hogy figyelmeztesse a gorgókat az iskolában rejtőző rémségekről. Igazából nyilván nem érdekelte, mi lesz az éj szörnyekkel. Csakis azért csinálta, hogy Zayne-t idegesítse.

Erről árulkodott pajkos vigyorra görbülő szája.

- Lefogadom, hogy irtó büszke vagy magadra, mi? - dühöngtem.

Roth rám meredt, aztán a fejét csóválta.

- Nyugi, a kis vízköpőd nem fog árulkodni apucinak, hogy velem vagy.

Nem ez volt a lényeg. Nem mintha Abbot a legkevésbé is jó szemmel nézte volna, hogy Roth lakásán kötöttem ki, de engem sokkal inkább az aggasztott, mit szól ehhez Zayne.

Valahogyan sikerült ellenállnom a késztetésnek, hogy veszett kutyaként szétszaggassam a démonherceget.

- Föl kell öltöznöm. Hol a felsőm? - kérdeztem.

- A kukában.

Lehunytam a szemem, és elszámoltam tízig.

- Akkor kénytelen leszek kölcsönvenni tőled egy pólót. - A ruhásszekrénye felé indultam, ám Roth előttem termett, és elállta az utamat. - Ne már!

Fülig ért a vigyora.

- Bocs, sajna pont kifogytam a csajos holmikból.

- Kell nekem egy póló - erősködtem. - Ne szemétkedj már, Roth!

Pár pillanatig az arcomat fürkészte, aztán szikra gyűlt a szemében, nekem pedig vészcsengő rikoltott fel a fejemben. A srác ravasz mosollyal a derekához nyúlt, és lerántotta magáról a hosszú ujjú pólóját.

Elkerekedett a szemem.

Azta!

El is… El is felejtettem, hogy néz ki Roth félmeztelenül.

Na jó, talán nem felejtettem el, de az emlékezetemben élő kép nem volt méltó a valósághoz. Közel sem. Roth csupa szálkás izom volt. A mellkasától a csípője két oldalán lévő bemélyedésig nem láttam rajta mást, csak kőkemény, dagadó izmot.

A sárkányos tetoválása ugyanott volt, ahol emlékeztem rá: a szintén démoni lény Roth hasának oldalán gömbölyödött össze, farka belógott a fiú farmerje alá. Választ kaptam arra a kérdésemre is, hogy hol lehetnek a kiscicák. Az egyikük Roth mellkasának jobb felén volt, és inkább tűnt ugrásra kész tigrisnek, mint macskának, a másik pedig úgy festett, mintha az oldalához bújna.

- Hol a harmadik cicus? - kérdeztem gondolkodás nélkül.

Roth rám sandított sűrű szempillái közül.

- Le kéne vennem a gatyámat ahhoz, hogy megmutassam.

Szorosan lehunytam a szememet.

Mély kuncogást hallottam.

- Ketyeg az óra - mondta Roth. - És ami még fontosabb, minél tovább álldogálsz itt előttem egy szál melltartóban, annál nehezebben állok ellen a kísértésnek, hogy nagyon-nagyon rossz kisfiú legyek.

Erre kipattant a szemem. Roth elkapta a pillantásomat, és olyan elszántan meredt rám, hogy hátraléptem. Szemernyi kétségem sem volt afelől, hogy komolyan gondolta, amit mondott. Lehet, hogy nem akart velem járni, de attól még igenis akart engem.

- Add ide a pólót! - mondtam a fogamat csikorgatva.

Odahajította nekem, de én kicsit lassan reagáltam. Az anyag, aminek olyan illata volt, mint Rothnak - vad és buja -, mellbe talált, és a padlón landolt.

- Jobb, ha sietsz. A vízköpő pillanatokon belül itt lesz.

- Hogy te micsoda segg vagy - morogtam, és felkaptam a pólót a földről.

Roth kuncogott.

- Általában inkább azt szokták mondani, hogy micsoda seggem van.

Ezt elengedtem a fülem mellett. Hátat fordítottam a fiúnak, és ledobtam a takarót a földre. Talán csak képzelődtem, de fürkész tekintete mintha égette volna a gerincemet.

- Hogy juthatott eszedbe idehívni őt, egy olyan épületbe, ami hemzseg a démonoktól? Nem veszélyes ez?

- Az utca végén fog leparkolni, és a tetőn át jön be - válaszolta Roth, egyszeriben feszült hangon. - Nyugi! A kis vízköpődnek nem eshet semmi baja.

Felvettem a pólóját, habár olyan nagy volt rám, hogy szinte elvesztem benne. Ráadásul így teljesen elborított Roth illata. Feléje fordultam, éreztem, hogy az arcomba szökik a vér. Azt sem tudtam, mit mondjak. Tehetetlenül huppantam le az ágy szélére. Semmiképpen sem készülhettem fel Zayne érkezésére.

Nem mintha sokáig kellett volna várnom.

Egy perc sem telt el, és nagy puffanás hallatszott a tető felől, a landolás erejébe beleremegtek a képek Roth falán. Felálltam, a démon pedig a keskeny ajtó felé fordult, ahonnan a tetőre vezető lépcső nyílt. Minden felhajtás nélkül kitárta, és Zayne beviharzott a lakásba.

Hullámos, szőke haja zilált volt, és tetőtől talpig feketébe öltözött: fekete póló, fekete katonai gyakorlónadrág. Mintha vadászni indult volna.

A tekintete legelőször énrám szegeződött, és jó néhány másodpercig le sem vette rólam kobaltkék szemét. Ijesztően heves volt a pillantása, a pupillája hosszában megnyúlt, és nem kellett gondolatolvasónak lennem ahhoz, hogy tudjam, mi járhat a fejében annak láttán, amint itt talál engem a félmeztelen Roth lakásában, Roth ágyán, Roth pólójában.

Meg akartam magyarázni a helyzetet, bármennyire hiábavaló próbálkozásnak is tűnt ez, de mielőtt akármit szólhattam volna, Roth megelőzött.

Szélesen mosolygott, ám a tekintete csöppet sem volt vidám.

- Csá, haver, mi a…

Zayne állán megrándult egy izom. Roth felé perdült, hátrahúzta a karját, és pofán vágta a másik fiút.

18. FEJEZET

Roth hátratántorodott egy lépést, és elkezdett alakot váltani. A bőre elsötétült, olyan lett, akár a tükörsima, fényes ónix, a hátából szárny nőtt ki, három méter szélesre nyúlva, és magasra ívelve a levegőben. A két szárny ívének csúcsán egy-egy hegyes, halálos szarv meredezett, viszont az őrzőkkel ellentétben Roth fejéből nem állt ki hasonló.

Vicsorított, kivillantva az agyarát.

- Próbáld csak meg újra!

Zayne nem változott át, de tényleg úgy nézett ki, mintha megint be akarna mosni a démonnak. Egy pillanatig sem kételkedtem a gorgó erejében, ám Roth nemhogy felsőbbrendű démon volt, hanem egyenesen a pokol koronahercege, arról nem is beszélve, mekkora ostobaság lett volna emiatt összeverekedniük.

Közéjük vetettem magam, és Zayne dühödten kéklő szemébe néztem.

- Állj le!

- Ne hallgass rá! - Roth hangja a valódi alakjában mélyebb és érdesebb volt. - Tudod, hogy nem akarsz leállni, vízköpő.

Gyilkos pillantást vetettem rá.

- Hagyd abba, Roth!

A démonherceg rám szegezte még mindig aranyszínű szemét. Eltelt pár feszült pillanat, miközben ökölbe szorította, aztán kiengedte karmos kezét, én pedig komolyan attól tartottam, hogy menten felkap, és félrehajít az útból. Amikor végre hátralépett, zakatoló szívverésem lelassult egy kicsit.

- A vízköpő kezdte - közölte a srác.

- Nem érdekel. - Ismét Zayne felé fordultam, aki továbbra is Rothra meredt. A mellkasára tettem a kezem, testének melege átsugárzott a pólóján. - Muszáj lehiggadnod.

- Hagytad, hogy Layla megsérüljön - acsargott a démonra.

Roth morogva szegte le az állát, mintha rárontani készült volna Zayne-re.

- Elláttam a sérülését.

- És szerinted ezzel bármit is jóvátettél?

Hátrébb toltam Zayne-t.

- Nem ő hagyta, hogy bármi is történjen velem. Önként mentem le vele az öltözőbe, és Roth azt akarta, hogy hagyjam magára, de én nem hallgattam rá. Te képeztél ki, Zayne. Nagyon is megálltam a helyemet a harcban: megöltem az éjszörnyet. - Ezt mintha egyedül én vettem volna tudomásul. - Nem hibáztathatod őt azért, mert megsérültem… És amúgy is, csak pár karcolás ért. Mint láthatod, már kutya bajom.

Zayne végre rám nézett. Kitágult az orrlyuka, mélyen beszívta a levegőt. Ismét feszült csend támadt néhány pillanatra, aztán a fiú aprót biccentett, igencsak kelletlenül.

Még egy másodpercig aggódva figyeltem, hogy biztosan nem gondolja-e meg magát, aztán leengedtem a kezemet, és szembefordultam Rothtal. Amikor megláttam, hogy ismét emberi alakban van, egy kicsikét megnyugodtam.

- Na, akkor, ezt tisztáztuk - jelentettem ki, és Zayne-re pillantottam. - Abbot és a klán úton vannak a suliba?

- Már oda is értek, de meg akarják várni a tanítás végét, mielőtt bármit tennének - felelte kimért hangon. - Amint az épület kiürül, munkához látunk. Mindent elintézünk, csak nyugi.

Roth felhorkant.

- Ó, én teljesen nyugodt vagyok.

Zayne arcán harag villant fel, és tudtam, minél tovább vannak ezek ketten egymás közelében, annál nagyobb az esély arra, hogy megint verekedés törjön ki köztük.

- Mennünk kéne - mondtam halkan.

Zayne bólintott.

- A számból vetted ki a szót.

Megfordultam, hogy mondjak valamit Rothnak - valami köszönetfélét, elvégre tényleg segített nekem -, ám Zayne ekkor váratlanul összekulcsolta az ujjainkat. Roth résnyire húzott szemmel meredt egymásba fonódó kezünkre. Elhúzta a száját, egyszeriben élesebbnek tűntek a vonásai - mintha csupa csont és bőr lett volna az arca -, aztán újból felöltötte közönyös maszkját, így már semmiféle gondolat vagy érzelem nem látszott meg rajta.

- Csak hogy tudd, Zayne… - szólalt meg, olyan hűvös hangon, hogy borsódzott tőle a hátam. - Ez volt az egyetlen alkalom, hogy kezet emelhettél rám, és sértetlenül megúsztad.

~ ~ ~

Zayne meg én a hazaút nagy részében nem szóltunk egymáshoz. Valahányszor rápillantottam, úgy tűnt, a fogát csikorgatja. Tudtam, mennyire dühös rám, hiszen ezek szerint szóhoz sem jutott a haragtól.

A bűntudat úgy marta a gyomromat, akár a megsavanyodott tej, és ettől aztán végképp teljesen összezavarodtam. Zayne azt kérte, hogy ne menjek el sehova Rothtal kettesben, és nem is tettem… Tulajdonképpen nem. Kavargott a gyomrom, mert az érvelésem sántított, és tudtam, hogy ennél többről van szó.

A gorgóból áradó dühnek más volt az oka: az, ami az ágyamban történt szombat éjjel. Nem áltathattam magam bármi mással. Ahogy azt abban a pillanatban tudtam, amikor Zayne olyan meghitten hozzám ért: minden megváltozott köztünk, és a fiú jelenlegi hangulata is ennek a változásnak volt az eredménye.

De akkor sem tettem semmi rosszat. Valójában valami nagyon is király dolgot tettem. Megöltem egy éjszörnyet, és ezzel bebizonyítottam, hogy más hasznom is van, nem csak a jelenleg becsődölt képességem.

Amikor ráhajtottunk az udvarházhoz vezető magánútra, nem bírtam tovább a hallgatást.

- Szólni akartam neked arról, hogy lementem a régi tornaterembe Rothtal - böktem ki.

Zayne állán ismét megrándult az izom.

- Tényleg?

Hitetlenkedő hangneme nagyon bántott.

- Igen, tényleg. Fel akartalak hívni, amint kiérünk a tornateremből, de rosszul lettem attól a hülye karmolástól.

- Az a hülye karmolás súlyos kárt tehetett volna benned, Layla. A még rosszabbról nem is beszélve.

- De nem történt nagy baj - hangsúlyoztam finoman. - Igaz, hogy Roth felhívott téged, mielőtt én megtehettem volna, viszont magamtól is szólni akartam neked.

- Roth… - mordult Zayne.

Egy pillanatig hallgattam, mielőtt folytattam:

- És el kell mondanom még valamit. Azt hiszem, van egy nyomunk a lilinhez, habár egy nagyon… szokatlan forrástól.

Zayne a kormányon dobolt.

- Szinte félek megkérdezni, mit tudtatok meg, és kitől.

- Olyasmiről van szó, amit nem árulhatsz el a többieknek. Tudom, hogy ez igencsak rosszul hangzik, de egyedül benned bízom. Te nem vagy olyan őrületesen előítéletes, mint mindenki más a klánban, és tudom, hogy nem fogod…

- Oké - sóhajtott Zayne. - Felfogtam.

Mivel tényleg megbíztam benne, meséltem neki Geraldról, a férfi boszorkányköréről, meg a másik körről Bethesdában. Nem kimondottan repesett az örömtől annak hallatán, hogy a gondnok azt mondta, semmiképpen sem vihetünk magunkkal őrzőt a lilinimádók klubjába.

- Layla, nem akarom, hogy odamenj.

- Valakinek muszáj - válaszoltam.

- Akkor hadd menjen a démon.

- Nem bízhatom Rothra az ügyet, mert ha egyedül megy oda, akkor nagy rá az esély, hogy totál kiakaszt mindenkit, és nem tudunk meg semmit.

Zayne hallgatott, miközben megkerülte a házat, a garázs felé tartva.

- Tudod, milyen nehéz nekem egyáltalán fontolóra venni a lehetőséget, hogy kettesben menj oda vele? - kérdezte végül.

Erre nem tudtam mit felelni, csak a számat harapdáltam.

- Tudom, hogy Roth az előbb direkt provokált - folytatta -, és én hagytam magam.

Hát, ezzel totálisan egyetértettem. A démon valami oknál fogva fel akarta húzni őt, és ehhez aztán piszkosul értett.

- De igenis hagyta, hogy megsérülj - hangsúlyozta, miközben beállt az Impalával a garázsba, leparkolva a városi terepjárók sereglete mellett. Miután leállította a motort, felém fordult. Már megint Rothról beszéltünk. - És most csak úgy árad belőled a szaga. Úgyhogy legszívesebben újra pofán vágnám.

- Nem ütheted meg többet.

Felvonta a szemöldökét.

- Nem ő tehet róla, hogy megsérültem - erősködtem.

- Magával csalogatott téged, pedig egyedül is utánajárhatott volna a dolognak. És abban a pillanatban, hogy meglátta odalent azt a gubót vagy az éj szörnyeket, azonnal el kellett volna küldenie téged onnan. De nem tette. És nemcsak azért, mert engem akart szívatni. Hanem alapvetően azért, mert azt akarta, hogy vele legyél.

Ezen csak nevetni tudtam.

- Tuti biztos, hogy csakis téged akart felhúzni. Hiszen tudta, hogy úgyis elmesélek majd neked mindent.

Zayne a fejét csóválta, majd kivette a slusszkulcsot, és kinyitotta a kocsi ajtaját.

- Nem csak ezért csinálta, Layla. - Az autó másik oldaláról figyelt engem, miközben kiszálltam, karját a tetőn nyugtatva. - Láttam, hogyan néz rád.

Miután becsuktam a kocsiajtót, hátraléptem, és a konyhába vezető átjáró felé fordultam. Én is jól láttam Rothnak ezt a bizonyos arckifejezését, de most semmi jó sem származott volna abból, ha igazat adok Zayne-nek. A végén még képes lett volna alakot váltani, elrepülni Roth lakásába, és akkorát rúgni bele, hogy elszáll.

- Nem tudhatod, mit láttál rajta.

Alig tettem egy lépést, amikor Zayne előttem termett. Felhördülve hátratántorodtam, mire a fiú megragadta a felkaromat, finoman, de határozottan.

- Nagyon is jól tudom, mit láttam. - A mellkasához szorított, kipréselve a tüdőmből a levegőt. Lehajtotta a fejét, így az arcunk alig néhány centire volt egymástól. Ettől a közelségtől teljesen megdermedtem. - Pontosan tudom, hogy néz rád, és te is tudod.

Nem jutottam szóhoz, ahogy az ég végtelen kékjében tündöklő szempárba meredtem, mert… Jaj, istenem, annyira, de annyira közel került egymáshoz a szánk, és a bennem feltámadó mohóság egyáltalán nem a lélek iránti éhségről szólt, hanem csakis arról, hogy meg akartam ízlelni Zayne ajkát.

A fiú másik keze a derekamra simult, majd feljebb siklott, egészen a hátamra lógó hajamig.

- Ismerem ezt a tekintetet. Ahogy te is. Mert én is ugyanígy nézek rád.

A szívem kihagyott egy ütemet, amint felfogtam a szavait. Fogalmam sem volt, mit válaszoljak, és az egyre fokozódó mohóságom valami egész másba csapott át, átterjedt a mellkasomba, felpörgetve a pulzusomat.

Zayne torkából mély morgás tört fel, aztán lehajtotta a fejét, áthidalva a kettőnk ajka közötti pár centimétert. A legeslegutolsó pillanatban észbe kaptam, és kitéptem magam Zayne öleléséből.

Zihálva elhátráltam, amíg neki nem mentem az Impala oldalának. Bizsergett az ajkam, pedig a fiú még csak meg sem csókolt. De majdnem megtette, és ettől megrémültem. Megfagyott a vér az ereimben, olyan jéghideg lett a bőröm, mintha a tél derekán dideregtem volna a szabadban.

A szám elé kaptam a kezemet, és elszörnyedve meredtem Zayne-re.

- Mégis mit képzeltél?

Hullámzott a mellkasa.

- Layla…

Megrohant a félelem, hevesebb pánikot éreztem, mint amikor szembenéztem az éj szörnnyel. Ha Zayne megcsókol, elszívhattam volna a lelkét, gonosz rémséggé változtatva őt. Elpusztítottam volna a valódi lényét.

Pont, mint egy lilin.

Ellöktem magam az Impalától, és sietve megkerültem Zayne-t. Berohantam a kis átjáróba, a ház menedékébe. Ám a fényben úszó konyhába érve megtorpantam.

Denika és Jasmine ült a kerek konyhaasztalnál az ikrekkel. Fagylaltos tálkák voltak előttük, de úgy tűnt, a kicsik többet kentek magukra az édességből, mint amennyit megettek belőle.

Amikor meglátott, Denika arcára bizonytalan mosoly ült ki. Jobb kezét beborította a cukordrazsé.

- Szia, Layla! - köszönt.

Igyekeztem erőt venni kalapáló szívverésemen.

- Sziasztok.

Kivágódott az átjáró ajtaja, jelezve, hogy Zayne is megérkezett a garázsból. Becsörtetett a konyhába, és ugyanúgy lefékezett, mint én, amikor meglátta, hogy a helyiség foglalt. Vetett egy pillantást az asztalra, majd rám szegezte szúrós tekintetét.

Jaj nekem!

Jasmine pillantása ide-oda cikázott köztünk. Kínos csend telepedett ránk, Denika pedig lebámult a tálkájára.

- Kértek fagylaltot? - kérdezte Jasmine, miután megköszörülte a torkát. - Biztos, hogy… Maradt még.

Izzy vihogni kezdett, és göndör, vörös fürtjeit hátravetve belevágta az öklét a tálkájába. Fagylalt borította be a partedlijét.

- Még! - kiabálta.

- Ööö, kösz, de nem kérek. - Elfordultam tőlük, Geoff felé, aki épp ekkor lépett be a konyhába. Az asztalnál uralkodó káoszt meglátva felvonta a szemöldökét.

- Van hír a többiek felől? - kérdezte Jasmine, és kihúzta magát.

Geoff bólintott, és vállig érő, barna hajába túrt.

- Igen. Véget ért a tanítás, úgyhogy neki is láttak a munkának. Már el is intéztek néhány éjszörnyet, amik már majdnem teljesen kifejlődtek. - Rám sandított, és legnagyobb meglepetésemre elmosolyodott. - És gratulálok, Layla! Hallom, te is elbántál eggyel.

Na, végre-valahára valaki tudomást vett arról, milyen király vagyok.

- Köszi szépen.

Geoff biccentett, aztán Zayne-re nézett.

- Van egy perced?

Gyorsan kihasználtam az alkalmat, hogy kereket oldjak. Szükségem volt egy kis időre, mert össze akartam szedni magam - és persze le akartam zuhanyozni, mert nem igazán dobott fel, hogy Roth illata árad belőlem. De csak a folyosóig jutottam, amikor furcsa, jeges borzongás futott át rajtam. Nemcsak a bőrömön, hanem az egész testemben, kívül-belül. A földbe gyökerezett a lábam, és ekkor meghallottam Zayne-t:

- Majd később.

A torkomban dobogott a szívem, és eszeveszetten vetettem magam a lépcső felé. Alig két fokon értem föl, amikor hirtelen eltűnt a lábam alól a lépcső, és egy erős vállon találtam magam. A meghökkenéstől mukkanni sem bírtam. Fölemeltem a fejem, és figyeltem, ahogy megperdült körülöttem az előcsarnok, miközben Zayne sarkon fordult velem, egyenesen átvonult a nappalin, majd betrappolt a könyvtárba. Berúgta mögöttünk az ajtót, aztán azzal a lendülettel be is zárta. Tótágast állt a gyomrom, miközben a képzeletem vadul nekilódult.

Épp, amilyen hirtelen Zayne felkapott és a vállára vetett, akár egy zsák rizst, most ugyanolyan váratlanul visszarakott a földre. Előbb ösztönösen elhátráltam, de aztán dühödten feléje vetettem magam, és a mellkasára csaptam. Teljes erőmből.

- Mi a francot művelsz? - fakadtam ki.

Zayne ajka megrándult, mintha alig bírta volna megállni a nevetést.

- Beszélnünk kell - közölte.

- Neked Geoff-fal kell beszélned.

- Bármit is akar mondani, az várhat. - Ismét elhátráltam tőle, de utánam jött, a homlokát ráncolva. - Miért rohantál el?

- Muszáj… muszáj lezuhanyoznom - feleltem bénán.

Zayne összehúzta a szemét.

- Igen, az nem ártana, de úgy menekültél el, mintha egy egész horda ördögbestia üldözött volna.

- Nem is igaz! - tiltakoztam.

Felvonta a szemöldökét.

- Na jó - ismertem el. - Talán egy kicsit. Miről akartál beszélni? A boszorkányokról? Arról, hogy mikor mehetek el a klubjukba?

- Nem.

Elértünk a kanapéig, és Zayne leült. Én el akartam húzódni, de megragadta a karomat, és nem eresztett.

- Te meg mit esi…

Lerántott magához, és nem landolhattam máshol, csakis az ölében. Lehuppantam, szembenézve a fiúval, a szám a torka magasságába került. Egy pillanatra megdermedtem. A combján ülve éreztem, hogy ez olyan ismeretlen terep, amitől pattanásig feszülnek az idegeim. Ha csak egy kicsit is előrébb mozdítottam volna a csípőmet… Be sem bírtam fejezni ezt a gondolatot.

- Nem menekülök előled - motyogtam.

- Dehogyisnem. És megint kerülsz engem. - Megpróbáltam lemászni róla, mire átfogta a derekamat. - Azt már nem! Nem mész sehova.

- Mit… mit csinálsz? - leheltem.

- Megakadályozom, hogy eliszkolj tőlem. - Maga felé húzott, így kénytelen voltam a vállának támaszkodni, és hátrébb tolni, nehogy összeérjenek bizonyos testrészeink. - Ha még nem vetted volna észre, egyáltalán nem jön be nekem, hogy utánad kelljen rohangásznom.

Semmi értelmes válasz nem jutott eszembe. Lassan fölemeltem a fejem, és Zayne szemébe néztem. Úgy nézett rám… Ja, pontosan úgy nézett rám, mint amiről az előbb beszélt. Azt sem tudtam, hova legyek.

Finoman megcsóváltam a fejem.

- Miért kellene utánam rohangásznod?

Az arcán átsuhanó kifejezésben a gyöngédség hitetlenkedéssel elegyedett; a tekintetéből mintha az a kérdés sütött volna: „Most komolyan, hogy lehetsz ilyen buta?”

- Nem kell, mégis ezt tettem. Ezt teszem. És szerintem a szombat éjszaka után eléggé nyilvánvalónak kéne lennie, hogy miért.

Kis híján megállt bennem az ütő.

- Őszintén szólva… - Zayne tekintete az enyémet fürkészte. - Jó ideje nyilvánvalónak kellett volna lennie, már… Már évek óta. Vagy talán nem volt az, bár akkor is tudnod kell.

Tényleg hülyének kellett volna lennem, hogy ne tudjam, pláne mindezek után, de…

- Én ezt akkor sem értem.

- Talán nem helyes. Honnan tudhatnám én azt? Amikor apám hosszú-hosszú évekkel ezelőtt hazahozott téged magával, azt mondta, az én kötelességem lesz vigyázni rád, mert onnantól kezdve egy család lettünk… Mi ketten pedig testvérek. És én ezt komolyan is vettem. Egészen tizenkét éves korom óta. - Lesütötte sötétszőke szempilláit, és én Pisze úrra gondoltam. Érzelmek robbantak szét bennem, és elszorították a torkomat. - Tudom, hogy mindig is a testvéremként kellett volna gondolnom rád, világéletünkben, de mindketten felnőttünk, és az elmúlt kábé egy évben…

Egyre szorosabban markoltam a vállát, ujjaim a pólójába mélyedtek. Lüktetett a fülemben a vér.

- Folyton azon kaptam magam, hogy téged bámullak, és örökké veled akartam lenni. Ugyan mi másért keltem volna mindig olyan korán? - Halkan elnevette magát, és kicsit kipirult az arca. - És mióta csak apám össze akar boronálni Denikával, azóta biztosan tudom, hogy…

- Mit tudsz? - suttogtam.

- Biztosan tudom, hogy nem lehetek a párja. Úgy nem, hogy folyton csak te jársz a fejemben. Ez helytelen volna? - Ismét rám szegezte átható tekintetét, farkasszemet nézett velem. - Nem. Francba ezzel… Francba az egésszel! Ez igenis helyes. Mindig is helyes volt.

Sajgott a torkom, amikor megszólaltam:

- Ezt nem lehet…

- Mit nem lehet, Laylababa? Nem gondolhatok rád? Nem mondhatom meg neked, hogy mindig is te voltál a legcsodásabb lány, akit csak ismerek? Nem vallhatom be végre, hogy hiába nőttünk fel egy fedél alatt, attól még annak, amit irántad érzek… Annak, amit tőled akarok… Annak semmi köze a testvéri szeretethez. - Elakadt a lélegzetem. Zayne az oldalamra csúsztatta a kezét, érintése nyomán libabőrös lettem. - Talán nem érhetek hozzád? Nem zárhatlak a karomba? Mert én úgy tudom, hogy igenis megtehetem mindezt.

- Zayne…

- És tudom, hogy te is ezt akarod. Már régóta tudom. - Hüvelykujja szórakozottan körözött a bőrömön, miközben beszélt. - Vagy ez talán megváltozott… Miatta?

Ennek semmi köze sem volt Rothhoz. Éveken át szenvedtem a Zayne-ről szőtt romantikus álmaimtól, annak biztos tudatában, hogy a fantáziálásom teljességgel reménytelen, így most ezeket a szinte szentséges szavakat hallva azt sem tudtam, mit kezdjek velük. A szívem akkorára duzzadt, hogy tutira vettem, menten kirobban a mellkasomból, ám a szorongás is egyre erősödött bennem, értetlenségről és félelemről suttogva.

- Miért most? - bukott ki belőlem a kérdés.

- Rossz válasz, ha azt mondom: „azért, mert mostanra kaptam végre észbe”? Gondolom, ennél jobb választ érdemelsz. - A vállamra hajtotta a fejét, ott nyugtatta a homlokát, miközben a kölcsönvett pólót markolta a hátamnál, és ismét elakadt a lélegzetem. - Azon az éjszakán, amikor Paimon elkapott téged, kis híján elveszítettelek. Amikor rádöbbentem, hogy meghalhattál volna… - Megborzongott. - És rádöbbentem, hogy én magam is meghalhattam volna… Többé már nem akartam tagadni, hogy mit érzek. Képtelen voltam rá.

Lehajtott fejére meredtem, miközben lassan fölemeltem a kezemet. Tényleg ennyiről lett volna szó? Vagy ennél azért bonyolultabb volt a dolog? Talán valójában Roth volt az ok, és az, hogy Zayne egyszerűen csak nem akart átengedni neki? Vagy esetleg az volt a lényeg, hogy kiderült, alakot tudok váltani, és ettől egyszeriben megfelelő lehettem párnak? Lehunytam a szemem, és igyekeztem tudomást sem venni az aggodalom különös görcséről. Zayne nem volt olyan, mint a többiek, ő soha nem gondolta úgy, hogy defektes vagyok. Finoman megérintettem a tincsei végét, mire sóhaj szakadt ki belőle. Nem, Zayne biztosan nem hazudott volna nekem.

Lágy, selymes tincsei kisiklottak az ujjaim közül, és kíváncsi voltam, vajon a fiú hallja-e, ahogy megszakad a szívem. Könnyek szöktek a szemembe, és hiába hunytam le szorosan, csak nem szabadultam tőlük, a pilláimat áztatták. Szinte könnyebb volt hónapokkal ezelőtt, amikor még hiú ábrándnak tűnt a gondolat, hogy Zayne bármiféle vágyat is érezhetne irántam, mint most, hallva mindezt, miközben továbbra sem lehetett az enyém.

- Nem számít - mondtam fojtott hangon. - Akkor is lehetetlen köztünk bármi.

Zayne hátrébb húzódott, és fölemelte a fejét.

- Hogyhogy?

- Mi ketten nem… Mármint, mi nem tudnánk… - Elpirultam, és leszegtem az állam.

- Mit nem tudnánk? - Megborzongtam Zayne mély, döbbenetesen szexis kacajától. - Szerintem szombat éjjel bebizonyosodott, hogy jó sok mindent meg tudunk tenni.

Elöntött a forróság, részben a szégyenkezéstől, részben a tűztől, ami fellángolt bennem annak emlékétől, amit tettünk.

- De hát túl veszélyes lenne.

- Bízom benned.

Ez a két szó végtelenül egyszerűen hangzott, engem mégis teljesen elképesztettek.

- Pedig nem kellene. Ennyire semmiképpen sem… Nem lenne szabad rám bíznod az életed.

Zayne a homlokát ráncolta.

- Te soha nem hittél magadban eléggé, soha nem tartottad magad elég nagyra. Mióta csak ismerlek, soha nem féltem a képességedtől.

A szememet megrohanó könnyek a kibuggyanással fenyegettek, és már csak másodpercek választottak el attól, hogy úgy kezdjek bőgni, mint aki most nézett végig egy rakás romantikus filmet.

- Te nem vagy gonosz, Layla. Sosem volt benned semmi gonoszság. - Olyan széles, sugárzó mosollyal nézett rám, aminek egyszerűen nem bírtam ellenállni. - És hiszem, hogy ha most megcsókolnálak, nem vennéd el a lelkem.

Felhördültem, és hátrahúzódtam.

- Eszedbe ne jusson megpróbálni! Nem tudom…

- Nyugi - kuncogott.

Minden izmom megfeszült. Mégis hogy lehettem volna nyugodt azok után, hogy ilyet mondott nekem? Zayne olyan fontos volt nekem, annyira nagy becsben tartottam őt, hogy ha a pusztulását okoztam volna, akkor biztosan elsorvadok és meghalok. Már a puszta lehetőség gondolatától is legszívesebben elköltöztem volna egy másik városba.

A fiú fölemelte az egyik kezét, és a hajtincseim végével babrált, miközben tekintete a vonásaimat fürkészte. Oldalra hajtotta a fejét, és mielőtt rájöhettem volna, mire készül, a nyakamhoz nyomta az ajkát, vadul lüktető ütőeremre.

Minden érzékem kiélesedett, miközben Zayne telt ajka rövidke, ám szinte lángoló ösvényt jelölt ki a bőrömön, egészen a fülem alatti, hiperérzékeny pontig. Szédelegve próbáltam felfogni mindezt. Éreztem a fiú haját, ahogy csiklandozott az állam alatt, ajka lágyságát és nyelvének finom cirógatását, mintha a bőrömet ízlelgette volna. Hirtelen ismerős feszültség támadt a testemben, megrohant a forróság, és a heves érzelem majd szétfeszítette a mellkasomat. Ám ennél többről volt szó: az engem átjáró érzések megint kissé idegennek tűntek. Amikor Zayne a tarkómra simította a tenyerét a hajam alatt, a különös benyomás csak egyre erősebb lett. És volt benne valami férfias.

Egyszeriben mindent megértettem. Zayne arcára tettem a kezemet. Kérdő tekintettel nézett fel rám. Nem bírtam rájönni, hogyan lehetséges ez, mégis tudtam, a csontjaimban éreztem, mi történik.

- Jaj, istenem! - suttogtam, végighúzva az ujjaimat az arcán. - Már értem.

Zayne zavarodottan vonta fel a szemöldökét.

- Érezlek téged - magyaráztam. - Érzékelem az érzelmeidet.

19. FEJEZET

Zayne nyilvánvalóan nem ilyesmire számított tőlem. Rám bámult tündöklő, kék szemével, vonzó arcát értetlenség felhőzte el.

Őrültségnek hangzott, hogy megérzem az érzelmeit, mégis ez volt az igazság.

- Ezt meg hogy érted? - kérdezte.

Elhúztam tőle a kezemet, begörbítettem az ujjaimat, és szinte azonnal elillant belőlem a heves vágy.

- Érzem azt, amit te érzel - mondtam lassan, még mindig döbbenten ettől a felismeréstől. - Nem értem, hogy lehet ez, de nem először fordul elő, csak eddig nem fogtam fel, mi történik.

Zayne hátradőlt a kanapén.

- Ennél kicsit részletesebb magyarázatra lesz szükségem.

- Mostanában, valahányszor csak megérint valaki… Mármint, ha a bőre közvetlenül a bőrömhöz ér… Akkor halványan érzékelek valamennyit az illető érzelmeiből. - Stacey-re gondoltam, és arra, amikor megérintett, miközben Samről beszélt nekem. Reményt éreztem… Olyan reményt, ami valójában nem a saját érzésem volt. És ugyanez történt, amikor megérintettem Rothot vagy Zayne-t, sőt még akkor is, amikor az utcákat jártam, neki-nekimenve a járókelőknek, miközben lelkeket próbáltam érzékelni… Elkerekedett a szemem. - Ez akkor kezdődött, miután felmondta a szolgálatot az auralátó képességem! Szinte pontosan utána. Szent szar!

- Basszus - csóválta meg a fejét Zayne. - Szóval, érezted, amit én éreztem, miközben megérintettelek?

- Csak halványan. Megrohant a különféle érzelmek keveréke. Egyik se jött át túl erősen.

A fiú szája kis mosolyra görbült.

- Hát, akkor jó. Mert ha megéreztél volna mindent, amit én, mikor hozzád értem, az eléggé kínos lett volna. Figyelembe véve bizonyos érzéseket, amik igencsak úrrá lettek rajtam.

Elnevettem magam, habár az arcomba szökött a vér.

- Ja, azt hiszem, az ciki lett volna.

- De még milyen ciki. - Zayne nagyot nyelt, aztán megint az arcomra simította a tenyerét. - És most mit érzel?

- Nem is tudom. - Nehéz volt szétválasztani a saját kusza érzéseimet azoktól a benyomásoktól, amik a fiútól származhattak. De akadt egy érzelem, amiről sejtettem, hogy az övé lehet. Egy folyamatos bizonyosság szála, ami az én félelmem köré tekeredett. - Boldogságot? - suttogtam, és Zayne csuklójára kulcsoltam az ujjaimat. A melegség erősödött, mintha a nyári napsütésben sütkéreztem volna. - Azt, hogy boldog vagy.

A fiú mosolya szélesebb lett, a tekintete is felderült.

- Igen, ez stimmel.

Próbáltam megérteni, mégis hogyan vezethetett az auralátási képességem elvesztése mások érzelmeinek észleléséhez. Leengedtem a kezemet, és fel akartam kelni Zayne öléből, ám a fiú a csípőmre tette a kezét, és nem hagyott elmozdulni. Felvont szemöldökkel néztem rá.

Kisfiúsán bájos volt a vigyora.

- Mi van? - kérdezte ártatlanul.

- Tudod, mi.

Vállat vont.

- Koncentráljunk a lényegre! Erre az érzelemérzékelős dologra. Tudjuk, hogy egy szukkubusz vagy egy inkubusz érzelmekből táplálkozik, igaz? És Lilithet bizonyos szövegek szukkubusznak nevezik. Talán mindig is megvolt benned ez a képesség, csak eddig nem ütközött ki.

Más szavakkal: ez valószínűleg démoni adottság volt.

- Miért nem mutatkozik meg végre bennem valami gorgós képesség? - keseregtem.

- Számít ez? - Zayne finoman dobolt az ujjaival a csípőmön.

- Számítania kéne. Neked.

Lelohadt a vigyora, és a homlokát ráncolta.

- Pedig egyáltalán nem számít. Nincs abban semmi gonosz, hogy megérzed valaki más érzelmeit. Egész hasznos lehet.

Ebben valószínűleg igaza lehetett, de akkor is: ez csak egy újabb dolog volt, amiben különböztem Zayne-től, és amitől rosszul éreztem magam a saját bőrömben. Egy kicsit azért enyhült a feszültségem, és összekulcsoltam a kezemet az ölemben, kettőnk között.

- Gondolod, hogy a lilin is érzékeli mások érzelmeit, és látja az aurájukat? - vetettem fel.

- Nem tudom - válaszolta Zayne.

Nem is értettem, miért tűnődöm ezen. Talán azért, mert tudni szerettem volna, pontosan mennyire hasonlít hozzám az a lény.

Zayne fészkelődött kicsit, így pár centivel előrébb csúsztam az ölében.

- Tudom, mi jár a fejedben.

- Tényleg?

Bólintott.

- Arra a boszorkánykörre gondolsz, és hogy mikor tudhatsz meg végre többet a lilinről.

Szokás szerint fején találta a szöget.

- Hát, csakis önző okból akarok utánajárni a dolognak. Minél többet tudunk a lilinről, annál hamarabb találhatjuk meg.

- És ez az anyó egyedül teliholdkor lesz a klubjukban? - kérdezte Zayne néhány pillanatnyi hallgatás után. - Az csak néhány hét múlva lesz… December hatodikán, azt hiszem.

Szórakozottan bólintottam. Nesze nekem démonok, gorgók, boszorkányok meg a telihold…

- Szóval, nem bánod, ha odamegyek?

- De, eléggé zavar, viszont arra jutottam, hogy attól még úgyis odamész, és akkor már inkább támogatlak benne, mert még az is jobb, mint ha egyáltalán nem avatnál be. - Hátrahajtotta a fejét, és a kanapénak támasztotta. Félig lesütött szemhéja alól nézett fel rám. - És ha jól sejtem, Roth repes az örömtől annak gondolatára, hogy kettesben mehettek el ebbe a klubba.

Nem tudtam, mit mondhatnék erre.

- Megértem, hogy a boszorkányok nem látnának engem szívesen, pláne ezek a fajta boszorkányok, de akkor is el foglak kísérni azon az estén… Legalábbis egészen addig, amíg csak lehet - folytatni Zayne. - És bármennyire is gyűlölöm elismerni ezt, jó ötlet, ha Rothtal mész a klubba.

- Micsoda? - Meglepetten meredtem rá. - Jól hallottam, amit mondtál?

- Ettől még legszívesebben továbbra is lenyúznám a csávó bőrét a húsáról, aztán a húsát a csontjáról, méghozzá szép lassan, tudod, hogy jó sokáig tartson. Mondjuk, egy narancshámozóval.

Grimaszt vágtam.

- Pfuj!

Röpke vigyort villantott rám, aztán komolyabban hozzátette:

- De alapvetően biztonságban vagy mellette.

Még mindig döbbenten bámultam.

- Alapvetően?

- Meg fog védeni téged. Jobban, mint ma tette. - Tisztán hallatszott a hangján, mennyire vonakodik elismerni ezt. - Csak tőle nem vagy biztonságban.

- Bármit is akar tőlem Roth, vagy bármit is hiszel, hogy akar tőlem, nem jelent rám nézve fenyegetést. Hidd el nekem. Nyilvánvalóvá tette, hogy nem volt köztünk semmi más, csak…

- Testiség?

- Ja - suttogtam.

- Seggfej.

Halkan kuncogtam ezen, bár inkább köhögésnek hangzott.

- Ja.

- Sajnálom - mondta Zayne, pedig mindazok után, amit bevallott nekem, úgy gondoltam, hogy neki igazán nincs miért sajnálkoznia. De hát ő már csak ilyen volt: maga a megtestesült jóság.

Átkarolt, magához húzott, a mellkasához szorított. Odabújtam hozzá, lehunytam a szemem, és hallgattam egyenletes szívverését. Az ölelésében ráleltem arra a vigaszra, amit csakis Zayne tudott nyújtani nekem - amit mindig megkaptam tőle, ha a karjába zárt.

Reszketeg sóhajtás szakadt ki belőlem. Nagy volt a felfordulás az életemben, és rengeteg minden történt az elmúlt néhány hétben, ám ezekben a csöndes pillanatokban csakis azokra a csodálatos, gyönyörű dolgokra gondoltam, amikről a legvadabb álmaimban sem képzeltem volna, hogy valaha is hallhatom majd őket Zayne szájából, most mégis pontosan ez vált valóra, szóról szóra. Sokkal lényegesebb dolgok is akadtak, amikkel foglalkoznom kellett volna, de jelen pillanatban számomra nem létezett ennél fontosabb.

Ez az új fejlemény Zayne-nel teljesen váratlanul ért. A vágy egy dolog. Megint más a szívünkbe zárni valakit. Viszont ezek a szavak… egész más jelentést hordoztak, valami sokkal nagyobb horderejűt. Olyan heves érzelmekről tanúskodtak, amik teljesen eluralkodnak az ember szívén, áthágják a határokat, falakat rombolnak le, és kitapossák a saját útjukat.

Miközben Zayne felcsúsztatta a kezét a hátamon, megint sóhajtottam.

- Kényelmes így? - kérdezte.

Bólintottam.

Még följebb csúszott a keze, én pedig nagy erőfeszítéssel kinyitottam a szemem, tekintetem végigsiklott a polcokon sorakozó poros köteteken. Zayne szavai betöltötték a kettőnk közötti kis teret. Úgy éreztem, muszáj mondanom valamit, de soha nem volt könnyű a Zayne-nel kapcsolatos érzelmeimről beszélnem. Még Staceynek sem vallottam be, mit érzek a fiú iránt valójában. Szinte egész életemben odavoltam Zayne-ért, de ezt mindig is megtartottam magamnak, eltitkoltam, amennyire csak bírtam, és hazugságokkal álcáztam. Zayne azonban kitárta előttem a szívét, így én is ugyanezzel tartoztam neki.

- Be kell vallanom valamit - suttogtam.

- Mit?

Még mindig nem volt könnyű összeszedni a bátorságomat.

- Mindig is arról álmodtam, hogy… Hogy egy szép napon majd ezeket a szavakat mondod nekem, mert mindennél jobban akartam, hogy… Hogy akarj engem. - Mintha egész lényem lángra lobbant volna, de erőnek erejével folytattam. Egyik szavam sem sikerült többre gyenge suttogásnál. - Azt hiszem, én azóta akarlak téged, mióta csak megértettem, mi a különbség a fiúk és a lányok között.

Zayne még szorosabban ölelt, és amikor megszólalt, rekedt volt a hangja.

- Az jó hosszú időnek hangzik.

- Az is volt. - Gombócot éreztem a torkomban, és valamilyen oknál fogva sírhatnékom támadt. - És nagyon nehéz volt, tudod? Próbáltam nem kimutatni, és nem féltékenykedni Denikára, se a többi lányra, akikkel nyilván…

- Nem voltak más lányok, Laylababa.

Eltartott pár másodpercig, mire zavarodott agyam felfogta a szavait, de mikor végre sikerült, hátrahúzódtam, és fölemeltem a fejem.

- Hogy mondtad?

Ezúttal Zayne-en volt az elpirulás sora.

- Én még soha nem jöttem össze senkivel.

Leesett az állam.

- Muszáj ennyire meglepett képet vágnod? - kérdezte feszengve.

- Bocs, én csak… Nem hiszem el, hogy te még soha nem… Úgy értem, te… Te vagy. Szívdöglesztő vagy, meg kedves és okos és tökéletes, és folyton flörtölnek veled a csajok, akárhová megyünk.

Zayne elmosolyodott.

- Nem azt mondom, hogy soha nem kínálkozott lehetőség. De én soha nem használtam ki.

- Miért?

A szemembe nézett.

- Őszintén?

Bólintottam.

- Eleinte nem igazán tudtam, miért is nem akarom, pedig… Hát, lett volna rá alkalmam. Mintha soha nem érdekelt volna eléggé a dolog ahhoz, hogy bárkivel is kipróbáljam. Csak tavaly jöttem rá, hogy tulajdonképpen miért van ez. - Néhány pillanatra elhallgatott, és a szívem ismét zakatolni kezdett. - Te vagy az oka.

- Én?

- Ja. - Megfogta néhány hajtincsemet, és két ujja között csavargatta őket. - Néhány lánnyal eljutottam egy bizonyos pontig, de csakis rád tudtam gondolni, és ez nem tűnt helyesnek. Érted, együtt lenni valaki mással, ha közben téged képzellek oda…

Te jó ég!

Úgy éreztem, menten elolvadok Zayne szavainak hallatán, és a testem bizonyos részei teljesen bevadultak attól a ténytől, miszerint rám vágyott, rólam fantáziáit, már sokkal régebben, mint azt valaha is sejthettem volna.

Zayne visszahelyezte a vállamra azt a néhány tincset, amivel eddig játszadozott, és hagyta, hogy lassan kicsavarodjanak.

- Szóval, mit kezdünk ezzel?

Erre rögtön mocskosabbnál mocskosabb gondolatok jutottak eszembe, az agyam lelkesen játszadozott el az ötlettel, hogyan szabadíthatnánk meg egymást a szüzességünktől, de erősen kételkedtem abban, hogy Zayne erről beszélt. Miután elűztem a fejemből a korhatáros elképzeléseket, kinyitottam a számat, ám a fiú az ajkamra nyomta az ujját.

- Nem kell máris válaszolnod - mondta. - Tudom, hogy ez nem könnyű. Semmi sem lesz könnyű köztünk, és tudom, hogy sok mindentől tartasz. Nem akarlak erőltetni, nem akarom erőltetni ezt a dolgot, mert tudom, hogy… - Habozott, majd bólintott, mintha bátorította volna magát, hogy kimondjon valamit. - Tudom, hogy még mindig fontos neked az a… Fontos neked Roth.

Elhúzódtam.

- Én…

- Tudom - szólt komoran. - Nem örülök neki, hogy ki kell mondanom ezt, szívem szerint még gondolni se akarok rá, de tudom, hogy így érzel. Sok mindent… Sok mindent éltél át vele, és ő melletted volt akkor is, amikor én nem.

Tudtam, hogy arra az éjszakára céloz, amikor Petr megtámadott engem: ugyanis akkor próbáltam hívni őt, de nem vette fel, mert dühös volt rám, ráadásul éppen Denikával volt. Ezt még mindig nem bocsátotta meg magának.

- Zayne, ami azon az éjszakán történt, az nem a te hibád volt.

- Föl kellett volna vennem a telefont, de most nem ez a lényeg. Roth melletted volt, és kezdettől fogva elfogadott annak, aki vagy. Én ebben sem voltam valami jó. - Végigfuttatta az ujját az államon, majd leengedte a kezét. - Egyébként is, tudom, hogy még mindig érzel valamit iránta, de azt mondom, hogy adhatnánk ennek egy esélyt… Adhatnánk magunknak egy esélyt.

A szívem kihagyott egy ütemet, aztán felpörgött. Zayne-nek igaza volt. Bármennyire is utáltam bevallani, tény, hogy még mindig éreztem valamit Roth iránt, de… De másfelől itt volt Zayne és a közös múltunk. Az a sok év, amíg istenítettem őt és álmodoztam róla. Mindaz, amit az előbb mondott nekem.

És itt volt mindaz, amit én éreztem iránta. A tény, hogy minden egyes nap alig vártam, hogy láthassam őt. Hogy akár csak egyetlen pillantással is képes volt mosolyt csalni az arcomra. Hogy mennyire vágytam a legfinomabb érintésére is, és milyen hevesen kívántam, bárcsak megcsókolhatnám. Mindig is bujkált köztünk valami. Csak épp világéletemben azt hittem, hogy egyedül az én részemről.

Zayne halványan elmosolyodott.

- Szóval, szerintem lassúra kéne vennünk a tempót.

- Lassúra? - Úgy értve, lassabbra annál, mint hogy levetkőztem előtte, és az ölébe ültem?

- Ja, mondjuk, elmehetnénk egy randira. Mit szólnál hozzá?

A legelső gondolatom az volt, hogy nemet mondok. Túl nagy volt a kockázat… És ha őszinte akartam lenni magammal, kénytelen voltam bevallani, hogy félek… Rettegtem attól, hogy végre megkapok valamit, amit mindig is akartam. Féltem, hogy rossz vége lesz a dolognak, hiszen millió ok volt arra, miért nem alakulhat jól. Féltem, hogy csalódásba torkollik, és tönkreteszi a barátságunkat. És mindennél jobban féltem attól, hogy Zayne elveszíti miattam a lelkét.

Rengeteg kockázattal járt volna belevágni ebbe, ám hevesen dobogó szívvel rádöbbentem, hogy akár démoni származású valaki, akár nem, az élet tele van kockázattal, és nekem elegem lett már abból, hogy nem élek - hogy nem próbálkozom.

Egy randi nem lehet olyan vészes, igaz? Zayne-re bámultam, és széles mosolyra húzódott a szám.

- Lenne kedved eljönni velem moziba?

~ ~ ~

Zayne másnap reggel ébren maradt, miután visszatért a vadászatból, és elvitt engem suliba. A klán nem találhatott ebben semmi szokatlant, és Nicolai valószínűleg repesett az örömtől, amiért megszabadult ettől a kötelezettségtől.

Visszatértek köztünk a dolgok a normál kerékvágásba: Zayne hol cukkolt, hol elpirultam tőle, hol pedig legszívesebben behúztam volna neki egyet.

Amikor aztán megérkeztünk a suliba, odahajolt hozzám, és olyan édes puszit nyomott az arcomra, hogy azt kívántam, bárcsak adhatnék neki egy igazi, méltó búcsúcsókot.

Nem voltam biztos benne, hogy áll most a kapcsolatunk. Együtt járunk? A pasim lett, én meg a csaja? Semmi ilyet nem tisztáztunk, és egyelőre talán jobb is volt ez így. Habár fel akartam vállalni a kockázatot, korántsem voltam biztos benne, hogy jól fog elsülni a dolog.

Ahogy abban sem, nem vagyok-e a világ legönzőbb embere, amiért meg akarom próbálni.

Akárhogy is, hülye vigyor ült a képemen, mikor beléptem a suliba. Aznap reggel felébredve valahogy minden nehézség, amivel szembenéztünk, kicsit könnyebben kezelhetőnek tűnt. Mintha az összes problémánkat csillámporba mártották volna.

Vihogtam magamban, mire a mellettem lépkedő csaj fura pillantást vetett rám. Na, sebaj. Befordultam a sarkon, és elmentem a továbbra is üresen álló vitrin mellett - amiben a focicsapatunk trófeái díszelegtek volna, csak épp a srácok sosem nyertek semmit -, mikor ismerős, vörös hajú alak bukkant fel előttem a folyosón. Az egyik kezében seprűnyelet szorongató Gerald a másik kezével odaintett magához.

Megkerültem egy csapat lányt, és a gondnokhoz léptem.

- Minden rendben? - kérdeztem.

Bólintott, és fojtott hangon válaszolt.

- A barátaid elhárították a problémát az alagsorban. Mindentől megszabadultak, és még a mocskot is eltakarították.

- Szuper. - Ezt nagy megkönnyebbüléssel hallottam. Zayne tegnap este a többiekhez indult a suliba, de ma reggel nem beszéltünk arról, hogy ment a dolog.

Gerald hunyorogva sandított körül, mielőtt folytatta:

- És köszönettel tartozom neked.

- Miért?

- Azért, mert semmit sem mondtál rólam az őrzőknek - válaszolta, és átvette a seprűnyelet a másik kezébe. - Tudom, hogy nem szóltál nekik, különben már nem állnék itt. És ezért nagyon hálás vagyok.

- Igazán nincs miért. Lehetséges, hogy nem volna veled semmi bajuk, de azért nem mernék mérget venni rá. - Néhány hónappal ezelőtt talán még jobban bíztam volna az őrzőkben, most viszont már nem, és ahogy rádöbbentem erre, kissé lelohadt a jókedvem.

Gerald kissé vöröses szeme ismét idegesen sandított körbe.

- Még mindig azt tervezed, hogy ellátogatsz abba a bethesdai klubba?

- Igen. - Néhány diák kezdett furán nézni ránk. És pár tanár is. Onnan, ahol álltunk, láttam, hogy Stacey a szekrényemnél vár rám, mellette a meghökkent képet vágó Sammel. A barátnőm arckifejezése magáért beszélt.

Gerald aggódva vonta össze a szemöldökét.

- Bárcsak meggondolnád magad! Kell, hogy legyen másik megoldás.

- Hacsak nincs egy jó kis kézikönyved a lilinekről, akkor igazán nem tudom, mi mást tehetnénk. - Bár egy lilines ismertető tényleg nagyon sokat segített volna. - Figyelj, kösz, hogy aggódsz értem, de most muszáj…

- Nem érted. - A keze hirtelen a csuklómon termett, és megszorította. Megrökönyödtem, ahogy hirtelen mellbe vágott a félelem, és ugyan tudtam, hogy valójában nem a saját érzelmem, emiatt csak még nyugtalanítóbb volt. - Rendes lánynak tűnsz, mindennek dacára, de néha, gyermekem, ha makacsul keresed a válaszokat, nem fog tetszeni, amit találsz.

Gerald magától is eleresztette a kezemet, mielőtt elhúzódhattam volna tőle. Ahogy elfordult, vetett még egy jó hosszú pillantást a szekrényem felé, aztán visszasietett a takarítószeres helyiséghez.

Oké, ez fura volt. Talán furább a tipikus boszorkányos furcsaságnál.

A fejemet csóváltam, és Stacey-ék felé perdültem. A barátnőm kíváncsian méregetett, miközben átfurakodtam a diákok sűrűjén.

- Most már gondnokokkal lógsz? - cukkolt.

- Ráadásul kézen fogva? - szállt be Sam is a cikizésbe.

- Be lehet fogni - mondtam. - Mindkettőtöknek.

Stacey beintett nekem, és vigyorgott, miután grimaszt vágtam erre.

- Mi történt tegnap? - kérdezte. - Kérlek, mondd, hogy nem Rothtal voltál!

Hát…

- Nem, csak hazamentem. Nem éreztem jól magam. Tudod, hogy van… - Elhallgattam, és a homlokomat ráncolva meredtem Samre.

Valami megváltozott rajta. Nem a haja, habár most az egyszer mintha megfésülte volna a rakoncátlan, hullámos tincseket. Aztán rádöbbentem. - Sam, hol a szemüveged?

- Elvesztette - válaszolta Stacey, ahogy elindultunk a folyosón. - Nagyon helyes így, nem?

- Ja, nagyon - vigyorogtam. - De látsz egyáltalán szemüveg nélkül? - kérdeztem a sráctól.

- Persze, boldogulok. - Sam könnyedén besorolt a diákok sűrűjébe. - De miért ragadott úgy kézen az a gondnok? Elég fura volt.

- Segített tegnap, amikor rosszul éreztem magam. - Túlságosan könnyen jöttek a számra a hazugságok. - Csak kezet fogott velem.

Édes, vad illat jelezte Roth közelségét. Hátrasandítottam. A folyosó közepén masírozott végig, homlokráncolva bámult le a kezében tartott mobilra. Oda se figyelt, hova megy, de mindenki félreállt az útjából.

Felnézett, és összetalálkozott a pillantásunk. Halványkék zúzódás látszott az állán, annak jeleként, mekkora ereje van egy őrző ütésének. Gyorsan elkaptam a tekintetemet, és szentségeltem magamban, amiért egy kicsit elfogott a bűntudat. Két másodperccel később Roth odaért hozzánk.

- Jó reggelt, hölgyeim és uram!

- Csá! - válaszolta Sam mosolyogva. - Mennem kell órára. Ebédnél találkozunk!

Figyeltem, ahogy sarkon fordult, és eltűnt a folyosó végén. Roth szintén szemmel követte a srácot. Furcsa mosolyra görbült a szája.

- A mi kis Samünkből végre kezd nagyfiú lenni, vagy mi? - kérdezte.

- Hogyhogy? - értetlenkedtem.

- Nem is tudom. - Vállat vont, és Stacey-hez fordult. - Megszabadult a szemüvegétől. Ráadásul ma úgy néz ki, mintha kivételesen nem az anyukája készítette volna oda neki, mit vegyen fel. Te pedig úgy stírölöd, mint aki szeretne pici pápaszemes porontyokat gyártani vele.

Stacey céklavörösre pirult, de vihogott.

- Talán úgy is van.

- Ó! - kerekedett el Roth szeme. - Rossz kislány.

A porontyszülős megjegyzését leszámítva a srác egész visszafogott volt az órán. Nem fordult felém a székén, hogy bosszantson, és nem is dőlt hátra, a padunknak támaszkodva, mint máskor.

Valahogy… másmilyen volt.

Bambi szokás szerint nem bírt nyugton maradni az óra alatt, ide-oda tekergőzött a testemen. Mire az óra befejeződött, már alig vártam, hogy kiszabaduljak a teremből. Amikor végre kicsöngettek, a helyettesítő tanár felkapcsolta a lámpát.

- Ne felejtsétek el átismételni az egész anyagot! - mondta, és a hajába túrt, majd a tarkójára szorította a kezét, miközben lepillantott a naptárára. - A témazárót még ezen a héten…

Tompa sikoltás fojtotta belé a szót, és a csukott ajtó felé fordult. Az első sikolyt még hangosabbak követték, a folyosóról hallatszottak, az osztályterem elől. Egy emberként ugrottunk talpra mind, és idegesen álldogáltunk egyik lábunkról a másikra.

Ahogy a sikoltozás egyre erősödött, Roth az ajtó felé indult.

- Mi folyik itt? - suttogta Stacey.

- Szerintem mindenkinek idebent kellene maradnia - mondta Tucker tanár úr, és megpróbált Roth útjába állni, de a srác sokkal gyorsabb volt nála, ráadásul máris a nyomába eredt a fél osztály.

- Fogalmunk sincs, mi történik odakint! Mindenki üljön szépen vissza a helyére! Most rögtön!

Semmit sem ért el.

Az ajtó előtt kisebb csődület támadt, aztán mindannyian kitódultunk a zsúfolt folyosóra. Stacey a felsőm hátába kapaszkodott. A suli folyosójára mostanra olyan mély csönd borult, hogy akár egy szöcske tüsszentését is meg lehetett volna hallani. Ez valamiért még a sikoltozásnál is rosszabb volt.

Átfurakodtam a tömegen, és megpillantottam Roth hátát. Természetellenesen merev volt a tartása. Utat törtem magamnak, a fiú pedig rám pillantott, és a fejét csóválta. A tekintetem az előtte kialakult körre siklott, ami a diákok tömege között tátongott. A kör elsőre teljesen üresnek tűnt, ám ekkor megláttam a levegőben lassan előre-hátra himbálózó, szürke nadrágot viselő lábat.

- Úristen! - suttogta Stacey.

Fölnéztem, és a szívemhez kaptam. Az agyam eleinte mintha nem is lett volna hajlandó felfogni, mit lát, ám a kép csak nem tűnt el a szemem elől. Nem változott.

A folyosó közepén egy test lógott le az egyik lámpáról, nyaka körül az iskola piros és aranyszínű molinójával. Egy férfi holtteste. Gerald Youngé.

20. FEJEZET

A rendőrség És a trauma miatt, aznapra hazaengedtek minket a suliból.

Zayne-t a hívásom ébresztette fel, de amint elmondtam neki, mi történt, azonnal kipattant az ágyból, és elhagyta a házat. Nem egészén húsz perccel azután, hogy a gimi vezetősége felfüggesztette a tanítást, az utca végén lévő cukrászda egyik kis bokszában találtam magam, Zayne és Roth társaságában.

Mások is voltak itt rajtunk kívül a suliból. Eva meg Gareth az egyik asztalnál üldögéltek. A sápadt Gareth a két kezében szorongatott bögre fölé görnyedt. Soványabbnak tűnt, mint amire emlékeztem, csupa zsír haja torzonborz volt.

Totálisan kikészültnek látszott, ám több eszem volt annál, mint hogy újra megpróbáljam beleütni az orromat a dolgába.

Kettétörtem a sütimet, de most az egyszer egyáltalán nem találtam hívogatónak az édes finomságot. Alig ismertem Geraldot, hiszen csak tegnap találkoztam vele életemben először, de ugyanazt éreztem, mint az Isten Gyermekeinek Egyháza fanatikusának halálakor.

Soha nem volt könnyű feldolgozni egy ember halálát, bármilyen kapcsolatban álltunk is az illetővel - vagy akár semmilyenben.

- Lehet, hogy Gerald tényleg megölte magát - szólalt meg Zayne, így ismét arra a problémára koncentráltam, hogy vajon mi történhetett a gondnokkal. - Akármilyen szomorú is ez, lehetséges, hogy ilyen egyszerű a válasz.

Roth a forró csokoládés pohara fedelével játszadozott. Valamilyen oknál fogva fanyar mosolyra húzódott a szám attól, hogy egy démon - pláne a pokol koronahercege - forró csokit iszik.

- Nem tudom - csóválta a fejét. - Miért tett volna ilyet, pláne a folyosó közepén? Pokoli egy halálnem.

- De hát valójában nem ismerted őt. Ahogy Layla sem. - Bármilyen hihetetlen, a két fiú civilizáltan beszélgetett. - Mindketten csak egyetlenegyszer beszéltetek vele.

- Igazából én kétszer - mondtam, és letörtem egy apró darabkát a süteményemből. - Ma megállított engem órára menet, és megköszönte, hogy nem szóltam róla az őrzőknek.

- Ez nem úgy hangzik, mint amit azelőtt tenne valaki, hogy felakasztja magát az iskolai molinóval - vélekedett Roth, miközben hátradőlt a bokszban. Fél karját az ülés tetejére fektette. - Miért hálálkodott volna Laylának, amiért nem sodorta őt veszélybe, ha épp arra készült, hogy eldobja magától az életét?

- Mondott még valamit? - kérdezte Zayne.

Bólintottam.

- Megemlítette a bethesdai boszorkánykört, és óva intett tőlük.

- Lesöpörtem a kezemről a morzsákat. - Valami olyasmit mondott, hogy ha tovább kutatok válaszok után, nem fog tetszeni, amit találok. Szinte úgy tűnt, mintha tudna valamit, de félne beszélni róla.

Roth a homlokát ráncolva pillantott rám.

- Lehetséges, hogy a banyakor egy tagja intézte el? - Inkább hangosan gondolkodott, mint hogy bármelyikünkhöz intézte volna a kérdést. - Vagy esetleg maga a lilin?

- Nem érzékelted volna, ha egy boszorkány ólálkodik a suliban? - kérdezte Zayne.

A démon a fejét csóválta.

- Bűbáj okkal leplezik magukat előttünk, ugyanúgy, ahogy az őrzőkkel szemben is. A lilinről pedig még ahhoz sem tudunk eleget, hogy kiderüljön, egyáltalán érzékelhetem-e valahogyan.

Hátradőltem, és karba tettem a kezemet a hasam előtt, mert egyszeriben kirázott a hideg.

- Majdhogynem olyan volt, mintha üzenetnek szánták volna.

Zayne felém fordult. Karikás volt a szeme, és tudtam, hogy nem jutott valami sok pihenéshez.

- Nem tetszik, ahová ki akarsz lyukadni ezzel - csóválta a fejét.

- Pedig van benne valami - adott igazat nekem Roth.

- Tegnap találkoztunk vele, elmondta nekünk, micsoda, és azt is, hogy hol tudhatunk meg többet a lilinről, ma pedig figyelmeztetni próbált engem, aztán nem egészen egy órával később már holtan találtuk. - Mély levegőt vettem. - Nekem elég világosnak tűnik az üzenet: „Húzzátok meg magatokat!”

Roth szeme megvillant.

- Arról szó sem lehet.

- Bármennyire is utálom elismerni, jelenleg a boszorkánykör az egyetlen, ami nyomra vezethet minket. - Zayne átkarolta a vállamat, és azonnal átjárt testének melege. Ujjai látszólag szórakozottan babráltak a leomló tincseimmel. - Az utcákon hiába keresgéljük a lilin jelét. Semmit sem találtunk.

- Az én környékemen is ugyanez a helyzet. - Roth pillantása Zayne kezére siklott, ahogy a hajammal játszadozott, és jó néhány másodpercre rászegeződött. - Tudunk gyanús halálesetekről, amik a lilinhez köthetők?

- Nem tűnt fel semmi szokatlan, de lehetséges, hogy csak nem vesszük észre az árulkodó jeleket… Vagy talán nincsenek is.

Roth állkapcsában megfeszült egy izom, én pedig lehajtottam a fejem, és a süteményre bámultam, amiből még mindig nem bírtam enni egy falatot sem. Hirtelen nagy puffanás hallatszott a cukrászda túlsó feléből, mire felnéztem. Gareth térdre rogyott az asztal mellett, ahol az előbb még Évával ültek. A lány mellette guggolt, két kézzel szorongatta a felkarját. Egyre jobban elpirult, miközben a fél cukrászda őket bámulta.

- Na, gyere szépen! - nógatta a srácot, és kényszeredett mosolyt erőltetett az arcára, amin nem volt semmi smink. - Föl kell állnod.

Grimaszt vágtam, olyan ciki volt a helyzet, hogy szinte én is zavarba jöttem tőle. Eva nem tartozott a legnagyobb rajongóim közé, de ezt akkor is rossz volt nézni.

- Ennek a kölyöknek segítség kell - jegyezte meg a sorban állók között egy idősebb pasas, olyan hangosan, hogy Eva is hallotta.

A lány még vörösebb lett, Gareth viszont megint azt a vihogást hallatta, amitől a hideg futkosott a hátamon.

- Ja, leginkább démoni megszállás elleni segítség - motyogta Roth, és feltűnően viszolyogva figyelte a jelenetet.

Garethnek sikerült talpra kecmeregnie, de megint elbotlott, és nekiment egy közeli asztalnak. Kiömlöttek a rajta lévő italok, az emberek szétrebbentek onnan. Eva szemébe könny szökött. Nem bírtam továbbra is tétlenül nézni a dolgot.

- Állj fel! - böktem meg finoman Zayne-t.

Nem mozdult.

- Miért?

- Mert ez már túl ciki. Valakinek muszáj segítenie szerencsétlen csajnak.

Zayne egy pillanatig csak bámult rám, aztán felsóhajtott.

- Maradj itt! Segítek kijuttatni innen a srácot.

- Köszönöm.

Miközben Zayne odasietett Évához, hogy segítsen neki Garethtel, az én tekintetem az asztal túloldalára vándorolt. Nem bírtam megállni. Éreztem Roth rám szegezett, átható pillantását. Farkasszemet néztünk.

- Hogy bírod? - kérdezte.

Meglepett az érdeklődése. Nem rémlett, hogy korábban is feltett volna nekem ilyen kérdést.

- Megvagyok.

- Nem volt valami szívderítő látvány, aminek tanúi lettünk a suliban.

Feszengve az asztalra tettem a kezem, hogy ne babráljak vele.

- Hát, nem éppen.

- És ugyebár ott az a pasas is, aki pár napja halt meg. - A homlokába hullt egy szinte kékesfekete tincs, ellágyítva a vonásait. - Azt hogy viseled?

Összeszorítottam a számat, haboztam a válasszal. Zayne mostanra az ajtóhoz támogatta Garethet. Reméltem, hogy’ akárhová is kell mennie Évának a sráccal, az nincs messze, mert úgy sejtettem, nem sokra jutnak, ha nem Zayne cipeli a szerencsétlent. Amikor a tekintetem ismét Rothra siklott, ő még mindig a válaszomat várta.

- Nagyon remélem, hogy nem magadat hibáztatod - mondta, és felém hajolt az asztal fölött. - De téged ismerve, valószínűleg mégis.

- Hát, elvégre pofán vágtam a fickót a Bibliával. - Görcsbe rándult a gyomrom az emléktől. - Lefogadom, hogy jobban is kezelhettem volna a helyzetet.

- De nem te húztad meg a ravaszt. És nem te ölted meg a fazont. - Halkabbra fogta a hangját. - Hanem én.

- Viszont én…

Két kezét az enyémre kulcsolta, mire meglepetten elhallgattam.

- Ne tedd magad felelőssé ezekért a szarságokért! így is épp elég bajod van.

A bensőmben kavargó frusztráltság részben a sajátom volt, de olyan kemény él társult hozzá, amit nem éreztem a magaménak. Olyan zaklatottság, amit nem egészen értettem, és nem is az én lényem mélyéről tört föl, hanem… Rothéból. Minél tovább fogta a kezemet, annál tisztábban ki tudtam venni az érzelmeit, mint amikor szétválnak a felhők, és felragyog a nap. A frusztráltsághoz egy másik érzés is társult… Hasonló ahhoz, amit Zayne-től érzékeltem.

Ziháló lélegzet szakadt ki belőlem, és próbáltam elhúzni a kezemet Rothtól. Elsőre nem engedte el, de végül ernyedt a szorítása. Az ujjaim kicsúsztak az övéi közül, és hirtelen libabőrös lett az egész karom.

- Mi az? - kérdezte Roth, és tekintete szinte belém vájt.

A fejemet csóváltam.

- Semmi.

A fiú nem mondott többet.

Én sem.

~ ~ ~

Aznap délután a nappaliban ücsörögve figyeltem, ahogy Izzy ide-oda váltogatta az alakját, miközben Drake az anyjuk lábába csimpaszkodott. Jasmine időről időre lehajolt, és szórakozottan megborzolta kisfia vörös tincseit, miközben Drake a hüvelykujját szopogatta.

Izzynek remekül ment az átváltozás, ahogy a rosszcsontkodás is. Fénysebességgel rohangászott körbe-körbe a nappaliban, egyik kicsi szárnyával csapkodott, a másikat lelógatta. Többször is föllendült a levegőbe, amikor Drake közelébe ért, mire a kisfiú rémülten visongott.

Én behúzódtam a kanapé sarkába, így alapvetően biztonságban voltam. Még kapucnis pulcsimba burkolózva is dideregtem. Jéghidegnek éreztem a házat, a többiek viszont nyilván nem, beleértve Denikát, aki mindig elkapta Izzyt, valahányszor a kislány felém vetette volna magát.

Amikor már majdnem eljött a vacsora ideje, kimentem a nappaliból, és elindultam a lépcső felé. Már hetek óta irtó kínos volt a hangulat a vacsoránál, és én inkább kerítettem volna magamnak valami maradékot késő este, mint hogy megint a gyanús tekintetek kereszttüzében kelljen ücsörögnöm.

Elhaladtam a konyha mellett, és megpillantottam Morrist a pultnál. Épp zöldséget aprított, méghozzá olyan késsel, amit egy sorozatgyilkos is megirigyelhetett volna. Felpillantott rám, és sötét bőre ráncba szaladt a szeme sarkánál, ahogy elmosolyodott. Vidáman integetett nekem a késsel.

Ezt bárki más esetében aggasztónak találtam volna. De mivel Morrisról volt szó, egyszerűen viszonoztam az integetését, aztán felkaptattam a lépcsőn. A legfelső fordulónál különös borzongás futott végig a hátamon. Megperdültem, félig-meddig arra számítottam, hogy odalentről szúrós szemmel méreget valaki, de egy teremtett lelket sem láttam a földszinten.

Hallottam Izzy távoli nevetését és Drake tompa sivákolását, ám a furcsa érzés csak nem múlt el. Megborzongtam, bedugtam a kezem a pulcsim zsebébe, és megcsóváltam a fejem. A mostanában történtektől tisztára paranoiás lettem - teljesen jogosan.

Visszafordultam a folyosóra, és a tekintetem Zayne szobájának csukott ajtajára tévedt. Miután hazaértünk a cukrászdából, elment lefeküdni, amire nagy szüksége volt már. Tudtam, hogy hamarosan fölkel, mert biztosan edzeni akar még egy kicsit, mielőtt leülne vacsorázni. Lábujjhegyen az ajtóhoz osontam, és ugyan fölemeltem ökölbe szorított kezemet, de valamilyen oknál fogva, amit valószínűleg soha nem fogok megérteni, végül kopogás nélkül léptem be.

Zayne nem félmeztelenül álldogált a szoba közepén, és nem is ott találtam, ahol kőálomba szeretett merülni, vagyis a nagy panorámaablak mellett. Egyes gorgók szerettek a tetőn gubbasztani, igencsak hasonlítva a templomokat és egyéb régi épületeket díszítő vízköpőkre. Zayne viszont nem. Ő ezt az ablakot preferálta, mióta csak az eszemet tudtam.

Tekintetem a nagy ágyra siklott… És meg is láttam a fiút. A szám sarka mosolyra görbült. Zayne emberi alakban terült el az ágya közepén, hason fekve. A takaró lecsúszott a csípőjéig, hátának szálkás izmai ellazultak. Arca a könyökhajlatában nyugodott, fejét az ajtó felé fordította, ajka elnyílt. Sűrű, vastag, hosszú szempillái járomcsontja tetejét súrolták, és ezzel a látvánnyal egyetlen szempillaspirál-reklám sem vehette volna fel a versenyt.

Halkan betettem magam mögött az ajtót, és az ágyhoz léptem. Zayne így, alvás közben sokkal fiatalabbnak tűnt, egészen nyugodtnak és bizonyos szempontból védtelennek. Aki csak ilyenkor látja, biztosan nem hiszi el, hogy ez a fiú ébren halálosan veszélyes lehet.

Tudtam, hogy nem lenne szabad idebent lennem, mégis leültem az ágy szélére, és a pillantásom követte Zayne gerincének vonalát.

Nem is igazán tudtam, miért jöttem be ide, de csakis arra bírtam gondolni, amit nemrég mondott kettőnkről.

Adhatnánk magunknak egy esélyt.

A szívem kihagyott egy ütemet. Tényleg megtehetnénk ezt? Még mindig nem voltam biztos benne, hogy helyes lenne megpróbálnunk, de ha esélyt sem adok a dolognak, azzal semmibe veszem a közös múltunkat. Miközben a szemem beitta az elém tárult test gyönyörű látványát, nem bírtam elhessegetni a gondolatot, hogy talán soha nem jutottunk volna el egy ilyen pillanatig, ha Roth nem kerül be a képbe.

Attól, hogy a démonra gondoltam, görcsbe rándult a gyomrom. Még mindig mardosott egy kicsit a bánat, az értetlenség, és a… A bűntudat. Tehetetlenül tördeltem a kezemet az ölemben. Utáltam, hogy így érzem magam: utáltam, hogy még mindig ennyire hatással van rám Roth, és hogy bármennyire is képes vagyok önmagamat hibáztatni. Elvégre Roth volt az, aki ellökött engem magától… Méghozzá egyenesen bele Zayne karjába.

Ami egyébként igazán csúcs kar - gondoltam, a srác bicepszét bámulva.

Na jó, most már tényleg totál úgy éreztem magam, mint egy zaklató.

Ja, legfőbb ideje volt elhúznom innen. Felálltam, de ujjak ragadták meg a csuklómat. Felhördültem, és megint lenéztem Zayne-re.

Kinyitotta fél szemét, és álmos mosoly játszott az ajkán.

- Hova mész?

Szörnyen zavarba jöttem.

- Mióta vagy ébren?

- Elég régen, hogy tudjam, stíröltél álmomban. - Féloldalas mosolya még szélesebb lett. - Úgy érzem magam, mintha végigtapiztál volna a szemeddel.

- Fogd be!

- Azt nem mondtam, hogy nem élveztem az érzést. - Az oldalára gördült, és észrevettem, hogy a szeme már nem olyan karikás. Tekintete az arcomat fürkészte. - Jó arra ébredni, hogy itt vagy.

Melegség öntött el, tetőtől talpig kellemesen bizseregtem tőle, és ettől ideges lettem. Ahogy elfordítottam a fejemet, a hajam a vállamra hullott, eltakarva az arcomat.

- Mi a baj? - kérdezte Zayne. A csuklómat elengedve fölemelte a kezét, és hátrasöpörte a szőke tincseket.

- Nem tudom. - Rásandítottam, ügyeltem, hogy a pillantásom ne tévedjen az állánál lejjebb, mert különben a látvány totálisan elterelte volna a figyelmemet. - Én csak… Nem tudom, hogyan viselkedjek, mikor ennyire… Ennyire nyíltan beszélsz erről.

Keze elidőzött a hajamnál, ujjai a tincsek közé fúródtak.

- Viselkedj ugyanúgy, ahogy mindig is viselkedtél, Laylababa! Ezt kezdettől fogva nagyon bírtam benned.

- Mit? Hogy általában tök zizi vagyok?

Zayne elvigyorodott.

- Aha.

Erre kifakadt belőlem a kacagás, és egy kicsit ellazultam. Felhúztam a lábamat az ágyra, és elhelyezkedtem törökülésben. Figyeltem, ahogy Zayne a feje alá dugja a hozzám közelebbi karját.

- Bánom, hogy nem vallottam be nyíltan már korábban - ismerte el halkan. - Bár ne vártam volna ilyen sokáig!

Én is jobban örültem volna, ha előbb színt vall, mert akkor most talán nem lett volna ilyen zavaros és bonyolult minden.

- De azért jobb későn, mint soha, nem igaz? - folytatta, én pedig bólintottam. Végigfuttatta ujjait a karomon. Még a pulcsin keresztül is szinte perzselt az érintése. - Mi lesz vacsira?

- Azt hiszem, valamilyen sült vagy ragu.

- Te is velünk eszel?

Vállat vontam.

- Nem tudom. Mostanában mindig kínosan érzem magam az asztalnál.

- Nem gondolhatod, hogy senki sem lát ott téged szívesen, Layla.

Pedig én pontosan ezt gondoltam. A faliórára pillantottam.

- Most már jobb, ha megyek. Biztos nem akarsz…

Zayne elkapta a karomat, és olyan gyorsan rántott le maga mellé az ágyra, hogy semmit sem tehettem ellene. Egyszeriben a hátamon találtam magam, a fiú pedig fölém hajolt, és a szeme pajkosan csillogott. A karjára támaszkodva nézett le rám.

- Azt biztosan nem akarom, hogy lelépj - jelentette ki.

- Tényleg? - nyögtem ki talán a létező legostobább kérdést, de nem tehettem róla. A takaró még lejjebb csúszott a csípőjén, és őszintén nem tudtam megállapítani, visel-e alatta valamit.

- Tényleg. - Zayne vigyora megdobogtatta a szívem. - Bújjunk össze egy kicsit!

- Bújjunk össze? - vihogtam, elképzelve, amint egy több mint száznyolcvan centi magas gorgó édibédin ölelkezik.

Zayne is kuncogott.

- Azt hittem, a lányok szeretnek összebújni.

- Mit tudhatok én erről? - Ez így nem volt igaz. Igenis nagyon élveztem az összebújást. Mindig nagyon szerettem, ha Zayne mellettem aludt, és persze nem feledkezhettem meg arról az alkalomról sem, amikor Rothtal egymást ölelve heverésztünk, miközben nem csináltunk semmi mást, csak lényegtelen dolgokról csacsogtunk.

Vettem egy nagy levegőt, tótágast állt a gyomrom. Nem akartam… Nem bírtam most Rothra gondolni.

Zayne mosolya lelohadt, miközben tekintete a szememet fürkészte.

- Néha mintha eltűnnél, miközben itt vagy velem, és valószínűleg nem is akarom tudni, hol jársz ilyenkor fejben.

Elakadt a lélegzetem, hiába próbáltam teleszívni a tüdőmet. Szerettem volna azt mondani neki, hogy nem kalandoztam el, és ha mégis, akkor sem kell aggódnia emiatt, ám Zayne pontosan tudta volna, hogy ez hazugság.

Ajka féloldalas mosolyra görbült.

- De akkor is itt vagy. Úgyhogy ez a fontosabb.

- Pontosan. - Ez volt a legfontosabb.

Pár pillanatra súlyos csend telepedett ránk, és Zayne tekintete az ajkamra tévedt, aztán még lejjebb siklott, a nyakamig becipzározott pulcsira. A vigyora ekkorra már fülig ért.

- Fázol? - kérdezte.

- Meg lehet fagyni ebben a házban - feleltem, és örültem, amiért témát váltottunk.

Ám ekkor ismét a szemembe nézett, és a tekintete szikrázott. Mély levegőt vettem.

- Fel kéne öltöznöm - mormolta.

- Bizony, fel.

- De legszívesebben csak tovább heverésznék itt, és nem csinálnék semmit.

Bizseregni kezdett az ajkam, majd az érzés végigfutott rajtam, egészen a lábujjaimig.

- Ez nem igazán illik egy őrzőhöz.

- Ha tudnád, hogy a jelenlegi gondolataim mennyire nem illenek egy őrzőhöz, valószínűleg egyből kirohannál a szobából. - Észrevette, ahogy levegő után kapkodok. - Vagy talán mégsem.

Az ujjaim mindenáron meg akarták érinteni, de uralkodtam magamon, és nem emeltem föl a kezemet. Zayne mondta, hogy vegyük lassúra a tempót, és adjunk esélyt kettőnknek, amit nyilván nem úgy értett, hogy álljak neki tapizni őt. De nagyon nehéz volt megállni.

- Akarsz edzeni velem egy kicsit ma este? - kérdezte.

- Aha. - Rekedt volt a hangom. - Az… Az jó lenne.

- Nagyon jó. Habár lehetnénk rosszak is. Nagyon rosszak… - Elhallgatott, és lehajtotta a fejét.

Elhúzódtam tőle, úgy a matrachoz préseltem magam, mintha elmerülhettem volna benne.

- Zayne, nem lenne szabad ennyire…

- Nyugi, minden oké. - Nem hátrált meg, sőt egyre közelebb húzódott hozzám. Egyáltalán nem félt, teljesen elment az esze. - Túl sokat aggódsz.

- Te megőrültél. - Elfordítottam a fejemet, de Zayne az államra tette két ujját, és ismét maga felé fordított. Elkerekedett a szemem. - Totálisan megőrültél.

- Nem. Csak bízom benned. - Homlokát az enyémen nyugtatta, és minden izmom görcsbe rándult. - Látod? Most nem szívod el a lelkem, igaz?

Teljes erőből összeszorítottam a számat. Kicsit kapart a torkom, és nem mertem megszólalni.

Zayne megmozdította a fejét, és az orrunk egymáshoz ért, ami vele egy egészen új élmény volt. Zakatolt a szívem, eszeveszett, összevissza ritmusban. A fiú finoman felsóhajtott, leheletét egész testemben éreztem. Lehunytam a szemem, miközben ujjai az arcomat cirógatták, aztán lejjebb siklottak, a nyakamra, hevesen lüktető pulzusomra. Tudtam, hogy ha még egy kicsit lejjebb hajolna, akkor az egész testünk összeérne. Ettől a gondolattól begörbültek a lábujjaim, és elgyengült a térdem. Volt egy olyan érzésem, hogy hamar megtudnám, visel-e valamit a takaró alatt.

Jaj, istenem, most nagyon nem kellett volna ilyesmire gondolnom!

Mintha azt hallottam volna, hogy Zayne a nevemet suttogja, aztán a másodperc törtrészére megéreztem a számon a fiú ajkának leheletfinom súrlódását, olyan lágyan és sebesen, akár egy szárny rebbenése.

Úrrá lett rajtam a döbbenet, a lélegzetem is elállt tőle. Tágra nyílt a szemem. Zayne fölemelte a fejét, és kicsi, öntelt mosoly játszott az ajkán. Az én szám pedig… Ó, bizsergett és perzselt a röpke érintéstől.

- Hmm… - mormolta Zayne, és kidugta a nyelvét, hogy megnyalja felső ajkát. - Nem lett semmi bajom. Még megvan a lelkem. Nézzenek oda!

Teljesen ledöbbentem, még megszólalni sem bírtam. Ez nem volt valódi csók. Összeszorítottam a számat, így még puszinak is alig lehetett nevezni, de akkor is, Zayne… Az ajkamhoz merte érinteni az ajkát. Vállalta ezt a kockázatot: a lelkét kockáztatta, csak azért, hogy egy pillanatra összeérhessen a szánk.

Zayne nyújtózott egyet, puszit nyomott a homlokomra, majd az oldalára gördült.

- Tényleg edzenem kell, és ahhoz muszáj felöltöznöm. - Kidugta a lábát a takaró alól, és felállt.

Meztelen volt.

Anyaszült meztelen, én pedig a hátsóját bámultam, ami igencsak feszes volt, és…

- Úristen! - hördültem fel.

Zayne hátrasandított rám, felvonta a szemöldökét, és ravasz mosolya pajkossá vált.

- Mi van?

- Hogyhogy mi van?\ - Tátott szájjal bámultam rá, de aztán lesütöttem a szemem. Úgy lángolt az arcom, akár a pokol tüze. - Úristen - ismételtem, miközben lemásztam az ágyról, és megálltam a túloldalon. Vihogás kúszott fel a torkomban, és kitört belőlem. - Totálisan meztelen vagy.

- Nem mondod…?! - szólt ironikusan, azzal felkapta a takarót. Ehhez egy kicsit felém fordult, és… Édes istenem, azonnal elfordultam, de majdnem kiesett a szemem.

Szentséges vízköpő, épp most láttam Zayne…

- Jól vagy? - kérdezte gúnyosan.

- Persze - krákogtam, és megint kipirult az arcom, de most egész más okból. Lassan visszafordultam a fiú felé.

Kuncogva a dereka köré tekerte a takarót, elfedve a… férfiasságát.

- Megint le kell majd dobnom ezt magamról ahhoz, hogy felöltözhessek - figyelmeztetett huncutul csillogó szemmel. - Nem azt mondom, hogy el kell menned, de…

- Már megyek is. - Sietve megkerültem az ágyat, csak úgy lobogott mögöttem a hajam. Ahogy elhaladtam Zayne mellett, a fiú kinyújtotta a kezét, és a hátsómra csapott. Összerezzentem, és szúrós szemmel néztem rá. - Rémes vagy.

- Borzalmas. - Vigyorogva elhátrált, fél kézzel tartva magán a takarót. - Mindjárt megyek edzeni.

Kinyögtem valami olyasmit, hogy én is, aztán kiiszkoltam a folyosóra. Mintha az egész testem lángokban állt volna, miközben egyik kezemet még mindig bizsergő ajkamhoz emeltem, és egyre csak Zayne hátsóját láttam magam előtt.

Nagyon jó segge volt.

És az alapján, amit láttam, más téren sem állt rosszul.

Vihogva fordultam a lépcső felé, és kis híján nekimentem Maddoxnak, aki megtorpant a legfelső foknál.

- Bocsi - motyogtam.

Feszült volt az arckifejezése, és nem épp bizalom sugárzott róla, de azért biccentett nekem. Miközben félrehúzódott, hogy elindulhassak lefelé a lépcsőn, úrrá lett rajtam a bosszúság. Most komolyan, belehalt volna, ha mond nekem valamit? Ez az őrző még sosem szólt hozzám.

Soha életemben.

Mély levegőt vettem, leléptem a következő fokra, és ekkor hideg huzat csapott meg a folyosóról, a hátam mögül. Felborzolta a hajamat, a vékony tincsek az arcom körül röpdöstek.

Balra néztem, és egy pillanatra nem láttam mást, csak Maddox falfehér, döbbent képét, aztán a férfi hátrazuhant, le a meredek lépcsőn.

Felsikoltottam, aztán rohanni kezdtem. Grimaszt vágtam, amikor a gorgó nekicsapódott odalent a tömörfa padlónak, és a feje nagyot puffant a földön. Mire melléje értem, a ház minden sarkából dübörgő léptek hallatszottak.

Az őrző természetellenes szögben hevert, a karja mögé csavarodott, fél lába begörbült. Lehajoltam hozzá.

- Maddox?

Nem felelt.

21. FEJEZET

Másodpercekkel később még mindig nem fogtam fel, mi is történt.

Dez ért oda hozzánk elsőnek. A vállamra tette a kezét, és gyengéden félretolt, miközben letérdelt.

- Maddox? - szólongatta a sápadt, mozdulatlan őrzőt. Mivel nem kapott választ, a férfi mellkasára rakta a tenyerét. - Jesszusom!

Karba tettem a kezemet. Tudtam, hogy Maddoxnak életben kell lennie. Egy ilyen esés nem ölhetett meg egy őrzőt, ám emberi alakjukban a gorgók bizony szenvedhettek sérülést, akár súlyosat is.

- Hogy történt ez? - pillantott rám Dez a válla fölött.

A fejemet csóváltam.

- Nem tudom. Épp feljött a lépcsőn, aztán egyszer csak visszazuhant.

Zayne leszaladt a földszintre. Nem volt rajta más, csak egy laza melegítőalsó.

- Mi a franc? - hüledezett.

- Maddox lezuhant - magyaráztam bizonytalanul.

- Jasmine! - kiabálta Dez, ahogy felállt.

A nő pillanatokon belül ott termett, és elkerekedő szemmel bámult a földön heverő őrzőre. Megfordult, és Denika karjába nyomta Drake-et.

- Tartsd távol innen a kicsiket! - kötötte a lány lelkére, aztán Maddoxra összpontosított.

Denika biccentett, és rám, meg a mellettem ácsorgó Zayne-re sandított. Sarkon fordult, és gyorsan elvitte onnan Drake-et. Halkan becsukódott mögöttük egy ajtó.

Jasmine letérdelt Maddox másik oldalához, és a nyakára simította vékony ujjait. Közben befutott a klán többi tagja is. Amint meghallották, hogy Maddox hanyatt lezuhant a lépcsőn, Abbot felém fordult.

Hátrahőköltem, és rádöbbentem, hogy totálisan rám fogják húzni a vizes lepedőt.

- Egyszerűen csak hátrazuhant? - kérdezte Abbot, csak úgy áradt a hangjából a hitetlenkedés, miközben megkerülte Maddox ernyedt lábát. - Elvárod, hogy ezt bármelyikünk is elhiggye?

Legalább ezúttal nem kertelt.

- Igen! Tényleg csak úgy leesett, és kész. Nem tudom, hogy elveszítette az egyensúlyát, vagy… Várjunk csak, valami fura, hideg huzat csapott meg, mint egy széllökés, pont, mielőtt Maddox leesett.

- És amint ezt kimondtam, eszembe jutott, hogy nem most éreztem először ilyen különös fuvallatot. - Ugyanez volt az ablakokkal is. Volt egy ugyanilyen…

- Széllökés? - fejezte be helyettem a mondatot Abbot kétkedve.

- Olyan erővel söpört át a házon a fuvallat, hogy kitörje az ablakokat, és lelökjön egy százkilós őrzőt a lépcsőn? Micsoda huzat lenne képes ilyesmire? Hiszen még a légkondi sincs bekapcsolva, ugyebár.

- Oké, tudom, hogy nevetségesen hangzik, de akkor sem hazudok.

Zayne mellém lépett.

- Laylának nincs oka hazudni, apa. Ha azt mondja, hogy Maddox lezuhant, akkor lezuhant.

- Minden oka megvan arra, hogy hazudjon - csattant fel az apja. Elsápadtam. - Egy ilyen incidens még hagyján, na de ez? - intett Maddoxra. - Egy testvérünk, a klánunk vendége megsérült, egy másik pedig eltűnt.

Megdermedtem a célozgatása hallatán, pedig az utóbbi feltételezése nagyon is helytálló volt. Zayne elém lépett.

- Mit akarsz ezzel mondani? - szegezte az apjának a kérdést.

- Figyeljetek! - szólalt meg Jasmine. - El kell vinnünk innen Maddoxot, hogy rendesen megvizsgálhassam a sérüléseit. Egyelőre úgy látom, hogy csak elájult. Talán eltört a karja, esetleg megrepedt a koponyája, de az meggyógyul. Viszont egyedül nem tudom elcipelni.

Zayne és Abbot, akik éppen meredten farkasszemet néztek egymással, mintha meg sem hallották volna.

Dez viszont biccentett, és odalépett Maddox lábához.

- Nicolai? Megfognád a karját?

Miközben ők ketten felemelték Maddoxot, Abbot továbbra sem vette le a szemét a fiáról.

- Nem létezik, hogy bármelyikünk is elhiggyen olyasmit, miszerint egy őrző csak úgy elveszíti az egyensúlyát, és leesik a lépcsőn - erősködött a klán vezetője.

Tény, hogy a gorgókra nem voltjellemző az ilyen ügyetlenség, de akkor sem létezett más magyarázat, csak a fura fuvallat.

- Arra akarsz célozni, hogy Layla lökte le? - kérdezte Zayne kihívóan, miközben a hátán megfeszültek az izmok. - Mert ez hülyeség.

Abbot erre vészesen közel lépett hozzá, nekem pedig elszorult a szívem.

- Vigyázz a szádra, fiú! - figyelmeztette. - Elvégre én vagyok az apád.

Vad késztetést éreztem, hogy elröhögjem magam, amint elképzeltem Abbot fején Darth Vader sisakját. Szerencsére sikerült magamba fojtanom a nevetést, mert az most határozottan nem javított volna a helyzeten.

Geoff odalépett hozzánk.

- Javasolhatnék valamit? - Miután Abbot aprót biccentett, folytatta: - Bármi is történt, az biztosan látszik a kamerák felvételén. Ahogy az ablakok esetében.

Feléje kaptam a fejemet. Ez nekem miért nem jutott eszembe?

- Ezek szerint ti láttátok a múltkor a felvételt? - kérdeztem izgatottan. - És mit mutatott?

- Azt, ahogy kitörnek az ablakok, látszólag maguktól - válaszolta Geoff.

Zayne fölszegte az állát.

- Akkor menjünk, nézzük meg a videót!

Nem voltam biztos benne, mennyit fog ez segíteni - hiszen mint kiderült, a legutóbb is bizonyította a kamera, hogy nem én okoztam az incidenst, most mégsem hittek nekem -, de azért elindultunk a központi megfigyelőbe. Odalent, az edzőtermek közelében jó néhány fokkal hűvösebb szokott lenni, mint máshol a házban, de ma nem érzékeltem különbséget a hőmérsékletben a felsőbb szintekhez képest, ahogy végigmentünk a föld alatti, keskeny, halványan megvilágított folyosón.

Én gondosan Zayne közelében maradtam, és tudtam, hogy jobb, ha nem szólok egy szót sem. Abbotból csak úgy sugárzott a düh, szinte betöltötte a folyosót. Még Bambi is nyugtalan lett, pedig egész mostanáig viszonylag békésen megvolt rajtam, de tekergőzni kezdett a hasamon.

Zayne-ből is áradt a feszültség, de ő sem mozdult mellőlem, és ugyanúgy nem szólt, miközben elértünk Geoff szentélyébe.

A központi megfigyelő kör alakú helyiség volt, amit kis csapatunk zsúfolásig megtöltött. A fal egyik felét monitorok borították be, más részein pedig olyan rockbandák régi plakátjai díszelegtek, mint a Bon Jovi, a Pink Floyd, az AC/DC vagy az Aerosmith. Egyik-másik poszter már jócskán megsárgult, és fölfelé pöndörödött a sarka.

Fura volt, ahogy Geoff személyiségének ez a kis megnyilvánulása keveredett a hátborzongató, a Nemzetbiztonsági Hivatal szintjét megütő védelmi technológiával.

Geoff az egyik számítógéphez vonult, és ujjai csak úgy táncoltak a billentyűkön. A képernyőn megjelent a most már üres folyosó és a lépcső teteje. Geoff visszaugrott a felvételen jó néhány perccel ezelőttre, majd előretekerte, amíg én meg nem jelentem a képben… ujjaimat az ajkamhoz érintve.

Remek.

Halkan sóhajtottam, és felnéztem Zayne-re, aki lepillantott rám. Szája féloldalas mosolyra húzódott, és önelégülten csillogott a szeme. Na, szép.

Ismét a felvételre néztem, és Maddox épp ekkor jelent meg a képernyőn. A videóhoz nem volt hang, de tisztán látszott, ahogy a férfi félreállt az utamból. A kamera nem hazudott, és jól kivehetően mutatta a bizalmatlan pillantást, amit az őrző vetett rám.

A helyiségben csend honolt, miközben a felvétel pontosan azt igazolta, amit én mondtam Abbotéknak. A kamera szögéből tökéletesen látható volt az a pillanat, amikor megéreztem az erős fuvallatot. A hajam, ami a képernyőn fehérnek tűnt, fellebbent, mintha egy ventilátor elé léptem volna. A videó azt is mutatta, amint Maddoxnak egyszer csak elkerekedett a szeme, és leesett az álla, egy másodperccel azelőtt, hogy lezuhant volna a lépcsőn. És én magam is csak most láttam meg valamit, amit az adott pillanatban nem is érzékeltem: Maddox nem ütközött neki a lépcsőfokoknak lefelé estében. Nagy ívben hátrarepült a levegőben, és egyenesen a lépcsősor aljához zuhant.

Mintha hanyatt ledobta volna magát a lépcsőről.

Vagy nagy erővel meglökték volna.

- Mint láthatjátok, hozzá sem nyúltam Maddoxhoz - közöltem, és a Geoff mellett álló Abbotra emeltem a tekintetem. - Nem csináltam semmit.

A vezér állán megrándult egy izom, miközben figyelte, ahogy Geoff leállította a felvételt.

- Ezen nincs mit tagadni. - Zayne karba tette a kezét széles mellkasa előtt. - Layla nem hazudott.

- De igenis Maddoxra nézett, mielőtt az leesett - válaszolta Abbot felénk fordulva.

Felvontam a szemöldököm.

- Hacsak nem tettem szert valami szuperspéci képességre, amiről nem is tudok, akkor tuti, hogy nem volnék képes egy pillantással lelökni valakit a lépcsőn.

Abbot rám meredt, és összeszorult a mellkasom. A szívembe mart, ahogy engem nézett: mintha farkas lettem volna a védelmére bízott, szegény kis báránykák között. Velem szembeni, nyílt bizalmatlansága az arcára volt írva, és én nem értettem, honnan ered. Igaz, hazudtam neki, de ő is hazudott nekem, méghozzá sokkal súlyosabb és fontosabb dolgokban - kezdjük ott, hogy még abban sem volt őszinte velem, ki az anyám és az apám.

Nem mindig volt ez így köztünk. Utáltam, hogy fojtogatott a sírás. Gyengeség lett volna, ha elbőgöm magam, de fájt tudomásul vennem, hogy Abbot többé már nem úgy tekint rám, mint a családja tagjára. Ez most már nyilvánvaló volt.

Zayne épp beszélt, de nem figyeltem oda. Bármit is mondott, valószínűleg a védelmemben, azzal csak még jobban feldühítette az apját.

- Nem tudjuk, hogy Layla valójában mire lehet képes - válaszolta Abbot. - Kétlem, hogy akár ő maga tudja.

A fiú haragosan húzta ki magát.

- Mit jelentsen az, hogy nem tudjuk? Én pontosan tudom, mire képes Layla, és mire nem. Hogyan gondolhatod te másképp?

Zayne tiszta szívből, rendíthetetlenül védelmezett engem, annak dacára, hogy emiatt feltűnően egyre inkább összetűzésbe került az apjával. Ettől úgy éreztem, mintha kicsit enyhülne a mellkasomon a nyomás, és új erőre kapott a szívem.

Abbot elnyomott egy halk káromkodásfélét, és amikor legközelebb megszólalt, úgy beszélt rólam, mintha ott sem lennék, vagy ő legalábbis nem venne tudomást a jelenlétemről.

- Félre kell tenned az érzelmeidet, fiam. Layla már nem az a kicsike, ijedt gyermek, akit hazahoztam. Minél hamarabb megérted ezt, annál jobb!

A mellkasomba beszorult a levegő, és elhomályosították a szememet a könnyek. Csakhogy szomorúság helyett most már egy teljesen másféle érzelmi kavalkád forrt bennem őrjítőén. Egész testemben libabőrös lettem, és ettől Bambi mocorogni kezdett a hátamon. Mohón tört rám a lélek utáni éhség.

Geoff elhúzta a száját és elfordult, Zayne pedig az apjára bámult, kicsit nyitva maradt szájjal, mintha el sem akarta volna hinni, mit mondott Abbot.

A szégyen a lelkemig hatoló fájdalommal elegyedett bennem. Mély levegőt vettem, de még mindig nem bírtam megszólalni, csak egy újabb nagy lélegzet után.

- Akkor mi vagyok?

Abbot rám nézett, de nem felelt.

Remegett a hangom, amikor újra megszólaltam:

- Miért hagyod egyáltalán, hogy itt éljek?

A férfi egy pillanatig némán figyelt engem, aztán elfordította a fejét. Nagy sóhaj szakadt ki belőle, ahogy azt válaszolta:

- Komolyan nem is tudom.

Összerezzentem, Zayne pedig az apja felé lépett, szeme élénk, természetellenes kobaltkéken villant.

- Mégis, hogy mondhatsz ilyet?!

Tudtam, hogy nem maradhatok itt tovább, mert még olyat teszek, amit megbánok, mondjuk, zokogni kezdek vagy hasba rúgom Abbotot. Így hát sarkon fordultam, és kirohantam a megfigyelőközpontból. Ökölbe szorított kezem bizsergett. Zihálva, összevissza kapkodtam a levegőt: kettőt be, egyet ki. Mikor utált meg engem ennyire Abbot? Épp az egyik edzőtermen vágtam át, amikor rádöbbentem a válaszra, és földbe gyökerezett a lábam. Abbot egy ideje már nem bízott bennem, de az ellenszenve sokkal erősebb lett attól a pillanattól kezdve, hogy Roth visszatért, és közölte velünk a hírt, miszerint megszületett egy lilin.

~ ~ ~

- Layla!

Megmarkoltam a szekrényem ajtaját, és magamba fojtottam a nyögést Roth hangjának hallatán. Habár látványosan tudomást sem vettem róla, a srác az enyémmel szomszédos szekrénynek dőlt. Ma aztán végképp nem volt semmi kedvem ahhoz, hogy vele kelljen vacakolnom.

- Mi van? - kérdeztem bosszúsan.

- Szarul nézel ki.

Belöktem a tankönyveimet a szekrénybe.

- Kösz szépen.

- Bioszon pedig úgy néztél ki, mint aki alig bír ébren maradni.

- Miért, talán nem úgy nézett ki az egész osztály?

Roth gúnyosan kuncogott.

- Ez igaz. - Elhallgatott, mikor odajött egy fiú a szekrényhez, aminek Roth éppen kényelmesen támaszkodott. A srác előttünk toporgott, Roth pedig kihívóan felvonta a szemöldökét, mire a szerencsétlen szekrénytulajdonos sarkon fordult és eliszkolt. A démon elvigyorodott, aztán végigmért. - Talán nem aludtad ki magad az éjjel?

Tény, hogy azok után, ami tegnap este történt, nem igazán jött álom a szememre. De Roth kérdésére csak a fejemet csóváltam, és a délutáni tanórákhoz szükséges könyveimért nyúltam.

- Netán a kis vízköpőd nem hagyott aludni? Egész éjjel édes kis semmiségeket susogott a füledbe?

Grimaszt vágtam csúfos hangneme hallatán.

- Nem, dehogyis.

Erre teljesen felém fordult, az oldalával támaszkodott a szekrénynek.

- Vagy talán arról suttogott neked egész éjszaka, hogy milyen csúnya dolgokat akar csinálni veled?

Nagyot fújtam, és végre Roth felé fordultam. Hollófekete haja borzas volt, szürke pólója megfeszült a mellkasán. Farmerje mélyen ült a csípőjén, és mindkét térdénél szakadás húzódott rajta. A srác maga volt a megtestesült hanyag, laza arrogancia.

- Ha jól sejtem, azt se tette - folytatta. - Ő túl jó kisfiú az ilyen rosszaságokhoz. - Elgondolkodva megütögette az állát a mutatóujjával, és csak most vettem észre, hogy feketére van festve a körme. - Valószínűleg inkább csak összebújt veled, tök cukin és ártatlanul.

Zayne-nel tényleg összebújtunk egy kicsit, mielőtt Maddox leesett a lépcsőn, de azért az nem volt teljesen ártatlan.

- Miért akarod ennyire tudni, mi van velem meg Zayne-nel? Semmi közöd hozzá.

Megvonta a vállát.

- Csak kíváncsi vagyok. - Mivel nem mondtam semmit, felsóhajtott. - Szóval, mi bajod van ma? Még mindig az bánt, ami a barátságos és közkedvelt boszorkányunkkal történt? Vagy valami más?

Igencsak irritált a közömbös hozzáállása.

- Hát persze, naná, hogy még mindig bánt! Ráadásul tegnap este… - Elharaptam a mondatot. Mégis hogy juthatott egyáltalán eszembe megosztani a bánatomat Rothtal? Nem hittem volna, hogy erre is vonatkozik a barátságunk fehér zászlója.

- Mi történt tegnap este? - faggatott.

Felsóhajtottam, és a hajamba túrtam. Túl erős volt a késztetés, hogy kimondjam azt, ami nem hagyott nyugodni. Elvégre Staceyvel nem beszélhettem ezekről a dolgokról, Zayne-t pedig nem akartam még jobban bevonni a bajomba, mint amennyire már így is belekeveredett, pusztán azzal, hogy a védelmébe vett.

- Abbot szerint én vagyok a megtestesült gonosz.

Roth szemöldöke felszaladt, eltűnt a homlokába lógó tincsek alatt.

- Hogy mi?

- Röviden összefoglalva? Furcsaságok történnek mostanában odahaza. Nemrég kitört néhány ablak, aztán tegnap este az egyik őrző leesett a lépcsőn. - A fülem mögé simítottam a hajam, egyszeriben holtfáradtnak éreztem magam. - És mivel még mindig nem került elő Tomas, az eltűnt gorgó… Tudod, akit Bambi megevett… Abbot úgy gondolja, hogy én állok az egész mögött.

Roth a homlokát ráncolta.

- És mégis miért hiszi, hogy közöd van mindehhez?

Megvártam, amíg elsietett mellettünk egy kisebb csoport a menza felé, mielőtt válaszoltam:

- Azért, mert ott voltam, mikor kitörtek az ablakok, és akkor is, amikor Maddox lezuhant. Abban nem vagyok biztos, hogyan kapcsolja össze velem Tomas eltűnését.

- Tényleg te okoztad azokat a furcsaságokat? - kérdezte Roth.

- Tessék?! - A fejemhez kaptam. - Nem, én semmit se csináltam! Még a kamera felvételén is látszik. - Kicsit paranoiásan a homlokomat ráncoltam. - Hogy kérdezhetsz tőlem ilyet?

- Miért ne kérdezném meg, hogy biztosra menjek? Azt mondod, hogy nem csináltál semmit. Ez bizonyítja, hogy semmi közöd a dologhoz, szóval, akkor miért gyanúsítanak még mindig téged?

Pontosan ez volt az, ami miatt egész éjjel álmatlanul hánykolódtam.

- Abbot úgy gondolja, hogy nem tudhatják, mire vagyok képes. Asszem, attól tart, hogy talán van valami szuperképességem, és pusztán a gondolataim erejével okoztam mindezt.

- Ez elég menő képesség volna… Méghozzá nagyon is démoni képesség. Egész pontosan csakis egy felsőbbrendű démonra jellemző képesség - mondta Roth vigyorogva.

Felsőbbrendű démonra jellemző… Te jó isten, nemrég erről beszélt nekem Zayne és Denika, de aztán annyi őrültség történt, hogy teljesen megfeledkeztem róla.

- Hékás! - szólt Roth, jóval lágyabb hangon. - Layla, nem mondtam komolyan.

Fölemeltem a fejem, és a szemébe néztem. Láttam az igazságot a tekintetében. Felpörgött a szívverésem. Roth most… Most hazudott nekem. Biztosan tudtam, a csontjaimban éreztem. Csak suttogva bírtam megszólalni.

- Abbot ördöginek tart.

Roth hátralépett, és kihúzta magát. Minél tovább hallgatott, annál jobban görcsölt a hasam a nyugtalanságtól. Így mire a fiú végre megszólalt, nekem mintha ólomsúly ülte volna meg a gyomromat.

- Lógj el velem! - mondta.

Pislogtam.

- Micsoda?

- Lógj el velem! - ismételte.

Idát, egyáltalán nem ilyen reakcióra számítottam.

- Épp ebédelni megyek - hebegtem.

- Akkor gyere, ebédelj velem!

A fejemet csóváltam.

- Ez nem jó ötlet.

- Miért nem? - Ismét kiült az arcára a huncut vigyor, kisfiús bájt kölcsönözve neki. - Talán nem tetszene a vízköpőnek?

Na, az nem is kifejezés.

- Vagy talán amiatt aggódsz, hogy mit szólna Abbot? - Lehajtotta hozzám a fejét, lehelete az ajkamon táncolt. - Azt hiszi rólad, hogy gonosz vagy? Csessze meg! Legyél rossz!

- Nem egészen értem, mire mennék azzal, ha rossz lennék.

- Nagyon is sokra, hidd el nekem. - Felém nyúlt, levette a vállamról az iskolatáskámat, aztán belökte a szekrénybe. - Gyere velem, és legyünk rosszak együtt!

Elhátráltam, és a fejemet csóváltam.

- Arról ne is álmodj!

- Nem azt mondom, hogy gyere és feküdj le velem, Layla. - A hajam tövéig elpirultam, Roth pedig az ajkát biggyesztette. - Igazság szerint ez nem is rossz ötlet, de akkor sem ezt mondom.

Kétkedő pillantást vetettem rá.

Roth átszelte a kettőnk közti távolságot, és átfogta a felkaromat.

- Megígérem, hogy visszahozlak, még mielőtt a kis vízköpőd érted jön. Bevetem a spéci képességeimet, és senki sem fogja megtudni, hogy ellógtál egy kicsit. Cserkész becsszó.

- Te sosem voltál kiscserkész.

Elvigyorodott.

- Hát, az igaz, de ugyan már, mi baj lehet? Barátok vagyunk, nem? Mint a démonborsó meg a démonhéja.

Erős kísértést éreztem, hogy jót nevessek ezen, de ellenálltam neki, mert azzal csak adtam volna a lovat a hülyéje alá.

- Figyelj, van valami, amit meg akarok mutatni neked. - Ennek hallatán felvontam a szemöldököm, mire Roth a fejét csóválta. - Nem a hímtagomat, te kis perverz.

- A hímtagodat? - Csak kiszakadt belőlem a röhögés. - Hihetetlen, hogy milyen bizarr vagy!

- De az előbb igenis arra gondoltál.

Az arcomba szökött a vér. Ha az előbb nem is, most már igen.

- Nem, dehogyis - tiltakoztam.

Roth vigyora fülig ért.

- Amúgy megjegyzem, bőven van rajta mit nézni. Csak hogy tisztázzuk.

- Te jó isten…

- Na, gyere! Meg akarok mutatni neked egy helyet, ami szerintem segít majd tisztábban látnod ezt az egészet. Rá fogsz jönni, hogy nem is olyan rossz dolog rossznak lenni. Rajta, tökmag! - nógatott, és úgy csillogott a szeme, akár a topáz. - Lógj el velem!

A lógás tényleg jól hangzott. És igencsak felkeltette a kíváncsiságomat, hogy vajon mit akarhat mutatni nekem, amitói másként láthatom ezt az egészet. De hülyeség lett volna lelépnem a suliból Rothtal, és csakis rosszul végződhetett. Ami pedig Zayne-t illeti… Hát, ő határozottan nem örült volna a dolognak.

Ám Roth olyan volt, akár a vállamon ücsörgő’, fülembe sutyorgó kisördög: egyfolytában győzködött, hogy legyek rossz, és élvezzem ki minden nyamvadt pillanatát. Kivéve, hogy Roth nem kisördög volt. Hanem a pokol koronahercege.

A józan eszem ekkor mintha kivetődött volna az ablakon, fejest ugorva a parkoló betonjába, ugyanis azon kaptam magam, hogy bólintok, és azt mondom:

- Oké.

22. FEJEZET

Az előttem álló fémszörnyetegre meredtem, aztán nagy nehezen elfordítottam tőle a fejemet, és ismét Rothra néztem. Ez a rosszalkodósdi máris borzalmas ötletnek tűnt.

- Mióta van neked motorod?

- Ez nem akármilyen motor, tökmag. Ez egy Suzuki Hayabusa, az egyik leggyorsabb rakéta az utakon. - Felém nyújtott egy sisakot. - Tessék, vedd fel!

Ismét az ezüst és vörös színű motorkerékpárra sandítottam. Alig volt rajta elég hely két embernek.

- Nyugi, nem lesz semmi gond. - A sisakon zörgött a pánt csatja, ahogy megrázta. - De indulnunk kell, mielőtt az a fatökű portás felébred a szunyából, és észrevesz minket idekint; mert akkor bizony kénytelen lennék már megint a csúnya, démoni eszközeimhez folyamodni.

Kifelé jövet megálltunk a suli titkárságánál, és nekem fogalmam se volt, mit művelt odabent Roth, hogy gondoskodjon róla, senki ne telefonáljon az ellógásom miatt Abbotéknak. Felsóhajtottam, és újból szemügyre vettem a motort.

Nem volt nehéz elképzelni Rothot a meglovagolható rakétán. Félmeztelenül.

Mégis miért kellett az agyamnak mindig ebbe az irányba elmennie? Ezért az édes jó anyucikámtól örökölt génjeimet tettem felelőssé.

- Min gondolkozol? - kérdezte Roth, és élénk érdeklődés villant fel az arcán.

- Semmin. - Kikaptam a kezéből a piros sisakot. Beletelt néhány másodpercbe, mire sikerült rendesen fölvennem, és mire becsatoltam, Roth már fel is kapta fekete sisakját, és felült a mocira.

Nagyot nyeltem, ahogy rádöbbentem, milyen közel leszünk egymáshoz ezen az izén, kettőnk teste totálisan össze fog préselődni. Ez így egyáltalán nem volt helyénvaló. Zayne meg én nem voltunk úgy együtt, de bizonyos intim részeim akkor is Roth bizonyos intim részeihez készültek érni.

- Baszki - motyogtam.

Roth felém kapta a fejét, és föltolta a sisakján az arcvédőt.

- Mi?

Basszus, szuperhallása van, vagy mi? Legyintettem, és odaléptem a motorhoz. Tudtam, hogy valószínűleg meg fogom bánni ezt, ugyanúgy, mint ha egy egész tortát ennék meg egy ültő helyemben. Átlendítettem a lábam a motoron, és felültem Roth mögé. Szinte azonnal előrébb csúsztam, így a combom a fiú csípőjéhez simult.

Ajjaj, ez így nagyon nem volt jó.

Roth beindította a motort, és az akkora zajjal bőgött fel, hogy elkerekedett a szemem. Bizonytalanul a fiú oldalára tettem a kezemet.

Roth erre hátranézett. Nem láthattam az arcát, de megcsóválta a fejét, mielőtt ismét a kormány felé fordult. Aztán az oldalához nyúlt, megmarkolta az alkaromat, és előrerántott.

Egy nanoszekundummal később a mellem már a fiú hátához préselődött. Mielőtt még hátrébb húzódhattam volna, Roth fél kézzel a hasához szorította mindkét karomat, ujjai átfogták a csuklómat. Éreztem, ahogy kuncogott, aztán teljes gázzal nekilódultunk.

Mintha a rohadék tudta volna, hogy rögtön elhúzódnék, így esélyt sem adott rá.

A torkomban dobogott a szívem, miközben Roth bevágott a forgalomba. Olyan gyorsan süvítettünk, hogy úgy tűnt, mintha a körülöttünk lévő autók csak csigalassan cammognának.

Roth felfogta a szél nagy részét, miközben a kocsikat kerülgette, de a sisak alól kilógó, hosszú tincseimet azért megtáncoltatta a susogó szellő. Libabőrös lettem, a pulzusom pedig valahol a tejószagúatyaúristen és a jesszusmáriaszentjózsef között volt.

Előttünk sárgára váltott a lámpa, mire Roth még jobban felgyorsított, és a motor átsüvített a kereszteződésen, épp, ahogy felvillant a piros. Felrivallt mögöttünk egy duda, de csak tompán hallottam, miközben a motor kissé oldalra dőlt. Roth villámsebesen vett be egy pokolian éles kanyart, és már nem volt szükség arra, hogy magához szorítsa a karomat. Úgy kapaszkodtam belé, mint ha az életem múlna rajta.

Roth gond nélkül száguldott az autók között a zsúfolt utakon, és néhány perc múlva már nem amiatt áradt szét az ereimben az adrenalin, mivel féltem, hogy a betonon szétkenődve végezzük, hanem azért, mert eltöltött a lázas izgalom.

Ilyen… Ilyen érzés lehet repülni.

Szédült mosoly ült ki a képemre, és boldog voltam, amiért a sisak arcvédője eltakarta, mivel valószínűleg tök gyagyán nézhettem ki. Kicsit lazábban fogtam Roth derekát, hátradőltem, és lehunytam a szemem.

Ó, legszívesebben megint átváltoztam volna. Le szerettem volna ugrani erről a motorról, és az akaratom erejével kényszeríteni a bőrömet, hogy kitáguljon, a csontjaimat, hogy megnyúljanak. Ki akartam tárni a szárnyam, és felszállni a magasba. Ám a főváros kellős közepén, fényes nappal ez nem lett volna valami jó ötlet.

Kis idő múlva rádöbbentem, hogy a Palisades negyed felé tartunk, ahol Roth lakása volt. Az ösztöneim azonnal riadót fújtak, de jelen pillanatban nem sokat tehettem. Megvártam, amíg berobogtunk az épület garázsába, és a fiú megállította a motort a legfelső szinten. Abban a pillanatban, hogy letette a lábát a földre, lekaptam a sisakot, és hátba ütögettem vele.

Irtó ráérősen kapcsolta ki az állán a pántot, aztán levette a sisakját és az ölébe tette, mielőtt felém fordult.

- Na, mi van, talán nem élvezted?

- De. Jó buli volt, viszont miért hoztál a lakásodhoz? Nem lenne szabad itt lennem.

- Ki mondja?

Sokatmondó pillantást vetettem rá.

- A vízköpőd?

- Roth.

A szemét forgatta.

- Mondtam, hogy mutatni akarok neked valamit. Nem a lakásomra gondoltam. Ennél azért egy kicsit kreatívabb vagyok.

Ellenálltam a késztetésnek, hogy hozzávágjam a sisakot, miközben kecsesen leszállt a motorról. Végigsimítottam szélzilálta tincseimen, és gondolatban átkoztam magam, amiért belekeveredtem ebbe a helyzetbe… Bármilyen helyzetnek bizonyuljon is ez. Miközben Roth szintén a hajába túrt, kirázva a hullámos tincseket, tudtam, hogy ezért még nagy árat kell majd fizetnem.

Amikor elkezdtem lemászni a motorról, a fiú azt motyogta:

- Na, végre!

Erre megdermedtem, aztán beintettem neki.

Roth elnevette magát, majd elvette tőlem a sisakot, és lerakta a sajátja mellé a motorra.

- Senki sem fog hozzájuk nyúlni - magyarázta, miután kérdőn pillantottam rá. Ezután felém nyújtotta a kezét. - Most már ne gondold meg magad!

Tekintetem a kezére szegeződött. Arra gondoltam, hogy nem lenne ilyen vészes a helyzet, ha igazából a lilint akarnánk megtalálni, vagy esetleg infót próbálnánk szerezni róla. Akkor legalább lenne mentségem arra, hogy itt vagyok vele, nem csak a… Nem csak a rosszalkodás. De most már késő volt.

Nem fogtam meg Roth kezét, miközben lekászálódtam a motorról, sokkal kevésbé kecsesen, mint ő. A fejét csóválta, de egy kicsit elhátrált.

- Szóval, mit akarsz mutatni nekem? - kérdeztem.

Halk kuncogással válaszolt, amibe beleborzongtam.

- Sok mindent, de meg kell ígérned, hogy amit itt látsz, az köztünk marad.

A szemébe néztem, és most már tényleg úrrá lett rajtam a kíváncsiság. Amikor sarkon fordult, és a szürke ajtó felé indult, követtem, a számat harapdálva. Roth lendületes mozdulattal kitárta előttem az ajtót, és kissé meghajolt, ahogy elmentem mellette. Beléptünk az épület előcsarnokába. Megéreztem a dohány és a kávé aromájának ismerős, halvány, kellemes illatelegyét.

Az előcsarnok pontosan olyan volt, mint amilyenre emlékeztem: stílusa a régi Hollywoodot idézte. Aranycsillár fénye ragyogta be a barna bőrkanapékat, amik kissé kopottnak és jó kényelmesnek tűntek. A tekintetem a kupolás, festett mennyezetre vándorolt.

Egyedül ez a festmény nem illett ide: a brutális harci jelenetben angyalok küzdöttek egymással, kezükben lángoló karddal. Sokan lehullottak a sűrű felhők közül, gyönyörű arcukat eltorzította a fájdalom. Ezúttal észrevettem valamit, amit a legutóbb nem: a festett angyaloknak - legalábbis azoknak, akiknek látszott a tekintete - kék szemük volt. Ugyanolyan tündöklő égszínkék, akár az őrzőknek. A homlokomat ráncolva meredtem rájuk. Hogy is nevezte Roth a gorgókat? Mennyei selejtek?

- Tökmag?

Roth felé fordultam, aki a lifteknél várt. Ezek a liftek csakis lefelé vittek, a mélybe, mármint, a lehető legmélyebbre. A fiú kinyitotta a lépcsőház ajtaját, ám ahelyett, hogy fölfelé tartott volna, a lefelé vezető lépcsősoron indult el.

Megtorpantam a lépcsőház ajtajában.

- Hova vezet ez? - kérdeztem gyanakodva.

- Emlékszel, hogy Gerald azt mondta, egyes boszorkányköröknek saját klubjuk van, ahol a tagjaik biztonságban összegyűlhetnek? Nekünk is van ilyesmink. - Kettesével szedte a fokokat. - Amikor idefont vagyunk, szeretünk egy helyre tömörülni, mint ez az épület, és a közös placcunk alagsorában mindig akad valami igazán spéci.

Amikor leértünk egy szinttel lejjebb, kétszárnyú, vérvörös ajtó jelent meg előttünk, mintha csak ránk várt volna, bűnbeesésre hívogatva. Roth gyors vigyort villantott rám, aztán fölemelte mindkét kezét, és szélesre tárta előttünk az ajtót.

Nem is tudom, mire számítottam odabent, talán valamiféle lepusztult, hátborzongató, mocskos bárra, de egészen más látvány fogadott.

A helyiségben meglepően világos volt. Semmi ízléstelen, vörös megvilágítás, semmi neon sörreklám. A falak mentén plüssborítású kanapék sorakoztak, fekete bársonykötelekkel elválasztva egymástól. A kanapékon különböző korú alakok terpeszkedtek. Nem volt szükségem speciális képességre ahhoz, hogy tudjam: démonokkal vagyok körülvéve.

Bódító zene lüktetett. Olyan, amire révükén, minden másról megfeledkezve lehet táncolni. A helyiség zsúfolásig tele volt, és a homályba borult sarkokban kígyózó árnyalakokat vettem ki. Fényes nappal volt, így meglepett, hogy ilyen sok démont látok itt, bár meg kell hagyni, a pokolfajzatok nyilván nem tartották magukat az emberi napirendhez.

Roth lehajtotta hozzám a fejét, és kuncogva suttogott a fülembe:

- Látnod kéne, milyen képet vágsz.

Megcsóváltam a fejem. Az nem kifejezés, hogy nem éreztem elememben magam.

- Ez nagyon… fura.

A démoni klub közepén S alakú pódium állt, körülötte kerek asztalok és székek sorakoztak. Ám a figyelmemet nem maga a pódium vonta magára, hanem az, amit rajta láttam.

A pódiumon nők táncoltak, szinte egy szál semmiben. Olyan gyönyörűek voltak, hogy simán elmehettek volna szupermodellnek. Egyikük az S alak közepén rázta magát. Falatnyi, fodros miniszoknyát viselt, ami épp csak eltakart valamit az alsó feléből, hozzá pedig olyan melltartót, ami csak úgy csillogott-ragyogott az élénk világításban.

- Annak a csajnak gyémántok vannak a melltartóján, vagy mi? - hüledeztem.

Roth vállat vont, és továbbra sem vette le rólam a szemét, figyelte minden reakciómat.

- Valószínűleg. Nem lepne meg. Elvégre mi, démonok szeretjük a szép, csilli-villi dolgokat.

A gyémánt melltartós szőke csaj buján vonaglott a zenére, lassan lesüllyedt-fölemelkedett, úgy mozgott, akár egy kígyó, vagy mint akinek teljes lénye együtt lüktet a ritmussal. Aztán letérdelt, hátravetette a fejét, és haloványan rámosolygott az előtte ücsörgő férfira. Szeme különösen verte vissza a fényt.

- Ez egy démon - jegyeztem meg ostobán, mintha nem tudtam volna már eddig is.

- A hozzá hasonlóak inkább a szukkubusz megnevezést preferálják - közölte Roth könnyedén. - Úgy tudom, ez a politikailag korrekt kifejezés.

Csúnya pillantást vetettem rá, ám a tekintetem rögtön vissza is vándorolt a nőre. Életemben először láttam szukkubuszt.

- Mit keresnek itt az ilyenek? Hiszen az alfák megtiltották nekik, hogy idefönt legyenek.

- Én nem árulom be őket. Ugye, te sem?

Mielőtt válaszolhattam volna, az egyik férfi felállt, és a pódiumnak dőlt. A gyémánt melltartós szukkubusz pajkosan mosolygott rá, majd lesüllyedt hozzá, és finom csókot nyomott a pasas szájára.

A férfi azonnal megdermedt, aztán lelógatott keze rángatózni kezdett, miközben a szukkubusz bőre felragyogott. Leesett az állam. A pasas részéről az ilyen reakció csakis egyvalamit jelenthetett. Ez a férfi… ember volt.

- Ne! - kiáltottam fel. - Elszívja a pasitól a…

Roth az ajkamra nyomta az ujját.

- Tökmag, amit itt látsz, az köztünk marad. Megígérted.

Valóban ezt ígértem, de akkor még nem tudtam, hogy mi történik idelent. Ellöktem a szám elől a kezét.

- Ez nem oké.

- Vagy nagyon is az. Nézd! - A pódium felé mutatott. A férfi megint a székén ült, ernyedt képén boldog, kielégült mosollyal. - Nincs semmi baja. Csak adott a csajnak némi energialöketet. Nyilván nagyon is élvezte azt a csókocskát. Ahogy a legtöbben tőled is élveznének egy kis csókot, lefogadom.

Ez utóbbit elengedtem a fülem mellett.

- De hát hogy kerülnek ide emberek? Tudják egyáltalán, miféle helyen vannak? - El nem tudtam képzelni, hogy tisztában lennének vele, figyelembe véve a szabályokat, meg minden. Azonban úgy éreztem, mintha a feje tetejére állt volna velem a világ, mióta csak beléptem azon a piros ajtón.

- Bizonyos fajta emberek maguktól találnak ide, de hogy tudják-e, igazából mi veszi itt körül őket? Az itteni démonok nem árulják el, hogy micsodák valójában, viszont az idetévedő alakok sem ártatlanok ám. Ha látnád a lelküket, te is tudnád, hogy nem azok. - Keze a derekamra simult, és közelebb húzott a csípőjéhez, miközben megkerültük a pódiumot. Amint hozzám ért, Bambi feléje siklott a bőrömön. - Szóval, azok az emberek, akik itt kötnek ki… Hát, azt kapják, amit érdemelnek.

Mit mondhattam volna erre? Miközben a szavakat kerestem az elítélő válaszhoz, észrevettem, hogy a pódium mögött jó néhány óriási, arannyal futtatott kalitka lóg le a mennyezetről. Lányok táncoltak bennük. Egy bögyös vöröske elkapta a pillantásomat, és pirosló ajka provokatív vigyorra görbült. A ruhája többet mutatott belőle, mint amennyit eltakart. Azonnal elkaptam a fejemet, és éreztem, hogy az arcomba szökik a vér.

A klub legsötétebb sarkaiban pókerjátszmák zajlottak. Egy harmincas éveiben járó fazonról - aki annyira hétköznapinak tűnt, hogy csakis ember lehetett - patakokban csörgött az izzadság. A vele szemben ülő, istentelenül jóképű férfi vigyorogva nézett fel rá a lapjairól. A szeme visszaverte a fényt, akárcsak a pódiumon táncoló szukkubuszoké.

A démon kiterítette a kártyáit.

- Flöss. Neked mid van?

A férfi keze remegett, ahogy lerakta a lapokat az asztalra.

- Sor - válaszolta rekedten. Elsápadva rogyott a szék támlájának.

- Csak nem kiscicákért megy a játék? - kérdeztem, mivel eszembe jutottak a macskákért pókerező démonok a Buffy egyik epizódjából, amit valamelyik álmatlan éjszakámon néztem meg nemrég.

Roth értetlenül meredt rám.

- Mi?

Megcsóváltam a fejem.

- Semmi, nem érdekes. Milyen tétben játszanak?

- Nem biztos, hogy tudni akarom. - Roth elterelt a pókerasztaltól.

- Csini kislány, akarsz táncolni velem?

Felkaptam a fejemet. Az egyik táncoslány leguggolt a kalitkájában, és felém nyújtotta a kezét a rácsok között. Mivel nem tudott elérni, felállt, lehunyta a szemét, és hátravetette a fejét. Hosszú, barna haja leomlott a hátán, miközben a zenére ringatta a csípőjét.

- Gyerünk, lazulj el egy kicsit! - buzdított. - Élvezd az életet! Imádni fogod ezt a szabadságot. Hagyd, hogy a zene lángra lobbantsa a véredet! Imádni fogod, ahogy éget. Mind imádjuk.

- Hárpia - motyogta Roth.

A lány résnyire nyitotta a szemét, és ismét leguggolt. Végigfuttatta a kezét szinte meztelen testén. Rothra mosolygott, és egy ősréginek hangzó nyelven valami olyasmit mondott neki, hogy „Mei domina”.

- Mit jelent ez? - kérdeztem a fiútól.

Elvigyorodott, és válasz helyett figyelmeztetett:

- Nehogy táncolj az itteni lányokkal!

- Eszem ágában sincs - vágtam rá kerek perec. - Nem feleltél a kérdésemre.

- Eszem ágában sincs - majmolta a válaszomat, azzal elindult velem a bár felé. A hátamra simított keze legalább valamennyire biztos pont volt ebben az őrült világban, amibe belecsöppentem.

- Mi történne, ha táncolnék az egyik csajjal? - kérdeztem néhány másodperccel később.

Roth megint odahajolt a fülemhez, és azt suttogta:

- Többé le sem tudnál állni, tökmag. Csak részben vagy démon, úgyhogy bizonyos bűbáj ok rád nézve is veszélyesek. Ezek a lányok nem mind démonok: néhányan közülük emberek. Beszálltak a táncba, és látod, mi lett velük.

Megborzongtam. Hogy a fiú szavaitól vagy a leheletétől, azt nem igazán tudtam eldönteni.

- Ez így nem helyes.

- Ha látnád a lelküket, tuti, hogy nem így gondolnád.

A tekintetem visszatért a lányokhoz. Mindannyian gyönyörűek voltak, ki-ki a maga egyedi módján. Akadt köztük nádszálkarcsú és teltebb alkatú, fakó és sötétebb bőrű, barna és szőke egyaránt.

- Romlott a lelkük? - kérdeztem.

Roth bólintott, és elégedettnek tűnt, amiért végre értem.

- Ez itt amolyan váróterem és üdvözlőbizottság egyben.

- Ez volna a… purgatórium?

- Nem. - Elnevette magát. - A purgatórium korántsem olyan szórakoztató, mint ez a hely.

Nem igazán tudtam, mit gondoljak erről, arról pedig végképp fogalmam sem volt, vajon miért akarta megmutatni nekem mindezt. Hagytam, hogy a bárpulthoz tereljen. Meglepően kevesen voltak ott: csak hárman-négyen üldögéltek a bárszékeken, mindannyian emberek. Roth leültetett engem az egyik támlás székre a pult legvégében, egy kis tálka mogyoró közelében, majd közölte, hogy várjam meg ott.

- Megyek, kerítek nekünk valami rendes ennivalót, amit még nem tapogattak össze legalább százan. Te addig ne táncolj senkivel, és pláne ne fogadj el italt senkitől!

- De…

- Megbízom benned. Tudom, hogy képes vagy nem bajba kerülni - folytatta, és a szemembe nézett. - Tudom, hogy képes vagy vigyázni magadra. Tudom, hogy okos vagy. Nem foglak bezárni egy szobába, csak azért, nehogy valami rossz döntést hozz.

Már épp válaszra nyitottam volna a számat, amikor felfogtam a szavai súlyát. Roth tényleg hitt abban, hogy képes vagyok vigyázni magamra, és el tudom kerülni a bajt. Ebben olyan… olyan szabadság rejlett, amiből most először kaptam kóstolót. Egész életemben kalitkába voltam zárva. Nem szó szerint, mint ezek a táncoló lányok - hanem abba a láthatatlan aranykalitkába, amiben az összes női gorgót őrizték. És habár nekem kicsivel nagyobb mozgástér jutott, mint a többieknek, attól még ugyanúgy osztoztam a frusztráltságukban.

- Layla? - kérdezte a fiú halkan.

Ekkor rádöbbentem valamire. Zayne igenis bezárt volna egy szobába, hogy biztonságban tudjon, ha a veszélynek csak a legapróbb jele is felmerül. Roth viszont… hát, ja, ő is próbált már megóvni, de tuti nem akart volna elzárni engem, még a saját érdekemben sem. Ő… ő egyszerűen csak hagyta, hogy önmagam legyek.

- Oké - mondtam végül. - Itt várok.

- Akkor jó. - Elmosolyodott, aztán eltűnt a tömegben.

A pult felé fordultam, és homlokráncolva győzködtem magam, hogy totálisan okés minden. Nincs semmi gond. Semmi, de semmi gond.

A pult szélét babráltam, és lesütöttem a szemem. Úgy sejtettem, nem volna jó ötlet bárkivel is szemkontaktusba kerülni ebben a klubban. Ha akadtak itt szukkubuszok, akkor ki tudhatta, még mi más leshetett áldozatokra? Eszembe jutott a jóképű démon, aki a sarokban kártyázott.

Csak nem alkusz volt - azaz a pokol egy különleges hercege, akit azért lehetett megidézni, hogy ördögi alkut kössön vele az ember? Úgy tudtam, annak idején bőven akadt az ilyenekből idefent, a földön, de aztán az alfák az összes többi veszélyes démonnal együtt a pokolra száműzték őket.

Egek, ha az őrzők tudomást szereztek volna erről a helyről, akkor úgy sejtettem, hogy igencsak szétcsapnának idelent.

- Azt mondja a csajom, hogy muszáj lesz jobb állást szereznem, mert ha még magamat se vagyok képes eltartani, akkor hogyan tartanám el őt? - kesergett néhány székkel arrébb egy pasas. Rusnya, szürke öltöny volt rajta. Olyan olcsó holminak tűnt, ami a menő márkákat próbálja koppintani, de tisztán látszik rajta, hogy silány utánzat. - Nem tudom, mit tegyek. Nem veszíthetem el az én drágámat.

Tekintetem a csaposra siklott, és tátva maradt a szám. Nem más volt az, mint Cayman! Rám sandított, majd kacsintott nekem, miközben feltöltötte a pasas poharát egy üvegből valami víztiszta piával. Platinaszőke haját lófarokba fogta, és fekete inget viselt, amit könyékig felhajtott.

Ezek szerint nemcsak a pokol egyik bárója és Roth legjobb haverja volt, hanem az alagsori klubjuk csaposa is.

Fura.

A démon lerakta az üveget kettőjük közé, majd a pultnak támasztotta a csípőjét, és kijelentette:

- A nőkkel csak a baj van, Ricky. Már csak ezért is preferálok én inkább egy rendes, becsületes férfit.

Az nem volt újdonság nekem, hogy Cayman a pasikat szereti, de abban igencsak kételkedtem, miszerint tényleg egy rendes, becsületes férfira vágyna.

Ricky megdörgölte a homlokát, és pislogott.

- Ha ismernéd az én Angélámat, tuti, hogy meggondolnád magad. Ő egy angyal, úgy ám, egy igazi, földre szállt angyal. Szeretem őt.

- Egy angyal, aki azt akarja, hogy te tartsd el? - Cayman mézszínű szemében felélénkült a csillogás. - Ez nekem nem hangzik túl mennyeien.

- Pedig Angéla igenis mennyei. Sőt, még az se kifejezés, hogy mennyei szépség. - Ricky a kezébe temette az arcát, és egy pillanatra azt hittem, hogy menten elbőgi magát. - Nem fogadja a hívásaimat, és nem válaszol az e-mailjeimre. Addig nem hajlandó szóba állni velem, amíg nem bizonyítom, hogy jól állok anyagilag.

Cayman felsóhajtott.

- És te mégis mit lennél hajlandó megtenni ezért a pénzsóvár angyalkádért?

Ricky fölemelte a fejét, a szeme tágra nyílt, a tekintete kissé üveges volt. Láthatóan igencsak bepiált.

- Őérte bármire hajlandó lennék.

- Bármire? - kérdezte a démon. Előrehajolt, farkasszemet nézett a halandóval.

Görcsbe rándult a gyomrom.

- Bármire - bizonygatta Ricky hevesen.

- És szerinted mégis mi venné rá ezt a csodálatos hölgyeményt arra, hogy veled maradjon?

- Pénz - vágta rá a pasas. - Nyernem kéne a lottón.

Cayman képére ördögi vigyor ült ki, és ismét feltöltötte a férfi poharát.

- Akkor igyál még egyet, barátom, hogy szerencsét hozzon! - Fölemelte az üveget.

A hasamban még erősebb lett a görcs.

Ricky az üveghez koccintotta a poharát, aztán felhajtotta az italt. Lecsapta a poharat a pultra, és a kis kupica egy röpke pillanatra pokoli vörösséggel izzott fel. Ezek ketten épp most kötöttek alkut.

Szerelem - egy lélekért cserébe.

Néhány perccel később Ricky kibotladozott a klubból, és én nagyon reméltem, hogy nem száll be véletlenül a mélységes mélybe vezető liftbe, vagy valami. Várakozásteljesen pillantottam Caymanre.

A pasi nevetve jött oda hozzám.

- Szeretnéd elpanaszolni a bánatodat? - kérdezte kedélyesen.

Hátradőltem a bárszéken.

- Inkább nem, kösz.

Elém csúsztatta az üveget, és a bárpultnak dőlt.

- Akkor kérsz esetleg egy italt?

Összehúztam a szemem.

- Azt végképp nem.

- Okos kislány - válaszolta. - Habár kétlem, hogy képes volnál bármit is felajánlani nekem, amiért érdemes lenne alkut kötnünk. - Átsandított a vállam fölött, a klubban nyüzsgő tömeget fürkészte. - Úgy nézel rám, aranyom, mintha most gyilkoltam volna meg egy csecsemőt. Tudod, hogy mi vagyok. Tudod, hogy te mi vagy.

- Épp most hagytad, hogy egy fickó eladja a lelkét szerelemért.

- Csak a lelke egy részét… egy icipici, aprócska részét. Nem olyan nagy ügy. - Ismét rám pillantott. - Mégis miért hozott ide téged Roth?

Vállat vontam.

- Fogalmam sincs.

- És most hol van?

- Elment, hogy szerezzen nekünk valami kaját.

Cayman felkacagott.

- Roth kajálni hozott ide? Hát, ez csúcs. Kábé annyira tűnsz lazának, mint egy reszkető kiscica egy rakás pitbull között.

Grimaszt vágtam.

- Ennyire kilógok a sorból?

- Látszik rajtad, hogy nem vagy teljesen ember, de nem erre gondoltam. - Cayman oldalra biccentette a fejét. - Őszintén szólva, szivi, amikor körülnézel, úgy festesz, mint aki valami orrfacsaró bűzt érez.

Tényleg így néztem volna ki?

Cayman a vállára csapott egy fehér konyharuhát.

- Nem kell jól ismernem téged ahhoz, hogy tudjam, nem érzed jól magad a bőrödben.

- De hát én… - Elharaptam a mondatot. Nem lett volna értelme tagadni. Még mindig nem sikerült teljesen megbékélnem azzal, hogy egyszerre vagyok gorgó és démon: azaz maga a megtestesült jó és rossz.

Cayman ismét elmosolyodott.

- Azt hiszem, mégiscsak tudom, miért hozott ide téged Roth. Azt akarta, hogy lásd mindezt… hogy megértsd, mi ez a hely.

- Egy bűnbarlang?

A férfi kuncogott.

- Jópofa vagy, csajszikám, de Roth már biztos mondta neked, hogy ide csakis bizonyosfajta emberek járnak, nem igaz?

- Olyanok, akiknek már eleve romlott a lelke?

Biccentett, és halkabbra fogta a hangját.

- Ez itt az igazi söpredék: csupa olyan alak, aki saját magától követ el mindenféle rosszat. Azért keverednek el hozzánk, mert idecsábítja őket a bűnös természetük, mi pedig valójában szívességet teszünk a társadalomnak az általunk nyújtott szolgáltatásokkal.

Felvontam a szemöldökömet.

- Selejtezést végzünk, segítünk kivonni az ilyeneket a forgalomból, hadd hulljon a férgese. A legtöbb démon ezt csinálja. Nem háborgatjuk az ártatlanokat. Csakis a bűnösökre hajtunk… és az nem kifejezés, hogy imádjuk őket. - Kihúzta magát. - Ez az, amit a te gorgóid nem értenek. Csak azért, mert akad közöttünk néhány elfajzott démon, attól még nem lehet azt mondani, hogy ne volna nagyon is szükséges rossz, amit teszünk.

Jéghideg zuhanyként értek a szavai. Tényleg ezért hozott volna ide Roth? Hogy megmutassa, igenis szükség van egy kis ördögi befolyásra a világban, és ez talán nem is olyan nagybaj?

Ismét körülnéztem a klubban, könnyedén kiszúrtam az embereket, és arra gondoltam, hogy Rothnak valószínűleg igaza van: ha látnám a lelküket, akkor érzékelném, mennyire bűnösök. De akkor is, mi közöm van nekem ehhez a helyhez?

A válasz annyira nyilvánvaló volt, hogy kis híján a homlokomra csaptam.

Roth talán azt akarta megmutatni nekem, hogy valamilyen okból, valamilyen módon igenis szükség van a démoni oldalamra. Hiszen a démoni felemből nyertem azt a képességemet, hogy láttam a lelkeket, most pedig azt, hogy átvettem mások érzelmeit. És a démoni felem volt az, aminek a nyomására alakot váltottam azon az éjszakán, amikor Paimon megpróbálta kiszabadítani Lilithet. Igazság szerint Roth már kezdettől fogva igyekezett megmutatni nekem ördögi származásom előnyeit. Kis vigyor játszott az ajkamon. Ezeknek az előnyöknek a gondolata nem enyhítette annak csapását, hogy Abbot nyilvánvalóan undorodott tőlem, de egy kicsit azért jobban éreztem magam tőle.

- Na, és sikerült már Rothnak totál elvennie a józan eszedet? - érdeklődött Cayman. - Irtó dögös hapsi, mi?

Meglepett a kérdése, és éreztem, hogy lelohad a mosolyom.

- Nem! Dehogyis. Ilyesmiről szó sincs köztünk.

- Tényleg? - Cayman szeme mintha magába szívta volna az összes fényt. - Roth esetében hogy is ne lenne szó ilyesmiről? Neki ellenállni olyan, mint megpróbálni nem levegőt venni.

- Hát, akkor ezek szerint én nem lélegzőn, mert Roth meg én csak barátok vagyunk. - A barátok irtó bénán hangzott, és még csak nem is volt igaz, figyelembe véve a kettőnk között történteket.

Cayman igencsak kétkedve nézett rám, de vállat vont.

- Ha te mondod, szivi… Ha úgy akarsz tenni, mintha nem jönne be neked egy ilyen halál szexis pasi, az a te bajod. Habár Roth általában nem sötét hajjal szokta nyomni. Nekem viszont sokkal jobban tetszik így, mint a totál hófehér frizuval, amit már többször előadott. Azzal tisztára úgy nézett ki, mint valami peroxidos punk. Én inkább a sötétebb árnyalatokra szavazok.

Nem tehettem róla, egyszerűen nem bírtam ellenállni a kíváncsiságnak. Előrébb hajoltam a pult fölött.

- Ezt meg hogy érted?

Elvigyorodott, és a pultra támaszkodva felém dőlt, hogy a szemünk egy magasságban legyen.

- Roth szeret változtatgatni a külsején - magyarázta. - Az arcvonásai mindig ugyanolyanok maradnak, ahogy a piercingjei sem változnak, a haja viszont folyton másmilyen. Most, hogy ezt a sötét és komor stílust nyomatja, végre nem úgy fest, mint valami Billy Idol-utánzat.

- Mi?

Cayman a szemét forgatta.

- Nektek, mai fiataloknak fogalmatok sincs róla, mi a jó zene. Na, mindegy, tetszik nekem, amikor Roth ilyen komor és költői. Eléggé szórakoztató.

- Nekem is eléggé tetszik így. - Az ajkamba haraptam, és legszívesebben lefejeltem volna a pultot. - Mármint, úgy értem, jól áll neki ez a frizura.

Egy másik pasas huppant le a székre, amiről Ricky az imént felállt, és nagyot sóhajtott. Cayman rápillantott, és színtiszta lelkesedés ült ki vonzó képére.

- Bocs, kicsi Layla, de engem most szólít a kötelesség. Újabb kuncsaftom van.

- Hát, izé… Jó mulatást.

A démon lekapta a válláról a konyharuhát.

- Én mindig jól mulatok. Imádom ezt a melót. Te ülj csak itt szépen! Roth biztos hamarosan megjön mindenféle zsíros finomságokkal.

Az étel gondolatára megkordult a gyomrom, és megint hátradőltem a bárszéken. Tuti, hogy ez volt életem egyik legbizarrabb beszélgetése, pedig ez nem kis szó. De még ennél is különösebb volt az a tény, hogy mióta csak betettem a lábamat a démoni klub ajtaján, egyetlen itteni ember lelke se volt valami csábító: egyáltalán nem éreztem kísértést, hogy bárkinek is elszívjam a lelkét. Talán csak túl sok inger vett itt körül ahhoz, hogy bármelyik is el tudjon uralkodni az érzékeimen - vagy talán az engem körülvevő rengeteg ördögi lény féken tartotta a démoni énemet. Ez lett volna csak ironikus, nem? Lehetséges, hogy az egyetlen közeg, ahol a bennem élő démon rendesen viselkedik, az más démonok társasága. Hiába, tipikus: ilyen az én formám.

Egy kéz simult a vállamra.

- Nocsak, nocsak! Szervusz, kislány!

Megfordultam a széken. Egy nálam alig idősebb csaj állt mögöttem, derékig érő haja fényes és fekete volt, akárcsak a testére tapadó rucija. A szeme sötét volt, telt ajka vérvörös, és lélegzetelállító szépségéből csak úgy áradt a színtiszta bűn.

A másik vállamra egy másik kéz nehezedett, jóval nagyobb és erősebb, mint a lányé.

- Húgocskám, mit találtál nekünk? - szólalt meg az illető.

A hang irányába kaptam a fejem. A srác akár a démoni csaj ikertestvére is lehetett volna. Hollófekete tincsei fakó arcába hullottak. Ropogós, fehér inge éles ellentétben állt sötét hajával és vérvörös szájával. Gyorsan Cayman felé pillantottam, ám a csapos el volt foglalva az új kuncsaftjával.

Nagyot nyeltem.

- Rothtal vagyok itt.

- Hallottad, húgocskám? - vetett a srác a fejem fölött provokatív mosolyt a tesójára. - Ez a kicsike Roth tulajdona.

- Ácsi, nem vagyok a tulajdona. A vendégeként jöttem ide.

A csaj halkan nevetgélt.

- Hallod, bátyuskám? Csupán a vendége.

Erősen az a gyanúm támadt, hogy mégiscsak azt kellett volna mondanom, Roth tulajdona vagyok.

- Akkor úgy kell bánnunk vele, ahogy vendéghez illik. - A bátyó végigsimította a karomat, majd összekulcsolta az ujjait az enyémekkel. Abban a pillanatban, hogy hozzám ért, megrohant a belőle áradó vágy, pontosabban az agyzsibbasztó kéjsóvárság. - Majd mi szépen gondoskodunk rólad.

- Nem… nem hiszem, hogy ti… - A srác szemébe néztem. Mintha víz alá merültem volna, sebesen süllyedve a mélybe. Nem bírtam megtölteni a tüdőmet levegővel.

- Nem is kell hinned semmit - mormolta a lány. - Itt senki sem hisz semmiben. Ezen a helyen nem kell hinni, nem kell gondolkodni.

- Úgy van - helyeselt a bátyja, és a szeme mintha egész arcát eluralta volna. - Itt csak jól kell érezned magad, és kész. Csatlakozz hozzánk! - Megrángatta a kezemet. - Gyere velünk!

Remegő lábbal felálltam, az agyamból furcsamód elillant minden gondolat.

A húga megragadta a másik kezemet, és a táncparketthez vezettek. Az egyikük elengedte a karomat, a másik pedig megpörgetett. A fickó elkapta a derekamat, és magához húzott. Felnéztem, és láttam, hogy koromfekete az egész szeme. Egyáltalán nem látszott benne fehér. Azonban félelem és döbbenet helyett semmit sem éreztem.

- Mi vagy te? - kérdezte a srác, és ismét megperdített.

A lány elkapta a karomat, és esetlen keringőbe fogott velem.

- Egy erős démon lakozik benned. - Eleresztett, és úgy fújtatott, akár egy ijedt macska.

- De - mormolta a fülembe Bátyó, és a karja hátulról ismét a derekamra kúszott - van ám benned őrző is.

Néhány pillanatra a zene hódító ütemére ringatóztunk, hozzá-hozzáérve a többi párhoz, akik láthatóan ugyanúgy belefeledkeztek a táncba, mint mi. A pasi keze a csípőmre csúszott. Hagytam, hogy a fejem hátradőljön, neki Bátyó mellkasának, és lehunytam a szememet. A zene tényleg égette a véremet. A kalitkás lánynak igaza volt. Bátyó újból megpörgetett, egyenesen bele a húga karjába.

- Annyira gyönyörű vagy - búgta, szinte gyerekesen. A vállamon nyugtatta a fejét, miközben újra meg újra körbefordult velem. - Biztos, hogy az ízed semmi máshoz nem fogható. Muszáj lesz megízlelnem téged.

Miközben pörögtünk-forogtunk, különös alakokat és árnyakat pillantottam meg magam körül. Testeket arc nélkül, csontvázakat meg koponyákat hús és bőr nélkül. Puha anyagot éreztem a lábamnál lebbenni, könnyedén és kihívóan. Egy pillanatra azt hittem, hosszú ruhát viselek, de amikor lenéztem, csupán a kék farmeremet láttam.

Bátyó ismét a karjába húzott. Hozzásimultam, és mély levegőt vettem. Egyáltalán nem volt illata, semmiféle szaga. A csípőnk tökéletesen simult egymáshoz, egy ütemre ringatózva.

- Ugyanazt az éhséget érezzük. - Felhevült homlokomra nyomta az ajkát. - Egy kis kóstoló nem fog ártani. - Eltolt magától.

- Egy kis kóstoló enyhíteni fogja a terheidet - suttogta Húgi, és csókot lehelt a nyakamra. - Egy kis kóstoló segíteni fog, hogy megértsd.

- Mit értsek meg? - kérdeztem pihegve és szédelegve.

Húgi elmosolyodott.

- Hallod, bátyuskám? Meg akartja érteni.

A pasi mögém húzódott, és a hasamra simította a kezét.

- Mindjárt szerzünk neked egyet, édes kicsike húgicánk.

Hagytam, hogy elvonjon a lánytól, és a tömeg felé fordítson, továbbra is a hátamhoz simulva. Sokkal mélyebbre tereltek be az árnyékba, mint ahogy eddig érzékeltem. Mindenki más rémesen távolinak tűnt. Húgi eltávolodott tőlünk, úgy keringett a táncikáló párok körül, akár egy miniatűr tornádó.

- Édes kicsike - ismételte a srác, és csókot nyomott a nyakamon lázasan lüktető érre, aztán az államra, majd az arcomra.

Lehunytam a szemem, és nekidőltem. Melegséget éreztem az ölelésében, tudtam, hogy akar engem, hogy nagy becsben tart. Itt nem voltam magányos, itt szívesen láttak. Ennek a srácnak én voltam a leggyönyörűbb lány a világon, sőt az egész világa körülöttem forgott - csakis körülöttem.

- Nyisd ki a szemed, édes! - utasított halkan.

Úgy tettem.

Egy vörös hajú csaj állt előttem. Lila pöttyös, rózsaszín ruhája csinos volt, és cukormázra emlékeztetett. Fincsi cukormázra. Nagyon szeretem a cukormázas süteményt.

A csaj arca viszont ködös volt. Felmerült bennem a gondolat, hogy talán idősebb lehet nálam, és hogy talán jobban kéne aggódnom az egész helyzet miatt, de hiába, már nem voltam ura önmagámnak.

Húgi a nő fülébe suttogott, és kivette egyszeriben elernyedt ujjai közül a poharat.

- Táncoljatok! - szólt Bátyó.

Úgyhogy táncoltunk, ez a csaj meg én. Nem értünk egymáshoz, de tökéletesen egyszerre mozogtunk. Mintha egymás tükörképei lettünk volna, pedig egyáltalán nem hasonlítottunk. Ebben biztos voltam. Bátyó nem sokkal később megint átkarolt hátulról, és olyan szavakat suttogott a fülembe, amiket nem értettem. Biztos voltam benne, hogy ismernem kéne azt a nyelvet, mégsem bírtam kivenni a jelentését. Húgi ugyanígy tett a fiatal nővel, aki egyre kábábbnak tűnt.

A csaj egyszer csak abbahagyta a ringatózást, oldalra hajtotta a fejét, és lehunyta kék szemét. Várjunk… kék szemét? Ezek szerint nem volt démon. Nem olyan volt, mint én. Ám ez nem számított. Odaléptem hozzá, mert tudtam, hogy ezt kell tennem. Ezt akarta tőlem Bátyó. Én is ezt akartam.

Lábujjhegyre álltam, alig értem fel a fiatal nőt. Éreztem, hogy Bátyó a vállamra teszi a kezét, megtámaszt. Közel voltam a csajhoz, elég közel. Lehunytam a szemem, vártam egy pillanatig, egyetlenegy édes másodpercig, ami maga volt a színtiszta kín. Aztán lassan, mélyen belélegeztem.

Magamba szívtam a nő lelkét.

23. FEJEZET

Melegség árasztotta el az ereimet, lángokat lobbantott bennem, miközben szétáradt a testemben, egészen a begörbített lábujjaimig. A nő lelkében cukormáz és pezsgő íze elegyedett. A szervezetem minden sejtje kivirult, akár egy virág, ami hosszúhosszú idő után végre vízhez és napfényhez jut. Gondolkodás nélkül ismét nagyot szippantottam.

A nő összerezzent, ahogy újból beszívtam az ízét.

Édes istenem, miért is tagadtam meg ezt magamtól egész mostanáig?

Bátyó felsóhajtott, ujjai a karomba vájtak. A fájdalom aprócska szikrája semmiség volt a nő mámorító esszenciájához képest. Egyre csak nyeldekeltem az ízét, ami eltöltötte a testemet fénnyel és levegővel. Mintha kitárult volna egy ajtó az elmémben. Most már sokkal tisztábban láttam a nőt. Csinos volt, de könyörtelen, aki soha senkit nem kímélt a szavaival. Csalással végezte el az iskolát, és a vőlegényét is megcsalta. Egy röpke pillanatra felvillant előttem az egyik emléke, ahogy aljas hazugságokat suttog egy munkatársáról a főnökének, majd jót röhög, amikor a besározott kollégáját kirúgják.

Rengeteg emlék rohant meg, egyik rosszabb fényben tüntette fel a nőt, mint a másik. Utálatos volt, a velejéig romlott, de tudtam, hogy ha tovább ízlelgetem, ha még tisztább bepillantást nyerek az esszenciájába, előbb-utóbb megértem, mi torzította el ennyire a lelkét. Annak idején történt vele valami, amitől ilyen rosszindulatú ember lett belőle - valami sokkal sötétebb és rémesebb, mint bármi szemétség, ami tőle magától kitelt.

A nőt hirtelen elrántotta tőlem valaki. Megtántorodtam, kis híján orra buktam. Levegő után kapkodtam. Éreztem, hogy Bátyó elengedi a karomat, és felnéztem.

Roth állt előttünk, ijesztően tornyosult mindannyiunk fölé. Megragadta a nő állát, kényszerítette, hogy a szemébe nézzen.

- Semmire sem fogsz emlékezni mindebből - mondta. - Hagyd el ezt a helyet! Menj haza, és soha ne gyere vissza ide! Megértetted?

A nőnek sikerült aprót biccentenie, aztán botladozva eltávolodott tőlünk, és eltűnt a tömegben. Fogalmam sem volt, hova lett. De nem is érdekelt. Rothra szegeződött a tekintetem.

Húgi vihogott.

- Elszúrod a szórakozásunkat. A kislány azt mondta, hogy nem a te tulajdonod.

Roth farkasszemet nézett velem.

- De nem is a ti tulajdonotok.

Ábrándosan sóhajtottam, és feléje tántorogtam.

- Hol voltál ilyen sokáig? Itt hagytál engem, órákon át.

- Csak tíz percre mentem el - csattant fel, és nem tetszett sem a hangneme, sem az, ahogy a hajába túrt, mintha feldúlt lenne.

Basszus, Layla… Nem megmondtam neked, hogy maradj ott a bárpultnál? Hogy ne táncolj senkivel?

Kuncogtam szigorú arckifejezése láttán.

- Ők erőltettek.

- Mi csak hívogattuk - helyesbített Húgi. - Nem kényszerítettük semmire. Ismerjük a szabályokat.

- A lányka csak egy kis kóstolót akart - tette hozzá Bátyó, és megcirógatta a karomat az ujjai hegyével. Beleborzongtam az érintésébe. - Nem bántottuk. Ugye, hogy nem ártottunk neked, édes kis húgicánk?

Roth odaugrott a sráchoz, megmarkolta a nyakát, és könnyedén fölemelte. Bátyó lába a levegőben kalimpált.

- Minek merészelted nevezni őt? - hördült a démonherceg.

Húgi sziszegett, és ujjai halálosnak tűnő karmokká élesedtek.

Egy szempillantás alatt lehullott róla szépséges álcája. Bőre megfeszült kiugró csontjain, szeme összeszűkült, akár egy ragadozóé. Inkább tűnt macskaszerűnek, mint embernek.

- Ha egyetlen lépést is teszel felém, kitöröm a tesód nyakát - figyelmeztette Roth a csajt, anélkül, hogy levette volna a szemét Bátyóról. - Egy ujjal sem érhettek ehhez a lányhoz. Takarodjatok innen, és többé vissza se gyertek!

- Nem tilthatsz ki minket! - visította Húgi. - Nem te vagy a pokol királya!

Roth elengedte Bátyót, és a csajra nézett.

- Talán nem, de attól még kitéphetem a szíveteket, és megetethetem az ördögbestiákkal. Az hogy tetszene? Jó bulinak hangzik?

A démoni testvérpár elhátrált, újra bevették magukat a táncolok közé. Én arrébb sodródtam, és a pódiumon táncolok között megakadt a szemem egy fiún. Káprázatosan helyes volt, szálkás izomzattal és hosszú, szőke hajjal. Cayman a színpad mellett állt, és felmosolygott a srácra.

Egy kar fogta át a derekamat, és megállított.

- Hova mész, tökmag?

Rothnak dőltem.

- Nem tudom. Irtóra… Jól érzem magam.

- Azt meghiszem. - Nagy sóhajtás szakadt ki belőle, mielőtt folytatta mély, kellemes hangján: - Majdnem megölted azt a csajt, tökmag. Nem lett volna szabad egyedül hagynom téged.

Vállat vontam, és a kezemre bámultam, miközben ide-oda mozgattam. Furcsa, gyöngyházfényű aura övezte.

- Te meg mit csinálsz?

Megfordultam Roth karjában, és felnéztem szinte tökéletes arcára. Egek, olyan gyönyörű! Miért kell egy ennyire dögös pasinak ennyire… Ennyire dögösnek lennie, pláne, ha semmiképpen sem kaphatom meg őt? Nem emlékeztem pontosan, tulajdonképpen miért is nem lehet az enyém, de tudtam, hogy van rá ok, méghozzá jó nyomós ok.

- Azt hiszem, látom a lelkemet.

Felvonta a szemöldökét.

- Tényleg? És másét is látod?

- Nem, de az enyém fehér. - Boldogan sóhajtottam. - Ez azt jelenti, hogy tiszta a lelkem.

Roth halovány mosollyal az arcán figyelt engem.

- A démonoknak nem lehet tiszta a lelke.

A fejem valahogy a fiú mellkasán kötött ki.

- Akkor én nem lehetek olyan, mint te.

- Hűha, te aztán totál el vagy szállva - csóválta a fejét Roth. A következő pillanatban már fel is kapott a földről, és a vállára vett. - Na, gyere, húzzunk innen!

Vad kacagás szakadt ki belőlem, és úgy éreztem, abba sem bírom hagyni a nevetést.

- Mit csinálsz?

- Elviszlek valahova, ahol nem fogsz még több bajba kerülni. - Elindult a tömegben, és mindenki félreállt az útjából.

Fejjel lefelé láttam a klubot.

- Mindenki a mennyezeten mászkál - vihogtam.

Roth erőltetetten, kényszeredetten nevetett, és máshogy vett a karjába. Most már az ölében tartott, és a mellkasának támasztottam a fejem.

- Így jobb? - kérdezte.

Végre megint a helyére került a világ.

- Kik voltak azok ketten? - motyogtam.

Roth belökött egy ajtót a vállával, és elindult velem egy tompán megvilágított folyosón.

- Egy szukkubusz meg egy inkubusz. Eddig csak úgy hívtam őket, hogy a dögös dögök, de azt hiszem, most kénytelen leszek megváltoztatni a nevüket döglött dögökre. Lám, tíz percre sem hagyhatlak magadra anélkül, hogy letámadnának a hiénák.

Összekulcsoltam az ujjaimat a tarkójánál.

- Nem is voltak olyan vészesek - jelentettem ki.

- Tudod, mit? - kérdezte Roth, és ugyan vigyorgott, de a szemében nem volt semmi vidámság.

- Mit?

- Később nem így fogod gondolni.

Kuncogtam.

- Olyan seggfej vagy!

Roth nevetése kicsit őszintébb volt, ahogy a lépcső felé indult.

- Egészen jópofa vagy így - csóválta a fejét.

- Lehet. - Vihogva kalimpáltam a lábammal. - Most már lerakhatsz. Tudok menni.

A fiú ehelyett felcipelt a lépcsőn, olyan simán, mintha pihekönnyű lettem volna. Végigment egy folyosón, aztán fölvitt egy újabb lépcsőn.

- Tuti, hogy elbotlanál, és kitörnéd a nyakadat, vagy átesnél az egyik őrünkön. Esetleg meg akarnád simogatni őket.

- Miféle őrökről beszélsz? - Körülnéztem a lépcsőházban. - Én nem látok semmit.

Roth szótlanul ment tovább, egészen a lakása szintjéig. Egy hétköznapi pasas tuti nem bírt volna megállás nélkül felgyalogolni tizenöt emeletet, ő viszont még csak ki sem fulladt, mire felértünk. Amikor kinyitotta a folyosóra vezető ajtót, olyasmit láttam meg, ami azelőtt nem volt ott. A folyosó túlsó végén, a lakása ajtaja előtt két pöttöm kutyuska üldögélt. Nem lehettek nagyobbak egy-egy csivavánál.

Felvisítottam és tapsikoltam.

- Tényleg meg akarom simogatni őket! Olyan aprók!

Roth felsóhajtott.

- Én úgy tudtam, hogy nem a méret a lényeg.

- Bárkitől is hallottad ezt, hazudott neked.

- Hm, az könnyen meglehet. - Gyengéden talpra állított, de továbbra is átkarolt. - Azért ne feledd, hogy a látszat néha csal.

Oda akartam bújni hozzá, ám ekkor az egyik kutyuli-mutyuli felállt.

- Legszívesebben betenném egy kis tatyóba… Tudod, egy olyan drága retikülbe - sóhajtottam.

- Nem hinném, hogy tetszene nekik az ötlet.

Tényleg nem volt az ínyükre. Most már mindketten felálltak, hátracsapták a fülüket, és morogtak. Az egyikük ugatni kezdett, de inkább vinnyogásnak hangzott.

Elnevettem magam.

- És mégis mit fognak csinálni? Megharapják a bokámat?

Roth közelebb húzott magához, amit csöppet sem bántam.

Élveztem a testéből áradó meleget, és azt, ahogy kettőnk alakja tökéletesen összeillett, pedig eltörpültem mellette. Hogy is nem vettem eddig észre, mennyire passzolunk egymáshoz? De, igenis észrevettem, már rég. Csak elfelejtettem, vagy legalábbis megpróbáltam elfelejteni, habár nem tudtam megérteni, ugyan mi okom lehetett erre. Most nagyon is be akartam vallani, legszívesebben kiálltam volna a tetőre, hogy teli tüdőből üvöltsem világgá. És még sok-sok minden mást is akartam tenni.

A pöttömnyi kutyuskák kimentek a fejemből, megfordultam, és Roth mellkasára tettem a kezemet.

Na, ez egyáltalán nem tetszett az ölebeinek.

Az egyikük cérnavékony vakkantást hallatott, ami bömböléssé erősödött. Megperdültem, és botladozva távolodtam el Rothtól. A két állat morgott, acsargott-vicsorgott, miközben a testük megnőtt és átalakult. Apró mancsuk egyszerre óriási lett. Karmuk kopogott a padlón, ahogy elindultak felénk, még mindig morogva. Testükön látszott, hogy csupa izom, farkuk bozontosra duzzadt. A pofájuk megnyúlt, szájuk szélesebb lett, fülük rásimult csapzott, vörösesbarna bundájukra. Hatalmas, borotvaéles agyarak álltak ki a szájukból. A szemük őzbarnáról vérvörösre váltott. A folyosót egyszeriben betöltötte a kén szaga.

Az állatok mostanra medve nagyságúra nőttek, és az agyam leghátsó zugában rádöbbentem, hogy sátánkutyák.

- Szent isten! - suttogtam, és tudtam, hogy rettegnem kéne, de még mindig be voltam állva.

- Ül! - parancsolt rájuk Roth, aki hirtelen előttem termett. - Vos mos non vulnero suus!

A két bestia egyszerre hátrált el. Leültek az ajtó két oldalán. Továbbra is hátralapult a fülük, de legalább már nem úgy néztek ki, mintha fel akarnának falni engem. Ezt biztató fejleménynek vettem.

Roth a válla fölött rám pillantott.

- Igazad van. Tényleg a méret a lényeg. Nyugi, nem fognak bántani. Na, gyere! - nyújtotta felém a kezét.

Hagytam, hogy kézen fogva a lakás ajtajához vezessen, de nem vettem le a szemem a bestiákról. Az egyikük megszaglászta a lábamat, miközben a srác kinyitotta az ajtót, a másik pedig a hátára heveredett, a nyelve kilógott a szájából. Roth leguggolt, és megsimogatta a hanyatt fekvő sátánkutya hasát.

- Jó fiú - gügyögte. - Na, ki a jó fiú?

- Hogy hívják őket? - kérdeztem, és az ajtónak dőltem. Elnehezült a fejem.

Roth vigyorogva nézett fel.

- Ő itt Virág, a másik meg - intett arra a kutyára, amelyik megszaglászta a lábamat - Patácska.

Grimaszt vágtam.

- Hogyhogy ennyire odavagy a Bambiért?

A srác kecses mozdulattal felállt.

- Az a rajzfilm egy igazi klasszikus.

Elmosolyodtam, és lehunytam a szememet.

- Röhejes vagy.

- Nézz ide, tökmag!

Éreztem, hogy ismét megfogja a kezem, és nagy nehezen kinyitottam a szememet.

- Miért?

- Azért, mert nem akarom, hogy vakon botorkálj. - Behúzott magával a sötétségbe. Egy másodperccel később tompa fény töltötte be a helyiséget, és Roth elengedte a kezemet. A lakásban el voltak húzva a vastag függönyök, kizárva a napsütést.

Lerúgtam a cipőmet, és esetlenül lehúztam a zoknimat is, hogy belemélyeszthessem a lábujjaimat a vastag padlószőnyegbe.

- Asszem, éhes vagyok - mondtam.

- Felhozatom ide a kaját.

Roth felé fordultam, és elakadt a lélegzetem, ahogy lehúzta a pólóját és félredobta. Hamvas bőre megfeszült kemény izmain. A nadrágja nagyon, de nagyon mélyen ült.

- Csináltattam egy kicsit mindenféléből. Hamburger, sült krumpli, csirkefalatok… - Elhallgatott, és rám nézett. Önelégült vigyor ült ki a képére, miközben kibújt a cipőjéből. - Vagy már a látvánnyal is betelsz?

Nem válaszoltam, de tovább legeltettem rajta a szemem. Korántsem bírtam betelni vele.

Roth lassan elindult felém, akár egy prédáját becserkésző ragadozó, ám alig egy méterre tőlem megállt.

- Bocs, de nem bírom a füst szagát. Nem gond, ugye?

Tudtam, hogy van valami ok, amiért nem kéne ráhagynom a dolgot, mégis megcsóváltam a fejemet, és azt válaszoltam, jó nagy adag merészséggel:

- Egyáltalán nem.

- Akkor volnál szíves levetni ezt? - fogta meg Roth a kapucnis pulcsim nyakából lógó madzagot. - Bűzlik a dögös dögöktől.

Mielőtt még egyáltalán nemet intettem volna, a fiú már le is húzta a pulcsi cipzárját. Visszafojtottam a lélegzetemet, ahogy hozzám értek az ujjai. Egész testemet átjárta az élénk bizsergés, egy-két másodpercre elhessegetve az agyamból a ködöt. Aztán Roth lecsúsztatta a „zavaró” anyagot a vállamról, és hagyta, hogy a padlóra hulljon.

- Nagyon csini ez a… Hogy is hívják? - mormolta, nyilvánvalóan nem az arcomat figyelve.

- Ez egy izé… kombiné. - Mély lélegzetet vettem, de mintha sehogy sem jutott volna el a levegő a tüdőmig. - Roth?

A fiú felpillantott.

- Layla?

Éppen megszólaltam volna, amikor valami lágy és szőrös simult a bokámhoz, elterelve a figyelmemet. Egy aprócska, hófehér kiscica bámult fel rám gyönyörű kék szemmel. Lehajoltam, és a picike szőrpamacsért nyúltam, meg akartam ölelgetni-szorítgatni-szeretgetni, ám még épp időben észbe kaptam.

Grimaszt vágtam a miniatűr bestiára, és biztonságos távolba húztam el tőle az ujjaimat.

- Hékás, emlékszem ám rád. Nagyon rossz kiscica vagy.

A kisördög hátán felállt a szőr, és rám fújt, mielőtt sarkon fordult, hogy visszaiszkoljon az ágy alá.

- Látom, tanultál a múltkori hibádból - jegyezte meg Roth -, de szerintem megsértetted Turbót.

- Ezek a kiscicák veszettek. - Kiegyenesedtem, ám úgy megszédültem, hogy felhördültem.

Roth a karomra tette a kezét, és enyhén megéreztem az aggodalmát.

- Jól vagy? - kérdezte.

- Ja… Semmi vész. Mindig ez történik azután, ha… - Elharaptam a mondatot. Közben az ágy alól kidugta a fejét egy fekete-fehér kiscica, és hátralapított füllel meredt rám.

- Ha táplálkozol?

Ez lett volna a megfelelő kifejezés? Hogy táplálkoztam? Ugyanúgy, mint az összes többi démon azon a furcsa helyen az épület legmélyén? Kivettem a részem a démoni táplálékláncból? Megborzongtam.

- Nem vetted el a csaj lelkét, tökmag.

Oldalra biccentettem a fejem. Valóban nem.

- Nem lett semmi baja, igaz? - kérdeztem.

- A világon semmi.

- És ha odalent volt, az azt jelenti, hogy rossz ember, igaz?

Roth meleg lélegzete az arcomat cirógatta.

- Igaz.

És ettől már rendben is volna a dolog? Nem voltam biztos benne.

- Nem akarok erre gondolni.

- Nem is kell. Miért nem ülsz le egy kicsit?

Mivel úgy tűnt, nem igazán tehetek mást, odaléptem Roth ágyához, és letelepedtem a hatalmas párnák közé. Mindent beborított a fiú illata, és amikor a szememet behunyva mély levegőt vettem, eszembe jutott, milyen volt nem is olyan régen ezen az ágyon feküdni… Roth karjában.

Bizsergető melegség áradt szét a testemben, és nem akaródzott kinyitni a szememet. Amikor újból felnéztem, Roth épp az ágy felé vonult, kezében egy széles tálcával. Több tányér volt rajta, ezüstfedőkkel leborítva.

Felültem az ágyon, értetlenül meredtem a fiúra.

- Elaludtam? - Úgy éreztem, mintha csak másodpercek teltek volna el, mióta lehunytam a szemem.

Nevetve ült le az ágyra, és kettőnk közé rakta a tálcát. Két nagy pohár is volt rajta, tele jéggel, mellettük egy-egy doboz üdítő. Mintha épp kiszolgált volna a szobapincér - egy dögös, félmeztelen, démoni szobapincér.

- Nem. Csak üldögéltél itt, és dúdolgattál.

- Tényleg?

- Ja. A Paradise Cityt. - Elmosolyodott, és felsandított rám sűrű szempilláin keresztül. - Azt hiszem, rossz hatással vagyok rád.

Ez valamiért nem tetszett nekem, de aztán Roth leemelte a fedőket, és én minden másról megfeledkezve szerelmes lettem: beleszerettem a csodálatos, isteni ételkínálatba, ami elém tárult. Mennyei lakoma volt: csupa hús, zsír és só.

Roth meg én nekiláttunk, és villámsebesen befaltuk a kaját. Miközben a fiú fogta a tálcát, és bevitte a konyhába, én hanyatt dőltem az ágyon, megpaskolva a hasamat.

- Nagyon boldog a pocim - jelentettem ki.

- Meghiszem azt. - Víz csobogása hallatszott, aztán elállt. Pillanatokon belül Roth már vissza is ült hozzám az ágyra. Lerakta a kezét a vállam mellett, és fölém hajolt. - Na, és te? Hogy érzed magad?

A szám széles mosolyra húzódott.

- Jól. Szuperül. Én is boldog vagyok. Talán egy kicsit elfáradtam, de úgy érzem magam, mintha… mintha…

- Értem én - kuncogott Roth. A fejét oldalra biccentve olyan átható tekintettel fürkészett, hogy úgy éreztem, a vesémbe lát. Feszült kifejezés ült ki az arcára, miközben gondosan leemelte a tincseimet a vállamról, és kiterítette őket a párnán. - Azt kívánom, bár később is ugyanígy éreznéd majd magad, de sajna nem fogod.

Elszorult a szívem, ahogy lesütötte a szemét.

- Utálni fogod magad ezért - folytatta -, pedig nem ártottál annak a nőnek. Csak annyit fog érzékelni a dologból, mintha másnapos lenne egy átbulizott éjszaka után. És nem fog hiányozni neki az az aprócska darab a lelkéből, amit elvettél. Hiszen az összes többi darabka sem hiányzik neki, amit önként adott fel, valahányszor elkövetett valami botrányos bűnt. - Nagyot sóhajtott, mintha óriási teher nehezedett volna a vállára. Ismét rám nézett. - Nem számítottam rá, hogy ilyesmit fogsz tenni, amikor idehoztalak. A dögös dögöknek távol kellett volna tartaniuk magukat tőled. Ügyelnem kellett volna rá, hogy így legyen. - Megcsóválta a fejét. - Én csak azt akartam, hogy lásd, miként él a fajtánk. Mármint, nem az a két rohadék, mert ők valóban rémesek, de nem… Nem mindegyikünk olyan, mint ők. Azt akartam, hogy láthasd a többieket. Hogy megérthesd, nem feltétlenül rossz az, ami - bökte meg a hasamat - benned lakozik. Bármit is mondjon a klánotok seggfej vezére. Bármennyire rossznak állítson is be téged.

- Rád is ugyanez vonatkozik.

Felvonta a szemöldökét.

- Ez meg mit jelentsen?

Fölemeltem a kezemet, és megböktem a mellkasát.

- Te sem vagy olyan rossz, mint amilyennek szereted hinni magad. Képes vagy nagyon is kedves dolgokra.

A fiú felhorkant.

- Te be vagy tépve.

- Nem is igaz. - Újból megböktem. - Olyan dolgokat tettél, amiket még egy lélekkel rendelkező ember sem tenne meg. Te…

Megfogta a csuklómat, és elhúzta a kezemet a mellkasától.

- Csakis önző okokból teszem mindazt, amit teszek - közölte. - Hidd csak el nekem!

Nem hittem neki. El akartam húzni tőle a karomat, de valahogyan csak azt sikerült elérnem, hogy még közelebb húztam őt magamhoz. Megfeszültek a karjában az izmok, ahogy az ágyra támaszkodva fölém hajolt. Testének melege ismét átáradt belém. Bambi megmoccant rajtam. Rádöbbentem, hogy nagyon is megkedveltem ezt a kígyót. Végigcsúszott a bőrömön, csiklandozott, ahogy fejét a vállamra tette, láthatóan vonzotta Roth közelsége. A fiú arcára halovány mosoly ült ki, mikor észrevette Bambit, és kíváncsi voltam, vajon hiányzik-e neki a kígyólány.

Egymásba fonódott a tekintetünk, és megint úrrá lett rajtam az a korábbi érzés, szétáradt az ereimben. Kibuktak belőlem a szavak:

- Csókolj meg!

A borostyánszínű pettyek elsötétültek a szemében. Feszültség ült ki az arcára, mintha fájdalmat érzett volna, és én nem igazán értettem, miért jelent neki ekkora nehézséget a kérésem.

- Layla…

Ismét megrángattam a karomat, ezzel még közelebb vonva őt magamhoz. Amikor ismét megszólaltam, a szánk csupán centiméterekre volt egymástól.

- Csókolj meg!

Lesütötte a szemét, így nem láthattam a tekintetét.

- Nem tudod, mit kérsz tőlem.

- De, igen, tudom.

Megrázta a fejét, és elengedte a kezemet.

- Fogalmad sincs róla. Te most totál…

Jó erősen meglöktem, mire Roth a hátán landolt, kicsit visszapattanva az ágyról. Valószínűleg csak azért sikerült hanyatt fektetnem, mert nem számított tőlem erre a húzásra, de akárhogy is, kihasználtam a lehetőséget. Átvetettem a lábamat a csípőjén, és ráültem, a vállára nyomva a tenyeremet.

Döbbenten kerekedett el a szeme, ahogy a karomra támaszkodtam. A hajam lecsúszott a vállamról, szőke, szinte hófehér függönyt alkotva. Lovagló ülésben Rothra telepedve, a fiú testével alattam, a lábam között, úgy éreztem magam, mint egy istennő, aki épp elfoglalja a szexiség trónját. Erre a gondolatra majdnem el vihogtam magam, de ellenálltam a késztetésnek, mert sejtettem, hogy azzal elrontanám a szexis hatást.

- Egek! - nyögte Roth, és hátrahajtotta a fejét. A keze a csípőmre simult. - Nagyon, de nagyon bírlak így.

- Akkor meg mi a gond? - kérdeztem, miközben kicsit hátrébb kucorodtam, és végighúztam az ujjaimat lapos hasán.

Roth ujjai a csípőmbe vájtak, és a fiú félig lesütött szemmel nézett fel rám.

- Most nem igazán jut eszembe semmiféle probléma.

- Helyes. - Elkezdtem lehajtani hozzá a fejem, elnyílt ajkát megcélozva.

Ismét elkapta a csuklómat, eltolta magától a karomat, és visszatartott.

- Ez… Ez nem történhet meg, bébi.

Értetlenkedve próbáltam közelebb férkőzni hozzá, de nem hagyta. A szívverésem kihagyott egy ütemet, és egy kicsit lelohadt a kellemes kábulatom.

- Talán nem… Nem akarsz engem?

Roth olyan gyorsan mozgott, hogy egy másodpercem sem volt belegondolni, mit tesz. Egy szempillantás alatt a hátamon találtam magam, a fejem fölött kinyújtott kézzel.

- Hogy ne akarnálak? - kérdezte a fiú, és rám feküdt. Testünk minden porcikája összeért, és nekem elakadt a lélegzetem. - Szerintem pontosan tudod, mennyire akarlak téged.

Ó, úgy gondoltam, hogy tényleg tudom.

Sikerült kiszabadítanom a fél lábamat Rothé alól, és átkulcsoltam vele a lábszárát. A csípője még jobban hozzám simult, és úgy bizsergett a testem, mintha aprócska szikrák futkároztak volna a bőrömön. A fiú újra felnyögött.

- Annyira akarlak téged, hogy olyan érzés, mintha állandóan mardosna a pokoli éhség. Sosem múlik el. - Lehajtotta a fejét a nyakam tövéhez, és mélyen beszívta az illatomat. - El sem tudod képzelni, milyen ez.

- Akkor tegyél végre ellene valamit - suttogtam.

Roth fölemelte a fejét, és láttam, hogy a pupillája hosszában megnyúlt.

- Layla… - Úgy ejtette ki a nevemet, mintha áldás lett volna. - Kérlek…

Az ujjaim tehetetlenül görbültek be a szorításában, miközben a fejemet megemelve próbáltam elérni őt, és végül sikerült is, a számmal. Alig ért egymáshoz az ajkunk, ám Roth megborzongott, és még erősebben szorította a csuklómat.

Azután rám vetette magát.

Mintha elszakadt volna a lánc, ami egészen addig féken tartotta. Megcsókolt, de nem volt semmi gyengéd vagy édes abban, ahogyan a szája az enyémre forrt. Már csak egyik kezével fogta a csuklómat, a másikat pedig végigsimította a karomon, aztán le az oldalamon, és becsúsztatta a kombiném szegélye alá. Az érintése nyomán fellángolt a bőröm, miközben a keze fölfelé vándorolt csupasz hasamon, aztán még annál is följebb. Homorítottam, hogy a lehető legjobban hozzásimuljak, és teljesen belevesztem abba a csókba: belefeledkeztem Roth ízébe és érintésébe, ami olyan ismerős volt, hogy az szinte fájt.

Aztán a csók még hevesebb lett, és a fiú íze belülről égetett. A szíve szinte az enyémhez érve kalapált. A testünk tökéletesen illett össze és mozgott együtt, így minden sejtem még többre vágyott, még többet követelt. És Roth megadta nekem. A csípője úgy dörgölőzött hozzám, hogy fel-felhördültem a szenvedélyes, lelkemig hatoló csókok között. Mindkét lábammal átkulcsoltam őt.

- Annyira jó az ízed - mormolta Roth a számba. Mély morgás tört fel belőle, és ismét megcsókolt. - Túlságosan jó ahhoz, hogy igaz legyen.

Nem igazán értettem, hogy ez mit jelent, de mindenáron meg akartam érinteni őt, végigfuttatni az ujjaimat hátának szálkás izmain, becsúsztatni a kezemet laza farmerje alá. Úgy éreztem, menten kibújok a bőrömből, mint azon a bizonyos éjszakán… Azon, amit vele töltöttem, azon, ami most oly távolinak tetszett. Ebben a pillanatban viszont itt volt velem, és a teste úgy mozgott rajtam, hogy az maga volt a bűn.

Ám a fiú váratlanul eltűnt rólam, és az ágy megremegett, ahogy hanyatt vetette magát rajta. Egy pillanatra moccanni sem bírtam a döbbenettől, még mindig nem tértem magamhoz az egész testemen eluralkodó bizsergésből.

Zihálva fel akartam ülni, hogy megint rávessem magam.

- Roth…

- Ne! - tartotta fel remegő kezét. - Istenem, nem hiszem el, hogy tényleg ezt mondom, de ne gyere közelebb! Ne mozdulj!

Ugyanolyan hirtelen, ahogy elhúzódott tólem, lelökte a lábát az ágyról, és felállt. Félig felülve a könyökömre támaszkodtam, és figyeltem, ahogy járkálni kezd az ágy körül.

Mindkét kezével a hajába túrt, és fojtott hangon szentségeit. Úgy nézett rám, mint egy ketrecbe zárt állat. A szemében tűz lobogott.

A pillantását követve lenéztem magamra. A kombiném felcsúszott, följebb a melltartómnál. Mielőtt még megigazíthattam volna, Roth sarkon fordult, és a fürdőszoba felé sietett. Becsapódott mögötte az ajtó, visszhangot verve a lakásban.

Nagyot sóhajtottam, hanyatt dőltem, és szorosan lehunytam a szemem. Mégis mi történt az előbb? Úgy éreztem, hogy egy hullámhosszon vagyunk Rothtal, hogy ugyanazt akarjuk mindketten. Talán mégsem ez volt a helyzet?

Megdörgöltem az arcomat, és megigazítottam a felsőmet. Eltelt pár perc, talán annál is több, miközben puszta akaraterővel próbáltam lehiggasztani a testemet, és lelassítani a szívverésemet. Roth még mindig nem jött ki a fürdőszobából, és istentelenül céklavörös lett az arcom arra a gondolatra, hogy mégis mit csinálhat odabent.

A bizsergető bódultságom kezdett elillanni, és a logika meg a józan ész - amit eddig elhessegettem, akár egy bosszantó szúnyogot -, most csatát vívott bennem az egyre jobban eluralkodó kimerültséggel. Az a kis hang az agyam hátsó zugában egyre hangosabb lett, felháborodottan cirkuszolt a megszégyenültségtől, és azzal fenyegetett, hogy legszívesebben bemosna nekem egyet. Ám ekkor a három pokoli kiscica felugrott az ágyra. Felém tartottak, mintha be akarnának cserkészni. Mancsuk belesüppedt a takaróba, és úgy bámultak rám, akár egy tarkabarka, de buta pillangóra, ami csapdába esett egy pók hálójában.

Megdermedtem, amikor mellém értek és hozzám bújtak. Aztán a homlokomat ráncoltam, miközben apró labdaccsá gömbölyödtek, olyan hangosan dorombolva, hogy vibrált tőle az ágy…

Igencsak elképedve meredtem rájuk, miközben az a kis hang megint rákezdett a fejemben. Sürgetett, hogy keljek fel, és sürgősen húzzak el innen, most rögtön, amíg még nem késő. Ám a kiscicák dorombolása elhódított, és mielőtt észbe kaptam volna, a mostból sokkal, de sokkal később lett.

24. FEJEZET

Halványan pislákoló gyertyafényre és lüktető fejfájásra ébredtem, egy kicsit összezavarodva, hogy hol is vagyok. Beletelt néhány pillanatba, mire eszembe jutott, mit keresek itt, és mi történt az épület alagsorában megbújó, különös klubban.

Felpattantam, mint egy keljfeljancsi, a szívem veszettül kalapált. Furcsa volt a szám íze. Lelöktem magamról a takarót, és megkönnyebbülten láttam, hogy nem vagyok meztelen. Emlékeztem, hogy Roth hozott ide, megmutatta nekem a klubot, dumáltam Caymannel, összeakadtam a gonosz ikrekkel, aztán…

Ó, istenem!

Felidéztem a nő lelkének ízét, azét, aki cukormázra emlékeztetett. Különös módon alig éreztem hányingert, most, hogy elmúlt a lélek elszívását követő eufória. Csak egy kicsit kavargott a gyomrom, de ez igazán jelentéktelen volt minden máshoz képest.

Kapkodva fölkeltem az ágyról, és körülnéztem Roth lakásában. Az ágy szélén az apró, fehér cicuska az oldalán elnyúlva hevert. Amikor észrevett, nagyot fújt. A fekete-fehér kiscica a zongorán ücsörgött. Felállt, és lassan elindult a billentyűkön. Összerezzentem minden egyes hangtól, amit a mancsaival leütött. A szemem sarkából azt láttam, mintha egy árny suhant volna el a csupa üveg fal előtt, egy pillanatra kitakarva a holdat meg a környező épületek fényét. A torkomban dobogó szívvel megpördültem.

Nem volt ott semmi.

A tekintetem a fürdőszoba ajtajára siklott. Tárva-nyitva állt, pedig be volt csukva, amikor… Jaj, basszuskulcs… Rothl Totálisan rámásztam. Vagyis, hogy pontosabbak legyünk, hanyatt löktem őt, azután ráültem. Megcsókoltam, és ő viszonozta is a csókot, mielőtt leállította azt, amit én magamtól biztosan nem hagytam volna abba.

A halántékomra nyomtam a kezemet, és grimaszoltam. Ebben a szent pillanatban nem voltam biztos benne, mi a rosszabb: az, hogy szégyentelenül rányomultam Rothra, míg végül kénytelen volt a fürdőszobába menekülni előlem, vagy az, hogy megízleltem egy lelket.

Ismét körülnéztem a lakásban, de továbbra sem láttam a fiút sehol. Alig bírtam lépni, mintha megmakacsolta volna magát a lábam. A cipőmet meg a pulcsimat a táskám mellett találtam: mind egy széken volt a bejárati ajtó mellett. Még csak nem is emlékeztem arra, hogy magammal hoztam ide az iskolatáskámat. Előhalásztam a mobilomat, és megböktem a képernyőt. Egy csomó nem fogadott hívásom volt: kettő Stacey-től és megszámlálhatatlanul sok Zayne-től. Elszorult a szívem. Aztán megláttam, mennyi az idő.

Hajnali negyed négy.

- Csessze meg! - visítottam, megrémítve a zongorán mászkáló kiscicát. Ahogy a billentyűkön topogott, a hangok kavalkádja passzolt összevissza kalapáló szívemhez. - Csessze meg, csessze meg, csessze meg!

Feltúrtam a sulitáskámat, a pénztárcámat keresgéltem, amit végül két füzet közé szorulva találtam meg. Muszáj lesz taxit fognom.

Visszadugtam a telefont a táskába, és egyre csak Zayne rengeteg nem fogadott hívása járt a fejemben. Biztosan bepánikolt, és nyilván azt hitte, hogy… Be sem bírtam fejezni ezt a gondolatot. Remegő kézzel markoltam meg a táska pántját. Azonnal föl kellett volna hívnom Zayne-t, de semmi másra nem bírtam koncentrálni, csak arra, hogy az egyik lábamat a másik elé tegyem.

Hová tűnhetett Roth?

Nem számított. Idehozott engem, aztán… Aztán hagyott órákig aludni. Egy pillanatra elöntött a harag, de igazából hogyan is hibáztathattam volna őt ezért a katyvaszért? Hallgatnom kellett volna az ösztöneimre, mégis idejöttem Rothtal. Aztán táncoltam a két dögös döggel, és habár megbabonáztak valahogy, én ízleltem meg annak a nőnek a lelkét. Mondhatni, Roth kinyitotta előttem az ajtót, és megkért, hogy legyek ugyanolyan rossz, mint ő - én pedig habozás nélkül átléptem a küszöböt.

Csakis saját magamnak köszönhettem, hogy ebbe a skolasztikába keveredtem.

Óriási erőfeszítésembe került odavánszorogni az ajtóhoz, és kinyitni. A lakás előtt a két sátánkutya őrszemként üldögélt. A fülüket hegyezték, de nem fordultak felém. Miközben elosontam mellettük, észrevettem, hogy a hátukon természetellenes csomókban dagadnak ki az izmok. Visszafojtott lélegzettel fohászkodtam magamban, hogy fel ne faljanak, egészen addig, amíg el nem értem a folyosó végére, és ki nem nyitottam a lépcsőház ajtaját.

Félig lerohantam, félig lebucskáztam a lépcsőn, ám az előcsarnokba vezető ajtó előtt megtorpantam, ugyanis éles, sipító kiáltások ütötték meg a fülemet. Sóbálvánnyá dermedtem. Vad nevetés visszhangzott a lépcsőházban, sikolyokkal és nyögésekkel egyetemben.

Mia…

Elhátráltam, megfordultam, és ekkor észrevettem a garázsba vezető kijáratot. Bármi jobb lett volna, mint bemenni az előcsarnokba, vagy visszatérni a klubba - vissza az őrületbe, ráadásul Roth nélkül. Ki tudja, talán ő is az előcsarnokban volt éppen, és nagyban élvezte a bulit.

Belöktem a garázs ajtaját, és a sötétben parkoló autók között átrohanva kimenekültem az utcára. Vékony pulcsim nem óvott meg a csípős éjszakától. Fázósan összefontam a karomat magam előtt, és a táskámat magamhoz szorítva csörtettem végig a ködös utcákon. Valamiért egyszer csak Hasfelmetsző Jack jutott eszembe. Ő mindig a sűrű köd leple alatt támadt az áldozataira a londoni éjszakában, nem? Na, nem mintha nem tudtam volna elbánni egy sorozatgyilkossal, de akkor is, ettől a gondolattól a frász jött rám.

Továbbsiettem, taxit keresve fürkésztem a ködbe borult utakat. Istenem, iszonyatosan gáz ez a helyzet. Megízleltem egy lelket. Görcsbe rándult a gyomrom a bűntudattól és a szégyentől, hiába hajtogattam magamnak, hogy inkább ne is gondoljak rá, mert most már úgysem tehetek semmit.

De akkor is borsódzott a hátam, miközben a néma utcákat jártam. Ha túl nagy, túl mély levegőt vettem, még mindig éreztem a nő esszenciáját… A cukormázas sütemény ízét. Az ajkamba haraptam, míg a vér íze el nem nyomta a finom, édes aromát. Ám a fájdalom nem bírta megfékezni a rám törő emléket arról, hogy micsoda gyönyört jelentett a lélek megkóstolása.

Jaj, mit tettem?!

Úgy tűnt, az elvonási tünetek egyelőre még váratnak magukra, pedig nagyon is megérdemeltem az izzadást, a hidegrázást meg a csillapíthatatlan éhséget. Sőt ennél jóval súlyosabb büntetést érdemeltem volna.

Az utcán sorakozó épületekre csend és sötétség borult, de amikor átkeltem az úton, érzékeltem, hogy egy árny mintha a nyomomba szegődött volna. Mellettem suhant a járdán, sűrűbb és nagyobb volt, mint az én halovány árnyékom. A közeli folyó áporodott szagát a kén bűze váltotta fel.

Megtorpantam.

Az árny is megállt.

Meghűlt az ereimben a vér, a záptojásra emlékeztető bűz pedig egyre erősebb lett, már könnybe lábadt tőle a szemem.

Az árnyék megnyúlt mellettem, magas és karcsú alakot öltött. A füstből formált, arc nélküli figura magasra emelte a karját, aztán oldalra hajlott, és fölhúzta az egyik lábát. A sűrű köd visszahúzódott a közelünkből, mintha hozzá sem akart volna érni ehhez a rémséghez. Az árnyék lassan körbefordult, akár a balett-táncosnő azon az ékszerdobozon, amit soha nem használtam.

Basszus!

Egy árnyszellem volt az: vagyis démoni kísértet, ami képes megszállni a gyengébb embereket, és rengeteg bajt okozni.

Hátborzongató nevetést hallatott, ami mintha nemcsak belőle, hanem a járdából és az épületekből is jött volna egyszerre. A hang körbevett, és felállt tőle a hátamon a szőr. Elhátráltam pár lépést.

Az árnyszellem abbahagyta a forgást, és visszarakta a lábát a földre. Olyan pózt vett fel, mintha csípőre tenné a kezét, és kis örömtáncot lejtett. Aztán meghajolt, és felém nyújtotta áttetsző karját. Vékonyka ujjait rebegtetve hívott, hogy ropjam vele a néma zenére.

Több árnyszellem is előbukkant, hogy csatlakozzanak a bizarr tánchoz. Pörögtek-forogtak körülöttünk, szertefoszlatva a köd sűrű pászmáit. Egyre szédítőbb sebességgel folytatták így, és integettek, hogy álljak be közéjük. A dögös dögöket juttatták eszembe, és azt a néhány pillanatot, amikor arctalan alakokat véltem látni a klubban.

Nagyon, de nagyon nem értem most rá erre.

- Kopjatok le! - szóltam rájuk. - Nem kérek abból, amit kínáltok.

Erre mind megálltak, és oldalra billentették homályos fejüket, leszámítva az eredeti árnyszellemet. Az egyre sűrűbb és tömörebb lett, ahogy teltek a másodpercek, a teste lassan már tapinthatóvá vált. Hamuszemcsék kezdtek aláhullani az égből, a kezemen és a hajamon landoltak, égett hús meg gonoszság szagát árasztva.

- Pedig fontos ügyben jöttünk el hozzád - szólalt meg rekedt hangon. - Tudjuk, mit keresel.

Minden ösztönöm azt üvöltötte, hogy meneküljek ezektől a démoni alakoktól, mégis megvetettem a lábamat.

- Tényleg?

Az árnyszellem bólintott, és füst gomolygott belőle a levegőbe.

- A lilin után kutakodsz, de nem a megfelelő helyen.

- Fú, köszi, hogy szólsz.

A rém elnevette magát, és a hangba beleremegtek a mögöttünk álló épület ablakai.

- Túlságosan távol keresgéled. Közelebb kell körülnézned. Jóval közelebb - győzködött. - Az igazság sokkal, de sokkal különösebb, mint amit legvadabb álmaidban elképzelhetsz.

Akaratom ellenére közelebb hajoltam hozzá, magához vonzott a füstös hang.

A lény ködös arca végre alakot öltött előttem. Vörösen izzó szempár meredt rám. Ahogy megformálódott az arc húsa, elborította egy csomó izgő-mozgó, pici, kerekded valami.

Lárvák.

Felsikoltottam, hátrahőköltem, aztán elrohantam, a lábam dübörgött a járdán. Az árnyszellemek üldözőbe vettek, mellettem szaladtak, csak nevettek rajtam, miközben kétségbeesetten próbáltam lerázni őket. Észrevettem, hogy az utcán éjszakázok - a hajléktalanok, akik valószínűleg nagyjából az égvilágon mindent, de mindent láttak már - megrettenve lapulnak a falakhoz, és a lehető legkisebbre húzzák össze magukat az épületek tövében.

A lárvákkal borított arcú árnyszellem lemaradt a többiektől, és fölsuhant a levegőbe, fölöttem lebegett az égen. Megcsapott a susogó lég, ahogy egy társa elém vetette magát. Ködös arcának közepén elmosódtak a vonások, mintha olvadó viaszból lett volna a képe. A gomolygó alakok egyre csak cserélődtek előttem, egyik iszonytatóbb volt, mint a másik; végül egy olyan toppant elém, amelyiknek már majdhogynem tömör, tapintható lett a teste, és a saját arcommal nézett vissza rám.

Megtorpantam.

Mintha a saját elkerekedett szemem bámult volna rám, de valahogy mégis másmilyennek tűnt, mint az enyém. A szürke írisz közepén hosszában úgy megnyúlt a pupilla, mint egy macska szemében - mint az enyémben, amikor átváltoztam. A saját arcom vicsorgott rám, de láttam, hogy a szájban nincs fog, csak lárvák… Még több lárva.

Elszörnyedtem, mégsem bírtam levenni a szemem a fantomarcmásomról.

A ficánkoló lárvák sorra kipotyogtak a fogatlan szájból, és halk puffanással landoltak a betonon. Az arcomat utánzó árnyszellem megszólalt:

- Idővel majd meglátod, hogy ugyanolyan vagy, mint mi, és akkor mind szabadok leszünk.

Lebegve eltávolodott tőlem, én pedig észhez tértem. Sarkon fordultam, és olyan gyorsan rohantam el, ahogy csak bírtam.

Az utcák kihaltak voltak. Átszaladtam az úttesten, és csak ezután mertem hátrapillantani.

Még egy sarokkal arrébb lelassítottam, aztán megfordultam. Görcsbe rándult a gyomrom, és szakadt rólam az izzadság, így még jobban csípett a nyirkos, hideg levegő. Hála az égnek, már nem voltak mögöttem táncikáló árnyszellemek. Lenéztem a kezemre. Beborította a hamu.

Sietve beletöröltem a kezem a farmerembe, és ismét körülnéztem.

Az árnyszellem az én vonásaimat öltötte magára.

Az arcomat.

Elszorult a mellkasom. Mély levegőt vettem, és leintettem egy közeledő, fehér taxit.

Feltéptem a hátsó ajtót, és még egy utolsó pillantást vetettem az utcára, mielőtt becsúsztam az ülésre.

- Hova lesz a fuvar? - kérdezte a taxisofőr.

Felnéztem, és a tekintetem találkozott a férfiéval a visszapillantó tükörben. A taxis hunyorgott az álmosságtól, ráncba szaladt a szeme körül a bőr.

- A Dunmore útra.

Biccentett, és ismét az útra szegezte a szemét.

- Az jó messze van innen. Kicsit fiatalnak tűnsz ahhoz, hogy…

Ebben a pillanatban egy őrző bukott alá az égből, és a taxi előtt landolt.

- Jaj, ne! - suttogtam.

A gorgó akkora erővel dobbant elénk, hogy belerázkódott a kocsi, és egy újabb kátyú keletkezett az úton. Az őrző kitárta a szárnyát, ami legalább egy-egy méterre nyúlt el mindkét irányban. A gránitszínű, széles mellkas tükörsima volt. Rá sem kellett néznem az arcára, hogy tudjam, ki ez.

Zayne.

- Jesszusom! - hördült fel a taxisofőr, és a mellkasára szorította a kezét. Az emberek mostanra tökéletesen tisztában voltak az őrzők létezésével, ám erősen kételkedtem abban, hogy bármelyikük is számítana arra, hogy elébe toppan egy eleven vízköpő az égből, az éjszaka közepén. - Ez meg honnan került ide?

Zayne a taxi orrára nyomta karmos kezét, mire az autó hátsó két kereke fölemelkedett. A taxisofőr görcsösen markolta a kormányt, én pedig az anyósülés hátába kapaszkodtam.

- Szállj ki a kocsiból, most rögtön! - utasított Zayne, és lassan visszaengedte az autót négy kerékre, miközben rám szegezte átható tekintetét.

A taxis hátrafordult az ülésen.

- Hozzád beszél? - kérdezte riadtan.

Bólintottam.

- Akkor kifelé! - mutatott a férfi az ajtóra. - Nem akarok összebalhézni velük. Ha azt mondja, hogy szállj ki a taximból, akkor most azonnal ki kell szállnod.

A homlokomat ráncoltam, szerettem volna azt válaszolni, hogy ártatlan, segítségre szoruló lány vagyok, de valójában persze nem így állt a helyzet. Ráadásul nem akartam belekeverni az ügybe olyasvalakit, aki tényleg ártatlan volt.

Kinyitottam a kocsiajtót, és kiszálltam. Abban a pillanatban, hogy az utcán állva becsaptam magam mögött az ajtót, a taxis elrobogott. Az autó úgy süvített el a sugárúton, hogy füstölt a gumija.

- Rothtal voltál - szólalt meg Zayne vádlón.

Ólomsúly nyomta a szívemet, de erőt vettem magamon, fölemelem a fejem, és farkasszemet néztem a fiúval. A valódi alakjában hatalmas, félelmetes, eleven gránitszoborként tornyosult fölém.

- Árad rólad a szaga, úgyhogy ne is próbáld tagadni - folytatta.

- Nem akartam letagadni. Esküszöm. - Gombócot éreztem a torkomban. Nagyot nyeltem. - Zayne…

- Egész este és fél éjszaka téged kerestelek - vágott a szavamba, és felém lépett. Lehajtotta a fejét. - Elmentem Roth lakásához. Nem tudtam bejutni, de a drágalátos démonod feljött hozzám a tetőre. Azt mondta, hogy nem vagy ott nála.

Hogy mit mondott? Ez még biztosan akkor volt, amikor aludtam, de vajon miért hazudott Roth? Valószínűleg azért, mert megízleltem egy lelket, és nem tudta, nem vagyok-e még mindig totál beállva tőle.

- Nyilvánvalóan hazudott nekem - acsargott Zayne. - Nem mondhatnám, hogy ez meglep. De azt nem hittem volna, hogy megint összeállsz vele. - Hátralépett, mintha sugárzott volna belőle a düh. Legörnyedt a válla, és az indulattól reszketve vett egy mély lélegzetet. - Vele töltötted az éjszakát.

Ezt határozott kijelentésként mondta, egyáltalán nem kérdésnek szánta, és ettől megszakadt a szívem.

- Nem, nem! Nem erről van szó. Egyáltalán nem ezért mentem el hozzá.

Zayne elfordította a fejét, és az utcai lámpa fénye megcsillant fekete szarván. Az a tény, hogy még mindig nem öltött újból emberi alakot, bizonyította, mennyire zaklatott. Volt idő, amikor semmiképpen sem akart mutatkozni előttem így, gorgó alakjában.

- Ellógtam vele a suliból, még ebédidőben. De ennyi, ez minden! Tudom, hogy nem így fest a helyzet, de tényleg nem azért jöttem el Rothtal a suliból, mert vele akartam volna tölteni az éjszakát. Ilyesmiről szó se volt. - A táskám leesett az földre. - Ki voltam akadva amiatt, amit Abbot mondott a múlt este, és én csak… Én csak el akartam szabadulni egy kicsit.

Zayne felém kapta a fejét.

- Meg akartál szabadulni tőlünk, hogy Rothtal lehess?

- Nem így értettem. - Szorosan lehunytam a szemem, és tudtam, hogy amit készülök bevallani, az sokkal, de sokkal rosszabb, mint bármi, amire Zayne gyanakszik. - Elmentem vele valahová, és volt ott egy nő, akinek én… én…

- Mit csináltál?

Kinyitottam a szemem, de ismét csak azt láttam magam előtt, amit az árnyszellem mutatott nekem: a saját arcomat, eltorzulva.

- Volt ott egy nő, és én… Én megízleltem a lelkét.

Zayne elkerekedett szemmel bámult rám.

- Ne!

Elgyötört volt a hangja, és basszus, ebbe belesajdult a szívem.

- Nem akartam, de tudom, hogy ez nem mentség. - Nem számított, hogy bizonyos mértékben a dögös dögök vettek rá. Értelmetlen lett volna őket hibáztatni. - Nem öltem meg a lányt. Nem lett semmi baja, de akkor is megtettem, és ettől teljesen…

- Fejre álltál?

Céklavörösre pirultam szégyenemben.

- Igen.

- Na, akkor tisztázzuk! Azért lógtál el a suliból, mert kiakasztott, ami a minap történt Maddoxszal… Aki egyébként azóta magához tért, és megerősítette, hogy nem te lökted le a lépcsőn. - Mielőtt azt felelhettem volna erre, hogy valószínűleg még Maddox szava se nagyon fog változtatni azon, amit az apja rólam gondol, Zayne folytatta: - Szóval, erre te megléptél egy démonnal, és pontosan azt letted, amivel apám megvádolt? - Feldúltan fel-alá kezdett járkálni előttem. - Hogy az istenbe van ennek bármi értelme?!

A hajamba túrtam.

- Nincs semmi értelme, és tudom, hogy elszúrtam…

- Ez csakis azért történhetett, mert Rothtal voltál.

A fejemet csóváltam, tudtam, hogy még nem is hallotta a legrosszabb részt, de muszáj volt elmondanom neki.

- Nem miatta történt. Ő semmire sem kényszerített. Magamtól tettem… Mindent.

Zayne válaszra nyitotta a száját, aztán fájdalmas kifejezés suhant át az arcán, ahogy felfogta a szavaim teljes súlyát. Tett egy lépést hátra, és a bőre elhalványult, míg végül emberi alakjában állt előttem. Nem volt rajta más, csak egy szál, mélyen ülő bőrnadrág, ám ettől még ugyanolyan fenyegetőnek tűnt.

Ám az arckifejezése, a kék szeméből sütő kín mellbe vágott. Laza fürtjei közé fúrta az ujjait, aztán leengedte a kezét.

- Mit… Mit csináltál?

- Én… Megcsókoltam Rothot - vallottam be. Óriási erőfeszítésembe telt, hogy továbbra is a szemébe nézzek, és felvállaljam, amit tettem. - Nem igazán voltam magamnál, és…

- Vagyis olyan, mintha részegen kavartál volna valakivel? - Nevetett, de a hangjából egyáltalán nem csendült vidámság. - Szerinted ez bármit is javít a helyzeten?

- Nem. Semmit se javít rajta, de józan fejjel tuti nem tettem volna ilyet. - Az agyam mélyén egy halk hangocska tiltakozott, ám gyorsan elnyomtam magamban azt a kis rohadékot. - Hiba volt - suttogtam. - Annyira sajnálom! Tudom, hogy ez már nem változtat a dolgon, és semmi sem lesz jobb tőle, de akkor is borzasztóan sajnálom.

Zayne finoman megcsóválta a fejét.

 - Azt sem tudom, mit mondjak, Layla. Ismerlek téged. - Megragadta a vállamat, és még közelebb hajolt hozzám. - Ismerlek, de néha mégis mintha vadidegen lennél a számomra. Olyan dolgokat művelsz, amik végül csak ártani fognak neked, és még csak azt sem tudod, miért csinálod.

- Én csak… - Összeszorítottam lehunyt szememet. Én csak… mi? Van fogalmam róla, miért művelek ilyen dolgokat? A válasz túlzottan egyszerűnek tűnt: ilyen a természetem. Habár ez nem lehetett kifogás. Igaz, számomra nem volt természetes, hogy ne éhezzek lelkekre, ám ez most nem számított. Mert amikor kinyitottam a szemem, nem láttam mást, csak Zayne fájdalmát. - Sajnálom.

A fiú keze lecsúszott a karomon, aztán elengedett, és kihúzta magát.

- Amikor azt mondtam, hogy adnunk kellene egy esélyt ennek… Kettőnknek… Akkor nem gondoltam, hogy ilyesmi történhet.

Úgy éreztem, mintha az egész belsőm kínzó csomókba rándult volna össze, a szívemtől a zsigereimen át a gyomromig. Ennyi volt. Bármi is bontakozhatott volna ki köztünk, az véget ért, mielőtt egyáltalán elkezdődhetett volna. De talán jobb is, hogy így alakult. Semmiképpen sem lehetett rendes kapcsolatunk, ráadásul csak elmérgesítettem volna a helyzetet Zayne meg az apja között. Azonban hiába győzködtem erről magam, fojtogattak a könnyek, a szememet csípték.

- Most már esélyünk sincs, ugye? - kérdeztem, és elcsuklott a hangom.

Zayne jó néhány másodpercig nem válaszolt.

- Igazán nem tudom.

Leszegtem a fejemet, és nagy nehezen levegőt vettem. Még ez is jobb volt, mint amire számítottam, ám ettől még mardosott a bűntudat.

Pár pillanattal később Zayne így szólt:

- Falaztam neked.

Fölkaptam a fejemet, és amikor megláttam a fiú arckifejezésén, hogy igazat mond, legszívesebben átharaptam volna a nyelvemet szégyenemben.

- Hogyan?

- Valahonnan tudtam, hogy… jól vagy - válaszolta, és megdörgölte az állát. - Persze attól még órákon át kerestelek, de nem volt nehéz falazni neked.

Úgy éreztem magam, mintha összezsugorodtam volna.

- Délután - folytatta Zayne -, miközben te… akármit csináltál, rossz hírt kaptunk. Dean McDaniel meghalt.

A szám elé kaptam a kezemet, és minden másról megfeledkeztem.

- Ó, istenem!

- Tudod, hogy ez mit jelent.

Azon kívül, hogy egy ifjú élet kihunyt? Leengedtem a karomat.

- Azt jelenti, hogy lidérc lett belőle.

25. FEJEZET

A tragikus hír futótűzként terjedt.

Mire másnap megkezdődött a tanítás, mintha már mindenki hallott volna Dean haláláról. Habár nem volt népszerű, és a legtöbben csak azután hallottak róla, hogy kitört az a verekedés a bioszórán, a zsúfolt folyosókra akkor is rávetült a halála árnyéka. Senki sem mosolygott vagy nevetett. A közeledő hálaadási szünet miatti izgalom lelohadt. Dean halála mindannyiunkra kihatott. Talán fájdalmas, iszonytató emlékeztetőként szolgált arra, miszerint még a fiatalok is semmivé lehetnek egy pillanat alatt.

- Valaki azt mondta, hogy szívrohamot kapott - mesélte Stacey, miközben órára tartottunk. - De hát hogy kaphat egy tizenhét éves srác csak úgy szívrohamot?

A fejemet csóváltam. Ennél több nem tellett tőlem, figyelembe véve, mi történt tegnap este és ma hajnalban. Különös módon még mindig nem törtek rám az elvonási tünetek, amiket egy lélek megízlelése után szoktam érezni, mint egy függő, ha elmúlik a kábulat.

Zayne-től azt is megtudtam ma reggel, hogy Dean halálát természetes eredetűnek nyilvánították, pedig nem volt benne semmi normális.

Dean meghalt, de egészen biztos, hogy nem nyugodott békében.

A gonoszság felhője, ez a sűrű, szinte fojtogató köd - ugyanaz, amit Deanék otthonában érzékeltem, közvetlenül a felszín alatt fortyogva - egész nap ráborult a sulira. Árnyékként bújt meg minden sarokban, akár egy lecsapni készülő, láthatatlan orvvadász.

- Talán drog volt az oka - szólalt meg mellettünk egy csaj, akinek sehogy sem jutott eszembe a neve, hiába törtem a fejem. - Lehet, hogy Dean túladagolta magát, és ezért fogják a halálát szívrohamra.

A találgatás így folytatódott, amíg be nem csöngettek. Feszültség lett úrrá rajtam, amikor Roth az utolsó pillanatban bevonult a terembe. A haja nyirkosán pöndörödött, mint aki nemrég zuhanyozott, és ugyanolyan fáradtnak tűnt, amilyennek én is éreztem magam. Halkan dúdolgatva ült le elénk, aztán hátrasandított rám. Titokzatoskodó, kérdő tekintet sütött a szeméből, ám erre ügyet sem vetettem, miközben Tucker tanár úr - akiről most már sejtettem, hogy végleg átveszi Cleo tanárnő helyét - bejött az osztályterembe, és megállt a tábla előtt, kezében a jegyzeteivel.

Egy pillanatra Roth szemébe néztem, aztán ismét a tanárra összpontosítottam. Túlságosan kimerült voltam ahhoz, hogy szégyenkezzek a tegnapi tetteim miatt, de el sem tudtam képzelni, mit mondhatnék Rothnak. Kérjek bocsánatot, amiért rámásztam? Hát, ez remek mókának hangzott. Éreztem, hogy még néhány pillanatig engem figyelt, mielőtt újra előrefelé fordult volna a széken.

- Hát veletek meg mi van? - kérdezte Stacey fojtott hangon, amiről tudtam, hogy Roth tisztán hallja.

- Semmi - válaszoltam.

Roth hátradőlt a széken, és lelógatta maga mellett a karját.

- Mint a legjobb barátnőd, kijelentem, hogy ez büdös nagy kamu - közölte Stacey, és megbökött a lábával. - Tegnap megint eltűntél. Rothtal voltál, nem igaz?

Már a nyelvem hegyén volt a hazugság, de hihetetlenül elegem lett már a hazudozásból. Nem válaszoltam, ami önmagában is épp elég válasz volt. Roth ekkor hintázni kezdett a székkel, úgy egyensúlyozott annak hátsó lábain, ami csakis neki sikerülhetett anélkül, hogy feldőlt volna, mint egy hülye.

Stacey levegő után kapott.

- Mi van Zayne-nel?

Jó kérdés. Úgy elszorult tőle a szívem, mintha satuba fogták volna. Tegnap éjjel mindent elszúrtam, és annyira megbántottam Zayne-t, hogy azt talán egyelőre fel sem bírtam fogni. Miközben ma elhozott a suliba, egy szót sem szólt hozzám. Én sem tudtam neki mit mondani, hiszen ezen a ponton a szavak értéktelenek és értelmetlenek voltak, tele üres ígéretekkel meg teljesíthetetlen elvárásokkal.

Roth a padunkra támaszkodott a könyökével, Bambi pedig nyugtalanul fészkelődött a hasamon. A démoni kígyó tegnap éjjel eltűnt rólam, amint hazaértem; nyilván vadászni ment. Amikor ma reggel felébredtem - mindössze fél órával azelőtt, hogy indulnom kellett a suliba -, Bambi összetekeredve szunyókált a babaházban.

Tucker tanár úr megköszörülte a torkát.

- Tudom, hogy ma nagyon tragikus hírt kaptunk az egyik osztálytársatokról.

A tekintetem a Dean üres helye mögött ülő fiúra vándorolt. Lenny még mindig nem járt suliba, Keith viszont újból itt volt. Hanyagul terpeszkedett a széken, jó mélyre lecsúszva, lustán kinyújtva a lábát. Látszott rajta, hogy nem igazán rázta meg a hír.

- Tájékoztattak, hogy több gyásztanácsadó is a rendelkezésetekre áll az iskolában, ha beszélni szeretnétek valakivel a történtekről - folytatta a tanár, egyik kezéből a másikba rakosgatva a jegyzetlapokat, mintha mutogatni akarta volna őket nekünk.

A következő lélegzetem a torkomon akadt, mivel a folyosón érzett gonoszság hirtelen beszivárgott az osztályterembe, mintha egy sötét, sűrű felhő takarta volna el a napot. Nem bírtam megállni a borzongást.

Leraktam a tollamat a füzetemre, és körülnéztem a teremben. Nem láttam semmi szokatlant, pedig valami tutira nem stimmelt.

Roth oldalra billentette a fejét, és tudtam, hogy ő is érzi a dolgot.

- Nincs abban semmi szégyen, ha úgy érzitek, szükségetek van arra, hogy valaki meghallgasson - hangsúlyozta nekünk a férfi. - Senki sem fog elítélni ezért. A halállal nagyon nehéz megbirkózni, bármilyen idős is az ember.

A tanár úr fölötti lámpa neoncsöve meg-megvillant, ám ezt rajtam és Rothon kívül senki sem vette észre. A srác abbahagyta a hintázást. A helyettesítő tanárunk fölött lévő lámpa nem vibrált többet, viszont ekkor az eggyel előtte lévő kezdett villogni - és miután abbahagyta, nekiállt a rákövetkező, és így tovább. A neoncsövek vibráló vonalat húztak a mennyezeten, egészen Keith padjáig: a fiú feje fölött vadul villogni kezdett a lámpa.

Keith a homlokát ráncolva pillantott fel.

- Szóval, forduljatok nyugodtan bármelyik tanárotokhoz, és megszervezzük, hogy beszélhessetek az egyik tanácsadóval… - A férfi elhallgatott, és tekintete a villogó lámpára vándorolt. Görcsösen, két kézzel szorongatta a jegyzetlapokat.

Néhány pillanatra csönd támadt, és a testem minden izma megfeszült, miközben fagyos hideg futkosott a hátamon. Megdermedtem az ismerős érzéstől. Valami készülőben volt, tudtam… Éreztem. Ugyan az az ismerős, csontomig hatoló hideg fogott el, mint közvetlenül azelőtt, hogy kirobbantak az ablakok, illetve Maddox leesett a lépcsőn.

Fel akartam állni, de Stacey megragadta a karomat.

Keith fölött ekkor felrobbant a neoncső, szikrákat és üvegszilánkokat szórva szét. A termet betöltötte a visítozás és a széklábak csikorgása, ahogy a többiek meglepetten talpra ugrottak.

- Na, kezdődik - motyogta Roth.

Tucker tanár úr elejtette a jegyzeteit, és Keith felé sietett.

- Mindenki maradjon ott, ahol van! Vigyázzatok az üveggel…

Keith átült a mellette lévő üres székre, és a fejét rázta.

Aprócska üvegszilánkok záporoztak a hajából. Elfordultam, hogy megkerüljem Stacey-t, ám ekkor Roth talpra ugrott: ugyanis egy sötét, homályos folt suhant elő az osztályterem sarkából. Túl gyorsan mozgott ahhoz, hogy emberi szemmel nyomon lehessen követni.

Egész testemen libabőrös lettem.

Egy lidérc volt az. Egy lidérc ólálkodott az osztályteremben, és egy egész évre elég süteményben fogadni mertem volna, hogy Dean az.

Az árnyalak, ami nem lehetett magasabb egy méternél, nekivetette magát Keithnek, és lelökte a székről. Mindenki másnak úgy tűnhetett, mintha a srác egyszerűen elveszítette volna az egyensúlyát, én azonban tudtam, hogy nem ez történt.

Keith nagyot puffant a földön, és felnyögött. Belerúgott a székbe, és az árnyalak ismét elhomályosult, ahogy feléje suhant. A szék felfordult, és arrébb csúszott, nekicsapódva Keith arcának.

- Szent szar! - ordította el magát Tucker tanár úr, és istenem, más körülmények között jót röhögtem volna ezen, de most semmi vicceset nem találtam ebben az egészben.

Az árnyék eliszkolt az osztályterem túlsó sarkába, megbújt az ajtó közelében, miközben a tanár Keith felé lépett, lehajolt, és fölsegítette a vérző, remegő fiút.

Stacey felém fordult, falfehér volt az arca, és elkerekedett a szeme.

- Kezdem azt hinni, hogy ideje sulit váltani.

- Nem lenne rossz ötlet - jegyezte meg Roth, miközben elindult az árny felé.

Szemmel követtem a lidércet, ahogy az osztályterem ajtajához suhant. Összement, homályos pocsolya lett belőle a padlón, és kisiklott az ajtó alatt. Az őrző énem azt követelte tőlem, hogy vegyem üldözőbe.

- Mit művelsz? - Stacey újra a karomért nyúlt, hogy megállítson, de már nem ért el.

- Mindjárt jövök! - szóltam hátra.

Tucker tanár urat meg az osztály felét annyira lefoglalta az érthetetlenül motyogó Keith, hogy észre sem vették, mit csinálok.

Kisurrantam az ajtón, és jobbra fordultam. Azonnal észrevettem a lidércet. Végigsiklott a folyosón, nem volt több hátborzongató, ködös felhőnél. Olyan erőből merítve, amiről nem is sejtettem, hogy bennem rejtőzik, futásnak eredtem, villámsebesen.

A lidérc egy pillanatra megdermedt, aztán halk kuncogás visszhangzott a folyosón, majd egy másodperccel később az összes szekrény ajtaja kivágódott. Mintha láthatatlan kezek szórták volna ki őket, könyvek és kabátok repültek ki a folyosóra, füzetekkel meg lapokkal együtt.

Feljajdultam, amikor egy különösen nehéz törikönyv combon vágott. De akkor is továbbmentem, ám a tankönyvek viharában szem elől tévesztettem a lidércet.

Döbbenten láttam, hogy a kavargó iskolaszerek zűrzavarában a tollak és ceruzák miniatűr, de annál veszélyesebb fegyverré változtak. Átsüvítettek a folyosón, és lepattantak a falakról.

Könyvek és tollak forgataga csapkodta a karomat. Hiába löktem el őket magamtól, csak még többel kellett hadakoznom.

Egyszeriben ott termett Roth, és leütött egy kötetet a földre, mielőtt az fejbe vághatott volna engem.

- Nem a legokosabb ötlet üldözőbe venni egy lidércet - közölte velem.

- Akkor mégis mit javasolsz, mit tegyünk? - Kitértem egy jókora sminktáska elől. - Hagyjuk, hogy valaki másban is kárt tegyen?

Roth már épp nyitotta a száját, hogy válaszoljon, ám ekkor a káosz megszűnt. A könyvek meg a papírok egy pillanatig dermedten lebegtek a levegőben, aztán lezuhantak a földre.

A suli folyosója úgy festett, mintha az év eleji tanszervásár zavargásba fulladt volna.

A tanárok kiözönlöttek a folyosóra, egyetlen pillantást vetettek a felfordulásra, azután rám meg Rothra néztek, ahogy az elképesztő rendetlenség közepén ácsorogtunk. Hitetlenkedés ült ki az arcukra, aminek hamarosan gyanakvás vette át a helyét.

- Na, basszus - motyogtam.

A kezemben szorongatott vajszínű cetlire meredtem, miközben a suli bejárata előtt álldogáltam. Úgy éreztem, ráfagyott az arcomra a grimasz.

Kinyílt mögöttem az egyik ajtó, de oda sem kellett néznem ahhoz, hogy tudjam, kicsoda lépett ki rajta. Elárulta az édes illat.

- Téged is felfüggesztettek, mi? - kérdezte Roth.

Nagyot sóhajtottam, összehajtottam a cédulát, és bedugtam a farmerem zsebébe, miközben Roth odajött mellém.

- Ja. És még örülhetek, hogy nem csaptak ki.

Roth kuncogott, és zsebre rakta a kezét.

- Legalább csak a következő pár napról van szó. A jövő héten úgyis itt a hálaadási szünet. Azután már nem leszünk felfüggesztve.

Az igazgatónak meg a tanári karnak elég volt egyetlen pillantást vetni a folyosóra, és rögtön Rothot meg engem hibáztattak a felfordulásért: azzal vádoltak minket, hogy az óráról kilógva szórakozásból feltörtük a szekrényeket, aztán szétszórtuk a többiek cuccait. Ez persze totál hülyeség volt, de mégis mivel védekezhettünk volna? Hogy valójában egy lidérc volt a bűnös?

Ja, az nagyon hihetően hangzott volna.

- Bajban leszel otthon? - kérdezte Roth, miután nem reagáltam az előbbire.

Hunyorogva felnéztem a tündöklő napra, és megborzongtam.

- Valószínűleg.

- Az nem jó. - Felém fordult, kicsit felfogta a csípős szelet.

Lassan bólintottam, és ismét az utcát fürkésztem.

- Mekkora bajba kerültél a tegnap éjjel miatt?

Lerángattam a pulcsim ujját a kézfejemre, egészen az ujjaimig, és erősen szorítottam az anyagot.

- Zayne falazott nekem. A többieknek fogalmuk sincs róla, hogy tegnap eltűntem.

- Akkor jó.

Ránéztem, és felvontam a szemöldököm. Roth maga elé meredt, és az ajkát biggyesztette.

- Azt hazudtad Zayne-nek, hogy nem vagyok nálad.

- Tudod, miért tettem.

- Nem hitt neked.

Felszegte az állát.

- Számít az?

- Hagytad, hogy hajnali háromig aludjak - szóltam vékonyka hangon. - Ha Zayne nem falazott volna nekem…

- De falazott. - Roth a szemembe nézett. - Nem akartalak felébreszteni.

- Mert féltél, hogy megint rád vetném magam? - bukott ki belőlem a kérdés, mielőtt magamba fojthattam volna.

Roth oldalra biccentette a fejét.

- Inkább attól féltem, hogy nem vetnéd rám magad, és pont ez a gond. - Lejjebb ment egy lépcsőfokkal, aztán ismét felém fordult. - Békén hagytalak, mert ha felébredsz, és újból arra kérsz, hogy csókoljalak meg, akkor másodszor már nem bírtam volna ellenállni.

A szavai hallatán ellentétes érzelmek viaskodtak bennem. Lázas forróság áradt szét az ereimben, és izgatottan rándult görcsbe a gyomrom, ugyanakkor tudtam, hogy ez a heves reakció számtalan szempontból egyáltalán nem oké.

- Nem kell amiatt aggódnod, hogy ez még egyszer előfordul - közöltem vele. - Be voltam tépve.

Roth szája félmosolyra húzódott, és halkan elnevette magát.

- Irtó bénán hazudsz.

- Nem hazudok.

Roth ismét följebb jött a lépcsőn, és közvetlenül előttem állt meg. Lehajtotta a fejét, így a szája kis híján az enyémhez ért, ahogy megszólalt, de én akkor sem voltam hajlandó elhátrálni.

- Tudom, miért mondod ezt. Még meg is értem, Layla. Tényleg értelek. Megbántottalak, és ezért megérdemlek minden egyes hazugságot, amit a képembe vágsz.

Sóbálvánnyá dermedtem, miközben meleg lélegzete az ajkamat bizsergette.

- De rengeteg minden van, amit nem tudsz, vagy nem értesz - folytatta, úgy döntve a fejét, hogy lehelete a fülcimpámat érte, és beleborzongott a tarkóm. - Szóval, ne gondold, hogy tudod, mit akarok valójában, és mit tennék annak érdekében, hogy megvédjem, ami fontos nekem.

Sarkon fordult, én pedig bárgyún pislogtam. Lesietett a széles lépcsőn, kettesével szedve a fokokat. A tarkómra nyomtam a kezemet, miközben figyeltem, ahogy távolodik. Hogyhogy rengeteg mindent nem tudok?

Rothtal kapcsolatban kezdtem azt hinni, hogy ez tényleg így igaz.

~ ~ ~

Abban a pillanatban, hogy Abbot felébredt, berendelt a dolgozószobájába - azaz a nevemet harsogta, de úgy, hogy zengett tóle a ház. Tisztára úgy hangzott, mintha ránk támadt volna a szörny a Cloverfieldből.

Őszintén szólva, ahogy most az íróasztalával szemben ültem, Abbot jóval félelmetesebbnek tűnt számomra bármilyen filmes szörnynél.

- Felfüggesztettek?! - meredt rám az asztal túloldaláról, kezében az iskolai cédulával.

Bólintottam.

- Volt egy lidérc a suliban. Megtámadta egy osztálytársamat, aztán kiment a folyosóra. Követtem, erre totál bepörgött, feltépte a szekrényeket, és mindent kiszórt belőlük. Mégis mit kellett volna mondanom, amikor a tanárok meglátták a felfordulást?

Abbot ledobta a cetlit az asztalára, és két ujja közé csippentette az orrnyergét. Nem mondott semmit, ám Nicolai, aki a jobbján álldogált, megértően válaszolt:

- Tudtuk, hogy a fiú halálával létre fog jönni egy lidérc. Ez történik, ha egy ember elveszíti a lelkét.

Hálás pillantást vetettem Nicolaira.

- Tisztában vagyok vele - motyogta Abbot a homlokát dörgölve. - De aggasztó, hogy ezek szerint a lidérc egyenesen az iskolába ment.

Zayne karba tette a kezét, és a falnak dőlt. Megint hallgatag volt, amikor értem jött a suliba, és akkor sem nagyon szólalt meg, mialatt beszéltünk az apjával. Egy pillanatra találkozott a tekintetünk, de rögtön el is fordította a fejét.

Egy kicsit lejjebb csúsztam a székben. Miközben Abbot felvázolta a tervet arról, hogy aznap este átfésülik a sulit, én felidéztem magamban az órán történteket. Keithnek súlyos baja eshetett volna, és tudtam, hogy amíg ki nem űzzük a lidércet a gimiből, mindenki veszélyben forog ott. Összehúztam magamon a pulcsit, annyira borzongatott a hátamon futkosó hideg… Várjunk csak! A hideg.

Ismerős volt a jeges borzongás, amit azelőtt éreztem, hogy a lidérc rátámadott Keithre. Hogy is mehetett ez ki a fejemből? Előredőltem a széken.

- Álljon meg a menet! Mielőtt a lidérc megjelent az osztályban, megcsapott engem a hideg. Ugyanez történt azelőtt, hogy kitörtek az ablakok, meg mielőtt Maddox leesett a lépcsőn.

Abbot ujjai megdermedtek a homlokán, és szinte felnyársalt a tekintetével.

- Azt állítod, hogy egy lidérc van az otthonunkban?

Ez őrültségnek hangzott, de akkor sem volt lehetetlen. A házon belül gyakorlatilag semmilyen bűbáj nem oltalmazott minket a démoni aktivitástól, tekintettel az én jelenlétemre, ugyebár. Ráadásul a lidércek tulajdonképpen nem is voltak démonok.

- Mit keresne itt egy lidérc? - faggatott tovább Abbot, és lerakta a kezét az asztalra, miközben engem bámult. - Általában olyan helyek vonzzák őket, amiket életükben ismertek.

Dez, aki addig az egyik jókora bőrfotelban üldögélt, most felállt, és odalépett hozzánk. Arca tűnődő kifejezést öltött. Nem szólalt meg, és fogalmam sem volt, mire gondolhat, vajon neki is ugyanaz jutott-e eszébe, mint nekem.

Egy lidérc akkor jött létre, ha egy embert megfosztottak a lelkétől. Csak bizonyos démonok voltak képesek erre: maga Lilith, a lilinek és… és én. Az őrzőknek is volt lelkük, méghozzá színtiszta lelkük. És én elszívtam Petr lelkét azon az éjszakán, amikor megtámadott engem. Önvédelemből tettem, mert biztosan végzett volna velem, ha nem fékezem meg. Ám egy lélek elvétele, bármilyen ok legyen is rá, szigorúan tiltott volt.

És Petrrel borzalmas dolog történt. Nem úgy halt meg, mint egy ember, amikor elhagyta a lelke utolsó szikrája is. Átváltozott valami ördögivé, még egy felsőbbrendű démonnál is félelmetesebbé. Ám Roth azután megölte, amivé a gorgó vált, bármi is volt az.

Lehetséges lett volna, hogy Petr ólálkodik itt, lidércként?

Görcsbe rándult a gyomrom, miközben lesütöttem a szememet.

- Igazad van. - A szavak savként marták a nyelvemet. - Nincs semmi oka, hogy itt legyen egy lidérc.

Amikor felnéztem, észrevettem, amint Zayne kihúzza magát, és rádöbbentem, hogy nyilván ő is tudja, mi történt valójában azon az éjszakán. Nem vallottam be neki az igazat, de mindig is átlátott a hazugságaimon.

- Hogyan fogtok megszabadulni a lidérctól, ami Keithre támadt? - kérdeztem, és reméltem, hogy sikerül ismét az iskolát fenyegető veszélyre terelnem a figyelmet.

Abbot a szemembe nézett, az arckifejezése rideg volt.

- Egy igazi, régimódi ördögűzéssel.

26. FEJEZET

Eseménytelenül, csigalassan vánszorgott az idő, amióta tétlenül dekkoltam otthon. Pedig Abbot nem ítélt szobafogságra, ami igencsak meglepett. Ugyan nyilvánvaló volt, hogy nem én okoztam azt a felfordulást a suliban, ami miatt most felfüggesztettek, de őszintén azt hittem, Zayne apja akkor is megtalálja a módját, miként hibáztathatna engem a történtekért.

A Nikolaijal folytatott egyetlen, rövid beszélgetésből megtudtam, hogy pénteken végrehajtották az ördögűzést a suliban, miután véget ért a tanítás, így a Deanből lett lidérc már nem jelentett problémát. Megkönnyebbülten hallottam, hogy megszabadultak a gonosz árnyalaktól, így nem kellett kihívni a szellemirtókat - ám ez nem változtatott azon a tényen, miszerint Dean lélek nélkül halt meg, így pokolra került.

Ez nem volt igazságos, és Dean nem ezt érdemelte. Még ennél is nagyobb baj volt, hogy tudtam, lesznek még lidércek. Vagy talán máris akadt még belőlük, csak még nem fedeztük fel őket. Az őrzők utánajártak a gyanús haláleseteknek, de nem deríthettek fel minden egyes ilyen ügyet. A sötétben tapogatóztunk, várva, hogy beüssön a katasztrófa.

Amíg legalább suliba járhattam, úgy éreztem, mintha tehetnék valamit, ha netán baj történne, az udvarházban ragadva viszont totálisan tehetetlennek éreztem magam.

Tehetetlenebbnek, mint valaha.

A kényszerszünetem egyetlen jó része az volt, valahányszor Stacey meg Sam felhívott vagy üzit küldött. A barátaim még mindig azt hitték, hogy Zayne meg én majd elmegyünk velük moziba, ám erről persze most már szó sem lehetett. Magát Zayne-t újabban alig láttam. Nem mintha felróhattam volna neki, miért kerül engem. Valahányszor őrá gondoltam, belesajdult a szívem. Nem bántam meg, hogy elmondtam neki az igazat, ám ettől még nem lett könnyebb megbirkózni a következményekkel.

Már elmúlt a vacsoraidő, és a legtöbb őrző biztosan javában készülődött, mielőtt éjjeli őrjáratra indult volna. Le akartam menni a konyhába, hogy megnézzem, milyen kaja maradt, amit megdézsmálhatnék, de előbb még az ágyhoz léptem, aminek a végébe ledobtam a mobilomat.

Fura, bosszantóan ösztönös indíttatásból nyúltam a telefonért. Ám mielőtt megfogtam volna, ledermedtem, aztán visszahúztam a kezemet.

- Francba!

A mobilon egy időzített bomba ketyegett.

Egy SMS Rothtól, ami két napja érkezett. Egy SMS, amire nem volt szabad, nem lett volna helyes válaszolnom.

Pedig maga az üzenet egész ártalmatlannak tűnt. Szimplán annyi állt benne: Na, unod már magad? Ám Roth most először írt rám, mióta visszatért a pokolbéli kis kiruccanásáról, és valamilyen elcseszett oknál fogva a gyomrom tótágast állt, akár egy tornász a szeren, valahányszor csak eszembe jutott ez az üzenet. Úgy éreztem, hogy az SMS-e egy jól láthatóan meghúzott vonal, és ha válaszolok rá, azzal nem pusztán átlépném, hanem egyenesen átvetném magam ezen a határon.

Rothnak igaza volt, amikor legutóbb beszéltünk.

Semmit, de semmit nem értettem vele kapcsolatban. Lövésem se volt, hogy mit akar, mégis mit próbál elérni a nekem mondott dolgokkal. Csak azt tudtam, hogy közönyösen semmibe vette mindazt, ami kettőnk között történt, és ez még mindig marcangolta belülről a szívemet. Ez tény volt, maga a valóság. Eszem ágában sem volt hagyni, hogy Roth újból kitegyen ennek.

Másrészt pedig itt volt Zayne.

Bánatosan felsóhajtottam, és erőnek erejével elhátráltam az ágytól. Kimentem a szobámból, közben lehúztam a csuklómról a hajgumit, és lazán lófarokba fogtam a tincseimet, ami illett a hanyagul magamra kapott öltözetemhez. A melegítőnacim legalább két számmal bővebb volt a kelleténél, a hosszú ujjú felsőm pedig kábé két számmal kisebb.

Szuper szexi.

Nem szándékoztam bemenni az étkezőbe, ami olyan hatalmas volt, hogy akár egy egész focicsapat belefért volna. A helyiségből mély hangok szűrődtek ki, el-elvegyülve Jasmine vagy Denika csengő nevetésével. Néhány másodpercre megálltam a csukott tolóajtó mellett, hagytam, hogy arra a pár pillanatra úrrá legyen rajtam a nevetséges vágy, bárcsak közéjük tartozhatnék.

Micsoda hülyeség!

Megcsóváltam a fejem, elkanyarodtam, és csoszogva a konyha felé vettem az irányt. Mármint, nem a kisebbik, családias helyiségbe, ahol Jasmine az ikreket etette a múltkor, hanem a profin kialakított nagyobbikba, amit a személyzet szokott használni, hogy az asztalunkra varázsolják a különféle finomságokat. Most is voltak itt néhányan, és egyáltalán nem lepte meg őket, hogy én már megint az ipari méretű, irdatlan nagy konyhában lődörgők.

Morris is odabent volt, több tál állt előtte a pulton. Amikor észrevett, felém fordult és rám mosolygott. Egy lefedett tányérért nyúlt, és átrakta a konyhaszigetre. Azután megpaskolta az egyik bárszéket.

Vigyorogva ültem le a tányérhoz.

- Köszi! Igazán nem kellett volna fáradnod miattam.

A férfi vállat vont, kést-villát nyomott a kezembe, aztán olyan elegáns mozdulattal kapta le a fedőt a nekem félretett fogásról, amit a világ minden pincére megirigyelhetett volna. A tányéron marharostélyos volt, pirított újkrumplival. Összefutott a számban a nyál.

Nekiláttam az evésnek, lelkesen falatoztam, miközben a konyhában csobogott a víz, és össze-összecsörrentek az edények. Az elmúlt kábé egy hónapban ez a háttérzaj valahogy megnyugtatóvá vált a számomra. Morrison kívül a személyzet egyetlen tagja sem igazán foglalkozott velem, de ezt nem is bántam.

Egy kicsit olyan voltam, mint ők. Mintha szellemek lettünk volna ebben a házban. Senki se kötődött hozzánk, szinte átnéztek rajtunk.

Istenem! A hangulatom valahol félúton volt a béka segge alatt és a gödör mélyén között.

Miután végeztem, fogtam az üres tányéromat, és odavittem a mosogatóhoz, ami mellett felhalmozták a piszkos edényeket. Mint mindig, megpróbáltam elöblíteni, ám a személyzet egyik tagja olyan sebesen kapta ki a kezemből, hogy az kimondottan lenyűgöző volt.

- Tudja, képes vagyok ám rendet tenni magam után - közöltem a nővel, ám ő semmit sem felelt, miközben rárakta a tányért a mosogatásra váró kupacra.

Grimaszt vágtam, és elfordultam. De rögtön földbe is gyökerezett a lábam, és a hátamon futkosott a hideg, ahogy egy kék szempár szegeződött rám.

Zayne a konyhaajtóban állt, az arckifejezése megfejthetetlen volt. A tekintete a markomban szorongatott késre vándorolt. Felvonta a szemöldökét.

- Talán aggódnom kéne?

Igencsak elképesztett, hogy itt látom.

Ismét ott termett Morris, és kikapta az ujjaim közül a kést. Nem valami diszkréten Zayne irányába lökött, mire elkerekedett szemmel botladoztam a fiú felé.

- Én… csak… izé… ettem.

- Magamtól is sejtettem. - Ismét lejjebb siklott a tekintete, és ezúttal tudtam, hogy nincs a kezemben éles evőeszköz. Zayne a derekam széles sávjára meredt, amit túlságosan szűk felsőm szabadon hagyott. Az arcomba szökött a vér, aztán kellemes forróságot éreztem, előbb a hasam tájékán, majd egyre lejjebb. Mikor a fiú ismét fölemelte a fejét, tudtam, hogy céklavörös a képem. - Épp edzeni indultam. Nincs kedved velem jönni?

Mielőtt válaszolhattam volna, Morris mögém lépett, és egy újabb jól irányzott, erőteljes lökéssel Zayne felé taszigált. Bosszúsan sandítottam rá a vállam fölött.

- Ne már!

A férfi erre csak kacsintott.

Ahogy visszafordultam Zayne-hez, láttam, amint megrebben az ajka. Mintha igyekezett volna megállni a mosolygást. Ez vajon jó jel, vagy sem?

- De, persze - mondtam.

Zayne bólintott, én pedig követtem őt az óriási mélyhűtő mellett álló keskeny ajtóhoz. Ez is az alsóbb szintekre vezetett, de én ritkán használtam.

- Ma későn ébredtem - mondta Zayne, miután becsukta mögöttünk az ajtót. - Nem jutott időm edzésre vacsora előtt.

- Hogy… Hogy telt az estéd? - kérdeztem, miközben mögötte trappoltam a tompán megvilágított folyosón. Zayne megállt és bevárt, így egymás mellett mentünk tovább. - Milyen volt a vadászat?

- Találtunk egy csapat pokolvérebet a Rock Creek Parkban, és majdnem az egész este ráment, mire elbántunk velük.

- Pokolvérebet? - hitetlenkedtem. Zayne bólintott, én pedig a fejemet csóváltam. A pokolvérebek kábé olyanok voltak, mint a strucc és a velociraptor keresztezése: a démoni rémségek egy újabb fajtája. - Ez eléggé szokatlan, nem?

Zayne lassított, ahogy az egyik edzőterem ajtajához közeledtünk.

- Legutóbb akkor bukkantak fel a környéken, amikor Dez először idehozta Jasmine-t.

- Az már évekkel ezelőtt volt. - Beléptem a terembe, miután a fiú kinyitotta nekem az ajtót.

- Ja - válaszolta, majd elment mellettem, átgyalogolt a kék szőnyegeken, és a padokra kikészített felszereléshez tartott. Fölkapott valami fehér anyagot, és nekiállt betekerni vele a kézfejét. - Az a helyzet, hogy ezeknek a démonoknak a többsége elméletben ki sem tehetné a lábát a pokolból, és mivel csak ritkán látjuk őket, azt hisszük, nincsenek is itt. Pedig igenis idefönt ólálkodnak. Csak épp egyre ügyesebben rejtőznek el előlünk.

A démoni klubra gondoltam, ahová Roth elvitt, és arra a sok-sok pokoli lényre, amit ott láttam, pedig a szabályok szerint semmi keresnivalójuk nem lett volna az emberek között.

- Beszállsz? - kérdezte Zayne, miután betekerte a kezét az anyaggal.

- Nem. Túl sokat ettem. Inkább csak nézlek. - Lejjebb húzkodtam a felsőm szegélyét, ám abban a pillanatban, hogy elengedtem, visszacsúszott, közszemlére téve a hasam alsó felét. Talán tényleg jobban meg kellett volna gondolnom, hogy mit veszek fel. Így, vacsora után kissé kidagadt a pocakom.

Zayne elvonult mellettem, és megállt a bokszzsák előtt.

- Irtóra szeretném, ha meggondolnád magad, és megint velünk ennél.

- Irtóra szeretném, ha nem hajtogatnád ezt folyton.

Felvont szemöldökkel hátranézett rám.

- Nem kell úgy érezned magad, mintha nem tartoznál közénk. Igenis ott a helyed az asztalnál. Hiányzol a vacsoránál.

Gúnyosan nevettem.

- Ugyan kinek?

- Nekem.

Eltátottam a számat, de erre igazán nem tudtam mit felelni. Figyeltem, ahogy Zayne visszafordul a bokszzsák felé. Fölvette az alapállást, és felemelte a kezét.

- Élvezed a szabadságot? - kérdezte, és akkorát ütött a zsákba, hogy az jócskán kilengett.

- Szétunom a fejem.

Zayne a zsákra összpontosított, és meglendítette a másik karját.

- És még előtted a hét nagy része.

- Ja, kösz, hogy emlékeztetsz. - Lehuppantam az egyik szőnyegre, és törökülésbe helyezkedtem.

A fiú arcára halvány mosoly ült ki, miközben megkerülte a bokszzsákot, különféle kéztechnikákat gyakorolva a különböző részein. Izzadság gyöngyözött a homlokán, belepte szőke tincseit a halántékánál.

- Jelzett egy kapcsolattartónk az egyik kórházból: ugyanabból, ahová bevitték Deant. Két nappal ezelőtt volt egy hasonló halálesetük, mint az osztálytársadé. Egy fiatal nő, akinek korábban nem volt semmilyen komoly betegsége, végzetes szívrohamot kapott, és meghalt, mire a mentők beértek vele kórházba. A szíve egyszerűen leállt, mint Deané.

Grimaszt vágtam.

- A vőlegénye holnapután elutazik Pennsylvaniába, a temetésre, úgyhogy akkor átfésülöm az itteni házukat - folytatta Zayne. - Egyedül így deríthetjük ki, hogy a nőt megfertőzte-e a lilin, tudod? Ha belőle is lidérc lett, akkor az a legvalószínűbb, hogy visszatér az otthonába.

Az őrzők mostanában jó sokat foglalkoztak ezzel: a nemrég elhunytak után szaglászással.

- Veled mehetek?

Zayne abbahagyta a zsák püfölését, és az alkarját törölgette, miközben rám nézett. Eltelt pár másodperc.

- Kezdesz úgy beszélni, mint Denika. Újabban ő is folyton azt követeli, hadd jöhessen velünk vadászni.

- Miért is ne mehetne? Kapott kiképzést. Igazi őrző. Készen áll a harcra.

- Pontosan tudod, miért nem lehet.

A homlokomat ráncoltam. Fura érzés volt Denikát védelmezni, mikor már olyan régóta rühelltem őt.

- Talán a csaj nem akar egész életében mást se csinálni, csak gorgóbébiket gyártani.

Zayne a fejét csóválta, aztán visszafordult a zsák felé, és folytatta az edzést. Jellemző, hogy agyonpofozta a bokszzsákot, de még csak ki sem fulladt. Én a helyében mostanra már lihegve hevertem volna a földön, az izzadságom jókora tócsájában.

- Szóval, veled mehetek? - kérdeztem újból. - Mostanában nem jelölgetek, úgyhogy jó lenne, ha… Ha hasznossá tehetném magam valahogyan.

Zayne beleütött még párat a zsákba, aztán hátralépett. Szürke pólója nyirkos volt az izzadságtól.

- Azt hiszem, nem lenne gond. Persze, miért is ne?

Széles mosoly ült ki az arcomra.

- Köszönöm! Alig várom, hogy végre csinálhassak valamit, ami nem…

Elharaptam a mondat végét, mivel Zayne megragadta a pólója szegélyét, levette az átizzadt felsőt, és a padlóra dobta.

Szentséges szexiség…

Ez így nagyon, de nagyon nem volt rendjén.

Tekintetem úgy szegeződött a mellkasára és kockás hasára, mintha az éhhalál küszöbén elém tárult volna egy terülj-terülj asztalka. Zayne melegítőnadrágja olyan mélyen ült, hogy csípője mindkét felén kilátszott a bemélyedés. Hiába volt éppen emberi alakban, a hasa akkor is szó szerint kőkeménynek tűnt.

- Mit akartál mondani?

De komolyan, mintha egy életre kelt szobor állt volna előttem, akinek hasán minden egyes kockát aprólékos gonddal faragott ki a mester.

- Mi?

A hú hirtelen az állam alá dugta két ujját, és fölemelte a fejemet, hogy kénytelen legyek a szemébe nézni. Szája sarka mosolyra görbült, én pedig elpirultam.

- Arról beszéltél, hogy velem akarsz jönni a nő házába.

- Ja, igen, arról. - Egy fontos ügyről, aminek semmi köze nem volt Zayne hasának letapizásához, vagy bármi ilyesmihez. - Nagyon hasznos lesz.

A srác kuncogott, majd leengedte a kezét, és visszatért a zsákhoz. Miközben az ütéseket gyakorolta, igazán lenyűgöző volt figyelni, ahogy a hátán és hasán kidagadtak az izmok.

Biztos voltam benne, hogy ha továbbra is itt üldögélek, és őt stírölöm, előbb-utóbb el fogok olvadni, és szétfolyok a szőnyegen, de akkor sem keltem fel. Ez sokkal jobb volt, mint a neten nézegetni dögös pasik fotóit.

Miután végzett, Zayne lekapott egy tiszta törülközőt az akasztóról. Én még mindig a szőnyegen ültem, szinte a nyálamat csorgatva bámultam. A fiú megtörölte az arcát, aztán leengedte a kezét.

- Szóval, ami a holnapi mozit illeti…

Mintha leöntöttek volna egy vödör jéghideg vízzel.

A valóság szívás volt. Talpra kecmeregtem, gondosan Zayne edzőcipőjére szegeztem a szememet.

- Ja, igen, ami azt illeti… - Lassan fújtam ki a levegőt, és igyekeztem megszabadulni a torkomban érzett gombóctól. - Asszem, majd SMS-ezek Stacey-nek, és megmondom neki, hogy ez a mozis dolog most nem fog összejönni nekünk… Mármint, nekem. Igazán nincs okom elmenni, és valószínűleg jobb is így, ha már úgyis ez lesz Sam és Stacey első randija, meg minden.

El akartam iszkolni Zayne mellett, ám ő felém nyújtotta a kezét, és átkarolta a derekamat. Miközben magához húzott, a karja hozzásimult csupaszon hagyott hasamhoz, és megdermedtem, ahogy egyszeriben elárasztottak az érzelmei. Az érzések összekuszálódott egyvelegét még nem tudtam megfejteni.

- Ácsi! - szólt a fiú, és miután elkapott, maga felé fordított. Leengedte a karját. - Már nincs kedved moziba menni?

- Hát, gondoltam… Azok után, ami csütörtök éjjel történt, meg minden, sejtettem, hogy te már nem akarsz jönni. - Úgy hebegtem- habogtam, mint aki csak most tanul beszélni. - És ezt totálisan meg is értem, szóval…

- Mondtam én neked olyat, hogy meggondoltam magam a mozival kapcsolatban? - kérdezte Zayne a homlokát ráncolva.

- Nem, de…

- De nem ám. Egy szóval sem mondtam ilyet, ezért a magam részéről úgy tudtam, hogy még áll a mozizás. - A vállára vetette a törülközőt, miközben az arcomat fürkészte. - És te sem gondoltad meg magad. Szóval, holnap este moziba megyünk.

Tátott szájjal bámultam rá, és kezdtem attól tartani, hogy talán addig stíröltem a hasát, amíg végül gutaütést kaptam tőle.

- De miért? - kérdeztem.

- Hogyhogy miért? - kérdezett vissza halkan.

- Hát, hiszen én… Elszúrtam. De nagyon. - Fölöslegesnek tűnt, hogy ezt egyáltalán magyarázni kelljen. - Miért akarnál moziba jönni velem? Stacey és Sam azt fogják hinni, hogy ez… Ez jelent valamit.

A keze villámgyors mozdulattal elkapta a csuklómat, így kénytelen voltam abbahagyni a babrálást a pólóm szegélyével.

- Szerinted jelent valamit, ha együtt megyünk?

Úgy éreztem magam, mintha csomót kötöttek volna a nyelvemre.

Zayne lehajtotta hozzám a fejét, átható tekintete a szememet fürkészte.

- Akarod, hogy jelentsen valamit?

- Igen - suttogtam, és ebben az egyetlen szóban rengeteg igazság rejlett.

Keze följebb csúszott a karomon, és megszorította a könyökömet.

- Akkor holnap moziba megyünk.

Ez végtelenül egyszerűen hangzott, de őszintén nem értettem, miért lenne ehhez kedve még mindig. Egy pillanatra kis mosoly ült ki az arcára, mintha tudta volna, mire gondolok, és a szavak szinte maguktól buktak ki a számból:

- Nem érdemellek meg téged.

- Na, látod, ebben nagyon tévedsz. - Fölemelte a másik kezét, és a fülem mögé simított egy fakó hajtincset, ami kiszabadult a laza lófarokból. - Ebben mindig is tévedtél. Te mindent megérdemelsz.

~ ~ ~

Lehetséges, hogy a fontossági sorrendem totálisan el volt cseszve, de miközben a készülődés legutolsó simításaként fölkentem a szájfényt, eszem ágában se volt a lilinnel, a lidércekkel vagy az engem ért változásokkal foglalkozni.

Miután végeztem a szájfénnyel, hátraléptem a fürdőszobai tükörtől, és kritikus szemmel mértem végig a szerelésemet. Stacey azt mondta volna, hogy jobban ki kéne dobnom a cicimet. A sötét farmer szűk volt, a bő, fehér blúzt fonott, kék öv húzta össze a derekamon, a fekete tűsarkúban pedig kivételesen magasabbnak érezhettem magam, mint egy mumpic.

Kiengedve hagytam a hajamat, laza hullámokban omlott le, az arcom pedig magától is épp eléggé kipirult, nyilvánvalóan semmi szükségem nem volt pirosítóra. Kissé lázasan lüktetett a pulzusom, miközben a tükörképemet bámultam. Tényleg randira készültem menni Zayne-nel? Ez most tényleg maga lett volna a valóság? Az izgalom felpezsdítette a véremet, még Bambira is átragadt: a kígyólány egyfolytában ficánkolt. A lelkem mélyén viszont úgy éreztem, mintha álmodnék.

Soha, de soha életemben nem gondoltam, hogy ez valaha is megtörténhet.

Felkaptam a szempillaspirált, és azon tűnődtem, vajon még egy rétegtől úgy tűnne-e, mintha pókok másztak volna a képemre.

- Remekül nézel ki, úgyhogy ne vacakolj már tovább! El fogunk késni.

Zayne hangjának hallatán összerezzentem, és elejtettem a spirált. A kis, műanyag cső lepattant a mosdókagylóról. A fiú a szobám ajtajában állt, és ahogy rám mosolygott, úgy éreztem magam, mint aki épp most vette észre a szivárványt.

Sötétszürke, hosszú ujjú, V nyakú felső volt rajta, ami megfeszült széles vállán. Világos farmerje istenien állt rajta.

- Köszönöm. - Kikaptam a szempillaspirált a mosdóból, és visszaraktam a sminkes kosárkámba. - Te is nagyon… jól nézel ki.

Zayne kuncogott, miközben kijöttem a fürdőszobából.

- Rákvörös a képed.

- Kösz szépen.

- Nagyon cuki.

Semmi cuki nem volt abban, hogy az arcom olyan árnyalatot öltött, amit a főtt rákhoz lehetett hasonlítani. Mindenhova néztem, csak a fiú szemébe nem.

- Nem baj, ha elugrunk Stacey-hez, érte meg Samért? Szerintem az egyszerűbb lenne, mint két külön kocsival menni.

- Semmi gond.

- Szuper. - Megfordultam, a homlokomat ráncolva kémleltem a szobámban uralkodó káoszt. - Már csak a tárcámat kell megtalálnom.

Zayne közelebb lépett hozzám, olyan hangtalanul mozgott, akár egy árny.

- Nem lesz rá szükséged. Én fizetek. Az a pasi dolga a randin.

Kalapált a szívem. Akkor ez most tényleg randi volt. Fel sem bírtam fogni. Még egyszer végignézve a szétszórt könyveken és ruhákon, lemondtam a pénztárcám előkerítéséről, és inkább szembefordultam Zayne-nel.

Közelebb volt, mint eddig, olyan közel, hogy éreztem a teste melegét. Lassan fölemeltem a fejemet, és beleszédültem abba, amit láttam. A fiú elmélyülten fürkészte az arcomat, és mosolya egy kicsit elhalványult.

- Tényleg csodaszép vagy - szólt rekedt hangon. - De hát te mindig gyönyörű vagy, mintha nem is lennél valódi.

Valahányszor ilyesmit hallottam Zayne szájából, azonnal elborította az agyamat a lila köd. Nem bírtam mást tenni, csak bárgyún vigyorogtam a srácra.

Erre eltűnt az arcáról a komolyság, ismét fülig ért a mosolya, és elnevette magát.

- Na, gyere! Mennünk kell.

Bólintottam, ám ahogy az ajtó felé fordultunk, rádöbbentünk, hogy nem négyszemközt vagyunk. Denika és Maddox álltak odakint, a folyosón. Az ereimet elárasztotta a forróság, de ugyanolyan hamar borzongatott is a bőrömön futkosó hideg.

Denika meredten bámult minket, de semmiféle érzelmet nem h ült el az arca. Különös módon megsajnáltam. Bármilyen fura volt ez, akkor is tudtam, hogy bejön neki Zayne - az nem kifejezés -, és rosszul éreztem magam, amiért velem kell látnia őt. Olyan érzésem támadt, mintha jobb lenne egy kicsit távolabb húzódnom Zayne-től.

Maddox viszont… Most először láttam őt épen és egészségesen, mióta lezuhant a lépcsőn. Nem mintha egész mostanáig az ágyat nyomta volna, de én gondosan ügyeltem rá, hogy elkerüljem. Hát, alapvetően mindenkit elkerültem.

A férfi tágra nyílt szemmel bámult Zayne-re. A fogát csikorgatta, mintha minden erejére szüksége lett volna ahhoz, hogy magába fojtsa a véleményét velem kapcsolatban.

Most aztán tényleg úgy éreztem, hogy ajánlatos volna távolabb húzódnom a fiútól.

Zayne azonban a kezemért nyúlt, és összekulcsolta az ujjainkat. Úgy meglepett, hogy szinte éreztem, amint egyszeriben elillan belőlem minden gramm cukor, amit aznap befaltam.

- Szevasztok! - szólt a srác. - Mi a helyzet?

Denika halovány mosollyal megcsóválta a fejét.

- Semmi. Csak az edzőterembe indultunk. Nem igaz? - pillantott Maddoxra.

A férfi oda sem figyelt rá, tekintete kettőnk összekulcsolt kezére szegeződött, mintha bombát szorongattunk volna. Megrohant a düh, elűzte a feszélyezettségemet. Újult erőre kapva kihúztam magam.

- Talán mondani szeretnél valamit? - kérdezte Zayne, szúrós szemmel meredve a férfira.

Maddox a fejét csóválta, és elhúzta a száját.

- Nem. Nincs semmi mondanivalóm. - Azzal elfordult tőlünk, és végicsörtetett a folyosón, a lépcsőhöz sietve.

Denika együttérző pillantást vetett ránk, ami kissé erőltetettnek hatott.

- Bocs. Jó… - Igyekezett mosolyogni, de az se sikerült valami meggyőzően. - Jó mulatást.

Miután ő is otthagyott minket, felpillantottam Zayne-re.

- Maddox eléggé pipásnak tűnt.

- Úgy nézek én ki, mint akit érdekel? - Még szorosabban fogta a kezemet. - Na, menjünk! Nem akarom lekésni a filmet.

~ ~ ~

Zayne kocsijának anyósülésén hátrafordulva, hitetlenkedve bámultam Samet, és komolyan fontolóra vettem azt a lehetőséget, hogy talán elrabolták az ufók. Ugyanis a Stacey mellett ülő srác egyáltalán nem hasonlított a félszeg, igencsak kockafejű fiúra, akit már elsős korunk óta ismertem.

Általában kócos haját nemhogy megfésülte, hanem egyenesen belőtte. Az nem lepett volna meg, ha fejből tudja, melyik évben találták fel a hajzselét, ám arról fogalmam sem volt, hogy egyáltalán képes használni. Göndör fürtjeit hátrasimította a homlokából, stílusosan kissé ziláltan hagyva. Új frizurájának köszönhetően az egész arca másmilyennek hatott. Az álla erősebb, határozottabb vonalúnak tűnt. A járomcsontja mintha magasabban ülő és karakteresebb lett volna, a szemüvege nélkül pedig elképesztően hosszúnak látszott a szempillája.

Még az is más volt, ahogy a kocsiban ült. Lezseren tartotta magát, lazán szétvetette a lábát, miközben kibámult az ablakon. Nem volt olyan görnyedt, mint máskor. Helyesen öltözött fel: hasonló pulcsit viselt, mint Zayne, alatta fehér inggel.

Nagyon jól nézett ki. Úgy éreztem magam, mint aki a kisfiát látja felnőni, vagy ilyesmi.

Nem csoda, hogy Stacey nem bírta levenni róla a szemét… Se a kezét. Jelen pillanatban az ujjait a fiú alkarjára kulcsolta, Sam keze pedig… Hűha! Sam keze a lány combjára simult, mármint, a combja belső felére.

Gyorsan előrefordultam, úgy éreztem magam, mint egy kukkoló. A tekintetem Zayne-re siklott. Jobb keze a lábán nyugodott, a baljával fogta a volánt. Legszívesebben a kezére tettem volna az enyémet, de mivel hosszú évekig voltunk szimplán barátok, semmi több, így nem bírtam rászánni magam erre a gesztusra.

Ebben a szent pillanatban a lehető legrosszabb gondolat jutott eszembe: vajon Roth társaságában is ilyen nehéz volna elfelejteni, ki voltam, és csak arra koncentrálni, ki vagyok most? Sietve elfordítottam a fejemet, és nagyot fújtam, miközben figyeltem, ahogy egy taxi megáll az út mentén, fölvenni egy párt.

Nem fogok Rothra gondolni. Nem fogok Rothra gondolni Semmi keresnivalója most itt, semmilyen módon.

Rémes volt a forgalom, így egy örökkévalóságig tartott, mire elértünk az óvárosban lévő moziba. Ez nem holmi multiplex volt, hanem igazi, régimódi filmszínház. Ugyan nem volt nagy a választék, de mindannyian retrónak meg bűbájosnak találtuk, és miután eldöntöttük, mit nézzünk meg, a pénztárhoz mentünk.

Mire megvettük a jegyet, az előcsarnok már szinte teljesen kiürült, ám a vajas popcorn illata olyan csábító volt, hogy csöppet se bántuk, ha lemaradunk az előzetesekről.

Miközben a büféhez sétáltunk, Sam átment Stacey másik oldalára, és átkarolta a derekát. Arra jutottam, én nyilván nem voltam suliban aznap, amikor a kapcsolatuk átcsapott abból, hogy egyáltalán tudomást vettek végre egymásról, egyenesen tapizós-érzelgősbe.

Figyelembe véve, milyen messzire mentünk Zayne-nel anélkül, hogy bárhova is eljutottunk volna, nagyon kíváncsi lettem, pontosan mi történt Stacey meg Sam között. Az eszembe véstem, hogy mindenképpen ki kell majd faggatnom a részletekről a barátnőmet.

Jelenleg azonban sokkal jobban érdekelt a saját dolgom.

Még mindig meghökkentett, hogy mindazok után, ami történt, most itt vagyok Zayne-nel. Felnéztem a srácra. Engem figyelt, miközben a hüvelykujjam körmét rágcsáltam.

- Minden oké? - kérdezte, és elhúzta a kezemet a számtól.

Bólintottam.

Lehajtotta a fejét, a szája majdnem a fülemhez ért.

- Akkor lazíts!

Csak ekkor döbbentem rá, hogy görcsösen megfeszül minden izmom. Erőt vettem magamon, mélyeket lélegeztem, és arra koncentráltam, hogy megszabaduljak a feszültségtől.

- Így már jobb. - Zayne a derekamra tette a kezét, és azt suttogta a fülembe: - Itt akarok lenni, Laylababa. Bármi is történt a múltban, most itt akarok lenni.

Szavainak hallatán elakadt a lélegzetem, a szívem pedig legszívesebben táncra perdült volna, akár egy balerina.

- Én is itt akarok lenni - suttogtam válaszul.

Zayne ajka a halántékomhoz ért.

- Ezt örömmel hallom.

Kiegyenesedett, nekem pedig olyan széles mosoly ült a képemen, hogy az se lepett volna meg, ha menten kettéreped tőle az arcom, mármint, jó értelemben. Ha lehetett egyáltalán ilyen.

A hátunk mögött megszólalt a bejárat fölé szerelt csengő, jelezve, hogy nem csak mi érkeztünk egy kicsit későn. A hang magára vonta a figyelmemet, így hátrafordultam… És kis híja volt, hogy nem estem pofára, egyenesen bele egy kukába.

Nem más lépett be a moziba, mint az a pasas, akit a múltkor pofán vágtam a Bibliával: a fanatikus az Isten Gyermekeinek Egyházától, aki meglépett előlünk. Ugyanazt viselte, mint azon a borzalmas napon - fehér inget vasalt nadrággal -, a haját mintha frissen nyírták volna le, szinte tövig. Egy üveg víz volt nála. Nem lehetett véletlen, hogy felbukkant itt, de mégis, honnan tudhatta, hol talál minket? Talán követett minket Zayne-nel? Vagy talán szemmel tartotta a barátaimat?

Leesett állal sarkon fordultam, és megrángattam Zayne felsőjének hátát. Kérdő tekintettel fordult felém.

- Nézd, ki jött be! - suttogtam.

A bejárat felé pillantott, majd fojtott hangon elkáromkodta magát.

- Ezt nem hiszem el.

- Miről dumáltok? - kérdezte Stacey, felénk fordulva, miközben Sam továbbra is átfogta a derekát. Azt, ahogy a barátnőm belesimult a fiú ölelésébe, végtelenül cukinak találtam volna, ha épp nem másodpercek választanak el a kiakadástól.

- Semmiről. - Zayne lehengerlően mosolygott rá, közben pedig a vállamra tette a kezét, és odahúzott maga elé. - Ti tudjátok már, mit kértek? Pattogatott kukoricát vagy valami mást?

- Én M&M’set kívánok - jelentette ki Sam, és fél kézzel az üvegpultra támaszkodva nézegette az édességkínálatot. A kasszás, egy fiatal lány, akinek több szeplő volt a képén, mint csillag az égen, feléje hajolt a pult mögül.

- M&M’set? - Stacey grimaszt vágott. - De hát te utálod az M&M’set.

Zayne megfogta a felkaromat.

- Mi inkább bemegyünk, és…

A fanatikus pasas ekkor előttünk termett, és Stacey-re meg Samre meredt.

- Messziről el kéne kerülnötök ezeket! - közölte velük.

A barátnőm ránézett, lassan pislogott, miközben Sam elfordult a pulttól. Kíváncsi kifejezés ült ki az arcára.

- Hogy mondta? - kérdezte Stacey.

- Messziről el kéne kerülnötök ezeket - ismételte a fazon, mély és reszkető hangon. - Mindketten az ördögöt szolgálják.

Pillanatnyi csend támadt, majd a barátnőm röpke kacajt hallatott.

- Jaj, anyám, maga az egyik olyan mániákus, akik mind utálják az őrzőket, ugye? - Megrángatta Sam kezét. - Na, tessék, végre találkozhatsz egyikükkel személyesen.

Sam végigmérte a pasast.

- Nem vagyok lenyűgözve.

- Nem értitek - erősködött a férfi. - Még csak nem is az őrző a legrosszabb, hanem…

- Na, jó, ebből elég - fojtotta belé a szót Zayne, és megszorította a karomat. - Menjünk!

- Jobb lesz, ha később veszek kukoricát. - Stacey kézen fogta Samet. - És majd visszajövünk neked M&M’sért.

Otthagytuk a pasast. Nem olyan gyorsan távolodtunk tőle, mint szerettem volna, de akkor is magunk mögött hagytuk. Kezdett lecsillapodni a szívverésem. Elértünk a folyosóig, ami a vetítőterem csukott ajtajához vezetett. Ekkor meghallottuk azt a négy szót, amitől mindannyiunknak földbe gyökerezett a lába.

- Ez a lány démon.

Elakadt a lélegzetem.

- Ez a lány démon - ismételte a fazon olyan mély meggyőződéssel, amire csak a fanatikusok képesek. - És be is tudom bizonyítani.

Stacey szembefordult vele, és a fejét csóválta.

- Maga tényleg hibbant?

Fogalmam sem volt, mégis hogyan tudná bizonyítani a pasas az állítását, de nem vállalhattam a kockázatot. Bambi nyugtalanul izgett-mozgott rajtam, miközben elöntött a feszültség.

- Hazugság - mondtam.

A férfi rám szegezte a pillantását, tekintetéből színtiszta gyűlölet sütött. Legszívesebben ráüvöltöttem volna, hogy mégis mi van a szabályokkal?! Az átlagembereknek nem lett volna szabad tudomást szerezniük a démonok létezéséről. Ezt az alfák rendelték el: ugyanis az embereknek anélkül kellett hinniük a mennyben, hogy bizonyítékuk lett volna a pokol létére. Számomra ez mindig is őrültségnek hangzott, ám egy ilyen fanatikusnak nyilván tisztában kellett lennie az egyik legfőbb szabállyal, mégis fittyet hányt rá.

- Te mást se csinálsz, csak hazudozol - vádolt.

Zayne elengedte a karomat, és elém állt.

- Ne akarja, hogy olyat tegyek, amit megbánnék.

- Már így is bőven eleget kéne bánnod. - A pasas elhátrált Zayne-től.

Megint vadul kalapált a szívem. A férfi le akart buktatni, direkt a barátaim előtt. Nem érdekelt, milyen nagyobb horderejű következményekkel járhatna ez. Most a barátaimról volt szó: a barátaimról, akik azt hitték, hogy normális vagyok, és elfogadtak engem. Nem hagyhattam, hogy ez a fazon felfedje előttük az igazságot.

Megragadtam Stacey karját, és bepánikolva néztem Zayne-re.

- Gyertek, menjünk! Majd…

- A barátnőtök nem akarja, hogy megtudjátok az igazat - mondta a férfi, és szabad kezével belenyúlt a zsebébe. Zayne megdermedt, ám a pasas csak egy összegöngyölt lapot húzott elő. Kihajtotta előttünk, és kiderült, hogy egy idősebb nőt ábrázoló fotó. Az asszony narancssárga felsőt viselt, szőke haja zsíros és ritkás volt. Ernyedt ajkán varas heg, arcán mély ráncok húzódtak.

Sam a homlokát ráncolta.

- Ez meg ki?

- Úgy hívták, hogy Vanessa Owens - válaszolta a férfi, és a lap úgy remegett a kezében, hogy a fotó szinte elmosódott. - Húszéves korában, a kilencvenes évek végén egy állami nevelőintézetben dolgozott, és a Georgetowni Egyetemre járt. Fényes jövő állt előtte. Szerető családja volt, barátok vették körül, a párjával rajongtak egymásért.

Stacey oldalra biccentette a fejét, és összevonta a szemöldökét.

- Hadd találjam ki! Rákapott a drogra? Mert úgy néz ki, mint akiből drogos lett. Szar ügy, de nem értem, mi közünk van nekünk ehhez.

A képre bámultam. Sem a nő neve, sem az arca nem volt ismerős nekem, de egyre jobban úrrá lett rajtam a nyugtalanság.

- Most már tényleg elegem van ebből - mondta Zayne, és megfogta a karomat. - Húzzunk el innen!

- Az őrző sem akarja, hogy megtudjátok az igazat… Mert védi a lányt, így el akarja titkolni, hogy micsoda ő valójában, és mit tett ezzel az ártatlan nővel.

- Soha életemben nem találkoztam ezzel a nővel - mondtam, és sarokba szorítva éreztem magam. Az előcsarnokban lévő néhány ember minket nézett, de szinte biztos voltam benne, hogy nem hallanak minket. - Egyáltalán nem ismerem.

- Lehet, hogy te nem emlékszel rá, ő viszont biztosan emlékszik rád. Elvégre tönkretetted az életét - acsargott a pasas. - Gondoskodott rólad, amíg a nevelőintézetben éltél, te pedig, hűen a természetedhez, élősködtél rajta, elszívtad a lelke egy részét. Ezzel elindítottad őt a lejtőn: a kábítószer rabja lett, ami előbb rabláshoz, aztán halálhoz vezetett.

Olyan gyorsan szaladt ki az arcomból a vér, hogy azt hittem, menten elájulok. A képen látható nő megváltozott a lelki szemeim előtt: fiatalabb lett, a haja sűrűbb és fényesebb, a bőre hamvas, az arcára sugárzó mosoly ült ki.

Édes istenem…

Ez volt az a nő, akinek kisgyerekként majdnem teljesen elszívtam a lelkét? Akit megtámadtam, és így találtak rám az őrzők? Azt tudtam, hogy a szerencsétlen nő kórházba került, miután elvettem valamennyit a lelkéből, de fogalmam sem volt róla, milyen sorsra kárhoztattam…

- Tyűha - motyogta Sam, és megdörgölte a homlokát.

- Tíz éven át újra meg újra börtönbe került a kábítószer miatt, nemrég pedig úgy döntött, hogy kirabol egy éjjel-nappalit. Pisztoly volt nála, és megölte az egyik pénztárost, végül pedig lelőtték a rendőrök - fejezte be a férfi, majd leeresztette a fotót. - Ez mind a te műved. És vajon még hány életet raboltál el azóta?

Zayne mondott valamit, és újból megrángatta a karomat, ám én sóbálvánnyá dermedtem. A hosszú évek során, mióta csak Abbotékhoz kerültem az intézetből, nem igazán gondoltam arra, vajon mi történhetett azzal a nővel. Azt hittem, hogy mivel nem vettem el teljesen a lelkét, felépült. Hogy nem lett komoly baja. De most kiderült, hogy totálisan és véglegesen elcsesztem az életét.

Ekkor rádöbbentem az igazságra, és úgy felfordult tőle a gyomrom, hogy azt hittem, mindjárt ráokádok a pasasra. Amit ezzel a nővel műveltem azáltal, hogy elvettem a lelke egy részét, az semmiben sem különbözött attól, ami Deannel és Garethtel - meg a jó ég tudja, még hány másik áldozattal - történt.

- Démon vagy - fortyogott a férfi. - És el fog jönni az idő, amikor nem leplezheted tovább az igazi természetedet.

Fogalmam sem volt, honnan tud ilyen sokat rólam ez az egyház, ám jelen pillanatban nem is számított. Semmi más nem számított, csak amivel ez a fickó vádolt, és amire rádöbbentem saját magamat illetően.

- Bakker, maga totál kattant. - Stacey karba tette a kezét, és a fejét csóválta. - De még csak nem is amolyan szórakoztatóan flúgos, hanem „Ideje értesíteni a rendőrséget, és talán nem ártana távoltartást kérni” értelemben.

- Nem hisztek nekem? - kérdezte a férfi.

A barátnőm horkantott.

- Szokott hinni magának bárki is?

- Majd meglátjátok, hogy igazat mondok. - A vizespalackot tartó kéz olyan gyorsan mozdult, hogy semmit sem tehettünk ellene. Még Zayne sem számított rá. A férfi jó nagy erővel és igen remekül célozva ránk ürítette az üveget. Stacey-t meg engem beborított a víz, és még Zayne nadrágjára is jutott belőle.

Stacey felvisított, és elázott kezét rázogatta.

- Mi a franc?!

A víz lecsorgott a fejemen, az arcomat mosta és belement a szemembe, beitta magát a blúzomba, áttetszővé téve az anyagot, csakhogy. .. csakhogy nem szimpla víz volt. Hátratántorodtam, és nekimentem Stacey-nek. Eközben Zayne a pasas felé vetette magát, és rávágott a mellkasára, több mint egy méterrel arrébb a földre taszítva őt. Ezután visszafordult hozzám, és az arcára kiülő, elszörnyedt kifejezés megerősítette a gyanúmat.

- Jaj, ne! - suttogta.

Csípett a bőr a homlokomon és az arcomon. Elhomályosult a látásom, és úgy fájt a szám, mintha csiliszószt nyeltem volna. Foltokban a mellemen meg a hasamon is lüktetni kezdett a bőr. Bambi rögtön mozgásba lendült, és a hátamra menekült.

A csípés egyre erősebb lett, fájdalmas, szinte égető érzéssé vált, amitől elállt a lélegzetem. Fölemeltem a kezemet, és láttam, hogy kipirult ujjaimról füst száll fel.

- Úristen! - hatolt el Stacey halálra vált hangja perzselő fülemig. - Layla…

A pasas feltápászkodott a földről, még mindig az üres palackot szorongatva. Amikor megszólalt, elégedettség áradt a hangjából, ahogy egyetlen szót fröcsögve mindent, de mindent megváltoztatott:

- Szenteltvíz.

27. FEJEZET

Csak haloványan Érzékeltem, ahogy Zayne kiütötte az Isten Gyermekeinek Egyháza fanatikusát. A fickó a szemközti falhoz csapódott, aztán lecsúszott a földre. A végzetes vizespalack elgurult a padlón. Én közben úgy éreztem, mintha a bőröm lángokban állt volna. Ez egyáltalán nem olyan volt, mint amikor Roth rám löttyintett egy kevéske szenteltvizet, miután megkarmolt az éjszörny.

A fájdalom újabb hulláma rohant meg, döbbenetes erővel. Kétrét görnyedtem, próbáltam mélyeket lélegezve megbirkózni vele, ám ez szinte lehetetlen volt. Hallottam Stacey feszült hangját, de mintha nagyon-nagyon messziről szólt volna.

- Mennünk kell - Zayne mellettem termett, és az oldalához húzott. Kitámogatott a folyosóról, és át az előcsarnokon. A kintről jövő hűvös levegőtől csak még jobban égett a bőröm, és az alsó ajkamba haraptam. - Le kell mosnunk ezt róla.

- Valaki árulja már el, hogy mi folyik itt! - hallottam újra Stacey hangját, ezúttal közelebbről és tisztábban. - Nem értem, mi az isten történt.

- Most nincs időm elmagyarázni. Sam, te vezetsz! - dobta oda a slusszkulcsot a másik fiúnak Zayne, és ha nem lettem volna már így is totál kikészülve, attól tuti behalok, hogy a gorgó enged valaki mást a becses Impalája volánjához ülni. - A ti házatok van a legközelebb.

Sam elkapta a slusszkulcsot, de a homlokát ráncolta.

- Hozzám nem mehetünk. A szüleim kiakadnának.

Zayne torkából mély morgás tört fel.

- Muszáj most azonnal bedugnom őt a zuhany alá! Teszek rá, mit szólnak a szüleid.

- Ne! - hörögtem. - Vigyetek inkább… Stacey-hez. Csak pár utcával van arrébb.

- Layla…

- Igaza van. Anyám nincs otthon, és majdnem ugyanolyan közel lakom, mint Sam. Ha az Ötödik sugárúton megyünk, akkor talán gyorsabban oda is érünk - hadarta Stacey zihálva. - De nem kéne inkább kórházba vinnünk őt? Tisztára kivörösödött a bőre. Csak nem savval öntötte le az a rohadék? Édes istenem, az a…

- Nem sav volt az üvegben, és a kórházban nem tudnának segíteni rajta. - Nagyjából fél utcát tettünk meg, amikor Zayne elkáromkodta magát, és inkább a karjába kapott. A jó ég tudja, mit gondolhattak rólunk a járókelők, ám engem már semmi sem érdekelt. Igyekeztem magamba fojtani a nyögést, ahogy a fiú elindult velem, de nem sikerült teljesen. - Bocsánat - suttogta rekedt hangon.

- Én ezt nem értem - hajtogatta Stacey, és mintha megint távolról szólt volna a hangja. - Tényleg csak szimpla víz volt. Rám is jutott, de nem lett semmi bajom. Nem értem, mi történt.

Senki sem válaszolt neki. Amikor végre elértünk az Impalához, Zayne beült velem hátra, és megpróbálta letörölni rólam a víz nagy részét egy régi pólóval, amit ott talált, de hiába, ettől nem lett jobb.

Muszáj volt lezuhanyoznom. Az út Stacey-ék házáig maga volt a pokol. Fél füllel hallottam, amint Zayne felhívta Nicolait, és szólt neki, hogy talán PR-katasztrófával nézünk szembe, ami felfedheti a démonok létezését. Eleget értettem Nicolai reakciójából, hogy tudjam, azonnal indul a mozihoz, és igyekszik elhárítani a kárt. A látásom közben kitisztult annyira, hogy ki tudjam venni Stacey lesújtott arcát.

A barátnőm úgy bámult rám, mintha… Mintha azt sem tudta volna, mit lát. Az agya talán egyelőre nem volt hajlandó felfogni a helyzetet, ám tudtam, hogy előbb-utóbb kénytelen lesz. És én egyszerűen nem bírtam elviselni, hogy így néz rám. Lehunytam a szememet, és ki se nyitottam, amíg meg nem érkeztünk Stacey-ék házához.

A lelkem mélyén érzett fájdalom ugyanolyan szörnyű volt, mint a bőrömet mardosó. Nem szóltam semmit, miközben Stacey fölvezetett minket az emeletre, a fürdőszobához. Sam a földszinten maradt, nyilván utána akart nézni, mégis hogyan marhat így embert a szenteltvíz. Meglepően csöndes volt a történtek óta, egész úton idefelé hallgatott.

- Még legalább két óráig nem jön haza senki. - Csak elmosódva hallottam Stacey hangját. - Tudok… Tudok segíteni valamit?

- Tudnál hozni neki valami ruhát? - A barátnőm nyilván bólintott, mert Zayne így folytatta: - Hagyd az ajtó előtt!

- De…

- Mindent el fogunk magyarázni. - A fiú kinyitotta az ajtót, és beterelt a fürdőbe. - Megígérem.

Stacey elkapta az ajtót, mielőtt Zayne becsukhatta volna mögöttünk.

- Nem lesz baj, Layla?

- Nem - krákogtam, háttal állva neki. - Minden… rendben lesz.

Zayne ezzel magunkra zárta az ajtót. Megkerült engem, és megnyitotta a kádban a zuhany csapját. Egy szempillantással később már jéghideg vízsugár alatt álltam, levegő után kapkodva. Záporoztak az arcomra a cseppek, tönkretéve a sminkemet, amin olyan sokat dolgoztam.

- Muszáj levetned a ruhádat - szólt Zayne.

Nem kellett nógatnia. Oldalra fordultam, és beleegyezően bólintottam. Egyikünk se mondott semmit, és nem volt abban az égvilágon semmi szexis, ahogy a jéghideg víz alatt álltam a zuhanyban, miközben Zayne levette rólam a ruhámat. Lerángatta feszes farmeremet, vékony blúzomat, még a melltartómat is. Semmi sem maradhatott rajtam, amit ért a szenteltvíz.

A hátamra menekült Bambi a lehető legkisebbre tekeredett össze a derekamon, miközben Zayne újra és újra körbefordított a zuhany alatt, hogy biztosan lemossa rólam a szenteltvizet, a legutolsó cseppig. Mit sem törődött azzal, hogy közben ő is csuromvíz lett.

Kábé egy örökkévalóságig álldogáltam a dermesztő zuhany alatt, pokoli kínok közt, amikor az égető érzés végre-valahára enyhülni kezdett, és a hasam meg a hátam libabőrös lett a hideg víztől. Az erős sugárban pislogva láttam, hogy a mellem előtt keresztezett karom bizony szép jajvörös.

- Az én hibám, hogy ez történt veled - mondta végül Zayne, és maga felé fordított. - Meg kellett volna akadályoznom. Meg tudtam volna akadályozni.

- Nem te tehetsz róla. Ki gondolta volna, hogy az a fickó- Szenteltvizet fog rám locsolni?

Zayne a szemembe nézett.

- Sejthettem volna, hogy készül valamire.

Dideregve a fejemet csóváltam.

- A-akkor s-sem a t-te hi-hibád.

Kételkedő kifejezés ült ki az arcára, ettől idősebbnek tűnt.

- Már nem ég a bőröd.

- N-nem.

Mire Zayne elzárta a vizet, nem éreztem a bőrömet a fejem búbjától a lábujjaimig, habár ez valószínűleg nem is volt baj. Annyira dermedt volt a testem, amivel csak egy havas februári nap hidege vehette volna fel a versenyt.

A fiú gyorsan betekert egy nagy, puha törülközővel, és bedugta a szélét a karom alá.

- Tartsd magadon! - mondta, én pedig megmarkoltam az anyagot, és szorosan összefogtam. Zayne kiemelt a zuhany alól, és megfordult velem. Letelepedett a kád szélére, és az ölébe ültetett. Fogott egy másik törülközőt, és elkezdte felitatni a jéghideg vizet a hajamról. - Istenem, olyan hideg vagy, mint egy jégkocka.

- Miért pont egy ilyen üres helyen csinálta ezt, ahol csak Stacey és Sam voltak a tanúi a dolognak? Miért nem olyan pillanatot választott, amikor sokkal többen láthatták és hallhatták volna? - kérdeztem fogvacogva.

- Direkt a barátaid előtt akarta csinálni. Ez az egyetlen magyarázat. - Zayne a karomat dörgölte a törülközővel, elűzve a dermedtséget. - Hogy érzed magad?

- J-j óbban. - A napsárga falra bámultam, miközben Zayne felpezsdítette a vérkeringést elhűlt tagjaimban. Fogalmam sem volt, mennyi idő telt el, mire újra megszólaltam: - Mi-mit fogunk mondani nekik?

Mielőtt válaszolt volna, Zayne gyengéden megtörölgette az arcomat.

- Az igazat, gondolom.

- De hát m-mi lesz a sza-szabályokkal?

Csupasz vállamra terítette a másik törülközőt.

- Hát, elméletben már megszegtük őket, mégse vették a fejünket az alfák, igaz? Ráadásul a legjobb barátaidról van szó. Megbízol bennük. - Némi habozás után hozzátette: - Amúgy se tudom, milyen hazugságot találhatnánk ki, amivel hihetően meg tudnánk ezt magyarázni.

Próbáltam mosolyogni, de nem jött össze.

- Mi lesz, ha S- Stacey most már utál engem, vagy f-fél tőlem?

- Jaj, Layla, dehogy utál téged. - Zayne lehajtotta a fejét, és puszit nyomott a homlokomra. - Nem fél tőled, és nem fog mást gondolni rólad, mint eddig.

Úgy éreztem, mintha gúzsba kötötték volna a mellkasomat.

- Hogy is ne gondolnának rólam mást mindketten?

- Mert ugyanúgy ismernek, ahogy én, azért. - Szavainak határozottsága meggyőző volt. - Ami vagy, az nem változtat azon, aki vagy.

Bólintottam.

Tekintete az enyémet fürkészte, aztán átkarolt. Az sem érdekelt, hogy a törülköző lecsúszott a vállamról, és a földön landolt. A fiúhoz bújtam, befészkeltem magam szoros ölelésébe, sütkéreztem a melegségében és elfogadásában. Nem igazán éreztem helyénvalónak a belém vetett hitét, mivel nem voltam biztos benne, hogy valóban kiérdemeltem-e a bizalmat.

De muszáj volt összeszednem magam, mert Stacey meg Sam vártak rám, és nem bujkálhattam örökkön örökké a fürdőszobában Zayne-nel, egy szál törülközőben.

- Mehetünk - mondtam, ám egy kicsit elszorult a szívem, ahogy kibontakoztam a fiú öleléséből, és felálltam.

Zayne behozta a holmikat, amiket Stacey az ajtó előtt hagyott nekem. Felvettem a melegítőalsót meg a pulcsit, aztán minden bátorságomat összeszedve elhagytam a fürdőszobát. Zayne a folyosón várt, a falnak dőlve, fáradtan bámulva a mennyezetet. Amikor ellökte magát a faltól, és megállt előttem, legszívesebben újrakezdtem volna az egész napot.

- Minden rendben lesz - nyugtatgatott.

Én nem voltam ilyen bizakodó.

Lementünk a földszintre. A barátaim a nappaliban várakoztak. Amint beléptünk a helyiségbe, Stacey felpattant a kanapéról. Szokatlanul sápadt volt. Sam is felénk fordult, várakozásteljes képet vágott.

- Oké - szólalt meg Stacey, és összekulcsolta a kezét. - Mielőtt bármi másról beszélnénk, mondd meg őszintén: jól vagy?

Bólintottam. A bőröm még mindig vöröslött egy kicsit, és sajgóit, ha hozzáértem, de tudtam, hogy holnap reggelre már kutya bajom se lesz.

- Igen, jól.

Stacey lehunyta a szemét, és nagyot sóhajtott.

- Nagyon megijesztettél… Nemcsak engem, mindkettőnket. Elsőre azt hittem, az a pasas savval öntött le, vagy valami, de most már tudom, hogy… Nem erről van szó. Elvégre nem akartál kórházba menni, és nem olvadt le a képedről a bőr.

Felvontam a szemöldökömet.

- És a víz Stacey-t is érte - hangsúlyozta Sam, miközben oldalra biccentett fejjel fürkészett engem. Nem úgy, mint aki fél tőlem, hanem mint aki őszintén kíváncsi rám. - De neki semmi baja se lett.

- Neked viszont nagyon is lett - ragadta megint magához a szót Stacey, és mély levegőt vett. - Valami nagyon fura történt veled. Láttam, hogy füstölt a bőröd.

Hát, ez tényleg igencsak árulkodó jel volt. Zayne-re pillantottam, és ő az egyik fotel karfájára leülve bólintott.

- Azt sem tudom, hol kezdjem.

- Mondjuk, az igazsággal - szólt Sam.

Ez a csípős megjegyzés egy kicsit bántott, de teljesen jogos volt.

- Sajnálom, hogy nem voltam teljesen őszinte veletek, de vannak bizonyos dolgok… Szabályok… Amik nem hagyták.

- Olyan vagy, mint Zayne? - kérdezte Stacey, a fiúra nézve. - Mert ha igen, akkor nem értem, miért ilyen nagy ügy ez.

- Egy kicsit hasonlítok Zayne-re. Részben őrző vagyok. - Furcsa volt hallani, ahogy erről beszélek a barátaimnak. Leültem a fotelba, aminek Zayne a karfájára telepedett. - De nem vagyok olyan, mint ő. Nem igazán. Én részben… Részben démon is vagyok. Ezért hatott így rám a szenteltvíz. A pasas nem hazudott, tényleg az volt az üvegben.

Stacey kinyitotta a száját, és sűrűn pislogott. Aztán elnevette magát, és lehuppant a kanapéra Sam mellé.

- Na jó, Layla, ne hülyítsél már!

- Nem hülyítelek.

- Démonok nem léteznek - jelentette ki, a mennyezetre emelve a tekintetét. - Az a fickó a moziban flúgos volt.

- Gorgók sem léteznek - szólalt meg Zayne halkan. - Nem igaz?

Stacey a fejét csóválta.

- De az más. Ti csak egy másik faj vagytok, nem? Mondjuk, mint a jeti. Te nem valami mitikus lény vagy a Bibliából.

- Egykor a mi fajtánkat is mitikusnak hitték. - Zayne előrehajolt, és a térdén nyugtatta a kezét. - Layla igazat mond. Részben démon.

- Akkor sem létezhetnek démonok. Egyszerűen nem, és kész - makacskodott Stacey.

- Hiszel az angyalokban? - kérdezte tőle Sam, de közben engem nézett. - Mert ha igen, akkor hogyhogy nem hiszel a démonokban? Elvégre azoknak a többsége egykor angyal volt, nem?

Egyfelől meglepett, hogy Sam ilyen jól kezeli ezt, másfelől viszont csodálkoztam, hogy nem akart rögtön tudományos vizsgálatnak alávetni.

- Nem. - Stacey ismét a fejét csóválta, a frufruja az arcába hullott. Hitetlenkedve meredt rám. - Az nem lehet.

- Na, jó. - Felálltam. - Igenis démon vagyok, legalábbis részben. És tessék, be is tudom bizonyítani. Bambi? - Szuggeráltam a kígyót, hogy váljon le rólam. Nagyon reméltem, hogy megteszi, amit akarok, és nem csinál belőlem hülyét a barátaim előtt. - Le!

Bambi megmozdult a hátamon, aztán éreztem, ahogy lejött a bőrömről. Aprócska pöttyök árnya rajzolódott ki mellettem. Stacey talpra ugrott, eltátotta a száját, de nem jött ki rajta hang. A pöttyök összeálltak, és néhány pillanat múlva megformálódott belőlük Bambi teste. Az óriási kígyó fölemelte rombusz alakú fejét, és úgy leste Samet meg Stacey-t, mintha eljött volna a vacsoraidő.

- Ne edd meg őket! - szóltam rá fojtott hangon.

Egy lélegzetvételnyi időre néma csönd támadt, aztán Stacey felüvöltött, mint akit nyúznak, és felugrott a kanapéra, hogy Sam mögé bújva keressen menedéket.

- Úristen! Úristen! Egy kígyó! Egy bazi nagy kígyó! - visította, és falfehér lett. - Honnan a francból került ez ide?

- Rólam - válaszoltam. - Általában a bőrömön van, mint egy tetoválás. Ő egy famulus.

Stacey úgy festett, mint aki mindjárt beájul, úgyhogy visszaparancsoltam magamra Bambit. A kígyó bosszúsan sziszegett rám, de föltekeredett a karomra, aztán rásimult a hasamra.

- Szent Kleofás - suttogta Stacey, és összerogyott a kanapén. - Ezt nem hiszem el.

- Pedig hihetsz a szemednek. Ez valóság, nem káprázat. - Visszaültem.

- Hogy rejtetted el ezt az izét ilyen sokáig? Hiszen hatalmas!

- Igazság szerint ő csak nemrég került rám. Bambi démoni famulus, de nem az enyém. Valójában nem.

Stacey arcán megértés villant.

- Várjunk… Várjunk csak! Rothnak van egy kígyós tetkója.

Biccentettem.

- Volt.

Úgy elkerekedett a szeme, hogy attól féltem, pillanatokon belül kiesik a fejéből.

- Azt állítod, hogy Roth is démon?

- Színtiszta démon - felelte Zayne. - Valójában nem más, mint Astaroth, a pokol koronahercege.

Stacey Samre nézett, aki rám meg Zayne-re bámult. Aztán a barátnőm ismét rám pillantott.

- Azt… Azt se tudom, mit mondjak erre.

- Bármit is gondoltok a démonokról, és annak dacára, amit az a rohadék mondott a moziban, tudnotok kell, hogy Layla nem gonosz. Igaz szívű, jó lelkű - jelentette ki Zayne, és egy kicsit elmosolyodtam a szavaiból kicsendülő őszinteség hallatán. - Sokkal inkább őrző, sokkal inkább ember, mint bárki, akit ismerek.

Stacey grimaszt vágott.

- Na, baszki, nem mondod! Tudom, hogy Layla nem gonosz. Elvégre hosszú évek óta ismerem. Kábé annyira lehetne gonosz, mint egy komisz pandabébi, vagy ilyesmi.

Tátott szájjal meredtem rá, Zayne pedig elvigyorodott.

- És mi van Rothtal? Ő gonosz? - kérdezte Stacey. - Mármint, komolyan mondjátok, hogy ő a… A pokol koronahercege?

- Igen, az. És totál gonosz - vágta rá Zayne.

Felsóhajtottam.

- Nem totál gonosz. Azért van itt, mert nagyon fontos dolga van.

- És mi volna az? - kérdezte Sam, és tekintete ide-oda cikázott köztünk. - Most már muszáj elárulnotok.

Zayne lassan bólintott, én pedig mindent elmeséltem magamról: hogy mire vagyok képes, és ki volt az anyám. Ezután Zayne átvette a szót, elmagyarázta, mi ez az egész szitu a lilinnel, meg hogy a gyanúnk szerint mi zajlik az iskolában. Az nem kifejezés, hogy mindketten padlót fogtak a hallottaktól.

- De egyikőtök sem szólhat erről egy árva szót sem senkinek - figyelmeztette őket Zayne, miután végzett az elképesztő beszámolóval, amihez foghatót még nem látott se az emberek, se az őrzők világa. - Véresen komolyan mondom. A mi feladatunk az, hogy titokban tartsuk a démonok létezését az emberek előtt. Ha bárkinek is beszéltek erről…

- Hadd találjam ki! Akkor meg kell, hogy ölj minket? - kérdezte Stacey poénkodva, de nagyot nyelt, miután egyikünk sem válaszolt. - Szűzanyám, eldurran az agyam… - Amikor a barátnőm végre képes volt újból megszólalni, sikerült a leglényegtelenebb részletre koncentrálnia mindabból, amit az imént elmondtunk neki.

- Szóval, ezért nem randiztál soha senkivel? Mert ha megcsókolsz valakit, elszívod a lelkét?

- Én szeretném azt hinni, hogy nem ez volt az egyetlen oka - motyogta Zayne.

Bólintottam.

- Olyan vagyok, mint egy szukkubusz… Csak épp annak egy nagyon ritka fajtája.

- És ez a lilin-izé is olyan, mint te? Csak ő egy szimpla érintéssel is képes elvenni mások lelkét? Anyám! - A barátnőm Samre nézett.

- Sulit kell váltanunk, de sürgősen.

- Ja - bólogatott a srác. - Talán még a városból is el kéne költöznünk. Vagy akár egyenesen az országból.

Sokáig tartott, mire mindent megbeszéltünk, így Stacey anyukája most már bármelyik pillanatban hazaérhetett az öccsével. Egyik barátom se bámult rám úgy, mintha veszélyes torzszülött volnék, de gyanítottam, hogy még nem igazán dolgozták fel a hallottakat. Egyfolytában csak vártam, mikor tesz Sam valami random megjegyzést a démonokról, ám a fiú nem állt neki okoskodni, és már önmagában ez is bizonyította, mennyire kizökkentette ez az egész.

- Azt hiszem, mennünk kéne - mondta végül Zayne, és lassan felállt. - De figyu, srácok…

- Egy árva kukkot se szólunk senkinek - ígérte Stacey. - Egyébként is, úgyse hinne nekünk senki. - Rám sandított, és tudtam, hogy megváltozott a barátságunk. Talán nem akkora volt a változás, mint amitől féltem, de akkor is más lett a kapcsolatunk. - Hogyan segíthetünk?

Zayne döbbenten bámult rá.

Fülig érő vigyor ült ki az arcomra.

- Te dilis vagy! - Stacey a homlokát ráncolta, mire rögtön szabadkozni kezdtem. - Mármint, nem rossz értelemben. Csak, hát, én attól féltem, hogy gyűlölni fogtok, ha megtudjátok az igazat, erre te azt kérdezed, hogyan segíthetnétek. - A sírás kaparta a torkomat. - Őszintén, azt se tudom, mit mondhatnék.

- Hát, ha jól értettem ezt az eszement társalgást, akkor a lilin magától tuti nem fog leállni a lelkek… izé… elvételével, így az alfák előbb-utóbb közbe fognak avatkozni, és az mindegyikőtöknek nagy szívás lesz, igaz? Szóval, miért is ne akarnánk segíteni?

- Ez nagyon rendes tőletek, de az ügy túl veszélyes ahhoz, hogy belevonjunk titeket. - Stacey erre tiltakozni kezdett, ám Zayne feltartotta a kezét. - Ha tényleg segíteni akartok, akkor legyetek különösen éberek! Mindenre figyeljetek oda magatok körül, hogy észrevehessétek, ha netán valaki furcsán viselkedik. De persze tartsátok távol magatokat a gyanús alakoktól, inkább rögtön szóljatok nekünk!

- Igaza van - helyeseltem. - Nem bírnám elviselni, ha bármi bajotok esne.

- Semmi se fog történni velünk - jelentette ki Sam magabiztosan, majd nyomatékos pillantást vetett Stacey-re. - Tényleg távol fogjuk tartani magunkat a bajtól, de ha szükség van a segítségünkre, számíthattok ránk.

- Mint Scooby-Doo meg a haverjai - mosolygott Stacey. - Kivéve, hogy mi sokkal menőbbek vagyunk, és nincs kutyánk. - Grimaszt vágott, majd hozzátette: - Helyette van egy bazi nagy démonkígyónk.

Kifakadt belőlem a döbbent nevetés, egyszerűen nem bírtam elhinni, hogy mindketten ilyen jól fogadják ezt az egészet. Csak azt reméltem, hogy ez nem változik majd meg, miután lesz idejük alaposan végiggondolni a hallottakat. Felálltam, hogy kövessem Zayne-t, és úgy éreztem, totálisan kimerültem a ma esti drámától.

Stacey megállított a bejárati ajtóban, és én lélegzet-visszafojtva vártam, mit akar mondani. Zayne megtorpant a küszöb előtt, és kissé aggodalmasan figyelt minket.

- Kár, hogy nem árultad el az igazat már rég - szólt Stacey -, de megértem, miért titkolóztál. Egy ilyen dolgot nem könnyű csak úgy elmondani, pláne, ha tartasz tőle, hogy a másik totál kiakad.

- Ja - suttogtam.

Stacey mély levegőt vett, és hátrapillantott a félhomályos előszobára, ahol Sam várta. - Továbbra is te vagy a legjobb barátnőm. Csak az változott, hogy kiderült, nem vagy ember, más nem. És, hát, eléggé menő érzés, hogy a legjobb barátnőm félig őrző, félig öntagadásban élő démon.

Egy pillanatra rámeredtem, aztán kitört belőlem a kacagás. A mellkasomat szorító kötelék elszakadt, és kicsit enyhült rajtam a nyomás.

- Csak ne kamuzz többet, oké? - kérte Stacey. - ígérd meg!

A szemébe néztem.

- Ígérem.

Aztán a barátnőm megölelt, és én abban a pillanatban tudtam, hogy még ha az egész világ a katasztrófa szélén áll is, Stacey meg köztem minden rendben lesz.

Tudtam, hogy a barátságunk bármit kibír.

~ ~ ~

Mire visszaértünk az udvarházba, Abbot már várt ránk.

Abban a pillanatban, hogy betettük a lábunkat az előcsarnokba, Zayne apja előttünk termett: olyan fenyegetően állta el az utunkat, akár egy kiéhezett oroszlán, amint lecsapni készül egy gazellára. Engem mindössze egyetlen pillantásra méltatott, és esze ágában se volt megkérdezni, hogy talán szoliban jártam-e, vagy egyáltalán jól vagyok-e, hanem rögtön a fiához fordult.

- Beszélnünk kell - közölte vele komor képpel. - Négyszemközt.

Zayne rám pillantott, én pedig vállat vontam. Sejtettem, hogy az apja a moziban történt incidensről akarja kifaggatni. Integettem neki, aztán megkerültem Abbotot, és felszaladtam a lépcsőn. Csak egy kicsikét voltam csalódott, amiért a férfi nem kérdezte meg, hogy vagyok. Gondoltam, kezdek hozzászokni ahhoz, ahogy újabban bánik velem.

Miután bezárkóztam a szobámba, gyorsan levettem a kölcsönkapott holmikat, és belebújtam a saját pizsimbe. Még csak kora estére járt, de én teljesen ki voltam purcanva. Miután laza kontyba fogtam még mindig nyirkos hajamat, elnyúltam az ágyon, betakaróztam, és a kezemben szorongatott mobilomat bámultam. Azon tűnődtem, vajon szólnom kéne-e Rothnak, hogy Stacey meg Sam megtudták, kicsoda valójában.

Ujjaim a képernyő fölött hezitáltak. De arra jutottam, hogy igenis muszáj szólnom a srácnak. Így volt tisztességes, és győzködtem magam, hogy csakis ezért lépek kapcsolatba vele, semmi más okból. Rövid és velős üzenetet küldtem neki:

Stacey és Sam tudják, mik vagyunk.

Kábé egy perc telhetett el, és már válaszolt is.

Mesélj!

Igyekeztem a lehető legtömörebben összefoglalni a történteket.

Ist. Gyerm. Egyh. Szenteltvíz + én. Nem jó párosítás. De minden oké.

Ezúttal rögtön visszaírt: Jól vagy?

Bólintottam, mint egy idióta, aztán persze rájöttem, hogy Roth nem lát. Igen - pötyögtem, aztán megtoldottam azzal: Bambi is.

Ezután percek teltek el, mire rájöttem, hogy Roth nem fog válaszolni. Nem tudhattam, nem mérges-e, amiért lelepleztük, de volt egy olyan érzésem, hogy igazából nem érdekli. Éppen le akartam tenni a mobilomat az éjjeliszekrényre, amikor Roth mégis visszaírt.

Úgy tűnik, mégse kellett volna moziba menned a vízköpővel, mi?

Az SMS-re bámultam, félig bosszantónak, félig murisnak találtam, hogy Roth egyedül ezt a következtetést vonta le az egészből. Ja, persze, mintha azon múlt volna a dolog, hogy moziba mentem a vízköpőmmel… Izé, Zayne-nel. Nem válaszoltam neki, mert sejtettem, hogy innentől csak mélyrepülést venne a társalgás.

Ekkor újabb SMS-em jött, de ezúttal Zayne-tól.

Nem kéne társaság?

Jót kuncogtam azon a tényen, hogy egy fedél alatt vagyunk, mégis SMS-ezik nekem.

De, persze.

Azonnal válaszolt:

Máris megyek!

Az ajtóra néztem, ami egy másodpercen belül ki is nyílt, és betoppant rajta Zayne. Alig bírtam megállni a vigyorgást.

- Odakint várakoztál a folyosón? - cukkoltam.

- Talán. - Zayne átöltözött, fekete melegítőalsót és fehér pólót viselt. Leült mellém az ágyra. - Jól vagy?

- Ja. Csak elfáradtam.

Elnyúlt mellettem az oldalán, könyökhajlatán nyugtatva az arcát.

- Pokoli egy nap volt ez.

- Mit mondott Abbot? - érdeklődtem.

Elfelhősödött az arca.

- Nem sokat.

Rögtön tudtam, hogy ez nem a teljes igazság. Felkönyököltem.

- Mi az, amit nem akarsz elárulni nekem?

- Semmi, nincs semmi ilyen. - Zayne nevetett, ám egy kicsit erőltetetten hangzott. - Nyugi, Laylababa. A mai nap így is épp elég őrületes volt, nem hiányzik hozzá semmi más szarság.

- De…

- Minden rendben. Lazulj el! Szabad az egész estém, és én veled akarom tölteni. Kihozni a randinkből, amit még lehet - mondta, a pizsamám ujjával játszadozva. - Oké?

Már a nyelvem hegyén volt a tiltakozás, de Zayne-nek igaza volt. Annyi rossz ért ma minket, ami az egész hétre is sok lett volna, nemhogy egyetlen napra. Erről eszembe jutottak a másnapi terveink.

- Még mindig le akarod csekkolni holnap annak a nőnek a házát?

- Ja.

A hátamra fordultam, továbbra is a fiút figyeltem. Sűrű szempillái eltakarták a tekintetét, miközben végigfuttatta az ujját egy ér mentén a csuklómon. Nem vettem át tőle semmilyen heves, erős érzelmet; bár tény, hogy a saját érzelmeim is épp eléggé össze voltak kuszálódva.

A kettőnkre borult csendben az agyam egyre csak azon a képen járt, amit a férfi mutatott nekünk a moziban.

- Szeretnék kérdezni valamit, és szeretném, ha őszintén válaszolnál.

Zayne felvonta a szemöldökét.

- Megpróbálhatok őszinte választ adni, de attól függ, mi a kérdés.

Ezt elengedtem a fülem mellett.

- Szerinted az, amit azzal a szerencsétlen nővel műveltem, más, mint amit a lilin csinál?

Erre rám szegezte a tekintetét, és a szeme döbbenetesen élénk kobaltkék volt.

- Teljesen más, Layla. Még gyerek voltál, nem is sejthetted, mit teszel. A lilin viszont szándékosan csinálja ezt.

- Az igaz, de… - Suttogóra fogtam a hangomat. - De múlt csütörtök éjjel elszívtam egy kicsit annak a csajnak a lelkéből. Jó, fura körülmények játszottak közre, viszont akkor is megtettem.

- Azt sem tudjuk, igaz-e, amit az a rohadék mondott - hangsúlyozta Zayne. - Bármit is állított arról a nőről, semmi sem igazolja, hogy tényleg ő volt az egykori gondozód. És még ha az is volt, akkor sincs rá semmi bizonyíték, hogy valóban miattad siklott így ki az élete. Semmi okunk sincs elhinni a pasas egyetlen szavát sem.

- Komolyan így gondolod? - Azt kívántam, bárcsak osztozhatnék a bizonyosságában.

- Igen - vágta rá, majd rövid hallgatás után azt kérdezte: - Ha már a csütörtök éjjelnél tartunk, pontosan milyen fura körülményekről beszélünk?

A mennyezetre szegeztem a szememet. Megígértem Rothnak, hogy nem szólok senkinek a démoni klubról, márpedig anélkül nem magyarázhattam el Zayne-nek a történteket.

A srác felsóhajtott.

- Azt hittem, többé nem titkolózunk egymás előtt - mondta keserűen.

- Tudom, tudom… De ha beszélnék neked erről, akkor kénytelen lennél elárulni apádnak, amit megtudtál, és akkor… Hát, akkor az én hibám lenne a megtorlás. Az én lelkemen száradna minden véres következmény.

- Azt hiszed, hogy mindent elmondok apámnak?

Fölfigyeltem arra, milyen bosszús a hangja.

- Nem, de úgy gondolom, vannak dolgok, amikről igenis szólni akarnál neki, és nem szeretnélek ilyen helyzetbe hozni.

Zayne is a hátára fordult, a fogát csikorgatta. Ujjai azonban a csuklómon maradtak. Eltelt néhány perc, mielőtt újból megszólalt:

- Tudom, mi jár a fejedben. A lilinhez hasonlítod magad.

Jól sejtette, ám ennél többről volt szó.

- Te egyáltalán nem olyan vagy. - Felém fordította a fejét, és a szemembe nézett. - Semmiben sem hasonlítasz a lilinre.

Anyám, de jó lett volna fenntartás nélkül hinnem Zayne-nek! Ám valahányszor lehunytam a szemem, egyre csak Vanessa Owens fotóját láttam magam előtt, és újra meg újra felvillant előttem Dean arca is. Mi van, ha… Be sem bírtam fejezni ezt a gondolatot, nem hagyhattam, hogy az ötlet befészkelje magát a fejembe, és eluralkodjon rajtam.

Zayne kinyújtóztatta a karját, és intett nekem.

- Nem jössz közelebb?

Az ajkamba haraptam, aztán odabújtam hozzá, és a mellkasára hajtottam a fejemet. A szíve egyenletesen lüktetett az arcom alatt. Zayne átkarolta a derekamat, még jobban magához húzott.

Rengeteg gondolat kavargott a fejemben, és belekapaszkodtam az egyikbe: egy teóriába, aminek muszáj volt utánajárnom.

- Emlékszel, hogy mit beszéltünk Abbottal a Mércékről? - Miután Zayne bólintott, mély levegőt vettem. - Tök komolyan mondtam, hogy a suliban pontosan ugyanolyan borzongató érzésem támadt, mint mielőtt kitörtek az ablakok, és Maddox lezuhant a lépcsőn. És, hát, én… - Istenem, de nehéz volt ez! - Azon az éjszakán, amikor Petr megtámadott, én…

- Kénytelen voltál megvédeni magad - vágott a szavamba halkan, és szorosabban fogta a derekamat. - Tudom, mit tettél, Layla. Nem kell kimondanod.

Szorosan lehunytam a szememet.

- Lehet, hogy Petr még itt van, érted? Lehet, hogy ő a lidérc.

Eltelt pár pillanat.

- Erre én is gondoltam - válaszolta végül Zayne -, de szerintem egy őrzőkkel teli házban ez mostanra már feltűnt volna.

Ebben igaza lehetett, habár ennyi őrületes dolog után én már semmiben se voltam biztos.

- Ne haragudj, amiért ilyen rémesen alakult ez az este - mondtam, mert úgy döntöttem, mégse akarok Petrre gondolni, amíg itt vagyok Zayne-nel.

- Nem a te hibád volt, úgyhogy nem kell bocsánatot kérned.

Legszívesebben akkor is bocsánatot kértem volna megint, újra meg újra, míg végül belőlem is olyan ember nem lesz, aki folyton csak szabadkozik. Ám Zayne közelsége segített elhessegetni a kellemetlen gondolatok egy részét.

A fiú lehajtotta a fejét, és puszit nyomott a homlokomra. A szívem nagyot dobbant a gyengéd érintéstől, és abban a pillanatban bizonyosan tudtam, hogy nem sodorhatom őt veszélybe. Bármit is mondott Zayne, bármit is akart hinni, nem hagyhattuk figyelmen kívül a valóságot.

A falat bámultam, testem minden sejtjében éreztem a fiú mellkasának megnyugtató emelkedését-süllyedését. Egy dermesztő felismeréstől meghűlt az ereimben a vér. Ha igaz, amit a fanatikus állított, akkor a Lilin és az én tetteim között nincs semmi különbség. Mindketten életeket tettünk tönkre, és a részemről elég lett volna egyetlen ballépés, hogy Zayne-t is veszélybe sodorjam. Tudtam, hogy ha egyetlen röpke pillanatra elveszítem az önuralmamat, az a fiú életébe kerülhet.

Nem tehetem ezt vele. Nem vállalhatok ekkora kockázatot.

Még akkor sem, ha ez azt jelenti, hogy mostantól a lehető legtávolabb kell tartanom magam tőle.

28. FEJEZET

Ugy nézel ki, mint egy nindzsa - szólalt meg Denika. - Mármint, nem épp egy fenyegető nindzsa, inkább amolyan barátságos és népszerű fajta.

Hátrafordultam, és láttam, hogy a csaj az ágyamon ül. Őszintén? Nem rémlett, hogy beinvitáltam volna a szobámba.

- Kösz szépen - húztam el a számat.

Denika vihogott.

- Csak viccelek. Az igazat megvallva nagyon is dögösen festesz.

- Pedig nem az volt a cél. - Visszafordultam a tükör felé, és felhúztam lapos sarkú cipőmet. Tény, ami tény, valóban eléggé nindzsásra sikerült a szerelésem. Fekete sztreccsnadrág és fekete pulcsi volt rajtam. Tulajdonképpen nem is annyira nindzsának tűntem, mint inkább kísértetnek. A csupa feketétől szó szerint holtsápadtnak tűntem.

- Neked sose az a célod. - Denika felállt az ágyról. - Épp ezért vagy dögös.

Újra szembefordultam vele, és arra gondoltam, milyen bizarr azt hallani, amint Denika dögösnek nevez engem. A csajnak olyan szépséges arca és tökéletes alakja volt, hogy simán beillett volna modellnek a Victorias Secret reklámkampányába. Világszerte a lábai előtt hevertek volna az emberek és őrzők egyaránt, ha hódítani támad kedve.

- Szépen helyrejött a bőröd - jegyezte meg, miután elég hosszúra nyúlt köztünk a csend.

Megígértük egymásnak, hogy igyekszünk barátok lenni, de mi tagadás, nagyon lassan alakult a dolog.

- Tegnap este magamra kentem egy csomó bőrápolót - feleltem.

- Elárulhatok neked valamit, ami irtó furán fog hangzani?

Megint odaálltam a gardróbszekrény mellett felakasztott kis tükörhöz, és kontyba fogtam a hajamat.

- Persze.

Denika újból leült az ágy szélére.

- Irigy vagyok rád.

Hitetlenkedve ugrott fel a szemöldököm. Lassan leengedtem a kezemet, és a lány felé fordultam.

Elpirult.

- És nem Zayne miatt. Hát, vagyis, miatta is eléggé irigy vagyok rád, de tök mindegy. Sokkal jobban irigyellek azért, mert szabadon járhatsz-kelhetsz, és mindenfélét megtehetsz… Suliba járhatsz, jelölgethetsz, amit csak akarsz. Démonokkal harcoltál, és megsérültél.

- Irigykedsz rám, amiért megsérültem?

- Tudom, hogy ez tök értelmetlen. - Denika felsóhajtott. - Nem örülök, hogy bajod esett, de akkor is, te járhatsz odakint. Történt veled egy s más, viszont előtted nyitva áll az egész külvilág, míg én… - Körbeintett. - Én be vagyok zárva ide.

Először azt sem tudtam, mit mondjak erre, de megértettem Denika panaszát. Tényleg értettem. A klán női tagjait annyira féltették, hogy az biztosan nyomasztó volt. A széltől is óvták őket, a többségüknek még a körme se tört be egész életében, és ha mégis, az hallatlan nagy katasztrófát jelentett.

Denika meg a többiek tényleg aranykalitkában raboskodtak.

- Megértelek - mondtam végül egyszerűen, és leültem mellé. - Tudod, amikor kisebb voltam, én a női őrzőkre irigykedtem, mert őket elfogadták. Mindenki törődött velük, mindenki odafigyelt rájuk. Ők fontosak voltak, én meg… Hát, én csak úgy itt ragadtam. De elég hamar elmúlt az irigységem. - Denikára néztem, és azt kívántam, bár mindegyikünknek más lenne a helyzete. - Azt hiszem, bizonyos szempontból nektek rosszabb, mint nekem.

Lassan bólintott.

- Nem arról van szó, hogy ne akarnék majd egyszer párt választani és gyereket szülni. Csak, hát, én…

- Más dolgokat is szeretnél csinálni, igaz? - Miután Denika bólintott, az ajkamba haraptam. - Akkor miért nem teszed meg, amit akarsz? Kaptál kiképzést. Elbírsz a démonokkal. Tényleg szükséged van a pasik engedélyére? Úgy értem, konkrétan? Ki akadályozhatna meg abban, hogy vadászni menj, ha akarsz?

Denika jó néhány pillanatig nem válaszolt, aztán felcsillant a szeme.

- Tudod, mit? Igazad van. Egyszerűen csak alakot kell váltanom, és akkor szárnyra kelhetek. Ha egyszer elrepülök innen vadászni, akkor mit tehetnének? Hazaküldenek? - Elnevette magát. - Na, azt próbálják csak meg!

- Kik próbáljanak meg mit?

Zayne hangját hallva mindketten az ajtó felé fordultunk. Édes istenem, a srác sötét khakinadrágjában meg szűk Under Armour pólójában veszélyesen vadító volt.

- Senkik, semmit - búgta Denika. Odahajolt hozzám, és legnagyobb meglepetésemre gyorsan megölelt. Aztán felpattant, és elhagyta a szobát, integetve Zayne-nek, ahogy elment mellette.

A srác a homlokát ráncolta.

- Ez meg mi volt?

A fejemet csóváltam, és példát vettem Denika iménti válaszáról.

- Semmi. Kész vagy?

- Aha. - Végigmért, miközben odamentem hozzá. - Csini szerkó.

- Denika azt mondta, úgy nézek ki, mint egy barátságos és népszerű nindzsa.

Zayne felkacagott.

- Jogos.

El akartam menni mellette, ám megragadta kívülről a kilincset, így karja gátat képezett előttem. A szemébe néztem, ő pedig lehajtotta a fejét, szinte úgy, mintha meg akart volna csókolni, pedig nyilván nem arra készült. Nem merészelt volna újból ekkora őrültséget művelni. Zayne nem kacérkodott a halállal. Ám ahogy a szája egyre közeledett hozzám, görcsbe rándult a gyomrom. Üde mentaillata körülölelt, aztán ajka lágyan az arccsontomhoz ért.

Feszültség járt át, a lehető legkellemesebb értelemben. Lehunytam a szemem, a kezem mindenáron szerette volna megérinteni a fiút. Nagyon… fura volt most köztünk a helyzet. Mindketten elismertük, hogy elindult közöttünk valami, és hogy többre vágyunk puszta barátságnál, mégis elválasztott minket egy vonal, amit szabályok meg ígéretek meg veszélyek alkottak.

Arra az ígéretre gondoltam, amit önmagámnak tettem előző este, a fogadalomra, ami megváltoztatta, hogy mit akarhatunk és mit nem. Csalódottság öntött el, háborgó hullámokban zúdult végig rajtam, ahogy egy gyors mozdulattal átbújtam a fiú karja alatt.

Úgy tettem, mintha észre sem venném Zayne érteden arckifejezését, és a combomra szorítottam a kezem.

- Szükségünk van még valamire, mielőtt elindulunk?

Eltelt pár pillanat, mielőtt a fiú válaszolt.

- Már mindent bepakoltam a kocsiba, amire szükség lehet.

Egy potenciális ördögűzéshez a következőkre volt szükség: szenteltvíz - amihez nekem természetesen eszem ágában sem volt hozzányúlni -, vegytiszta só, valamint extra büdös, megáldott, tömjénes füstölő. A házban akadt minden, amire szükségünk lehetett, és nekem megfordult a fejemben, hogy itt is elvégzek egy ördögűzést, biztos, ami biztos, ám ezt elég nehéz lett volna megmagyarázni az őrzőknek. Föl kellett volna emlegetnem Petrt, és ahogy Abbot mostanában viszonyult hozzám, az tuti nem lett volna jó ötlet. Fogalmam sem volt, mihez kezdjek Petr ügyében, pedig a lelkem mélyén még mindig élt bennem a gyanú, hogy talán ő tért vissza, lidérc alakjában. Akárhogy is, lüktetett bennem az izgalom, miközben a garázs felé tartottunk. Még soha nem voltam tanúja ördögűzésnek. Ez nagyon érdekesnek ígérkezett.

- Ha odáig fajul a helyzet, kiabálhatom én azt, hogy: „Megparancsolom és elrendelem a mindenható Isten erejével, Jézus Krisztus, a Megváltó nevében”? - kérdeztem lelkesen, ahogy a kocsihoz értünk.

- Micsoda? - nevetett Zayne, és kinyitotta nekem az anyósülés ajtaját. - Sajnálom, hogy ki kell ábrándítsalak, de egy szót sem kell majd szólnunk, kiabálásra pedig végképp nem lesz semmi szükség.

Csalódottan biggyesztettem az ajkamat. Fenébe, pedig mindig is szerettem volna előadni ezt a szöveget.

- Hát, akkor az ördögűzés a valóságban egyáltalán nem olyan szórakoztató, mint azok, amiket a tévében láttam.

Zayne a fejét csóválta, miközben félreállt, hogy beszállhassak. Épp, amikor be akarta csukni az ajtót, Dez lépett a garázsba, és az egyik városi terepjárónk felé indult. A tekintete Zayne-ről énrám vándorolt.

- Elviszed őt magaddal a házhoz? - kérdezte a fiútól.

- Aha. - Zayne a nyitott ajtónak dőlt, és dacosan nézett az idősebb őrzőre. - Talán valami gondod van ezzel?

Dez feltartotta a kezét.

- Ilyet egy szóval sem mondtam. De azért légy óvatos! - Rám pillantott, a tekintetéből az sütött, hogy legszívesebben kirántana a kocsiból, és a vállára kapna. - Tudod, hogy Layla…

Grimaszt vágtam.

- Démon?

- Nem. - Dez fölvonta a szemöldökét. - Azt akartam mondani, hogy „Tudod, hogy Layla fiatal lány, akinek nem hiányzik, hogy valami baja essen”.

- Ó… - Hülye libának éreztem magam. - Kösz, hogy ezt külön kihangsúlyoztad.

Zayne becsukta az ajtót, mielőtt bármi mást mondhattam volna. Miközben megkerülte az autó orrát, elment Dez előtt, és így szólt:

- Tudod jól, hogy megvédem őt bármitől.

A férfi bólintott.

- Tudom, de azért csak legyetek óvatosak!

Miután Dez elsietett a garázs mélyére, Zayne-re néztem, aki közijén beült a volán mögé.

- Tudod, mit? - kérdeztem tőle pajkosan.

- Na, mit? - kérdezett vissza, és ráadta a gyújtást.

- Képzeld, fiatal lány vagyok.

Mosolyra görbült a szája.

- Dugulj el!

Vihogtam.

Zayne kitolatott a garázsból, aztán megkérdezte, hogy hallottam-e azóta Stacey vagy Sam felől. Stacey már felhívott, és egy kissé ugyan feszélyezett volt a beszélgetésünk, de mindent egybevetve normálisnak tűnt a helyzet. Kivéve, hogy életemben először őszintén meséltem neki arról, mi az esti programom. Volt valami felszabadító abban, hogy nem kellett hazudnom a spéci elfoglaltságomról.

Hamarosan elértünk annak a szegény nőnek a házához, az egyik közeli kertvárosi negyedben. Nem volt vészes a forgalom, és megkönnyebbülten láttuk, hogy a ház mögött feltűnés nélkül le tudunk parkolni.

Zayne feltörte a bejárati ajtó zárját, amit meglepően szexisnek találtam.

Nem voltam biztos benne, mit árul el rólam, hogy totál beindított a srác magabiztossága, miközben addig ügyeskedett a tolvajkulccsal, míg meg nem hallottuk a zár kattanását.

- Hogy te miket tudsz! - ámultam.

A fiú elvigyorodott, miközben fölegyenesedett.

- Vagy feltöröm a zárat, vagy betöröm az ajtót. Gondoltam, jobb, ha a finomabb megoldást választom.

Roth gondolkodás nélkül betörte volna az ajtót - méghozzá nagy élvezettel. Ez a két pasi ennél különbözőbb már nem is lehetett volna.

Halkan nyitottuk ki az ajtót, és vártuk, hogy nem indul-e be egy riasztó. Mivel nem hallottunk mást, csak a néma csöndet, beléptünk az előszobába. A házra homály borult. Csak a nappaliból szűrődött be egy kis fény. A padlódeszkák nyikorogtak a talpunk alatt, ahogy behatoltunk a pár otthonába.

Zayne a vállára kapta vászonbatyuját, és a zöld falakon lógó festményeket nézegette. Amikor beléptünk az étkezőbe, egy kis árny suhant elő az asztal alól.

Egy szürke macska volt az.

Ahelyett, hogy az idegenek láttán riadtan kirohant volna a szobából, a cica előbb Zayne bokájához dörgölőzött, aztán az enyémhez. Bambi érdeklődve mocorgott, ahogy lehajoltam, hogy megcirógassam a macsek fülét. Némán, de szigorúan figyelmeztettem a kígyót, hogy még csak eszébe se jusson rávetni magát a cicusra.

Kíváncsi voltam, vajon a macska a nőé volt, vagy a vőlegényéé. Vagy talán közösen hozták a házhoz? Ettől a gondolattól elszomorodtam.

A házban továbbra sem hallatszott egy árva nesz sem. Bementünk a konyhába. A tűzhely mellett egy tálkában macskaeledel állt a földön, mellette teli tálka vízzel.

- Minden normálisnak tűnik - mondta Zayne felém fordulva. - Érzel valami furát?

A fejemet ráztam.

- Az emeleten is körül kell néznünk.

A cica követett minket, át a házon, majd fel a lépcsőn. Nem volt elég fény ahhoz, hogy tisztán kivehessük a falon lógó fotókat, de családi fényképeknek látszottak, olyasfélének, amit nyaraláskor készít az ember.

Odafönt volt egy hálószoba, egy közös irodává alakított helyiség, meg egy fürdőszoba. A hálóba is beszűrődött némi fény.

Amint kinyitottuk a hálószoba ajtaját, a macska átrohant a helyiségen, és felugrott az ágyra. Aztán a hátára hengeredett, közszemlére téve dagadó pocakját.

Én a cicát simogattam, miközben Zayne benézett a fürdőszobába. Roth szőrös minidémonaival ellentétben ez a macsek nem próbált megölni engem, miközben szórakozottan dörgöltem a hasát.

Rosszul éreztem magam, amiért bepofátlankodtunk ide, beleütve az orrunkat vadidegenek magánéletébe. Az ágy nem volt bevetve. A párnák összevissza voltak az ágy végébe dobálva. A komód fiókjai félig nyitva maradtak, és egy pohár víz állt az éjjeliszekrényen, egy pár bekeretezett fotója mellett. Valamiért vonzott az a kép, így otthagytam a cicust, és az éjjeliszekrényhez léptem. Fölkaptam a keretet, majd a fény felé fordítottam.

Remegés lett úrrá a karomon. Kis híján elejtettem a keretet.

- Úristen! - nyögtem fel.

- Mi az? - szólt ki Zayne a fürdőszobából.

Nem bírtam megszólalni. Döbbenten bámultam a képet, amiről egy fiatal pár mosolygott rám. A férfi a húszas évei végén járhatott, és egy alacsonyabb nőt karolt át.

A nőt láttam már azelőtt, habár csak egy rövid időre.

Zayne odasietett hozzám, és leengedte a zsákot.

- Mi van?

Remegve nyújtottam felé a fotót.

- Ez az ő házuk, ugye?

A homlokát ráncolva vette át tőlem a keretet.

- Gondolom. Fura lenne, ha a lakók egy másik pár képét tartanák az ágyuk mellett.

Pánik hasított belém.

- Ismerem a nőt.

- Honnan?

Elgyengült a lábam.

- Ő az… A cukormázas csaj.

Zayne arcára értetlenség ült ki.

- Fogalmam sincs, miről beszélsz.

A szívem olyan hevesen dübörgött, hogy úgy éreztem, menten kiszakad a mellkasomból.

- Ő az a nő, akinek elszívtam egy kicsit a lelkéből csütörtök éjjel.

Zayne elejtette a batyut, megijesztve a macskát. Nagyot nyelt.

- Biztos vagy benne?

- Igen. - Leültem az ágyra, de szinte rögtön fel is pattantam, mert nem bírtam nyugton megmaradni.

- Hogy lehetsz ilyen biztos benne? Hiszen csak egyszer láttad, és…

- Ő az! - kiabáltam, a hasamra szorítva a kezemet. Rám tört a hányinger. - Édes istenem…

- Várjunk! - Zayne felém nyúlt, de elhúzódtam tőle. - Álljon meg a menet! Csak egy kicsit vettél el a lelkéből, és nem lett semmi baja. Úgy láttad, hogy jól van, nem?

- Igen, úgy. Viszont te is láttad, mi történt azzal a nővel a nevelőintézetből… Vanessával.

- Nem tudjuk, hogy abból a sztoriból bármi is igaz-e, és ha igen, akkor sem te ölted meg Vanessát. - A hajába túrt. - Ahogy ezt a nőt sem.

- De akkor is meghalt a szerencsétlen. Ez nem lehet véletlen, igaz? - Verejték gyöngyözött a homlokomon. Megint rám tört az a tegnap esti, borzalmas gondolat. - Mi van, ha…

Ekkor megéreztem a borzongató hideget.

Felállt a hátamon a szőr. Természetellenes bűz lepte el a szobát, akár a gomolygó füst. A macska homorított, mint aki megérezte a gonosz jelenlétét. Nagyot fújt, leugrott az ágyról, és bebújt alá.

- Basszus! - Zayne letérdelt, és kinyitotta a batyut. - Nyakunkon a lidérc.

- Na, már csak ez hiányzott - motyogtam, testestül-lelkestül ledermedve.

Megöltem ezt a nőt. Valahogy mégiscsak elvettem a lelkét, és ezzel nemcsak végeztem vele, hanem örök kárhozatra is ítéltem a pokolban. Másként hogy vált volna belőle lidérc? Röhejesen kicsi volt arra az esély, hogy a lilin véletlenül botlott volna bele.

Már ha egyáltalán létezett a lilin…

A helyiségben durván lecsökkent a hőmérséklet. A leheletem homályos felhőcskéket képzett a szám előtt.

- Layla…

Egyre közeledett a lidérc… A lidérc, amit én teremtettem.

- Layla! - csattant fel Zayne, és mellettem termett. - Szükségem van arra, hogy itt legyél velem. Érted? Ez nem lesz könnyű. Szükségem van rád, itt és most. Itt vagy velem?

Kiszakadt belőlem a levegő. Szedd össze magad! A pánikot és az elszörnyedést félretéve erőt vettem magamon, és bólintottam. Muszáj volt a jelenre koncentrálnom.

- Itt vagyok.

- Helyes. - Zayne a fürdőszoba nyitott ajtajára meredt. - Mert a lidérc is itt van.

Sötét árnyalak töltötte be az ajtónyílást, nagyjából ugyanakkora volt, mint Dean lidérce. A démoni fantom nem mozdult. Csak állt ott, és minket bámult.

Zayne a kezembe nyomott egy köteg száraz füstölőrudat. Meggyújtotta mindet, és a kavargó füsttel együtt szétáradt a tömjén átható illata.

- Bármi is történjék, ezt semmiképpen ne ejtsd el! - kötötte a lelkemre. - Különben megszakad az egész ördögűzés.

Ez egész könnyű feladatnak tűnt.

- Okés.

A lidérc közelebb suhant, mire a helyiségben jéghideg lett. Szél támadt, körbenyargalt a szobában. A komódból kirepültek a ruhák. Egy lámpa feldőlt. Egy párna karon vágott.

Zayne előrelépett, kezében egy palack szenteltvízzel meg egy kis üveg sóval.

- Maradj mögöttem! - szólt rám. - Nem akarom, hogy ebből egy csepp is eltaláljon.

Engedelmesen hátrébb húzódtam. A füst mostanra fojtogató volt. A lidérc metsző sikoltást hallatott, a fülsértő hang félúton volt egy sakál üvöltése és egy csecsemő visítása között. Zayne-re vetette magát. A fiú az egyik másodpercben még előttem volt, a következőben már a szemközti falnak csapódott. Továbbra is markolta a szenteltvizes palackot, a só üvege viszont kiesett a kezéből, és elgurult a padlón, a lidérc mögé.

Francba!

A lidérc rám mordult. A hang egyszerre volt torz és vadállatias, majd üvöltésbe csapott át. Zayne talpra ugrott, a haja zilált volt, ám a fiú egyelőre emberi alakban maradt. A lidércre locsolta a szenteltvizet, és az nem zúdult át az árnyalakon. A fantom mintha magába szívta volna a folyadékot, és feldagadt tőle, mint a bosszantó kiscsaj a Willy Wonka és a csokigyárban.

Amint a lidérc Zayne felé perdült, nekilódultam, és a sós üvegcse felé vetettem magam. A lidérc szinte azonnal elkaszálta a lábamat. Hanyatt vágódtam, de valahogy, hála a jóságos égnek, sikerült nem kiejtenem a kezemből a füstölőket. Elfordítottam a fejemet, és láttam, hogy az üvegcse csak egy karnyújtásnyira van tőlem.

A lidérc ördögi kacajt hallatott, miközben az oldalamra gördültem. Felkaptam az üveget, és fél kézzel lepattintottam a tetejét. Ekkor jeges ujjakat éreztem a tarkómon. Kis híján felsikoltottam, jobban kitört a frász, mint ha egy pók landolt volna az ölemben.

- Szórd rá a sót! - kiabálta Zayne a tomboló szélben.

Szembefordultam a lidérc felől süvítő légviharral, de tudtam, hogy ha hallgatnék a fiúra, azzal nem érnék el mást, csak a képembe kapnám a vegytiszta sót. A szél borzalmasan erős volt, úgy ostorozott, hogy még levegőt sem bírtam venni tőle.

Talpra kecmeregtem, görcsösen szorongattam a füstölőt. Óriási erőfeszítéssel tettem egy lépést a lidérc felé, aztán még egyet. Amikor elég közel értem hozzá, ahelyett, hogy rászórtam volna a sót, belenyomtam az egészet a testébe, üvegestül.

A reakció azonnali volt.

Mintha pattanásig feszült gumi rántott volna vissza, hátrarepültem, a lidérc pedig rémálomba illő sikolyt hallatott. Az ágyra zuhantam. A füstölő kis híján kicsúszott a kezemből, de szorosan megmarkoltam, hogy az émelyítő szarság ne essen az ágyra, mert akkor egyrészt lőttek volna az ördögűzésnek, másrészt valószínűleg leégett volna a ház.

A lidérc füstpászmákká robbant szét, amik sebesen szertefoszlottak, mintha porszívó szippantotta volna ki a gonoszt a helyiségből.

Ismét mozdulatlanná vált minden tárgy, és a természetellenes jelenlét nyomasztó érzése megszűnt. A szobában ismét béke honolt.

Zayne-re néztem. Úgy festett, mint aki beült egy ventilátor elé.

- Jól vagy? - kérdezte tőlem.

- Ja - nyögtem, és felültem. A füstölő magától kialudt. Ezek szerint legalább nemcsak büdös volt, hanem praktikus is. - Azta!

- Valami ilyesmiről álmodtál?

Alaposan megfontoltam a választ, és közben láttam, hogy a cica kidugja a fejét az ágy alól.

- Nem bántam volna, ha valaki azt kiabálja, hogy „Jézus Krisztus, a Megváltó nevében”, de így se volt rossz.

Zayne a fejét csóválta, és talpra rántott. Elvette tőlem a kialudt füstölőrudakat, és bedobta őket a batyuba, majd a vállára kapta a zsákot.

- El kell húznunk innen, mielőtt valaki utánanéz, mi volt ez a nagy ricsaj.

Nem tiltakoztam.

Még egyszer megsimogattam a macskát, aztán kisiettünk a házból. Miután visszaültünk a kocsiba, megkönnyebbülten érzékeltem, hogy az émelyítő szag nem telepedett rá a ruhánkra. Zayne-t figyeltem, miközben sebességbe tette az Impalát, és teljes gázzal kihajtott a keskeny mellékutcából. Hagytam, hogy újból felszínre törjön bennem mindaz, amit eddig mélyen elfojtottam magamban.

Mivel az adrenalin még mindig az ereimben lüktetett, a gondolatok borotvaélesen hasítottak a fejembe. Ahogy sorra épültek egymásra, mintha felszecskázták volna az agyamat.

Már messze magunk mögött hagytuk a halott nő otthonát, és a kertek alatt hajtottunk hazafelé, mire képes voltam megszólalni.

- Nem söpörhetjük szőnyeg alá, amit találtunk.

Zayne egy futó, fürkész pillantást vetett rám.

- Miről beszélsz?

- Arról, hogy ki volt az a nő. Nem hagyhatjuk figyelmen kívül ezt, Zayne. Én műveltem ezt vele. - A szavak a szívembe martak. - Nyilván többet vettem el a lelkéből, mint hittem.

A fiú olyan erősen markolta a volánt, hogy elfehéredtek az ujjai.^

- Érezted volna, ha olyan sokat veszel el a lelkéből. Kell, hogy legyen más magyarázat.

- Mégis micsoda? - faggattam, görcsösen ökölbe szorítva a kezemet. - Csak az lehetne az egyetlen másik magyarázat, hogy a lilin mindenhová követett engem, és elvette a szerencsétlen nő lelkét.

- Akkor ez történt. - A srác a fogát csikorgatta. - Csakis ez történhetett.

Rámeredtem. Könnyek csípték a szememet. Megszakadt a szívem attól, hogy ilyen hajthatatlanul védelmez.

- Mi van, ha nincs is lilin, Zayne? Mi van, ha csak azt hisszük, hogy létrejött egy… És a pokol is azt hiszi… De valójában mégsem?

- Ugyan már! Ennek nincsen semmi értelme.

- Igenis van - suttogtam. Miközben az elhagyatott úton repesztettünk, elmosódtak körülöttünk a fák. - Gondolj csak bele! Igazából senki sem tudja, mire volt szükség a rituálé sikeres végrehajtásához. Csupán találgatunk. Mi van, ha mégis el kellett volna veszítenem a szüzességemet ahhoz, hogy hasson? Még mindig szűz vagyok, úgyhogy Cayman talán tévedett, és a rituálé nem is vált be. Nem válhatott. És maga Abbot is azt mondta, hogy amivel szemben állunk, az egy lilin, „vagy valami hasonló”. A saját fülemmel hallottam ezt tóle azon az estén. Valószínűleg ezért utasította a klán tagjait, hogy tartsák rajtam a szemüket. Ő is rám gyanakszik!

- Ha a rituálé nem vált be, akkor mégis hogyan tört meg Lilith lánca?

- Nem tudom, de lehet, hogy az is az én hibám. Elvégre az ő gyereke vagyok. Talán hatni tudok rá valahogy. Gondolj csak bele! Amire egy lilin képes, az ugyanaz, mint az én képességem: a lélek elvétele. Csak másként csináljuk. - Ugyanolyan sebesen buktak ki belőlem a szavak, mint ahogy hajtottunk. - Amúgy meg, hol van az a hülye lilin? Hogyhogy nem láttuk még sehol, ahogy Roth sem? Elméletben a suliban ólálkodik, mégsem sikerült rátalálni. De én is ott vagyok a suliban! Volt valami közöm mindenkihez, aki eddig megfertőződött, és csak a jó isten tudja, még hány ilyen eset lesz!

- És mi van a gubóval az alagsorban? Meg az éj szörnyekkel?

- Ki tudja, mi volt a gubóban, és mit kerestek ott az éjszörnyek… Nem ez volna az első alkalom, hogy valami démoni bukkan fel a suliban miattam. Emlékszel a démonra a kazánházban? Raumra, akivel Roth végzett?

Zayne a fejét csóválta.

- El se tudom hinni, hogy ilyeneket zagyválsz.

- El se tudom hinni, hogy egyszerűen nem akarod észrevenni, ami az orrod előtt van!

- Bassza meg… - Zayne jobbra rántotta a kormányt, és a fékbe taposott. Előredőltem, csak a biztonsági öv tartott meg, miközben nagy csikorgással megálltunk az út mentén. A srác felém fordult, tündöklő kék szemében harag izzott. - De hát Dean lelkéből nem vettél el! Se Garethéből! Nem te vagy a felelős a történtekért, Layla.

- Talán észre sem vettem, és mégis megfosztottam őket a lelkűktől. Ki tudja? - Elszorult a torkom, fojtogatott a kétségbeesés. - Hiszen megváltoztak a képességeim. Már nem látom az aurákat, viszont átveszem mások érzelmeit. Lehet, hogy a lelkekre vonatkozó képességem is megváltozott.

- Ez egyszerűen nevetséges. Hallod te, hogy miket beszélsz?

- Te hallod, amiről beszélek? - vágtam vissza. - Amit mondok, az nem lehetetlen, és ezt te is nagyon jól tudod.

Mivel Zayne nem válaszolt, kikapcsoltam a biztonsági övét. Nem bírtam a kocsiban üldögélni. Nem bírtam a fiú közelében lenni, miközben majd szétvetettek az érzelmeim. Ráadásul megint elfogott a lélek utáni mohó vágy: a felszín alatt fortyogott. Hát, ez most aztán végképp a hátam közepére se hiányzott.

Kilöktem a kocsiajtót, elengedtem a fülem mellett Zayne kiáltását, és elindultam. Ám alig néhány lépést tettem meg, amikor a fiú előttem termett.

- Higgadj már le végre! - szólt rám.

- Hallgass már meg végre! Azok a fura dolgok, amik otthon történtek mostanában… Azt hittem, Petr okozza őket, mert elvettem a lelkét, de talán mégsem ő a ludas. Hanem én. - Olyan hevesen kalapált a szívem, hogy attól tartottam, mindjárt rosszul leszek. - Talán Abbotnak igaza lehet, és nem is vagyok tudatában annak, mit teszek.

- Deho…

- Hát nem érted?! - Feltámadt a szél, de alig éreztem. - Dühös voltam, mielőtt kitört az ablak, és haragudtam Maddoxra, amiért csúnyán nézett rám, pont, mielőtt leesett! És te meg Denika mindketten azt állítottátok, hogy olyan érzésetek van a közelemben, mintha felsőbbrendű démon lennék. Te magad mondtad, hogy valami megváltozott rajtam!

- De az még nem jelenti, hogy lépten-nyomon emberek lelkét veszed el, még csak nem is tudva róla! - A szél mintha a képébe vágta volna a szavakat. - Ismerlek téged, Layla.

Kibuggyant a szememből a könny, és botladozva hátráltam egy lépést.

- Egyszerűen csak nem akarod belátni az igazat, elvakít a…

- Nem vagyok vak. - Zayne felém lendült, és megragadta a villámát. - Pontosan tudom, mit látok, ha rád nézek. Pontosan tudom, mi történik, ha hozzád érek. És tudom, hogy bármi is történjék, te soha nem bántanál engem. És ebből tudom, hogy bármi is műveli ezt, az nem te vagy.

A fejemet csóváltam.

- Ezt nem…

Zayne belém fojtotta a szót azzal, hogy magához rántott és fölemelt, így a lábujjaim alig értek a földhöz. Elkerekedett a szemem abban a röpke másodpercben, amikor rájöttem, mire készül: mit hajlandó kockáztatni, csak hogy bizonyítsa a szavai igazát, a meggyőződése jogosságát és a kiakadásom alaptalanságát. Vergődtem, de már késő volt. Nem szabadulhattam. Tőle sosem tudtam. Zayne megcsókolt.

29. FEJEZET

Döbbent felhördülésemet elnyelte a fiú szája. A mellkasára nyomtam a kezemet, próbáltam ellökni magamtól, de az ajka egyszerűen hozzám tapadt, és… Istenem, ez nem holmi ártatlan szájrapuszi volt, ami véget ér, mielőtt elkezdődne.

Ez igazi csók volt.

Az a fajta csók, ami összetöri az ember szívét, aztán begyógyítja. Zayne ajka az enyémre forrt, hevesen és követelőzőn, miközben én makacsul összeszorítottam a számat. Mély morgás tört fel a mellkasából, és finoman belekapott a fogával az alsó ajkamba. A kis harapás mintha az egész testembe mart volna, így ismét felhördültem. Zayne rögtön kihasználta a lehetőséget, és elmélyítette a csókot. A nyelve az enyémre siklott, és én magamba szívtam az ízét, mert egyszerűen nem bírtam ellenállni neki. Teljesen lehengerlő volt, nem érzékeltem semmi mást az egész világon, csakis őt.

Amikor végül elhúzódott tőlem, felkiáltottam. Azt sem tudtam, hogy azért, mert nem akartam, hogy csak egy kicsit is eltávolodjon, vagy azért, mert tudtam, mi következik ezután, óhatatlanul.

Zayne megfogta a vállamat, és a szemembe nézett. Legnagyobb megdöbbenésemre egyenesen állt, nem kezdett rángatózni, nem rogyott össze, nem vált valóságos rémálommá.

Egymásra bámultunk, mindketten ziháltunk.

- Jól… Jól vagy?

- Igen. - Egy kicsit meglepett volt a hangja. - Teljesen jól vagyok.

- Nem értem - suttogtam, a szemébe bámulva.

A szája félmosolyra húzódott.

- Igazam volt, Laylababa. Kibaszottul igazam volt.

A szívem sztepptáncot lejtett.

- De hát ennek semmi értelme. Ez lehetetlen. Valami megvá…

Zayne újra megcsókolt, ezzel belém fojtotta a szót, és elfojtott bennem minden gondolatot, ami nem arra összpontosított, milyen érzés az ajka az ajkamon. Elakadt tőle a lélegzetem, méghozzá az elképzelhető legcsodálatosabb módon.

Ismét két lábbal álltam a földön. Zayne keze az arcomra simult, és hátradöntötte a fejemet. Felnyögtem, ahogy a fejét oldalra hajtva még jobban elmélyítette a csókot. A vállába kapaszkodtam, miközben a csók egyre hosszabbra és hosszabbra nyúlt.

Fogalmam sem volt, mi ütött belénk. Talán csak amiatt volt, hogy éveken át hittük mindketten, soha nem osztozhatunk ilyesmiben, ami mindenki másnak természetes, magától értetődő. Vagy talán csak eluralkodtak rajtunk a tomboló érzelmek. Lehet, hogy több volt ez kitörő szenvedélynél. Nem érdekelt, mi a magyarázat. Akárhogy is, az ígéret, amit előző este tettem magamnak, elporladt, mint egy elszáradt szirom. Teljesen átadtam magam Zayne-nek.

A szánk egy pillanatra sem szakadt el egymástól, miközben a fiú átfogta a derekamat, és ismét fölemelt. Átkulcsoltam a lábammal a csípőjét. Azt akartam, hogy ez a csók soha ne érjen véget. Szó sem lehetett arról, hogy abbahagyjuk. Még akkor sem, ha egy alfa landol mellettünk, és nekiáll pucéran táncot lejteni.

Zayne elfordult velem, a keze felcsúszott a hátamon, a hajamba gabalyodott, aztán visszavándorolt a csípőmre. Ujjai nyomán úgy bizsergett a bőröm, hogy szinte beleőrültem. Az egyik pillanatban a fiú még lépkedett, a másikban pedig a hátam már az Impalához koccant.

Beletúrtam Zayne hajába, ujjaim puha tincseivel játszadoztak, miközben ő a kocsihoz támasztott, és az ajtóért nyúlt. A srác igencsak értette a dolgát, mert sikerült kinyitnia az ajtót anélkül, hogy megszakadt volna a csók.

Behajlította a térdét, és egyszer csak már nem a hűvös szabadban voltunk, hanem az Impala hátsó ülésén. A fiú betakart a testével, és még mindig csókolt, a lélegzetünk összekeveredett.

Mázsásán nehéznek kellett volna éreznem őt, a súlya mégis egyszerre volt isteni és őrjítő, a maga hihetetlen módján.

- Istenem - suttogta Zayne, miután fölemelte a fejét megduzzadt ajkamról. - Már olyan régóta álmodozom erről, de el sem tudtam képzelni, hogy ilyen érzés lesz.

A gondolataim túl zagyvák voltak ahhoz, hogy meg tudjak szólalni. A fiú állára simítottam a kezemet, bőre lágy volt a tenyerem alatt. Újból megcsókolt, olyan hevesen, akár a levegő után kapó fuldokló, hosszan és mélyen, mintha belőlem akart volna lélegezni. Aztán kicsit rágcsálta az ajkamat, és elhúzódott, majd a szája újból az enyémre tapadt, míg végül mindketten elveszítettük az önuralmunkat.

Zayne keze fölcsúszott a csípőmről a pulcsim alá. Ahogy bőre az enyémhez ért, érzelmeink és vágyaink összekeveredtek bennem, elegyük egészen a lelkem mélyéig hatolt, megmelengette testem minden sejtjét, kitöltötte az összes sötét hézagot.

Mindkettőnkben a felszínre törtek a hosszú évek óta dédelgetett fantáziaképek, és mohók, kergék lettünk tőlük. Megmarkoltam Zayne pólóját, és amikor legközelebb fölemelte a fejét, megrántottam az anyagot. A fiú reagált, hagyta, hogy lehúzzam róla. Végigsimítottam a kezemet a mellkasán, ő pedig ismét megcsókolt. Ugyanazt az izzó vágyat éreztem rajta, ami engem is eltöltött. Élveztem a szédítő érzést, lubickoltam benne, és ezúttal én mélyítettem el a csókot.

Zayne erre olyan hangot adott ki, amitől önkéntelenül behajlítottam a lábujjaimat. A fiú hozzám nyomta a csípőjét. Felpörgött a szívverésem, az egész testem lüktetett lázas pulzusomtól. Aztán hirtelen eltűnt rólam a pulcsi, egyik pillanatról a másikra az Impala padlóján kötött ki. Zayne ujjai az oldalamat cirógatták, aztán a melltartóm kapcsáért nyúltak. A srác egyetlen csuklómozdulattal lekapta rólam a fehérneműt, és egyszeriben mindketten félmeztelenek voltunk.

Édes istenem, az út mentén parkoltunk, és félig csupaszon hemperegtünk a kocsi hátsó ülésén. Ez annyira, de annyira… Emberi és normális volt.

Gyöngyöző nevetés bukott ki belőlem, egyenesen neki a fiú ajkának. Zayne homlokráncolva emelte föl a fejét, ám mielőtt megszólalhatott volna, feléje ágaskodtam, és újból megcsókoltam. Egyszerűen nem tudtam betelni azzal a ténnyel, hogy megcsókolhatom… hogy ez tényleg megtörténik.

- Bocs - mondtam. - Csak, nos… Én soha az életben nem számítottam erre. Sosem hittem volna, hogy…

Gyengéden megcsókolt, ráérősen és érzékien fedezte fel a számat. Tuti, hogy bepárásodott tőlünk a kocsi ablaka.

- Én sosem hittem, hogy lehetetlen. Mindig is bíztam benned.

Ismét elfutották a szememet a könnyek, ám ezúttal egészen más okból.

- Zayne, én…

Nem bírtam befejezni a mondatot, de nem is bántam.

Mintha megállt volna velünk az idő. Őrületesen eszement volt az, amit műveltünk, de annyira belefeledkeztünk egymásba, hogy ügyet sem vetettünk erre. Zayne ajka bejárta az arcomat, perzselő ösvényt húzva, a keze pedig az oldalamra vándorolt, ahol Bambi a bordáim köré tekeredett. A kígyólány ismét a mellemen nyugtatta a fejét, amit ezúttal csöppet sem bántam. Hogy is bántam volna, mikor Zayne követte a démoni tetoválás elegáns vonalát, előbb a kezével, aztán a szájával. Homorítottam, hogy a lehető legközelebb legyek az érintéséhez.

Zayne ismét fölemelte a fejét, és tekintete előbb az arcomat fürkészte, majd elindult lefelé, és nekem elakadt a lélegzetem. Aztán a testünk egymáshoz simult, mellkas a mellkashoz, és én még soha életemben nem éreztem ehhez foghatót. Zayne mély, morajló nyögést hallatott, bennem pedig ezernyi érzelem lángolt fel. A testünk egy ritmusra mozgott a hátsó ülésen. Vadság lüktetett bennem. Még közelebb húztam magamhoz a fiút, az ajkára szorítottam a számat, és éreztem, ahogy megremeg. Ennél is többet akartam érezni. Végigcsúsztattam a kezemet izmoktól duzzadó nyakán és hátán, aztán még lejjebb. Zayne levegő után kapott.

Ahogy a teste az enyémhez dörgölőzött, és mindkettőnkben egyre csak gyűlt a kirobbanni készülő feszültség, pontosan tudtam, hova vezet ez. Nem lett volna lehetetlen, még a helyszínnel együtt sem. Az agyam józanul gondolkozó részével tudtam, hogy messze nem én volnék a legelső lány - és talán még csak nem is az első olyan, akinek gorgóvér csörgedezik az ereiben -, aki ilyesmit tesz. Bármit megtehettünk, csak akarnunk kellett… És egek, de még mennyire, hogy akartuk!

Valamilyen oknál fogva mégis úgy éreztem, hogy be kell húznunk a kéziféket. Nem tudtam, pontosan mi késztet erre, nem bírtam volna megnevezni az okát. Vagy talán mégiscsak tudtam az okot, csak sem a szívem, sem az agyam nem akarta felvállalni. Mindenesetre rázott a hideg a zavarodottságtól. Akartam ezt. Nagyon is. Talán csak izgultam, ám egyszeriben remegni kezdett a kezem. Egyedül abban voltam biztos, hogy a szorongásomnak semmi köze a szüzességemhez kötődő hülye bűbájhoz. Ha tényleg született egy lilin, akkor az ártatlanságom már úgysem számít, ha pedig mégsem jött létre lilin, maga Lilith láncai attól még megtörtek, vagyis tényleg tök mindegy, hogy áll nálam a helyzet. Nem, valami másról volt szó.

- Zayne - suttogtam pihegve. - Most inkább…

Egy pillanatra lehunyta a szemét, aztán rám nézett, és befejezte helyettem a mondatot:

- Le kéne állnunk?

Bólintottam.

- Igazad van. - Homlokát az enyémhez támasztotta, és vett néhány mély levegőt. - Le kell állnunk. Nem akarom, hogy így történjen meg… A kocsim hátsó ülésén.

Valamiért elpirultam. Furcsa, hogy pont most jöttem zavarba, pedig az csöppet sem feszélyezett, amikor félmeztelenre vetkőztünk egymás előtt. Nagyot nyeltem, ahogy Zayne puszit nyomott az orrom hegyére, aztán a karjára támaszkodva fölemelkedett rólam, és kicsit biztonságosabb távolból nézett le rám.

Úgy izzott a tekintete, hogy legszívesebben kiengedtem volna a kéziféket, és tövig nyomtam volna a gázpedált.

- Istenem, Layla… Erre tényleg nincsenek szavak.

Ebben igaza volt, és egyáltalán nem rossz értelemben. Habár bujkált bennem valami furcsa érzés, fenyegetve ezt a békés melegséget, a szótlanságunk mindenképpen áldás volt.

Zayne a bőrömet cirógatta, mintha az emlékezetébe akarta volna vésni az érzést, aztán megkereste a kocsi padlójára dobott holmikat. Segített visszavennem a melltartómat meg a felsőmet, habár ez talán tovább tartott a kelleténél, mivel közben megállt a nyakamat és a vállamat csókolgatni, amitől legszívesebben ismét nekivetkőztem volna.

Amikor kisegített a hátsó ülésről, a hűvös esti levegő megcsapta felhevült bőrömet. Zayne az arcomra simította két kezét, és hátradöntötte a fejemet.

- Többé nem akarom azt a hülyeséget hallani, hogy bármi közöd lenne a mostanában történtekhez - mondta, farkasszemet nézve velem. - Ha ez bármit is bizonyít, hát, épp azt, hogy képes vagy uralkodni a képességeiden, lódnál arról, ha lelkeket vettél volna el. Senkinek sem ártottál, ez most már biztos. Úgyhogy erről ennyit. Többet ne vádold magad ezzel! ígérd meg nekem, hogy nem fogod!

Mostanában igencsak gondban voltam az ígéreteim betartásával, de azért megígértem ezt Zayne-nek, és fohászkodtam, hogy ezúttal képes legyek állni a szavamat.

~ ~ ~

Nem sokkal múlt reggel hat óra, amikor félálomban megéreztem, hogy az ágyam hirtelen besüpped egy másik test súlya alatt. Nagy nehezen, sűrűn pislogva kinyitottam a szememet, aztán elmosolyodtam, ahogy a takaró megmozdult, és egy kar kúszott a derekamra.

Melegség simult a hátamhoz. Az elmúlt héten Zayne minden reggel így ébresztett, amikor hazatért a vadászatból. Az elmúlt pár nap… Nos, az olyan volt, mint egy valóra vált álom. Rengeteg időt töltöttünk együtt, valamelyikünk szobájába zárkózva, vagy Staceyvel meg Sammel lógtunk a barátnőm házában. A hálaadás jött és elmúlt. Szombaton elmentünk kávézni, ahogy szoktunk, ám ezúttal más volt. Ugyanis most már csókolóztunk is közben. Hajjaj, de még mennyit! Olyan sokat, hogy a nap legnagyobb részében meg volt duzzadva tőle az ajkam.

Nekem mégis ezek a reggeli pillanatok voltak a kedvenceim. Zayne ilyenkor mindig különösen összebújós hangulatba került, és nem semmi volt így felébredni. De tudtam, hogy előbb-utóbb abba kell majd hagynunk ezt. Tisztában voltam vele, hogy ha Zayne lebukik, amint kora reggel bejön a szobámba, vagy épp kimegy onnan, akkor az apja tuti gutaütést kap. És ennél fontosabb oka is volt annak, miért kellett leállnunk ezzel. A felfüggesztésem óta a valóság mintha nem is igazán létezett volna. Nem merültek fel a lilinnel kapcsolatos problémák, Roth felől szinte nem is hallottam, leszámítva egy-két ártalmatlan SMS-t, és amikor Zayne-nel voltam, könnyen el tudtam hitetni magammal, hogy nem terhel engem felelősség a történtekért.

A fiú a nyakamat csókolgatta, és kuncogott, amikor ficánkoltam, mivel egy különösen érzékeny pontot érintett.

- Jó reggelt! - szólt, és nyomott még egy puszit a fülem tövébe, mielőtt fölemelte a fejét.

- Reggelt. - A hátamra fordultam, és valahogyan rögvest Zayne karjában találtam magam. - Korán hazaértél.

- Ja. - Lehúzta a takarót a derekamig, és elvigyorodott, amikor meglátta Bambi fejét, ahogy kikandikált a pizsamafelsőm mély kivágása alól. - Eléggé kihalt volt a város az éjjel.

Lehajtotta a fejét, és ajka lágyan, szinte gyötrelmesen izgatóan ért az enyémhez. Fölemeltem a kezemet, és a mellkasára simítottam. Vékony pólója bosszantó akadályt jelentett, ám így is éreztem szívverésének erős lüktetését a tenyeremen.

A csók elmélyült, ahogy Zayne még közelebb bújt hozzám. Az egyik lába a két combom közé csúszott, rám nehezedő súlya pedig csodálatosan csintalan hatással volt egész lényemre. Végigfuttatta a kezét a hasamon, aztán becsúsztatta a pizsamafelsőm szegélye alá. Amint csupasz bőrömhöz ért, megéreztem a szenvedélyét. A sóvárgását. A vágyát. És valami még ezeknél is erősebb hajtotta. A simogatásától önkéntelenül is homorítottam, és begörbültek a lábujjaim.

Mintha egy örökkévalóság telt volna el így, de még ez is kevésnek tűnt, amikor Zayne végül kelletlen sóhajjal kicsit elhúzódott tőlem. Mindketten erősen ziháltunk, hullámzó mellkasunk egymáshoz ért. A fiú egyik keze még mindig a felsőm alatt volt, a bőrömön nyugodott. Enyhe remegések sora futott át rajtam.

Zayne lehajtotta a fejét, homlokát az enyémnek támasztotta, tincsei az arcomat csiklandozták.

- Ha így folytatom, el fogsz késni a suliból.

Nem ez lett volna az egyetlen következménye annak, ha továbbra is simogat és csókol. Egyelőre nem merészkedtünk ennél messzebbre, sőt azóta, hogy visszatértünk az ördögűzésből, még a ruhánkat sem vettük le egymás előtt. Valahányszor együtt voltunk, éreztem Zayne-en, hogy alig bír magával, és többre vágyik. Eléggé biztos voltam benne, hogy én is többet szeretnék, ám az a lépés ugyanolyan félelmetesnek tűnt, amilyen izgalmasnak. Hiszen soha életemben nem gondoltam volna, hogy egyszer mindez lehetségessé válik számunkra Zayne-nel.

Ám az iskolai felfüggesztésem vége a valóságba való visszatérést is jelentette. És ha bármi képes volt elszúrni még a legizgatóbb hangulatot is, akkor ez biztosan. Ismét emberek között kellett lennem, nem csak Stacey és Sam társaságában. Ismét szembe kellett néznem a dermesztő eshetőséggel, hogy talán én vagyok a felelős a történtekért. Mert hiába voltam képes anélkül csókolózni Zayne-nel, hogy kiszívtam volna a lelkét, mint földöntúli csemegét, attól még igenis lehettem én a bűnös.

A fiú érzékelte, hogy elkalandoztam, és a homlokát ráncolta.

- Merre jársz?

- Semerre. - Mosolyt erőltettem a képemre. Az ördögűzés estéje óta nem beszéltem Zayne-nek a félelmeimről, mert tudtam, hogy rendíthetetlenül hisz az ártatlanságomban, és… És szerettem volna, ha ez így is marad. Mellette nem éreztem úgy magam, mintha időzített bomba volnék. Vele normálisnak érezhettem magam. - Csak az jutott eszembe, hogy talán lóghatnék a suliból.

- Hmm… - Puszit nyomott az orrom hegyére. - Bármennyire tetszik nekem ez az ötlet, akkor is el kell húznod az iskolába a csini kis hátsódat.

Duzzogva biggyesztettem le az ajkamat.

Zayne lágyan felnevetett, de aztán eltűnt az arcáról a mosoly. Komolyság ült ki égszínkék szemébe.

- Tudod, hogy nem fertőzöl meg senkit, Laylababa. Nyugodtan visszamehetsz a suliba. A lelked mélyén tudnod kell ezt.

- Tudom.

Zayne újra megcsókolt, így hát egy kis időre újból belefeledkeztem az ajkába, részegítő illatába és ízébe, s néhány pillanatra még a kettőnk kis világában maradtam, még ha az nem is tűnt valóságosnak.

Stacey és Sam a szekrényemnél vártak. A barátnőm odaugrott hozzám, gyorsan megölelt, aztán hátra is lépett, mielőtt aggódva ellökhettem volna magamtól és úgy tűntem volna, mint aki bepánikolt.

- Üdv újra itt! - szólt Sam. Továbbra sem volt rajta szemüveg. - Fogadok, hogy irtóra hiányzott a suli - poénkodott.

- Egy kicsit tényleg hiányzott. - Kinyitottam a szekrényem ajtaját, és elővettem a bioszkönyvemet. Igazat mondtam. A suli kicsit olyan volt nekem, mint egy menedék… Legalábbis, ha épp nem ólálkodtak itt zombik, éj szörnyek meg lidércek.

Ez a hely kezdett olyan lenni, mint az a bizonyos Sunnydale-i Gimnázium. Már csak az hiányzott, hogy itt is megnyíljon a pokol szája…

Kuncogtam.

Stacey felvonta a szemöldökét.

- Mi van?

- Semmi. Csak eszembe jutott a Buffy, a vámpírok réme. - Óriási megkönnyebbülés volt, hogy végre őszinte lehettem velük. Becsuktam a szekrényajtót, és feléjük fordultam. - Arra gondoltam, hogy a sulink tökre olyan, mint Buffyék gimije, ahol folyton történik valami természetfeletti furcsaság, tudjátok, a pokol szája miatt.

Stacey elvigyorodott.

- Én totál olyan vagyok, mint Cordelia. Te meg mint Buffy.

Jót nevettem ezen, miközben elindultunk a folyosón. Sam megfogta Stacey kezét, és ezt olyan cukinak találtam, hogy majdnem elolvadtam tőle.

- Á, nem mondanám magam Buffy-típusnak. Szerintem inkább Willow-ra hasonlítok. Sam, te meg tisztára olyan vagy, mint Xander.

- Én sokkal inkább Angelre hasonlítok, szerintem - válaszolta a srác, és arra számítottam, hogy mindjárt közöl velünk valami random infót a Buffy, a vámpírok rémével kapcsolatban, de nem hozott elő semmit.

- Jut eszembe… - mondta Stacey, és közelebb húzódott hozzám, halkabbra fogva a hangját. - Ha jól sejtem, elmondtad Rothnak, hogy megtudtuk… Izé, az igazat.

Tótágast állt a hasam. A barátaim sem találkoztak Rothtal, mióta felfüggesztettek minket.

- Ja, tud róla, de én a helyetekben nem csinálnék belőle nagy ügyet. Egy pillanat, csak beszaladok még a mosdóba óra előtt.

Stacey megállt.

- Jó ötlet, nekem is kell, veled megyek. - Samre nézett, és gyorsan puszit adott neki. - Mindjárt jövünk!

A srác bólintott, aztán elhátrált, megfordult, és borzasra belőtt hajába túrt. Néhány pillanatig figyeltem, majd megcsóváltam a fejemet, ahogy a mosdó felé indultunk Stacey-vel.

- Tényleg neked is ki kell menned? - kérdeztem gyanakodva.

- Nem - vihogott. - Csak kettesben akartam maradni veled egy kicsit, hogy megkérdezzem, lefeküdtél-e már Zayne-nel.

Az arcomba szökött a vér.

- Micsoda? Nem! Miért, te lefeküdtél már Sammel?

A vigyora fülig ért, nekem pedig elkerekedett a szemem, miközben belöktem a klotyó ajtaját, és megcsapott a fertőtlenítőszer meg a cigifüst szaga.

- Atyaég, te tényleg lefeküdtél… - Elharaptam a mondatot, és megtorpantam, pedig éppen csak betettem a lábam a lányvécé ajtaján.

Stacey a hátamnak ütközött, és ő is megállt.

Eva görnyedt az egyik csap fölé, mindkét kezét az arcára szorítva, eltakarva a szemét. Karcsú alakja görcsösen rázkódott. A mosdókagylóban meg a földön a papír kéztörlő összegyűrt kis barna galacsinjai hevertek. A mosdó peremén egy mobiltelefon árválkodott.

A csaj sírt… Nem is, inkább zokogott.

- Hát, ez kínos - motyogta Stacey, miközben becsukódott mögötte az ajtó.

Ja, eléggé ciki volt a helyzet. Eva olyan gonosz volt, hogy ha nem tudom az igazságot az alvilág lényeiről, akkor pokolbéli démonnak könyvelem el… De valójában nem szörnyeteg. Csak egy tipikus szemét liba, akinek otthon valószínűleg nem jutott elég szeretet, vagy ilyesmi. És még az ő esetében sem hagyhattam figyelmen kívül a szabályt, hogy nekünk, lányoknak össze kell tartanunk.

Felsóhajtottam, és odaléptem mögé, grimaszt vágva próbáltam kitalálni, mit is mondhatnék.

- Ööö, Eva, segíthetünk valahogy?

A hangom hallatán megdermedt, aztán leeresztette a kezét. Azta, Eva irtó rusnya lett a sírástól, és ez a tudat valamilyen borzalmas oknál fogva nagyon feldobott engem. Láttam a tükörben, hogy totál elkenődött a sminkje, az arca vörös lett, és felduzzadt.

Aztán eltorzult… mármint, a képe. Teljesen ki volt borulva, és egyre csak patakzott a könnye.

- Nem. Nem segíthettek. Senki sem segíthet.

Stacey arckifejezése arról árulkodott, hogy kissé túlzásnak találja ezt a drámai választ, nekem viszont aggódva rándult össze a gyomrom.

Eva felénk fordult, a keze ökölbe szorult kivörösödött arca előtt.

- Gareth túladagolta magát. Meghalt.

30. FEJEZET

Gareth valamikor az éjszaka folyamán vesztette életét.

A szülei aznap reggel találtak rá a holttestére a garázsukban, amikor az apja épp munkába indult. Az iskolában különböző pletykák keringtek, hogy pontosan milyen szer végzett vele.

A sulira mély bánat borult. Már Dean halála is épp elég szörnyű volt, aztán jött Geraldé, most meg Garethé, aki ráadásul nagy népszerűségnek örvendett. Mindenki ismerte, és habár sokan nem értették, hogyan indulhatott el és csúszhatott egyre mélyebbre a drogozás lejtőjén, még mindig sokan akadtak, akik bálványozták, fiúk-lányok egyaránt.

A tanárok minden órán beszéltek róla, tragikus balesetként állították be az ügyet, és arra használták, hogy kiselőadást tartsanak nekünk a kábítószerezés veszélyeiről, én azonban tudtam az igazat. Akárcsak Stacey és Sam.

Akárcsak Roth.

Nem mintha a kábítószer ne volna nagyon is valódi és súlyos probléma, ám ez az ügy nem csupán a függőségről vagy az emberi gyarlóságról szólt. Gareth lelke megfertőződött, és odaveszett, a fiú életével együtt. Ez nemcsak egy újabb lidérc létrejöttét jelentette, hanem azt is, hogy Gareth örökké a pokolban fog szenvedni.

És ezt a gondolatot én egyszerűen nem bírtam elviselni, még akkor sem, ha esetleg bebizonyosodik, hogy tényleg egy lilin okozta a fertőzést.

Roth odacsapódott hozzám, amikor épp ebédelni indultam. Megtorpantam, minden idegszálam pattanásig feszült a társaságában. Tudtam, hogy ennek ugyanannyi köze van Zayne-hez és hozzám, mint magához Rothhoz.

- Még nem érzékeltem itt lidércet - közölte, és bedugta a kezét szakadt farmerje zsebébe. - És te?

A fejemet csóváltam, miközben Bambi följebb kúszott a mellkasomon. Gondolatban szigorúan rászóltam, hogy ne merészeljen rátelepedni az arcomra. Valahányszor Roth a közelben volt, a kígyólány szerette mutogatni magát. Kicsit olyan volt, mint azok a bosszantóan izgága, csaholós kutyák, amik folyton a figyelem középpontjában akarnak lenni.

- Gondolom, csak idő kérdése, hogy felbukkanjon. Még mindig áll, hogy hétvégén elmegyünk a boszorkánykörhöz, ugye? - kérdeztem. Miután Roth bólintott, a falnak dőltem. A folyosó szinte üres volt. Felsandítottam a srácra, és látva, hogy fürkész tekintettel figyel, egyik lábamról a másikra álltam. - Nem tehetnénk valamit a megfertőzöttek lelkéért? Nincs módja, hogy megszabadítsuk őket?

Roth felém fordult, az oldalával a falnak támaszkodott. A fejét csóválta.

- Csak akkor, ha alkut kötsz a nagyfőnökkel, márpedig azt nem ajánlom.

Kinyitottam a számat, hogy tiltakozzak, ám Roth az ajkamra nyomta az ujját, belém fojtva a szót. Szinte pattogott köztünk a feszültség, és sietve elhúzódtam.

Roth szája féloldalas mosolyra görbült.

- Tudom, hogy segíteni akarsz, tökmag, de ha egy lélek egyszer lekerül oda, akkor rohadt bonyolult kijuttatni. És nem holmi szimpla kis nehézségről beszélek ám. A nagyfőnök annak a híve, hogy „szemet szemért, fogat fogért”. Ha egy lelket kérnél tőle, akkor pontosan ugyanazt akarná cserébe. Nem ajánlatos ilyen alkut kötni, ekkora terhet magadra vállalni.

Ebben igaza volt, ám én már így is jókora terheket cipeltem.

- Egyetlen hívásomra vagy SMS-re sem reagáltál - szólalt meg Roth rövid hallgatás után, még mindig a falnak támasztva a csípőjét. Leszegte az állát, a szemét eltakarták sötét pillái. - Aggódtam érted.

Felvontam a szemöldökömet.

- Tényleg?

- Ja. - A szája sarka legörbült. - Hogyhogy ez ennyire meglep?

Vállat vontam. Roth a felfüggesztésünk alatt meg a szünetben valóban megpróbált még néhányszor kapcsolatba lépni velem, de hiába, nem foglalkoztam vele. Úgy éreztem, az nem volna helyes. Nem mintha úgy gondoltam volna, hogy Zayne miatt egyetlen más sráccal sem állhatok szóba. Csak hát Roth nem szimplán „egy másik srác” volt… Hanem valami egészen másféle bonyodalom.

- Összejöttetek Zayne-nel, mi? - kérdezte, mintha olvasott volna a gondolataimban.

Tényleg összejöttünk volna? Nem jelentettük ki, hogy együtt járunk, habár nagyon is úgy viselkedtünk egymással.

- Semmi kedvem erről beszélni veled.

Roth az ajkát biggyesztette.

- Legalább nyugtass meg, hogy vigyáztok!

Elkerekedett a szemem.

- Na jó, szexuális felvilágosításra végképp nem szorulok rá, pláne nem tőled.

- Pontosan tudod, hogy nem arról a fajta védekezésről beszélek - bosszankodott Roth.

Találkozott a pillantásunk, és persze tényleg értettem, mire gondol.

- Nagyon vigyázok - válaszoltam. Ami persze ordas nagy hazugság volt.

A srác a falnak döntötte a fejét, és mély levegőt vett. Pár pillanatig figyeltem. Lazán karba tette a kezét. Csak úgy sugárzott belőle a feszültség. Még nem is meséltem neki a halott nőről, akinek elszívtam egy kicsit a lelkéből a démoni klubban.

- Éhes vagy? - kérdezte, ám könnyed hangja erőltetetten csengett. - Sietnünk kéne, hogy utolérjük Stacey-t és Samet, mielőtt még elkezdik nyalni-falni egymást az egyik asztalon.

- Találtunk egy másik lidércet - mondtam halkan.

Tágra nyílt a szeme.

- Hogy mi?

- A múlt héten. Zayne-nel elűztük - magyaráztam fojtott hangon.

A fiú kihúzta magát.

- Miért nem szóltál?

- Az a nő volt az, a klubból, Roth. - Erre felizzott a szeme, nekem pedig elszorult a gyomrom. - Akinek megízleltem a lelkét.

Kinyitotta a száját, de rögtön be is csukta, és sötét hajába túrt. Komor képet vágott.

- Biztos vagy benne?

- Igen, totál biztos. Ő volt az. - Megdörgöltem az arcomat. - De amikor elment a klubból, még rendben volt, igaz?

Roth bólintott.

- Kutya baja sem volt. Esküszöm, Layla. Nem tettél benne semmi kárt.

- De akkor hogyhogy meghalt? Állítólag szívrohamot kapott, de korábban nem volt semmi ilyen baja. Tudom, hogy attól még nem lehetetlen, de mégis mekkora ennek a valószínűsége? Mi van, ha mégis én okoztam? Mi van, ha megfertőztem őt? Mi van, ha minden áldozatot én fertőztem meg?

- Ácsi, ezt meg honnan szeded? - hajolt oda hozzám Roth. - Ez valami új teóriád?

A fejemet csóváltam.

- Nem. Egy ideje már agyalok ezen, és Zayne szerint sem én vagyok a felelős, de egyelőre semmi nyomát nem találjuk a lilinnek. Nincs semmi kézzelfogható bizonyítékunk a létezésére. És mindenki, aki megfertőződött, a közelemben volt, hosszabb-rövidebb ideig.

- De mégis hogyan fertőzted volna meg őket? Talán mostanában lépten-nyomon lesmárolod az embereket? Mert ha igen, akkor baromira ki lennék bukva, amiért én kimaradtam a buliból.

Szúrós szemmel néztem rá. Nem mintha egyszer se csókoltam volna meg őt mostanában…

- Nem, dehogyis! Fogalmam sincs, hogyan történhetett. Ez az egyetlen, amire nem bírok rájönni. - Felnéztem rá, és őszintén föltettem neki az engem nyomasztó kérdést, mert bíztam abban, hogy nem fog kertelni. Azelőtt sem fojtotta magába azokat a kellemetlen dolgokat, amiket pedig én nagyon nem akartam hallani. - Szerinted én vagyok a felelős?

Roth pár pillanatig csak bámult rám, meg sem moccant. Még abban sem voltam biztos, hogy vesz-e levegőt. Aztán közelebb lépett hozzám, és a vállamra tette a kezét. Nem volt erős a szorítása, mégis rengeteg mindenről árulkodott ez az érintés. Megnyugtatónak találtam a fogását, és lehunytam a szememet.

- Ne csináld ezt! - suttogta, a fejét lehajtva a hajamba. - Ne tegyél fel olyan kérdést, aminek nincs semmi értelme!

Nem mondott semmi mást. Elhúzódott tőlem, leengedte a karját, és az iménti megnyugtató érzés szorongássá vált. A fiú hallgatása nyugtalanító volt. Valójában nem válaszolt a kérdésemre.

~ ~ ~

Azon az estén, amikor elindultunk a bethesdai klubba, havazásra állt az idő. A csípős hideg határozottan jelezte, hogy itt a tél.

Az út csöndesen telt. Roth a Porschéjában várt ránk a klubbal szemközti parkolóban. Amint Zayne meg én megálltunk mellette az Impalával, kinyitotta a kocsiajtót, és kiszállt.

Lepillantottam a szerelésemre, és elhúztam a számat.

Roth megadta a módját, hogyan jelenjen meg a boszorkánykör előtt. Bőrnadrágot és sötét inget viselt. A szerkója veszélyt és káoszt sugallt, én viszont a szimpla farmeremben meg kék garbómban tök slamposnak éreztem magam.

- Jobban ki kellett volna öltöznöm - jegyeztem meg.

- Szerintem csinos vagy - mondta Zayne.

Rámosolyogtam.

- Köszi, de van egy olyan érzésem, hogy ki fogok lógni a sorból.

- Te mindig kilógsz a sorból. Nagyon is jó értelemben. - Lelohadt az arcáról a vigyor, mikor Roth az ablakhoz lépett. Zayne morgolódva leengedte az üveget. - Mi van?

A démonherceg csöppet sem zavartatta magát.

- Na, végre, hogy megjöttetek. Asszem, kábé egyheti borostám nőtt, amíg rátok vártam.

Zayne a szemét forgatta, én pedig szemügyre vettem a klub épületét. Elsőre azt hittem, hogy rossz helyen járunk, mert egy elegáns szálloda tárult elénk. A fala csupa üveg volt, és szobrok álltak előtte: amolyan modern műremekek, amik úgy festettek, mintha egy ötéves faragta volna őket.

Vagy akár én magam.

- Nagyon nem örülök, hogy nem mehetek veled - mondta Zayne, és elengedte a volánt. - Nem tetszik, hogy egyedül merészkedsz be oda.

- Nem lesz egyedül - vigyorgott Roth, és behajolt az ablakon. - Én egy pillanatra se fogom levenni róla a szemem.

- Te nem számítasz.

Na jó, legfőbb ideje volt kiszállnom a kocsiból. Kinyitottam az ajtót, ám Zayne elkapta a kezemet.

- Légy óvatos! - kötötte a lelkemre.

- Az leszek. - Hezitáltam, úgy éreztem, búcsúcsókot kéne adnom neki, de nem bírtam, miközben az egyszemélyes közönségünk egyre csak bámult minket.

- Juj, de cukik vagytok - ironizált Roth. Ellökte magát a kocsitól. Bármilyen könnyed volt is a hangja, az arcára feszültség ült ki. - Nyugi, vízköpő. Layla jó kezekben lesz. Szerintem pontosan tudod, milyen jó kezekben van nálam, nem igaz?

Zayne elhúzódott tőlem, és harag villant az arcán.

- Bekaphatod, haver.

Roth elvigyorodott.

- Hát, ha már itt tartunk, inkább…

- Be se fejezd ezt a mondatot! - csattantam fel, és bevágtam az ajtót. Farkasszemet néztem Rothtal az Impala teteje fölött. - Komolyan mondom.

A démon felvonta a szemöldökét, aztán integetett Zayne-nek. Elfordultam, és elindultam kifelé a parkolóból. Roth egy szempillantás alatt mellettem termett.

~ ~ ~

- Ezt igazán nem kellett volna - mondtam.

Roth karót nyelten tartotta magát.

- Tök mindegy. Most nem érünk rá ezzel foglalkozni.

- Nem az a lényeg, hogy van-e időnk foglalkozni vele. - Átkeltünk az úttesten, ami szinte teljesen elhagyatott volt. Ezt igencsak furcsának találtam, hiszen alig múlt este nyolc. - Nincs semmi okod ilyeneket mondani Zayne-nek.

A srác rám nézett, ahogy az épülethez érve az ajtókilincsért nyúlt.

- Biztos, hogy nincs, Layla?

Egy pillanatra egymásba fonódott a tekintetünk, és egyszerre átláttam Roth összes érzelmét. Düh. Csalódottság. Vágyakozás. Tehetetlenség. Mindez nyíltan sütött borostyánszín szeméből. Aztán elfordult tőlem, és beterelt az előcsarnokba.

- Na, essünk túl rajta!

Mély levegőt vettem éles hangja hallatán, aztán elhessegettem annak gondolatát, vajon mi járhat a fejében, és beléptem az ajtón. A szálloda szép és új volt. A mennyezetről függő, ezüstös lámpák beragyogták az egész helyiséget, mégis olyan érzésem volt, mintha az épület belénk akarna kapaszkodni, melegségre és fényre vágyva. Felállt a hátamon a szőr.

Követtem Rothot a lifthez, és felmentünk a tizenharmadik emeletre. Közben egy szót sem szóltunk egymáshoz.

Mire kiléptünk a hosszú folyosóra, nagyon izgultam. Nem csupán azért, mert tudtam, hogy hamarosan körül fog venni minket egy csomó barátságtalan boszorkány. Hanem mert felizzott a mellkasomban a remény szikrája. Bizakodtam, hátha ez az anyó elárul nekünk valamit, ami eloszlatja a balsejtelmemet, és igazolja Zayne belém vetett hitét.

Már épp megkérdeztem volna Rothot, hogy biztos jó helyre jöttünk-e, amikor befordultunk a folyosó sarkán, és megláttunk egy éttermet… Vagy inkább klubot. A sötét üvegen át homályosan ki tudtam venni az asztaloknál ülő emberi alakokat. A kétszárnyú ajtó fölött megpillantottam a boszorkányok szimbólumát: az egymásba fonódó hurkokat, középen egy körrel.

- Készen állsz? - kérdezte Roth.

- Persze.

Kétkedve nézett rám, de azért kinyitotta az ajtót, és beléptünk. Legelőször az tűnt fel, mennyire normális minden. Mármint, a hely teljesen emberi, hétköznapi volt. Megálltunk az ültetőpult előtt, ahol épp nem volt senki. Az asztaloknál párok ültek, vacsoráztak, nevetgéltek és beszélgettek. Halk dzsessz szólt a mennyezetre szerelt hangszórókból. A vendégek egyáltalán nem úgy néztek ki, mint akik valamiféle gót találkozón vesznek részt. Nem is igazán lógtam ki a sorból.

- Mégis mire számítottál? - kuncogott a fülembe Roth, mintha olvasott volna a gondolataimban.

- Hát, nem erre.

- Nem hallottál még arról, hogy a látszat néha csal? - Roth ekkor megfogta a kezemet, és hiába akadtam ki, hogy mégis mi a francot művel, csak még erősebb lett a szorítása. - Ahogy mondtam, tökmag: a látszat csal. Muszáj lesz a lehető legközelebb maradnod hozzám.

Megjelent egy karcsú nő, összekulcsolt kézzel állt meg előttünk a pultban. Egyszerű szabású, térdig érő fekete ruhát viselt, a haját elegáns kontyba fogta.

- Sajnálom, de nálunk muszáj asztalt foglalni - közölte.

Roth elmosolyodott.

- Honnan tudja, hogy nincs foglalásunk? - Lenézett a pultra. Nem volt ott semmilyen nyilvántartás. - Még a nevünket sem kérdezte.

- Tudom, hogy nincs foglalásotok. - A nő felszegte a fejét, és hűvösen meredt ránk. - És azt is pontosan tudom, hogy mik vagytok. Szóval, ha nem szeretnétek annyi balszerencsével megátkozva elhagyni ezt az épületet, amihez képest a Titanic katasztrófája kellemes kis sétahajókázásnak tűnik, akkor azt javaslom, húzzatok el, még mielőtt…

- Rowena! - szólt rá a mögéje lépő férfi. - Már vártuk őket. Bejöhetnek.

Vártak minket? Rothra sandítottam, ám az arckifejezése megfejthetetlen volt.

A nőnek láthatóan nem tetszett a dolog, de intett, hogy bemehetünk. A férfi biccentett nekünk.

- Kövessetek! Az anyó hajlandó fogadni titeket.

Hát, ez eléggé hátborzongatóan hangzott. Követtük a pasast, aki ránézésre a negyvenes éveit taposhatta. Ahogy elhaladtunk az asztalok mellett, a vendégek - azaz a boszorkányok - mindent abbahagyva bámultak minket. Volt, akinek megállt a kezében az evőeszköz. Mások megfordultak a székükön. Mind komor képet vágtak, és gyanakodva meredtek ránk. Nyilvánvaló volt, hogy egyikük sem lát itt minket szívesen.

Egyszeriben nem is tűnt olyan rossz ötletnek, hogy Roth megfogta a kezem. Még akkor is, ha ettől kicsit betojinak éreztem magam. Elvégre közelharcban kaptam kiképzést, nem pedig bűbáj ok és igézetek kivédésében.

A férfi elkísért minket a klub hátsó felébe, amit a bár eltakart a többi vendégtől. A helyiség homályos sarkában csak egyetlenegy asztal volt, két oldalát egy nagy, félhold alakú kanapé övezte. Nők ültek rajta, összesen hatan, de mind felálltak, amikor megláttak minket. Elmentek mellettünk, anélkül, hogy egyetlen pillantást is vetettek volna ránk.

Na, ez se kicsit volt fura.

A kanapé így üresnek tűnt, amíg közelebb nem léptünk, és meg nem láttam, hogy a félhomályos sarokban igenis ül még valaki. Jobban szemügyre vettem az alakot, és atyaég, egy pillanatra azt hittem, hogy ez maga a megelevenedett kriptaőr abból a horrorsorozatból. Az asszony vénségesen vén volt. De komolyan, fel sem bírtam fogni, hogyan lehet még egyáltalán életben.

Hófehérre őszült haja már csak foltokban maradt meg a fejbőrén, és a gyér tincsek keskeny, csontsovány vállára hullottak. Mély ráncok borították az arcát, a szeme pedig… Tejfehér volt. Mármint, az egész szempár.

Az öregasszony elmosolyodott, és az arcán annyi volt a mélységes mély ránc, hogy attól tartottam, menten összegyűrődik az egész.

- Ugyan mire számítottatok? - kérdezte. Ahhoz képest, hogy milyen vén volt, erősen csengett a hangja. - Talán egy fiatal leányra? Elvégre az anyót keresitek, nem?

Nagy nehezen sikerült válaszul kinyögnöm:

- De, igen.

- Egy boszorkánykör anyója csakis az lehet, aki vén és bölcs… Vagy egyszerűen csak vén. Akárhogy is, én már hosszú-hosszú-hosszú évek óta járok ebben a világban - folytatta az öregasszony, és fölemelte apró, fakó kezét. Intett, hogy üljünk le. - De most először találkozom a pokol egyik koronahercegével.

Roth helyet foglalt, és lehúzott engem is maga mellé.

- Megtiszteltetés, hogy fogadsz minket, anyó.

A vénség felszegte az állát.

- Azt sem gondoltam volna soha, hogy megérem a találkozást egy őrző és igaz anyánk közös gyermekével, de lám, itt vagy, leányom: Lilith húsa és vére.

Halvány fogalmam sem volt, mit mondhatnék erre.

Az anyó előrehajolt, én pedig igencsak aggódtam, hogy mindjárt feldől, és összetöri magát. Csupa ránc arca mintha még jobban megvénült volna; attól tartottam, hogy bármelyik pillanatban elporlad, itt helyben, az orrunk előtt.

- Fölöslegesen aggódsz, gyermekem - jelentette ki. - Van olyan gonosz, ami igenis szükséges ezen a világon.

Roth sokatmondó, diadalittas pillantást vetett rám, hiszen nemrég ő is pont ugyanerről próbált meggyőzni. Bölcsen hallgattam.

- Tudom, miért vagytok itt. - Az öregasszony hörgő nevetése csontok zörgésére emlékeztetett. - Tudom, hogy a lilint akarjátok megtalálni.

Nagyot dobbant a szívem, és úgy gondoltam, az a legjobb, ha őszintén válaszolok.

- Igen. Muszáj megtalálnunk a lilint.

- Méghozzá sürgősen - tette hozzá Roth. - Tudom, hogy ti oda meg vissza vagytok a jó öreg Lilithért, de biztosan tisztában vagytok azzal, milyen láncreakciót indíthat el egy lilin.

- Á, igen, az alfák. - Az anyó legyintett. - Meglep, hogy még nem szálltak le közénk a lángoló kardjukkal, elpusztítva mindent, amit nem tartanak méltónak a földi létre. Láttatok már alfát, gyermekeim?

A fejemet csóváltam.

- Nem. Voltam már… Voltam már a közelükben, de a saját szememmel még egyet se láttam.

- Én sem - válaszolta Roth. - Ami ugyebár nyilvánvaló.

Az anyó megint borzongató nevetést hallatott.

- Hát, igen, bizony nem ülnél itt, ha összeakadtál volna már egy alfával, ugye? Úgy ám, az alfák mindannyiunkra veszélyt jelentenek. Talán még az emberekre is. Csakis feketén-fehéren látnak mindent. Nem érzékelik az árnyalatokat. Nincs bennük együttérzés. Ők az igazi szörnyek.

Gondosan uralkodtam az arckifejezésemen, hogy semleges maradjon, miközben az anyó tovább riogatott minket. Az alfákban mindenki a mumust látta, és habár egy részem kötődött hozzájuk, én is félelmetesnek találtam őket.

- Térjünk vissza a lilinre, ha lehet - nógatta Roth finoman az anyót.

- Milyen türelmetlen vagy, ifjú herceg! Pedig nem kellene annak lenned - heherészett a vénség. - A lilin nem nálunk keresett menedéket, ha ezt hiszitek. Nincs rá oka. Az orrod előtt van, amit keresel, hercegem. Ezt te is jól tudod. Ez a valódi oka annak, hogy visszatértél a pokolból.

31. FEJEZET

Nyugtalanul rándult görcsbe a gyomrom, és megint rám tört a már jól ismert félelem, elszorítva a torkomat. Rothra néztem, aki a fogát csikorgatta.

- Ezt meg hogy érti? - kérdeztem az anyót.

Rám szegezte tejfehér szemét.

- A herceg tudja. Te is tudod. Ennél többet nem vagyok hajlandó elárulni. Szükségtelen volt idejönnötök. Most menjetek! - Fölemelte vékonyka karját, és erőtlenül intett csontos ujjaival, hogy hagyjuk magára. - Kimerültem, és elegem van már ebből a beszélgetésből. Menjetek innen!

Roth lehetőséget sem adott, hogy tiltakozzak. Megragadta a kezemet, és talpra rántott. Aztán meghajolt az anyó előtt.

- Áldás reád - mondta.

Az anyóka gúnyosan kacarászott.

- Ostoba, ostoba hercegecske…

Roth pajkosan vigyorgott, miközben elfordult tőle, ám a tekintete olyan dermesztő volt, hogy még a pokol is befagyott volna tőle.

Szorosan fogta a kezemet, ahogy az asztalokat kerülgetve otthagytuk a klubot. A boszorkányok közben továbbra is úgy néztek ránk, mintha legszívesebben átkokat szórtak volna a fejünkre, de már nem érdekelt.

Az orrod előtt van, amit keresel, hercegem. Ezt te is jól tudod.

Megpróbáltam elhúzni a kezemet Rothtól, miközben a gyomrom egyre jobban görcsölt. A fiú azonban csak egyre erősebben kapaszkodott belém.

- Ne csináld, Layla!

Túl gyorsan kapkodtam a levegőt: kettőt be, egyet ki. Hagytam, hogy Roth kirángasson a klubból, és maga után húzzon a folyosón, egészen a liftig. Azonban amint elindultunk a földszintre, kitéptem a kezemet a fogásából, és rácsaptam a vészleállító gombra.

- Mit nem árulsz el nekem? - szegeztem neki a kérdést, ökölbe szorítva a kezemet.

A fiú a lift falának dőlt.

- Lövésem sincs, miért hiszed, hogy bármit is titkolok előled.

- Ne szórakozz velem, Roth! Tudni akarom, valójában miért tértél vissza a pokolból. Mi az igazság?

- Tudod, miért tértem vissza. Azért, hogy megkeressem a lilint - válaszolta, és karba tette a kezét.

Minden idegszálam azt súgta, hogy ennél többről van szó.

- Az anyó úgy viselkedett, mintha magunktól is tudnunk kéne, ki a lilin. Mintha az orrod előtt lenne a válasz… Az orrunk előtt. És tudod, hogy én mit hiszek? Azt hiszem… - Elcsuklott a hangom, és elfordítottam a fejem.

- Mit hiszel? - kérdezte Roth halkan. - Áruld el, Layla!

A szemébe néztem.

- Azt hiszem, hogy nincs is lilin, legalábbis Paimon rituáléjának nem sikerült létrehoznia egyet.

A fiú nem válaszolt. Hátradöntötte a fejét, a falnak. Lehunyta a szemét, halkan káromkodott, nekem pedig elszorult a szívem.

- Roth… - suttogtam.

Leengedte a kezét, aztán megdörgölte az arcát.

- Ez nem olyan egyszerű. Nem hinném, hogy megértenéd, miért nem.

Vettem két jó mély levegőt.

- Azért csak magyarázd el!

Leeresztette a kezét, és rám szegezte a tekintetét, ami… Ami olyan szomorú volt, hogy mindent elárult nekem, még mielőtt egyáltalán megszólalt volna.

- Nem voltam ott, amikor megtörtek a láncok, és nem tudom, még azelőtt következett-e be, hogy engem elnyelt az ördögcsapda, vagy utána. A nagyfőnök… Hát, nem igazán figyelt oda. Nem tudtunk rájönni, mi történhetett. De abban biztosak voltunk, hogy a rituálét nem sikerült teljesen elvégezni.

A falnak dőltem, alig bírtam talpon maradni, de muszáj volt. Én kértem, hogy árulja el az igazat, és mindenképpen meg kellett hallgatnom.

- Legalábbis úgy hittük, hogy a rituálé nem járt sikerrel - folytatta Roth -, de Caymannek igaza volt. Ki tudja, hogy a testi bűn konkrétan a szexre vonatkozott-e, vagy bármire, aminek a testiséghez van köze? Egyikünk sem tudhatja biztosan; azt viszont tudtuk, hogy valami történt idefönt. Tudtuk, hogy vagy született egy lilin, vagy…

- Vagy én magam lettem az? - kérdeztem.

Roth egy pillanatra lehunyta a szemét, majd bólintott.

- Vagy te magad lettél az. Csak ez a két lehetőség jöhet szóba. Ezzel mindannyian tisztában voltunk. Úgyhogy a nagyfőnök visszaküldött engem ide, hogy vagy találjam meg a lilint, vagy találjak bizonyítékot arra, miszerint te magad vagy az.

A szívemhez kaptam.

- Ezért mentem először a suliba. Nem voltam meggyőződve róla, hogy a lilin tényleg ott ólálkodik, de tudtam, muszáj lesz… Muszáj lesz a közeledben maradnom, és figyelnem, nem változtál-e meg. - Roth ellökte magát a faltól, és elkezdett fel-alá járkálni előttem, pedig pár lépésnél többet nem tudott megtenni a nem túl tágas liftben. - Nem hittem abban, hogy te volnál a lilin, mert ismerlek téged. Igaz, hogy démoni vér is csörgedezik az ereidben, de attól még tiszta a lelked. Nem abban a gagyi értelemben, ahogy ezt az emberek mondogatni szokták, hanem alapvetően, eredendően maga vagy a megtestesült jóság.

Belesajdult a szívem a szavaiba, mert kísértetiesen emlékeztettek arra, amit Zayne hitt rólam. Úgy tűnt, ha semmi másban nem is, abban mégiscsak hasonlítottak egymásra, hogy mindketten rendíthetetlenül hittek bennem.

- De aztán sorra megfertőződtek a diákok és a tanárok, olyanok, akiknek mind köze volt hozzád, ha más nem, látásból ismerted őket. - A fejét csóválta, ahogy elment előttem. - És továbbra sem akadtam a lilin nyomára. Még a létezésére se volt kézzelfogható bizonyítékom, legfeljebb az a gubó. Reméltem, hogy az anyó nyomra tud vezetni minket, nem pedig megerősíti azt, amitől én… Amitől én eleve is tartottam.

Vagyis azt, hogy én magam vagyok a bűnös.

Roth megállt előttem, helyes arca elkomorult.

- Kezdettől fogva tudtam, hogy képes vagy ugyanarra, mint a lilinek, csak egy kicsit másképpen. A lilinek érintéssel veszik el a lelket, te pedig magadba szívod. De arra gondoltam, hogy talán megváltoztak a képességeid. Nem értem, pontosan mi történik, viszont mérget vennék rá, hogy te egyáltalán nem vagy tudatában a dolognak. Hogy nem is érzékeled, mi folyik itt valójában.

Lehunytam a szemem.

- Számít ez?

- Igen.

Éles, keserű kacaj szakadt ki belőlem.

- Az őrzőknek tuti nem, és az alfáknak sem. Se az embereknek vagy…

- Egyszer azt mondtad nekem, hogy mindenkinek van szabad akarata, én pedig azt mondtam neked, hogy a szabad akarat kamu. Emlékszel?

Kinyitottam a szememet.

- Igen.

- Hát, neked volt igazad. Mindannyiunknak van szabad akarata. Még a démonoknak is. - Az arcomra simította mindkét kezét, és odahajolt hozzám. - Én bebizonyítottam, hogy ez igaz. És ami veled történik… Ha tényleg te okozod mindezt… Az nem olyasmi, amit szabad akaratodból választottál. Úgyhogy nekem igenis számít.

- Mit jössz azzal, hogy „ha” én tehetek erről? Nem találtuk meg a lilint. Az anyó szinte a szánkba rágta, hogy én vagyok a bűnös. Még te is azért jöttél vissza… - Újból elcsuklott a hangom, és azt sem tudtam, miért. Vajon miért éreztem úgy, mintha szíven döfött volna az a tudat, miszerint Roth egyedül azért tért vissza a sulinkba, mert úgy gondolta, talán én veszem el a lelkeket? - Azért jöttél vissza, mert arra gyanakodtál, hogy én okozom mindezt. Miért… Miért nem árultad el ezt nekem már egészen a legelején?

Roth elfordította a fejét, és mély levegőt vett.

- Mégis mire mentünk volna azzal?

- El kellett volna mondanod.

Leszegte az állát, és alig hallhatóan felelt:

- Nem akartam rád rakni ezt a terhet.

Halk vallomásától nagyot dobbant a szívem, ám volt még valami, amit tudnom kellett.

- Milyen utasítást kaptál arra az esetre, ha tényleg én vagyok az, aki mindezt okozza?

Válasz helyett kicsit megcsóválta a fejét.

Azonnal megrohant a düh, fölemeltem a karomat, és ellöktem magamtól a kezét.

- Halljam! - követeltem.

Roth farkasszemet nézett velem.

- El kell hárítanom a veszélyt.

A válasza mintha mellbe vágott volna.

- Más szavakkal: képes volnál megölni engem?

Nagyot nyelt.

- Layla…

- Úristen, Roth, te… Te tényleg azért vagy itt, hogy kinyírj, igaz? Ha bizonyítékot találsz a bűnösségemre, vagy ha rájön valaki, egy démon vagy akár az őrzők, hogy én okozom mindezt, akkor te leszel az, aki végez velem.

- Az én feladatom lenne, hogy megtegyem.

- Szórakozol velem?! - Behúzódtam a lift sarkába, hogy a lehető legtávolabb legyek tőle a szűk helyen. Háborgott a gyomrom. Azok után, ami köztünk történt, azok után, hogy még ő vigasztalt, amikor bevallottam neki a félelmeimet… - Bíztam benned! Jesszusom, minden, amit rólad gondoltam… Amit rólunk gondoltam… Nem más, csak ámítás. Felfogod ezt? Eredetileg azért voltál itt, hogy megtaláld Paimont, és akkor is csupán egy célpont voltam neked. Most pedig szó szerint én vagyok a célpontod. Egy újabb kibaszott feladat.

Fájdalmas arcot vágott.

Megkerültem őt, és félresöpörtem a szemembe lógó tincseket. A gondolataim összevissza pörögtek és pattogtak az egyik totál elcseszett ténytől a másikig.

- Van még bármi, amit nem tudok, és végre szíveskednél elárulni nekem?

Roth nem válaszolt, csak a fejét csóválta, de tudtam, hogy ez nem jelent semmit.

Leengedtem a kezemet, és rámeredtem.

- Most is hazudsz.

- Te ezt nem érted.

Ennyi volt. Kiakadtam. Ki tudja, pontosan mi volt az utolsó csepp a pohárban? Valószínűleg volt valami köze ahhoz a tényhez, miszerint Roth azért tért vissza ide, hogy szükség esetén végezzen velem. Meglendítettem a karomat, és a tenyerem nagyot csattant az arcán. A pofon meglepte, de meg sem moccant. Nem védekezett. Csak bámult rám. Némán. Továbbra is tele titkokkal. A karom ismét meglendült, ám Roth ezúttal egy villámgyors mozdulattal elkapta.

- Elég! - szólt rám.

Most már egy szavára se voltam kíváncsi.

Felhúztam a térdemet, és a legérzékenyebb pontjára céloztam vele, ám Roth megperdített, mielőtt belerúghattam volna. Háttal magához szorított, és lefogta a karomat.

- Eressz el! - visítottam, teljes erőből küszködve ellene.

Roth nem engedett a szorításából.

- Nem, köszi, semmi kedvem egy újabb mafláshoz.

Felhúztam a lábamat, és előredőltem. A fiú erre nem számított, és mindketten orra buktunk. Roth egy kicsit elfordult velem, ezért félig ráestem, de gyorsan úgy gördült, hogy hasra feküdjek alatta. Hiába próbáltam felállni, teljes súlyával rám nehezült, tehetetlenül vergődtem a lift padlóján.

- Hagyd már abba! - sziszegte a fülembe. - Nem akarlak bántani.

Elszorult a szívem.

- Egyelőre.

Roth hirtelen a hátamra fordított. Mielőtt fölemelhettem volna a karomat, elkapta mindkét csuklómat, és a földhöz nyomta a fejem fölött. A csípőmet fölfelé lökve próbáltam letaszítani őt magamról, ám ezzel épp ellentétes hatást értem el: még jobban hozzám simult.

Hullámzott a mellkasom. Egymás szemébe meredtünk, miközben leszorított, és ekkor valami megváltozott Roth tekintetében. Nem tűnt mérgesnek, és a saját érzelmeim túlságosan viharosak voltak ahhoz, hogy bármit is érzékeljek az övéiből, de amikor a pillantása az ajkamra siklott, árny suhant át az arcán, amitől… Kiéhezettnek tűnt.

Hiába volt rá millió ok, hogy ez miért totálisan helytelen, megint feltámadt köztünk az ismerős összhang, a kettőnket egybefűző kötelék.

- Kérlek… - suttogtam.

A fiú felpattant rólam, és egy szempillantás alatt a lift másik felén termett. Felizzott a szeme, ahogy kihúzta magát.

Zihálva talpra kecmeregtem. Ismét megnyomtam a vészleállító gombját, és a lift újból nekiindult lefelé. Roth felém lépett, ám én megcsóváltam a fejem.

Ökölbe szorította a kezét.

- Layla…

- Jelentettem én neked bármit? - Tudtam, hogy kérdeztem már ezt tőle, de most… Most sokkal nagyobb jelentősége lett ennek a kérdésnek. És mivel ezúttal sem válaszolt, bólintottam: végre megértettem. Megköszörültem a torkomat, de akkor is fájt kimondanom: - Nem akarom, hogy a közelembe gyere.

A fogát csikorgatta.

- Az lehetetlen.

- Nem érdekel, hogy szerinted mi lehetséges, és mi nem. Ha a közelembe merészelsz jönni, megbánod - figyelmeztettem. És ekkor rádöbbentem még valamire: Bambi. Egyszeriben megértettem, miért parancsolta meg Roth a kígyónak, hogy maradjon velem. Elvégre a démoni tetoválás azt a szerepet töltötte be, mintha GPS-chippel látott volna el. - Bambi, szállj le rólam!

Roth szeme elkerekedett.

- Layla, ez nem jó ötlet. Ne csináld! Bambi ugyanannyira tartozik hozzád is, mint hozzám.

- Nekem semmi se kell, ami tehozzád tartozik. - Megint ráparancsoltam a kígyóra, és engedelmesen le is vált a bőrömről, alakot öltve kettőnk között. - Menj vissza Rothhoz! - utasítottam remegő hangon, miközben a sírás fojtogatott.

Bambi felém fordította rombusz alakú fejét, mintha elmélyülten tanulmányozott volna. Amikor a lift megállt, és az ajtó kinyílt, a kígyólány Rothra nézett.

- Nem - erősködött a fiú. - Layla, szükséged van rám. Muszáj…

- Hagyj békén! Megmondtam, ne gyere többet a közelembe! - Kihátráltam a liftből, és a nyakamban lógó gyűrűért nyúltam. Letéptem a láncot, és Roth lába elé hajítottam. - Tartsd magad távol tőlem, megértetted?!

A liftajtó becsukódott Roth és Bambi előtt, én pedig sarkon fordultam, és átrohantam a szálloda előcsarnokán, ki a hideg estébe.

Zayne a parkolóban várt, az Impalának dőlve. Amint meglátott, felém lépett.

- Hűha, minden oké?

- Igen. - Lassítottam, és hátrasandítottam a vállam fölött. Roth nem jött utánam. - Mennünk kell.

Ahelyett, hogy feltett volna egy tucatnyi kérdést, Zayne kinyitotta nekem az anyósülés ajtaját, és miután beültem, futva megkerülte a kocsi orrát. Ám azt követően, hogy a volán mögé pattanva ráadta a gyújtást, és kihajtottunk a parkolóból, már nem bírta tovább a hallgatást.

- Mi történt? - faggatott.

Válasz helyett a fejemet csóváltam. Azt sem tudtam, hol kezdjem.

- Várj egy kicsit! - Előrehajoltam, és a kezembe temettem az arcomat.

Zayne fél kézzel felém nyúlt, és a térdemre szorította a tenyerét, miközben kihajtottunk a városból.

- Semmi baj, itt vagyok - nyugtatgatott.

Bólintottam, és lehunytam a szemem. Egész hazaúton nem szóltunk többet. Bármit is érzékelt rajtam Zayne, tudta, hogy nem szabad erőltetnie a magyarázatot. És ennek nagyon örültem, mert fogalmam sem volt, mit mondjak.

Alapvetően totál le voltam dermedve. Vagy talán az agyam leghátsó zugában már elfogadtam az igazat, magamtól is kezdtem összeilleszteni a kirakós darabkáit, és meg tudtam volna békélni a helyzettel, ám Roth árulása akkor is a szívembe mart.

Egész végig tudta az igazat, már a visszatérése óta. Valahányszor csak találkoztunk, elárulhatta volna, mi történik velem, főleg akkor, amikor a legutóbb elmentem hozzá. Megoszthatta volna velem a titkot. De mégis miért tette volna? Megbíztam benne. Akármilyen hülyeség volt ez, bíztam Rothban, így ha megdönthetetlen bizonyítékot talált volna a bűnösségemre, könnyen elbánhatott volna velem.

Istenem, hányszor maradtunk kettesben? Azon az estén, amikor elmentem vele a démoni klubba, aztán föl a lakására… Megborzongtam. Bármikor végezhetett volna velem, hogy „elhárítsa a veszélyt”. És ez iszonyúan fájt nekem, mert- Basszus, ideje volt, hogy őszinte legyek magammal. Habár Roth többször is lepattintott, mintha csöppet se érdekelném, ráadásul itt volt nekem Zayne, és mindaz a csodálatos érzés, ami eltöltött vele kapcsolatban, de akkor is… A lelkem legeslegmélyén, a lényem legbenső pontján, titkon még mindig őrizgettem a Roth iránti gyöngéd érzéseimet. Az a fiú fontos volt nekem, és ettől az érzéstől nem szabadulhattam meg csak úgy: az énem részévé vált.

Hiába, nincs mit tenni, egyedül az maradt, hogy bebújok egy sarokba, és kizokogom magam. Na jó, igenis volna egy csomó tennivalóm. Először is ki kell találnom, hogy most mégis mi legyen. Újból megborzongtam, és a hajamba túrtam.

- Layla?

Zayne hangjának hallatán fölemeltem a fejem, és rádöbbentem, hogy már vissza is értünk: a kocsi az udvarház garázsában parkolt. Fogalmam sem volt, mióta álltunk itt, de az autóban már rég nem járhatott a fűtés, mert megéreztem, hogy behatolt a kinti csípős hideg.

A fiúra néztem. Sápadt volt, de higgadtan figyelt.

- Menjünk be! - mondta. - És majd odabent szépen megbeszélünk mindent, oké?

A házra csönd borult. Befelé menet elhaladtunk Morris mellett, aki épp egy cserép mikulásvirágot vitt be a nappaliba. Zayne felkísért az emeletre, és a szobámba érve becsukta mögöttünk az ajtót.

A szoba közepén állva feléje fordultam. Egy szempillantás alatt átszelte a helyiséget, előttem termett, és a karjába zárt. Egy szót sem szólt, miközben a mellkasához szorított. Néhány békés pillanatra hozzábújtam, és lehunytam a szemem. Valahányszor vele voltam, valahányszor magához ölelt, úgy éreztem magam, mint mielőtt ez az egész őrület elkezdődött. De nem élhettem a múltban.

Elhúzódtam tőle, és fölemeltem a fejem. Felkészültem rá, hogy elmondjam neki, mit közölt velünk az anyó, és mit vallott be nekem Roth. El se tudtam képzelni, mihez kezdünk majd ezután, de minden megváltozott, és kénytelen voltam szembenézni ezzel.

Azonban esélyem sem volt megszólalni.

Zayne az arcomra simította mindkét kezét, és hüvelykujjával a járomcsontomat cirógatta. Ismét lehunytam a szemem, és ahogy a fiú lélegzete az ajkamat érte, a problémáim elhalványultak, átmenetileg a háttérbe húzódtak. A csókolózásnak most igazán nem kellett volna a fontossági sorrendem élén szerepelnie, de Zayne-t biztosan nem veszélyeztettem, márpedig jelen pillanatban, amikor szörnyetegnek éreztem magam, nagy szükségem volt erre a megerősítésre.

Az ajka a lehető legédesebben ért az enyémhez, és azonnal kinyitottam neki a számat. Mély morajlás tört ki belőle, ahogy a csók szenvedélyesebb lett. Magamba szívtam a fiú ízét, és halkan felnyögtem, miközben a szánk egyre mohóbban tapadt egymásra.

Zayne keze hirtelen megremegett az arcomon. Begörbítette az ujjait, körmével a bőrömbe vájva. Az éles fájdalomra kipattant a szemem. A fiú szeme is tágra nyílt, és üveges lett. És ekkor megéreztem valamit… Valami olyat, mint még soha.

Úgy kavargott a gyomromban, mintha színtiszta energiát nyeltem volna le. Megragadtam Zayne csuklóját, reméltem, hogy ellökhetem magamtól, mielőtt még késő lenne.

De már így is késő volt.

Megéreztem a fiú esszenciáját - tisztaságát -, és olyan ízű volt, mint a menta. Kezének remegése továbbterjedt az egész testére. A pánik belém mélyesztette borotvaéles karmát. Küszködve próbáltam eltaszítani magamtól Zayne-t, de görcsösen kapaszkodott belém.

Én pedig éppen elszívtam a lelkét.

32. FEJEZET

Zayne lelkének tisztasága és ereje eltöltötte testem minden sejtjét. A bennem élő démon úgy szívta magába az esszenciáját, akár egy virág a vizet meg a napfényt.

Elszörnyedve láttam, hogy Zayne pupillája teljesen kitágul, kék íriszéből alig látszott egy vékony kis karika. Épp elvettem a lelkét: Zayne lelkét. A fiú egész testében reszketett, és körme - vagyis inkább a karma - a bőrömbe mart. Izzó fájdalom hasított belém, és meleg folyadék csordogált le az arcomon. Muszáj volt valahogy véget vetnem ennek. Kétségbeesésemben nem jutott jobb eszembe: felhúztam a térdemet, és hason rúgtam őt.

Erre elengedett, és hátratántorodott. Aranybarna bőre mostanra holtsápadt lett. Eltátotta a száját.

- Zayne… - Feléje nyúltam, ám a padlóra rogyott, mielőtt elkaphattam volna.

Nagy puffanással ért földet, és nem mozdult. Már nem is remegett. Teljesen elhatalmasodott rajtam a rettegés, még a fájdalmat is felülírta. Nem tudtam elhinni, hogy ez történik. Egyszerűen lehetetlen volt. Nem bírtam felfogni. Többször is csókolóztunk már, és soha nem vettem el a lelkéből, ezúttal viszont - jaj, istenem! - habozás nélkül lakmározni kezdtem belőle. Abban a pillanatban, hogy az ajkunk egymáshoz ért, megtettem a megérthetetlent. Nem sokat szívtam el a lelkéből, ám a baj… A baj már megtörtént.

Így Zayne lelkének egy része most bennem örvénylett, melegen ragyogó fénygömbként, amit szinte felfoghatatlanul gyönyörűségesnek érzékeltem.

Még soha életemben nem éreztem magam annyira csúnyának, annyira szörnyűségesnek, mint abban a pillanatban.

Térdre rogytam a fiú mozdulatlan teste mellett, és a mellkasára nyomtam a kezemet. Nem éreztem a szívverését. Megragadtam a vállát.

- Zayne! Térj magadhoz, Zayne! Ne tedd ezt velem! Istenem, kérlek, ne! - Oldalra gördült a feje, miközben rázogattam. - Zayne!

Nem reagált. Meg sem moccant.

Pánikolva talpra ugrottam, és a szobám ajtajához rohantam. Kitártam az ajtót, és ordítozni kezdtem a folyosón, azt sem tudtam, micsodát. Mindenesetre elég hangosan üvöltöttem ahhoz, hogy szinte azonnal dübörgő léptek hallatszottak a közelből. Másodperceken belül őrzők rohantak fel a lépcsőn.

Dez tágra nyílt szemmel bámult rám.

- Jesszusom, Layla, mi történt az arcoddal?

A vérző képem most nem számított. Megperdültem, és visszaszaladtam a szobámba.

- Gyertek! Segítsetek rajta! Gyertek már!

Dez lélekszakadva rohant utánam. Amikor meglátta a padlón heverő Zayne-t, kifutott az arcából a vér.

- Mi történt itt, Layla?

Lerogytam a fiú mellé, miközben Nicolai és még jó néhány őrző is betoppant a szobába. Becsúsztattam a kezemet Zayne feje alá, és pislogva néztem őt a könnyeim fátylán át.

- Nem tudom, hogyan történt. Zayne megcsókolt engem, de…

- Uramisten - suttogta Dez, a fiú mellkasára téve a kezét.

Lehajtotta a fejét Zayne nyitott szájához, és fülelt, hogy lélegzik-e. - Gyerünk, pajtás, térj magadhoz!

Minden porcikám úgy remegett, mint a nyárfalevél, és patakzó, sós könnyeim csípték az arcomon ejtett sebeket.

- Kérlek, segítsetek rajta! Kérlek! - Felnéztem, homályos tekintetem egyik őrző arcáról a másikéra vándorolt. Denika az ajtóban állt, kezét a szájára szorítva, a szeméből sütött a borzalom. - Kérlek…

És ekkor megjelent Abbot, félrelökve az útjából a többieket. Amikor meglátta Zayne-t, megtorpant, és leesett az álla. Botladozta közelebb lépett, és a szívéhez kapott nagy kezével.

- Fiam…?!

Zayne nem válaszolt, és görcsös zokogás tört fel belőlem, a lelkem legmélyéről. Meghasadt a szívem.

- Én ezt nem értem…

Abbot tekintete rám szegeződött.

- Ez a te műved?

Továbbra is egész testemben reszketve megfogtam a fiú kezét.

- Ennek nem lett volna szabad megtörténnie. Zayne megcsókolt, és…

Abbot felém vetette magát, de olyan gyorsan mozgott, hogy nem is láttam közeledni, sőt még az ütést sem éreztem, amíg neki nem csapódtam a babaháznak. A fa széthasadt, ahogy átzuhantam a házikón, és elterültem a padlón.

- Abbot! - kiabálta Dez, és megpróbált közénk ugrani. De amint Abbot elé állt, a vezér nagy lendülettel mellkason vágta, és nekilökte a falnak.

- Senki ne merészeljen az utamba állni - mordult a többiekre, és felém csörtetett. - Geoff! Tudod, mi a teendő.

Talpra kecmeregtem, mindenem fájt. Geoff kisietett a szobából.

- Én nem… Nem akartam! - mentegetőztem. - Véletlen volt.

- Ez a fiam! Az egyetlen fiam! - üvöltötte Abbot úgy, hogy beleremegtek a képek a falon. - Befogadtalak a házamba, megóvtalak, és te így hálálod meg?!

Elhátráltam és föltartottam a kezemet, mintha ezzel távol tarthattam volna magamtól a férfit.

- Úgy sajnálom! Ennek nem… Nem lett volna szabad megtörténnie.

Az arca vérbe borult a tomboló dühtől.

- Elijah-nak igaza volt. Hagynom kellett volna, hogy végezzen veled, amint rád találtunk.

Szíven ütöttek a szavai, de nem volt időm bánkódni rajtuk. Abbot felém kapott, úgyhogy oldalra vetődtem, démoni énem majdnem szétfeszített belülről. Akárcsak azon az éjszakán, amikor Paimonnal kerültem szembe, nem hezitáltam. Olyan erővel tört rám a változás, hogy semmit sem tehettem ellene.

- Állj! - visította Denika. - Kérlek, Abbot, ne csináld! Biztos, hogy Layla nem ártana Zayne-nek, szándékosan semmiképp!

Tiltakozása süket fülekre talált, és Abbot újból rám rontott.

Az ösztöneim átvették az irányítást. Tudtam, hogy ha a szobában maradok, végem. Abbot gyilkos tekintettel meredt rám, márpedig a bennem élő démon élni akart. Küzdeni akart, átverekedni magát az egész szobányi őrzőn, ám azt is tudta, hogy azok túlerőben vannak.

Szétszakadt a felsőm, ahogy kitártam a szárnyamat. Az ínyemet agyarak ütötték át, a kezem karommá nyúlt. Valaki a szobában szentségeit, ahogy lekuporodtam, majd ellöktem magam a padlótól. Éppen csak kikerültem a felém kapó Abbotot, és a férfi másik oldalán landoltam.

Gyors pillantást vetettem Zayne-re. Nicolai mellette térdelt, és úgy láttam - vagy legalábbis azt reméltem -, mintha a fiú mellkasa kicsikét emelkedne-süllyedne, de nem állhattam le, hogy őt bámuljam. A folyosó még soha életemben nem tűnt olyan távolinak, annyira elérhetetlennek, mint most. A karmommal sikerült valahogy belekapnom az ajtóba, amikor kirúgták alólam a lábamat. Még egy másodpercem sem volt, hogy megpróbáljam felfogni az esésemet. Elzuhantam, a fejemet csúnyán az ajtófélfába verve. Fekete pöttyök táncoltak a szemem előtt, és félájultan hevertem.

Maddox megragadott, arrébb húzott az ajtótól, és átfordított. Lassan pislogtam. Nem láttam mást, csak a kitárt szárnyát, ami a vihar előtti ég színében terült el fölöttem. Hosszú, borotvaéles karommá megnyúlt kéz csapott a fejem mindkét oldalán a padlóra. Maddox hátravetette a fejét, megfeszültek és kidagadtak az izmai. Gyorsan felhúztam a térdemet, és a törzsébe rúgtam, így sikerült ellöknöm magamtól.

Felugrottam. Meleg folyadék csörgedezett le az arcomon. Forgott velem a világ, ahogy a küszöb felé vetettem magam, kirohantam a szobából, és becsaptam a hátam mögött az ajtót. Minden egyes lépésnél úgy éreztem, mintha vascöveket vernének a fejembe. A fájdalom átjárta az egész testemet, ám az ösztönöm azt diktálta, hogy ne törődjek vele.

Átlendültem a korláton, és a levegőbe vetődtem. Kitártam a szárnyamat, lassítva a zuhanásomat. Nagy dörejjel értem földet az előcsarnokban, a lábam alatt behorpadt a tömörfa padló. Tőlem balra egy őrző állta el a nappali ajtaját. A helyiségből kiszűrődött a két kisgyerek halk sírdogálása.

A bejárati ajtó felé iszkoltam. Már majdnem el is értem oda, amikor Geoff dübörögve rontott felém. Megperdültem, készen arra, hogy kézzel-lábbal védekezzek a férfi támadása ellen. Arra viszont nem számítottam, hogy meglendíti a karját, és egy kis üvegcsét vág hozzám. Fölemeltem a kezem, de elkéstem. A fiola a mellkasomhoz csapódott, üvegszilánkok és tejfehér folyadék záporozott rám. A lötty azonnal átitatta szakadt garbómat és farmeremet, beszívta magát bőröm pórusaiba.

Értetlenül emeltem föl a fejemet. Geoff alig egy méterre állt tőlem, és zihálva meredt rám. A lépcső tetején megjelent Abbot. Fogalmam sem volt, mit vágott hozzám az imént Geoff, de nem volt időm itt ácsorogni, és kérdéseket feltenni.

Sarkon fordultam, az ajtóért nyúltam, ki akartam rohanni a házból, és fölszállni az égbe, azonban amint megláttam a kezemet, megdermedtem. Átváltozott alakom márványra emlékeztető árnyalata eltűnt, ismét az emberi, fakó bőrszínemet láttam.

A szívverésem kihagyott egy ütemet, ahogy a kezem összement eredeti, kicsi méretére. Odalett a karmom. Visszahúzódott az agyaram, a szárnyam köddé vált. Geoff felé perdültem, és kezdtem sejteni, mit tett velem. Megpróbáltam lépni, ám az agyam nem tudott parancsolni a testem többi részének.

- Vérzőmák? - suttogtam, most már felismerve a főzetet.

Mintha megbánást láttam volna átsuhanni a férfi arcán, bár talán csak képzelődtem. Aztán már semmit sem láttam, és összecsuklott alattam a lábam. Elnyelt a sötétség, mielőtt a padlóra rogytam volna.

~ ~ ~

Amikor ismét kinyitottam a szemem, meglepett a tény, hogy még mindig életben vagyok. Habár talán mégse voltam. Még mindig vaksötétség vett körül. Vagy talán a látásom mondta fel a szolgálatot? Ám ahogy az érzékeim kiélesedtek, a szemem hozzászokott a homályhoz.

Először a rácsokat láttam meg.

Rácsokat.

Reszketegen, kiszáradt szájjal próbáltam levegővel megtölteni a tüdőmet, és felpörgött a szívverésem. Felkavarodott a gyomrom, ahogy próbáltam mélyebbeket lélegezni. Áporodott, dohos szag ülte meg a levegőt, valamint a hányás orrfacsaró bűze. Egy kemény deszkán feküdtem.

Tudtam, hol vagyok.

Mélyen az udvarház alatt, az egyik ketrecben, amit arra szántak, hogy démonokat zárjanak el ide. Eddig azt sem tudtam, hogy használták-e az őrzők valaha ezeket a cellákat. A démonok nem igazán szoktak az udvarház közelébe merészkedni, de ha mégis itt kötött ki bármelyik, akkor ezeket a rácsokat biztosan nem törhette át. Nem mintha én egyáltalán megpróbálkozhattam volna ezzel. Mozdulni sem bírtam. A vérzőmák még mindig lebénított.

Fájdalmas, erős görcs rántotta össze az izmaimat, elakadt tőle a lélegzetem. Zihálva hevertem a deszkán, és vártam, hogy elmúljon. Valahol a ketrec mögött folyamatosan csöpögött valami. Csak ebből a hangból tudtam, hogy nem valami fekete lyuk nyelt el.

Miközben a sötétségbe bámultam, Zayne sápadt arcát meg kitágult pupilláját láttam magam előtt, és a fülembe csengett Abbot tomboló, vádaskodó kiáltozása. Tényleg láttam volna Zayne mellkasát emelkedni-süllyedni, mielőtt kimenekültem a szobámból? Vajon magához tért? A végzetes csókunk és az összes következménye újra meg újra lejátszódott a fejemben. Sehogy sem értettem. Csókolóztunk már - méghozzá jó sokat -, és Zayne-nek egészen mostanáig nem lett tőle semmi baja. Mégis mi változhatott meg?

Az engem övező sötétség nem adhatott választ. Sajgott a szívem. Valahányszor Zayne-re gondoltam, friss fájdalom hasított belém, feltépve lelkem csúnya sebeit. Ha tényleg bántottam őt, ha elvettem valamit a lényéből, azt soha nem bocsátom meg magamnak. És erre nem létezhet méltó büntetés, bármivel is sújtson Abbot vagy a klán.

Elfogott a lélek elvételét követő rosszullét. Miután a nagyja elmúlt, és már csak a hideg rázott, szorosan lehunytam a szemem, és nem voltam hajlandó tudomást venni a fiúból lopott jóságról.

Vajon nagy kárt tettem benne?

Nem értettem, miért lettem rosszul Zayne lelkétől, mikor a múltkor attól a nőétől nem. Rengeteg kérdésem volt, ám egyikre sem kaphattam választ.

Nemsokára lüktetni kezdett sajgó arcom és oldalam. A vérzőmák nem hagyta, hogy alakot váltsak, és nyilván kihatott a testem természetes gyógyuló folyamatára is. Ahogy telt-múlt az idő, a testem különböző részei kezdtek fájni, aztán már az éhség is mardosta a gyomromat. Kapart a torkom. Vízre vágytam. Semmi másra nem bírtam gondolni, csak az ivásra: hogy milyen jó lenne nagy-nagy kortyokban nyelni a vizet.

Végre képes voltam suttogásnál hangosabban megszólalni, és kiáltottam. Újra meg újra kiabáltam, amíg be nem rekedtem.

Nem jött oda senki.

Tovább vánszorgott az idő. Órákig hevertem ott. Vagy talán napokig? Végre meg bírtam mozdítani a lábamat és a karomat. Fel is tudtam ülni, de csak görnyedten, hogy ne verjem be a fejemet a ketrec rácsaiba.

És még mindig nem jött oda hozzám senki.

A csöpögő víz zajához a betont kaparó, éles karmok csikorgása és halk cincogás társult. Patkányok. Egyre közelebb jöttek, a szemük csillogott a sötétben. A ketrec sarkába húzódtam, a lehető legkisebbre gömbölyödtem össze.

Az őrzők talán megfeledkeztek rólam? Vagy szándékosan hagytak idelent étlen-szomjan, hogy így végezzenek velem? Könnyek csípték a szemem. Nem akartam ebben a ketrecben meghalni. Nem akartam meghalni. És nem csupán a démoni felem rettegett a haláltól. Hanem a teljes lényem. Élni akartam.

De egyre csak múlt az idő, és már nem éreztem a lábujjaimat, annyira hideg volt idelent. A patkányok egyre közelebb merészkedtek. A rácsokat szaglászták, próbáltak átjutni rajta.

~ ~ ~

Fogalmam sem volt, mióta kucoroghattam már így a sarokban, amikor halvány fény villant valahol a ketrecen túl. A patkányok visszaiszkoltak a nyirkos falak tövébe, a sűrű sötétség menedékébe. Begörcsölt izmokkal, nehézkesen a fény felé fordultam.

A helyiséget ekkor beragyogta a világosság, elvakítva a homályhoz szokott szememet. Dübörgő léptek közeledtek a ketrechez. Végre tompább lett a fény, így jobban láttam.

Egy őrző állt előttem. A srác fiatal volt, legfeljebb egy-két évvel idősebb nálam. Nyilván a klán egyik legújabb tagja lehetett, frissen érkezettként abból a házból, ahol a szülővé lett gorgópárok éltek a gyermekeikkel. De nem ezért bámultam őt meredten. Még csak nem is azért, mert áttetsző poharat tartott a kezében, ami reményeim szerint az áhított vízzel volt tele.

Hanem azért, amit megláttam, mielőtt még ki tudtam volna venni az őrző vonásait.

Láttam az őt övező, gyöngyházfényű ragyogást: a lelkét.

- Látom a lelkedet - suttogtam alig hallhatóan.

A gorgó ügyet sem vetett a szavaimra. Letérdelt a ketrec előtt. Hátrapillantott a válla fölött, és ekkor megláttam mögötte egy másik őrző auráját is. Miután a ragyogás elhalványult kicsit, felismertem Maddoxot.

- Biztos, hogy nem veszélyes kinyitni a ketrecét? - kérdezte a fiatalabb őrző.

Maddox megállt a rácsok előtt, és karba tette a kezét.

- Nem lesz gond. Semmivel sem fog próbálkozni.

A tekintetem ismét az új őrzőre siklott. Kétkedő kifejezés ült az arcán, miközben a lakatért nyúlt - pedig a kétkedés és a zár egyaránt szükségtelen volt. A fejemet is alig bírtam fölemelni.

- Így kéne kinéznie? - kérdezte a srác.

Ennyire rosszul festettem volna? Lenéztem a karomra. Mióta magamhoz tértem itt, most először láttam rendesen, a fényben. Összevissza szakadt felsőmön keresztül látszott, hogy a bőröm egészen tarka lett: szürke, fekete és rózsaszín foltok borították. Mi a jó franc történt velem?!

Próbáltam újra megszólalni, ám kiszáradt torkom már nem bírt hangot kiadni.

- Igen, mert korcs: részben démon, részben őrző - magyarázta Maddox, és letérdelt a másik gorgó mellé, miközben az a lakattal babrált. - A vérzőmák nem hagyja, hogy teljesen felvegye bármelyik alakját is. Add oda neki az italt, Donn!

Végre kinyílt a ketrec ajtaja, és Donn felém nyújtotta a karját. Óriási erőfeszítésembe került elérni a poharat, ám a szomjúság roppant erős ösztönző, az már biztos. Remegett a kezemben a pohár, ahogy végre az ajkamhoz emeltem. De abban a pillanatban, hogy az első korty ital lecsúszott a torkomon, összerezzentem, felkaptam a fejemet, és elejtettem a poharat. A víz szétfolyt a ketrecben, beitta magát szakadt, piszkos farmerembe, és azon keresztül a bőrömbe.

Maddox felsóhajtott.

- Az ital nem mérgező. Csak vérzőmákot kevertünk a vízbe. Nem hagyhatjuk, hogy átváltozz.

Hitetlenkedve lódult neki a pulzusom.

- Mi-miért?

- El kell vinnünk téged innen, át a raktárba - felelte Maddox, nekem pedig elszorult a szívem. Jól tudtam, mire használják az őrzők azt a raktárépületet. - És biztosra akarunk menni, hogy ne lehessen semmi zűr.

Szerettem volna visszavágni, hogy eszem ágában sem lenne rájuk támadni, ha hagynának nekem más választást, ám ismét forogni kezdett velem a helyiség. Mielőtt elájultam volna, még sikerült kinyögnöm egyetlenegy szót:

- Z-Zayne?

Maddox arca elhomályosult előttem, ahogy nemet intett, és újból megszakadt a szívem. Ezúttal örömmel fogadtam a sötétséget.

Fogalmam sem volt, mennyi idő telhetett el, mire megint magamhoz tértem; de az biztos, hogy amikor legközelebb feleszméltem, már nem az udvarház alatti ketrecben kuporogtam. Am röpke megkönnyebbülésem rögtön szertefoszlott, amikor eszembe jutott, mit mondott Maddox, és rádöbbentem, hol is vagyok.

Ez volt az a raktár a városban, ahová az őrzők vallatásra szokták vinni a démonokat. A rettegés borzongatta a bőrömet, görcsbe rántotta a zsigereimet. Jaj, most aztán tényleg nagyon nagy bajban vagyok…

A lelkem mélyén nem is voltam meglepve, hogy az őrzők áthoztak ebbe a raktárépületbe. Hiszen nyilván nem akarták a saját birtokukon intézni a… mocskos ügyeiket. Ugyan miért bajlódtak volna ilyesmivel odahaza?

Lánc lógott a nyakamban, összeérve azzal, ami megbéklyózta a csuklómat a hátam mögött. Méghozzá nem is akármilyen lánc volt ez, hanem vas. Egyetlen démon sem menekülhetett ilyen láncok közül, még egy felsőbbrendű sem.

Az oldalamon feküdtem. A helyiségben nem volt más, csak egy magas, összecsukható asztal. A földön heverve nem láthattam, hogy van-e rajta valami. Tudva, mi szokott történni ezen a helyen, felfordult a gyomrom annak gondolatára, micsoda borzalmasabbnál borzalmasabb kínzóeszközök lehetnek az asztalon.

A gondolataim kuszák voltak, habár nem tudtam, hogy a vérzőmáktól, az éhségtől vagy a sérüléseimtől, amik - mint azt nagyon is érzékeltem - még mindig nem indultak gyógyulásnak. Fájt minden lélegzetvétel. Lassan kezdett kitisztulni az agyam, és eszembe jutott, hogy Maddox csak a fejét csóválta, amikor Zayne-ről kérdeztem. Rám zúdult a legszörnyűbb félelmem, úgy éreztem, leránt a mélybe. Kitört belőlem egy halk nyöszörgés.

- Na, csakhogy végre magadhoz tértél - szólalt meg valaki.

Nagy nehezen a hang irányába fordítottam a fejem, és bakancsba meg bőrnadrágba bújtatott lábat pillantottam meg. Aztán az illető megfogta a vállamat, fölültetett, és háttal a falhoz támasztott.

Még mindig eléggé zavaros volt a fejem, mintha minden gondolatom egymásba folyt volna. Alig forgott a nyelvem, amikor megszólalni próbáltam.

- Mi… Hogy… Zayne?

Az őrző elhátrált, így most már jobban ki tudtam venni az alakját. Miután a lélek gyöngyházfényű ragyogása elhalványult, kiderült, hogy Maddox az. Nem láttam más őrzőt a helyiségben. A férfi odalépett az asztalhoz.

- Kössünk alkut, Layla! Válaszolok neked, ha te is nekem.

A falnak támasztottam a fejemet. Ez a pozíció a legkevésbé sem volt kényelmes, figyelembe véve a láncaimat, de jelenleg igazán ez tűnt a legkisebb bajomnak.

A férfi fölvett valamit az asztalról, és amikor megcsillant rajta a fény, újult erővel fogott el a hányinger. Amikor Maddox felém fordult, láttam, hogy egy vastőr van a kezében.

Ó, banyek!

- Áruld el nekem szépen, Layla, hogy hol van Tomas.

Pont ezt akarta tudni? Az összes elképzelhető kérdés közül, amit föltehetett volna, épp ezt kellett választania? Izzadság gyöngyözött a homlokomon. Tudtam, hogy ha őszintén válaszolok a kérdésre, akkor még nagyobb bajba kerülök, pedig az most aztán végképp nem hiányzott - ám egyszerűen muszáj volt megtudnom, mi lett Zayne-nel, bármi áron.

Maddox letérdelt a lábam mellé, amit esetlenül hajlítottam be.

- Áruld el, mi történt vele, és én elárulom, mi történt Zayne-nel - unszolt.

Tisztában voltam vele, mekkora őrültség belemennem a játékba, és hogy csak rontok vele a helyzetemen, de nem maradt más választásom.

- Tomas már… nincs itt.

Maddox arca elkomorult.

- Meghalt?

Nagyot nyeltem, és lehunytam a szemem, hogy összeszedjem a gondolataimat.

- Aznap, amikor ti… idejöttetek, ő… sarokba szorított engem… egy sikátorban. Próbáltam megértetni vele… hogy nem jelentek fenyegetést, de ő… nem figyelt rám.

- Mi történt? - faggatott a férfi éles hangon.

Levegő után kaptam, hullámzott a mellkasom.

- Tomas késsel esett nekem, ezért Bambi… A kígyó, az eleven tetoválás… rátámadott, hogy megvédjen.

Maddox felhördült.

- A famulus most nincs rajtad?

- Nincs. - Résnyire nyitottam a szemem. - Bambi megette Tomast… Engem védelmezett.

- Megette? - A férfi hangjából áradt az undor: úgy éreztem, beterít, akár a sáros víz. - így halt meg?

Egy kicsit erőre kapva bólintottam, aztán megkérdeztem:

- Mi van… Zayne-nel?

Maddox jó néhány pillanatig nem válaszolt, és már épp lehajtottam volna a fejemet, amikor a férfi a szemembe nézett.

- Őt már soha többé nem láthatod viszont.

Ezzel a néhány szóval porrá zúzta a világomat. Próbáltam levegőt venni, de nem jutott el a tüdőmig.

- Ne…

Az őrző nem szólt semmit. Hallva, hogy kinyílt az ajtó, felállt mellőlem. Ellepték a szememet a könnyek, és az arcomra potyogtak. Csakis egyvalamit jelenthetett az, hogy soha többé nem láthatom viszont Zayne-t. Ezek szerint nem csupán elvettem a lelke egy részét.

Hanem megöltem őt.

Iszonyatosabb fájdalom hasított belém, mint amit valaha is éreztem.

- Layla.

Abbot hangjának hallatán legszívesebben a föld alá bújtam volna.

- Úgy… Úgy sajnálom! Én nem akartam, hogy… Hogy ez történjen vele - hüppögtem.

Csönd támadt, de hallottam, ahogy a vezér közelebb lépett. A könnyeim fátylán át megláttam, hogy nincs egyedül. Majdnem az egész klán vele volt. Az alakok többségét csak homályosan tudtam kivenni, viszont az egészen közel jövő Nicolai mintha elszörnyedve bámult volna rám, sápadt és zaklatott képpel.

- Abbot - szólt, és a fejét csóválva elhátrált tőlem -, ez nem helyes.

Zayne apja hátranézett a többiekre a válla fölött, és azt felelte, miközben Maddox átment a másik oldalamra:

- Tudod, hogy meg kell tennünk. Bebizonyosodott, amit gyanítottunk: nincs semmiféle lilin. Maga Layla a bűnös.

Némán ültem ott, hiszen ez volt az igazság. Tényleg nem volt lilin. Én voltam a felelős mindenért. Abban még nem voltam egészen biztos, pontosan hogyan tettem mindezt; de akkor is, minden bizonyíték ellenem szólt. Még Roth is tudta, hogy ez a helyzet. Az egyetlen, aki nem tudta az igazat, az Zayne volt, és lám, ő hogy végezte. Az egész testem remegett, újabb nyöszörgés tört ki belőlem, fojtogatott a zokogás. Muszáj volt összeszednem magam.

- Még azelőtt közbe kellett volna avatkoznunk, hogy megtámadta a fiamat - folytatta Abbot, és ismét felém fordult. - Csoda, hogy Zayne életben maradt.

Elállt a lélegzetem.

- Nincs rendes bizonyítékunk - tiltakozott Nicolai, mire Donn a homlokát ráncolta. - Ez mind csupán gyanú. Layla még csak…

- Már nem gyerek - fakadt ki Donn, kék szeme szikrákat szórt.

Mindez a legkevésbé sem érdekelt. Ha Zayne életben van, akkor mit keresek én itt?

- Zayne… jól van? - kérdeztem.

Abbot felém fordult. Arcába lógó hajával annyira hasonlított Zayne-re, hogy az már fájt.

- A fiam él - közölte.

- És… ho-hogy van?

Nicolai együttérző pillantást vetett rám, és közelebb lépett.

- Önmaga. És téged…

- Elég! - csattant fel Abbot.

Zakatolt a szívem. Zayne tényleg rendbe jött volna? Látni akartam őt, a saját szememmel akartam látni, hogy van.

- Akkor… Most már hazamehetek?

Abbot szemében heves érzelem villant, aztán elfordította a fejét, és alig észrevehetően nemet intett.

- A dolgok nem mehetnek úgy tovább, ahogy eddig. Túl sok minden történt már, amit megakadályozhattam volna. Túl sok életért kell felelősséget vállalnom, és némelyikük kicsúszott a kezemből.

- Abbot, én ezt nem tudom elfogadni - ellenkezett Nicolai, és a szavaiból vita kerekedett, amire én még fél füllel sem figyeltem.

Zayne életben maradt, és úgy vettem ki a többiek elmondásából, hogy jól van. Csakis ez számított. Úgy gondoltam, az összes többi majd megoldódik valahogy, magától. Zayne életben van, és…

Fájdalom sugárzott szét a hasamból, mély, izzó és gyötrelmes kín, amitől elállt a lélegzetem, az egész testem megdermedt. Az érzékeim megzavarodtak. Nem értettem, mi történik, miért kiabál Nicolai és Dez. Sem azt, hogy miért vág még Abbot is elszörnyedt képet, ahogy lebámul rám.

- Tessék, ennyi volt - szólt Maddox, és hátrahúzta a karját. A testem követte a mozdulatát, mintha összekapcsolódtam volna a kezével, ami egyáltalán nem tűnt normálisnak. - Kész, passz. Ezzel vége az egésznek.

Mintha lángok mardosták volna a testemet. Lenéztem. Talán olajfoltos lett a hasam? De nem is, az nem olaj volt. Hanem vér. Sok-sok vér. Maddox elhátrált, és láttam, hogy a vastőr élét szintén beborítja a vörösség.

Szentséges Szűzanyám…

Az a rohadék belém döfött!

Ösztönösen a sebre akartam nyomni a kezemet, megfeledkezve arról, hogy a karom a hátam mögé van láncolva. Ez még a gáznál is gázosabb volt. A vaspenge halálos volt a démonokra. Habár én csak részben voltam démon, ez akkor sem…

Kinyitottam a számat, és nem éreztem mást, csak a vér ízét.

- Miért? - bukott ki belőlem a kérdés. Nem is tudtam, miért tettem föl. Hiszen ismertem a választ. Maddox egyedül azt tette, ami a dolga… Azt, amit Rothnak is parancsba adtak. Megfékezte azt, aki elvette az ártatlanok lelkét, ezáltal biztosítva, nehogy az alfák közbeavatkozzanak. Ám a kérdés újból elhagyta a számat. - Mi-miért?

Ekkor kitört a káosz.

Berobbant az egyik ablak, és hirtelen Roth állt a helyiségben, a hold ezüstös sugarai neki is aurát kölcsönöztek. Feldühödött üvöltést hallatott.

Azután még egyet.

A raktár fala megremegett, és egy másik ablak üvege is szétrobbant. Szilánkok lövelltek mindenfelé. És Roth a következő pillanatban már nem volt egyedül. Cayman guggolva landolt előttünk, meglepően emberinek tűnt, kivéve a szemét. Az úgy tündökölt, akár a topáz, a pupillája pedig hosszában megnyúlt.

Cayman mellett pedig nem más állt, mint Dez. Ő meg mit keresett a démonok között?

Az őrzők azonnal alakot váltottak, ledobták emberi álcájukat. Kitárták a szárnyukat, bőrük sötétszürkére változott, akár a márvány.

Abbot acsarogva förmedt Dezre.

- Mit műveltél?

- Nem hagyhattam, hogy ezt tegyétek - válaszolta a férfi, és szintén átváltozott. Vörösesbarna tincsei közül szarv nőtt ki. - Ez nem helyes.

Maddox meglóbálta a tőrt.

- Már úgyis mindegy! Elkéstetek.

Lepillantottam a hasamra. A vörös folt rohamosan terjedt szét. Jaj, baszki, ez így nagyon, de nagyon, de nagyon szar volt.

- A legnagyobb élvezettel foglak kinyírni titeket. - Roth valahogy forró széllökést kavart, ami átsüvített a raktáron, és a falhoz szegezte Abbotot.

Az őrzők közül többen azonnal a vezérük elé álltak, hogy védelmezzék. Kihasználva, hogy ez elterelte a figyelmüket, összeszedtem minden csepp erőmet, és munkára fogtam lábam izmait. Valahogy sikerült talpra vergődnöm.

Donn felém kapott, de átbújtam a karja alatt, ügyet sem vetve a fájdalomra, ami egyszerre hasított a gyomromba és a fejembe. Mély levegőt vettem, bár ez is kínnal járt, és felkészültem rá, hogy valószínűleg iszonyatosan szanaszét fogják rúgni a seggem. Ám ekkor mintha mindenki megdermedt volna. Még maga Abbot is úgy festett, mint aki sóbálvánnyá vált.

Roth mostanra felöltötte valódi alakját. Megvetette a lábát a raktár közepén, és kihúzta magát. El is felejtettem, hogy néz ki, ha átvált a démoni énjére. Ádázul. Pokoli ijesztően. A bőre úgy fénylett, akár az obszidián, elegánsan ívelt szárnya pedig szélesebb volt, mint bármelyik őrzőé. Sima fejét hátravetette, az ujjai karommá nyúltak.

Ismét rádöbbentem, milyen hasonlóak is a démonok és az őrzők. Nem különböztek másban, csak a bőrük színében, meg abban, hogy a démonoknak nem nőtt szarva.

Roth képére olyan mosoly ült ki, amilyet még sosem láttam rajta. Csak úgy áradt belőle az ellenségesség és a jogos düh. Olyan volt, mint a bosszú angyala, aki készen áll arra, hogy jól lezúzzon mindenkit.

Előrelépett, a szeme narancssárgán izzott fel.

- Kössétek fel a gatyátokat, mert mindjárt megmutatom nektek, milyen az igazi kénköves tűz!

És úgy is tett.

Kénszag árasztotta el a raktárépületet, aztán Roth kezéből narancssárga tűzgömb repült el, és nekicsapódott a legközelebbi őrzőnek. A férfi lángra lobbant, üvöltözve próbálta eloltani magán a tüzet, ám az másodperceken belül teljesen beborította. Az őrző tántorogva hátrált el. A lángok szétterjedtek.

Cayman szembeszállt egyszerre két őrzővel, miközben Roth nekirontott egy harmadiknak, és belevágta az öklét a mellkasába, mármint, szó szerint: a keze csuklóig eltűnt a gorgó mellében. Amikor hátrahúzta a karját, a markában tartotta a férfi szívét, ami mintha még dobogott volna. Grimaszt vágtam, ahogy Roth elhajította a szervet, és nekiesett egy másik őrzőnek, brutálisan nyakon vágva a szerencsétlent.

Roth megállíthatatlan volt, és… iszonyú félelmetes.

Heves szél támadt, így a lángok még gyorsabban terjedtek szét. Az épület hangos reccsenéssel megrázkódott. A tető remegve csikorgott-nyikorgott, aztán egyszerre levált, mintha a raktár csak egy óriási konzervdoboz lett volna, amit épp most nyitottak ki. Kormos kődarabok kaszáltak el két őrzőt, végleg harcképtelenné téve őket.

Te jó isten, ezt mind Roth okozta?

A démonherceg könyörtelenül vágott magának utat felém. Csakis erre koncentrált, így nem vette észre a mögéje kerülő gorgókat. Remegő lábbal feléje tántorogtam, hogy figyelmeztessem.

- Roth, vigyázz, mögötted!

Megfordult, ugyanabban a pillanatban, hogy Donn rám vetette magát. A srác megragadta a nyakamat, és hátralökött, legalább egy méterrel arrébb zuhantam a földre. Nagyot nyögtem, és fölemeltem a fejem. A tűz a falakat nyaldosta, az arcomtól alig néhány centire. Gyorsan elhúzódtam onnan, csupasz lábammal lökdöstem magam arrébb.

Ekkor valaki megmarkolta a vállamat, és talpra rántott.

- Nyugi, segítek - szólt Dez. Megfordított, és ekkor észrevettem a hason heverő, mozdulatlan Donnt. Dez letépte rólam a láncokat, megszabadítva a nyakamat és a csuklómat a béklyótól.

Visszafordultam Dez felé, miközben az egyik őrző épp fülsértő üvöltést hallatott.

- Köszönöm - néztem a férfi szemébe.

Dez biccentett.

- Nem mehetsz vissza az udvarházba. Érted?

Úgy gondoltam, ez eléggé magától értetődik.

- Irtó nagy bajban leszel - válaszoltam aggódva. - Jasmine meg az ikrek…

- Minket ne félts! - Dez a hátam mögé sandított, majd felszállt, és Nicolai mellett landolt. Ketten együtt visszaverték a többieket.

Roth egyenesen felém tartott, de még mindig volt köztünk egy őrző: Abbot.

A vezér ugrásra készült, a démon pedig a szárnyát kitárva felszállt. Fogalmam sincs, mi ütött belém, mi adott erőt, ám elöntött még egy utolsó energialöket, és Abbot elé vetettem magam, Roth meg a vezér közé állva. Hullámzott a mellkasom, és hamu borította be az arcomat. Fölemeltem remegő kezemet.

- Ne!

Roth mindössze centiméterekkel előttem toppant a földre, szárnyának borotvaéles széle kis híján eltalált.

Mozgást érzékeltem a hátam mögött. Megperdültem. Abbot felállt, arckifejezése tükrözte Rothét. Egy pillanatra találkozott a tekintetünk, és hiába öveztek minket tomboló lángok, egész testemben elhűltem. Most már tudtam, miért avatkoztam közbe: meg akartam menteni Abbot életét. Roth dühében valószínűleg végzett volna vele, ám Abbot nevelt fel, és ez… Ez még mindig jelentett nekem valamit.

Még ha Abbotnak már nem is jelentett semmit.

Nem törődtem a szívembe hasító fájdalommal. Tántorogva hátraléptem, és nekimentem Rothnak. Átfogta a derekamat, megtartott, hogy el ne essek.

- Isteni kegyelmet kaptál - vetette oda Roth a férfinak, miközben még jobban magához szorított. - Ez még egyszer nem fog előfordulni.

Erős, csupa izom lábával nekirugaszkodva fellökte kettőnket a levegőbe. Felszálltunk, olyan magasra, hogy amikor lenéztem, már semmi mást nem láttam a raktárból, csak a szikrákat meg a lángokat.

33. FEJEZET

Ahogy az égen repülve magunk mögött hagytuk a raktárát, én már alig voltam tudatában, mi történik. Hol elájultam, hol feleszméltem; úgy éreztem magam, akár egy kiégni készülő, villódzó izzó.

Roth egyszer csak leszállt egy tetőre, és Cayman nemsokára követte.

- Nem mehetünk vissza a palisadesi kecóba - csóválta a fejét a pokolbéli báró. A háta mögött a város fényei úgy ragyogtak, akár ezernyi csillag. - A gorgók nyilvánvalóan tudják, hol lakunk.

- Ja, ezzel kénytelen vagyok egyetérteni. - A borostyánszínű, macskára emlékeztető szempár rám szegeződött. - Muszáj kitartanod még egy kicsit, tökmag. Az én kedvemért, oké? Rendbe fogunk hozni.

- Megint… látok… lelkeket - közöltem vele, mert valamilyen oknál fogva ezt most nagyon fontosnak tűnt a tudomására hoznom.

Roth mosolya halovány volt, és valahogy egyáltalán nem stimmelt.

- Igen? Hát, ezt örömmel hallom, bébi. Nagy-nagy örömmel. Pár perc, és ellátjuk a sebedet. Te csak tarts ki szépen!

Ködösen megint úgy érzékeltem, mintha széllökés támadt volna. Ám ezúttal nem csupán másodperceknek tűnt, mire elértünk oda, ahová tartottunk. Hanem mintha egy egész örökkévalóság meg még két év kellett volna ahhoz, hogy végre egy jó melegen befűtött házban találjuk magunkat. Meg akartam kérdezni, hol vagyunk, de nem forgott a nyelvem.

Rothnak kalapált a szíve, miközben átvágott velem egy tompán megvilágított szobán, aztán lefektetett egy ágyra, aminek orgonaillata volt. Amint fölegyenesedett, egy árny vált le a karjáról, pöttyök sokaságaként lebegett a levegőben, majd az ágyon ismét alakot öltött.

Bambi végigsiklott a takarón, amíg el nem ért a csípőmig. Fölemelte a fejét, és a combomon nyugtatta. Gyengédség fogta el a szívemet, amikor a kígyólány kidugta villás nyelvét, a maga módján köszöntve engem.

- Nyisd ki a szemed, Layla! - szólt egyszer csak Roth.

Észre sem vettem, hogy lecsukódott a szemem. Pislogva kinyitottam.

- Hogy érzed magad? - kérdezte a fiú, és nyirkos homlokomra simította a kezét.

Igyekeztem felmérni a helyzetet.

- Már nem… fáj annyira.

Roth arca megfeszült, mintha súlyos csapás érte volna.

- Az jó. - Kihúzta magát, és hátranézett a válla fölött. - Cayman?

A másik démon odalépett hozzám, és finoman az oldalam mellé fektette a karomat. Általában vidáman csillogó szemében most nyoma sem volt derűnek.

- Vérzőmák - mondta, végighúzva a kezét a karomon. - Még mindig a szervezetében van, ezért nem tudja rendesen felölteni egyik alakját sem. Így marad, amíg a szer hatása teljesen el nem múlik.

Ezt meg honnan tudja?

Cayman nyilván kiolvasta a kérdést a tekintetemből.

- Hosszú ideje élek ezen a világon, szivi - válaszolta -, és már szinte mindent láttam.

Kénytelen voltam hinni neki.

Roth ujjai az arcomhoz értek.

- Ezek itt karmolásnyomok. Cayman, ezek karmolásnyomok.

- Tudom, haver, de momentán nem ez a legfontosabb, amivel foglalkoznunk kell. - Felhúzta a pulcsim szegélyét. - Ez… ez bajos.

Roth felszisszent:

- Vas.

- Ja. - Cayman megnyomta a sebet, de alig éreztem.

Levegő után kaptam.

- Azt… Azt hiszem, haldoklom.

- Nem - vágta rá Roth hevesen, mintha pusztán az akaratával megakadályozhatná az elkerülhetetlent. - Nem fogsz meghalni.

- Nagyon rossz bőrben van - mondta Cayman komoran. - A vérzőmák már jó ideje benne lehet a szervezetében.

Roth megfogta a kezemet, és közelebb húzódott hozzám. Miközben a pokolbéli báróhoz beszélt, nem vette le rólam a szemét. Hálás voltam ezért, mert a közelsége, ujjainak szorítása és az enyémbe fúródó tekintete valamiféle kapaszkodót nyújtott.

- Már három napja nem értem el őt - magyarázta Caymannek. - Azt hittem, megint direkt nem akar tudomást venni rólam. - Lesújtottan nézett rám. - SMS-eztem neked, hívogattalak, de…

Szerettem volna vigasztalni, hogy semmiképpen nem sejthette, mi történt velem, ám Cayman megelőzött, méghozzá pontosan ugyanezekkel a szavakkal. Majd, miután elhúzta tőlem a kezét, a báró hozzátette:

- Ez nagyon csúnya.

- Az istenit, nem mondod! - csattant fel Roth. - Ezt magamtól is tudom. De muszáj rendbe hoznunk valahogy.

A báró a fejét csóválta.

- A lány nem képes gyógyulni, hercegem. Érted, mit jelent ez? A seb mély. Igaz, hogy Layla csak részben démon, de a vas akkor is hatással van rá. És még ha ember volna is, egy ilyen seb mindenképpen…

- Ki ne mondd! - acsargott Roth, és aranyszínű szeme felizzott. - Kell, hogy legyen megoldás.

Cayman elhátrált az ágytól, behúzódott a félhomályba, mintha magunkra akart volna hagyni minket… Hogy meghitt búcsút vehessünk. Kinyitottam a számat, ám csak vér jött ki rajta. Roth sietve letörölte, majd gyengéden az arcomra simította a kezét.

- Nem hagyom, hogy ez történjen. Kell, hogy legyen… - Élesen felvillant a szeme, majd hátranézett a válla fölött. - És ha lélekhez jutna? Az segítene?

- Nem tudom - válaszolta Cayman. - De biztosan nem árthat.

- Keríts neki valakit! Bárkit! - utasította Roth. - Nem érdekel, kit, csak hozd ide, most rögtön!

- Ne! - nyögtem. A maradék energiámmal kierőltettem magamból a szavakat. - Már így is épp elég kárt okoztam. Nem fogok… elvenni egy lelket. Bármi is… történjék.

Roth bosszús grimaszt vágott.

- Pedig meg kell tenned. Meg fogod tenni. Nem érdekel, menynyit tiltakozol. Nem hagylak meghalni.

Igencsak furának tűnt a hajthatatlansága, hiszen épp azért küldték fel ide, hogy végezzen velem, ha bebizonyosodik, hogy én állok az egész ügy mögött… Ám most nem volt időm ezen filózni. Próbáltam lélegzethez jutni.

- Ne tedd ezt velem! Kérlek! Kérlek… ne kényszeríts… rá erre. Kérlek!

Roth a fejét csóválta.

- Layla…

- Ne tedd… ezt… velem.

Elborult az arca, a bőre pedig mintha elvékonyodott volna, és rádöbbentem, hogy alig bírja megállni az átváltozást. Lehajtotta a fejét, a homlokát az enyémhez nyomta, és megfogta mindkét kezemet.

- Te pedig ne kényszeríts rá engem arra, hogy csak üljek itt, és nézzelek meghalni. Te ne tedd ezt énvelem!

Fojtogatott a bánat, kis híján maga alá temetett, és habár Roth szavai a szívembe martak, akkor sem gondolhattam meg magam. Igaz, nem tudtam, hogyan vettem el a többi lelket, de eszem ágában sem volt szándékosan ártani bárkinek.

- Talán meg akarsz halni? - kérdezte a fiú halkan. - Ezt akarod?

- Nem. Nem akarok meghalni, de nem fogok… Még egy embert a pokolra kárhoztatni… Azért, hogy élhessek.

Roth egész testében megborzongott, és reszketett, miközben mély levegőt vett.

- Jaj, Layla! - mondta szomorúan. - Nem nézhetem tétlenül, hogy ez történjen. Igenis lélekhez kell jutnod. Az se érdekel, ha gyűlölni fogsz érte, miután rendbe jössz, de legalább életben leszel.

A szívem kihagyott egy ütemet, és már épp tiltakozni akartam, amikor Cayman közbeszólt:

- Várjatok! Lehet, hogy van más megoldás.

Roth kihúzta magát, és a barátja felé kapta a fejét.

- Halljam a részleteket! Gyorsan!

- Mi van a boszorkányokkal? - kérdezte a pokoli báró, és közelebb lépett az ágyhoz. - Azokkal, akik Lilithet imádják? Talán hajlandóak lennének segíteni, hogy megmentsék Lilith lányának életét.

Rothnak elkerekedett a szeme.

- Szerinted segíthetnének valahogy?

- Ki tudja, mire képesek azok a banyák… De egy próbát megér.

- Menj! - szólt Roth rekedten. - Ha hajlandóak segíteni, akkor adj meg nekik bármit, amit csak kérnek! Bármit.

Cayman egy röpke pillanatig habozott.

- Bármit?

- Menj!

Azzal Cayman eltűnt. Egyik pillanatról a másikra. Puff, és már ott se volt. Roth visszafordult felém.

- Ha ez nem válik be, akkor idehozok valakit, és magadhoz veszed a lelkét.

Vitatkozni akartam, ám a szemébe néztem, és tudtam, hogy nem volna értelme. Ahogy ő is tudta. Mindketten tisztában voltunk vele, hogy ha ez a boszorkányos dolog nem válik be, akkor már úgysem lesz idő mással próbálkozni.

Roth leszegte az állát, és nagyot sóhajtott. Az ajkához emelte mindkét kezemet, és csókokat lehelt az ujjaimra.

- Jéghideg a kezed - suttogta.

Lassan pislogtam. Rengeteg kérdést szerettem volna feltenni neki, ám minden egyes lélegzetvétel hatalmas erőfeszítésembe került.

- Hogy kezdődött ez az egész? - kérdezte Roth, és rám emelte elkínzott tekintetét.

- Zayne… Zayne megcsókolt - suttogtam, és láttam, ahogy a fiúnak kitágul a pupillája. - Már máskor is… megtette, és soha nem történt semmi, de most…

Roth elhúzta a száját.

- Szóval, mivel az a barom lesmárolt téged, azzal vádoltak, hogy megtámadtad?

Lehunytam a szemem, a szavaimra összpontosítottam.

- Ez nem ilyen… egyszerű, de Zayne… jól van. Most már.

- Őszintén szólva, momentán magasról teszek rá, hogy van a kis vízköpőd.

Nevettem volna, ha bírok.

- Nyisd ki a szemed, Layla!

Ezúttal lassabban ment.

- Fáradt… vagyok.

Roth nagyot nyelt.

- Tudom, bébi, de akkor is muszáj nyitva tartanod a szemedet.

- 0… ké.

Apró mosoly ült ki az arcára, vagy talán inkább grimasz. Az ölébe húzta a kezemet, még mindig szorosan fogta.

- Azt mondod, a vízköpő mostanában többször is megcsókolt, és egészen eddig nem lett belőle semmi baj? - Miután bólintottam, Roth halkan szentségeit. - Tudhattam volna…

Nem igazán bírtam követni.

- Bambi - mondta nyomatékosan. A csípőm mellett összetekeredett kígyóra pillantott, és megértés villant az arcán. - Tudtam, hogy famulusként vigyáz rád. Ez is volt a dolga, hogy megvédjen, ha kell… Csak épp nem gondoltam volna, hogy az oltalma ilyen szintekre is kiterjed. De most már mindent értek. Megint látod a lelkeket, igaz?

- Aha.

- Az is Bambi miatt van. Most épp nincs rajtad, de amíg nálad volt, összehangolódott veled, hatással volt a képességeidre, és megváltoztatta őket. A famulusok képesek ilyesmire, és ha jól sejtem, félvér démonok esetében még erősebb a befolyásuk. Azt hittem, Bambi csupán kicsit erősebbé fog tenni téged. Fogalmam sem volt, hogy azt is befolyásolhatja, mennyire tudsz uralkodni a lélekelszívó képességeden.

Lehunytam a szemem, ahogy felfogtam a szavai jelentőségét. Ezek szerint nem a Zayne iránti érzelmeim akadályozták meg, hogy kiszívjam a lelkét, valamiféle kozmikus szerelmi védőpajzsként. Egyedül Bambi volt az oka: a démoni famulus. A csalódottságtól görcsbe rándult a gyomrom; de legalább most már tudtam, miért vált egyszeriben lehetségessé, hogy csókolózzak Zayne-nel. És azt is megmagyarázta, mi történt a képességeimmel. Hát, legalábbis nagyjából magyarázatot adott a sok furcsaságra. Sőt Bambi netán arra is kihatott, hogyan voltam képes lelkeket elvenni, és talán így ártottam Deannek meg Garethnek, akaratlanul, véletlenül. Tényleg logikusnak tűnt a magyarázat; pláne, mivel nem lettem rosszul, miután a klubban elszívtam egy kicsit annak a nőnek a lelkéből, viszont azok után igen, hogy csókolózás közben megízleltem Zayne esszenciáját. Az egyetlen különbség a két eset között az volt, hogy az előbbinél rajtam volt Bambi, az utóbbinál viszont nem. Ami pedig Maddoxot meg az ablakokat illette… Lehetségesnek tartottam, hogy azokban az esetekben is Bambi hatott ki a képességeimre. Vagy talán az történt, amitől Abbot félt, hogy a képességeim egyszerűen maguktól megváltoztak. Márpedig ez azt jelentette, hogy nem ólálkodik lidérc az udvarházban, amit tulajdonképpen jó hírként könyvelhettem el.

Hogyha tényleg így állt a helyzet, akkor mindez eleve meg sem történt volna, ha Bambi nem válik a famulusommá. De akkor sem tudtam haragudni a kígyólányra. Amikor Tomas megtámadott, Bambi mentette meg az életemet. Egyedül azt nem értettem, miért akarta Roth, hogy a démoni tetkója velem legyen.

- Nem hagytam volna, hogy elküldd magadtól Bambit, ha tudom, mi a helyzet - szólt a fiú halkan. - Semmiképpen sem engedtem volna, hogy nélküle szállj ki abból a liftből, ha tudom, pontosan milyen hatással van rád.

Meglepetten néztem fel Rothra. Hátradőlt, és olyan őszinteség sütött a tekintetéből, amit eddig nem láttam tőle.

- A francba… - mondta fojtott hangon. - Jól elcsesztem ezt az egészet.

Hirtelen előbukkant a semmiből Cayman, és Roth feszülten meredt rá.

- Kérlek, mondd, hogy nem üres kézzel jöttél vissza!

- De nem ám. - A báró odalépett az ágyhoz, az ujjai között egy kis fiolával. - Ez a legjobb, amivel a boszik elő tudtak rukkolni, habár semmit se garantáltak. És tudni se akarod, mit kellett megígérnem cserébe.

- Nem érdekel, mit ígértél nekik. - Roth gyengéden lerakta a kezemet az ágyra, és felállt mellőlem. Odalépett Caymanhez, és elvette tőle a fiolát.

- Ó, később nagyon is érdekelni fog. De az árral majd csak akkor foglalkozunk, ha már túl vagyunk ezen az egészen, igaz?

Nyugtalanul rándult görcsbe a hasam, ám Roth már ki is nyitotta az üvegcsét.

- Mi ez? - kérdezte.

- Valami spéci kotyvalék, ami semlegesíti a vérzőmák hatását, és ha minden igaz, felpörgeti Layla testének természetes gyógyulási folyamatát - magyarázta Cayman, majd hozzátette: - Azt mondták, hogy a csajszi el fog aludni tőle, és akkor se aggódjunk, ha totál bekómál.

Roth bólintott, és visszaült mellém az ágyra. Már az sem igazán érdekelt, hogy mi van, ha a boszorkánykör megpróbált valahogy becsapni minket. Vészes gyorsasággal egyre fáradtabb lettem. Belém hasított a jeges rémület, mert tudtam, hogy tényleg a halálomon vagyok. És nagyon, de nagyon nem akartam meghalni. Roth segített annyira felülnöm, hogy le tudjam nyelni a fiolában lévő folyadékot.

Amint belekortyoltam a löttybe, kis híján öklendezni kezdtem. Borzalmas íze volt, ám Roth a számhoz nyomta az üvegcsét, és hüvelykujjával cirógatta a torkomat, hogy segítsen lenyelni az egész főzetet.

- Bocs, tudom, hogy rémes, de mindjárt elfogy - biztatott.

Miután a fiola kiürült, a fiú visszafektette a fejemet a párnára, aztán a barátjához fordult.

- Ha ez nem válik be, akkor kinyírom az egész rohadt körüket - jelentette ki, és lüktetett az állán egy izom. - Remélem, ezzel tisztában vannak.

- Azt hiszem, igen. - Cayman ismét elhátrált az ágytól, miközben Roth újra rám nézett. - Én most inkább… Izé, magatokra hagylak titeket egy időre.

Roth ezt már válaszra sem méltatta. Ledőlt mellém, és kinyújtózott. Úgy éreztem, mintha minden csontom ólomnehézzé vált volna. Sikerült oldalra fordítanom a fejemet, épp annyira, hogy Roth szemébe tudjak nézni. Láttam a tekintetén, hogy ugyanazt gondolja, amit én.

Lehet, hogy Cayman elkésett a boszorkánykör főzetével, és már semmi sem segíthet rajtam.

- Én most nem akarok semmi mást, csak magamhoz ölelni téged - szólt a fiú karcos hangon. - Egyedül ezt akarom.

Elszorult a szívem. Ha eljött számomra a vég, akkor én is ezt akartam. Nem akartam egyedül lenni az utolsó perceimben. Ennél persze többről volt szó, de most nem bírtam felfogni, mit jelent ez. Ajkam azt formálta, hogy oké, ám megszólalni már nem volt erőm.

Roth a karjába zárt, a teste kellemes meleget árasztott. Néhány pillanattal később már nem bírtam nyitva tartani a szemem. Elillant a félelmem, és mélységes, andalító béke szállt meg. Ha ez volt a halál, nem is tűnt olyan vészesnek. Tényleg olyan volt, mint álomba merülni.

A fiú még szorosabban ölelt, teste az enyémhez simult, a fejünktől a lábujjunkig. Az állát a fejem búbján nyugtatva felsóhajtott. Én is vettem egy nagy levegőt, aztán még mélyebbre süllyedtem a sötétségbe.

- Layla?

Válaszolni akartam, de már nem volt rá lehetőségem. A semmi hívogatott, és nem állhattam ellen neki.

- Hallasz engem? Van valami, amit mindenképpen tudnod kell - mondta Roth, érdes és fojtott hangon, ami mintha nagyon távolról szólt volna, mégis sürgetően. - Szeretlek, Layla. Hallod? Azóta szeretlek, hogy legelőször meghallottam a hangodat, és örökké szeretni foglak. Bármi is történjék. Szeretlek.

34. FEJEZET

A semmiből magamhoz térni korántsem volt semmi. Az ujjaim megrebbentek az oldalamnál. Begörbültek a lábujjaim. Megéreztem, hogy valami édes, pikáns, vad illat ölel körül. Nem lepett volna meg, ha kiderül, órák teltek el azóta, hogy az agyamban felvillant az első szikra, odáig, amikor végre kinyitottam a szemem.

Pislogtam, és azon kaptam magam, hogy egy széles mellkast bámulok. Egy csupasz mellkast. Egy fiú mellkasát. A gondolataim totál összekuszálódtak, de azért nagyjából emlékeztem mindenre, ami történt. Meghaltam volna? Mert ha ez itt a túlvilág, akkor elsőre nem is tűnik olyan rossznak. De nem, a testemet átjáró mély és makacs sajgás határozottan tudatta velem, hogy nagyon is életben vagyok.

A kezem egy kemény hason nyugodott, egy gyönyörűen megrajzolt, zöld pikkelyű sárkány fejének közelében.

Roth mellett feküdtem.

Egyik karját a csípőmre rakta, a másikat bedugta a vállam alá, ujjai belegabalyodtak kócos hajamba. A mellkasa egyenletesen emelkedett-süllyedt. Éreztem, hogy Bambi a másik oldalamon hever, kényelmesen elnyújtózva. Micsoda egy fura szendvics tölteléke lettem!

Bármi is történjék. Szeretlek.

Bizsergető melegség rohanta meg az arcomat és a nyakamat. Tuti, hogy csak a képzeletem szórakozott velem. A démonok nem tudnak így szeretni. Még az olyanok sem, mint Roth, aki tény, hogy képes volt néhány nem éppen démonhoz illő dologra. Habár… Emlékeztem, milyen kétségbeesett volt a hangja.

Fölemeltem a fejem, csak egy kicsit. Roth sötét szempillái az arcára borultak. Az ajka kissé elnyílt. Alvás közben fiatalabbnak és védtelenebbnek tűnt, mint amilyennek ébren mutatta magát.

Úgy festett, akár egy angyal.

Fogalmam sincs, meddig hevertem így, a fiút bámulva, de valószínűleg elég ideig ahhoz, hogy totál perverznek számítsak. Viszont legalább hasznosan telt a semmiben töltött időm. Nem bírtam betelni a ténnyel, hogy életben vagyok. Leszámítva az egész testem sajgását, alapvetően úgy éreztem, rendbe jöttem. A vérzőmák hatása elmúlt; a hasamon ejtett seb nagyjából be is gyógyult. Biztos voltam benne, hogy nemsokára talpra állok, és már kutya bajom se lesz.

De minden megváltozott.

Olyannyira, hogy egyelőre még csak fel sem tudtam fogni, milyen más lesz mostantól az életem. Az udvarházba semmiképpen sem térhetek vissza. Nem is akartam, azok után, amit Abbot tett velem: ketrecbe záratott, aztán átvitetett a kínvallató raktárukba… Nem, eszem ágában sem volt az őrzők közelébe menni. Ha Nicolai és Dez nem avatkoznak közbe, már nem élnék… És Abbot pontosan ezt is akarta. Akárcsak a vér szerinti apám, a klán vezére is a halálomat kívánta. Hát, igen, ez fájt, és tudtam, hogy még jó ideig bántani fog. De nem agyaihattam rajta tovább.

Tudtam, hogy egyszerűen nem agyaihatok örökké Elijah-n meg Abboton, és kész.

A suli? Az is kilőve. Akár Bambival, akár nélküle, mindenképpen túl nagy volna a rizikó. Nem kockáztathatom, hogy megfertőzök bárki mást, pláne, mert még mindig fogalmam sincs, miként is teszem. Nem tudtam, mihez fogok kezdeni, csak azt, hogy nem maradhatok itt. Az őrzők biztosan vadásznak rám. És sejtettem, hogy a pokolból is hajtóvadászatot indítanak majd utánam, amint kiderül, én okoztam a történteket. Annak esélye pedig, hogy még valaha is viszontláthassam Zayne-t, egészen elenyészőnek tűnt, és ettől olyan fájdalom hasított belém, mintha ismét ledöftek volna. Az a fiú már kisgyerekkorom óta az életem része volt, és most szembe kellett néznem azzal, hogy bármennyi időm maradt is hátra ezen a földön, talán soha többé nem lehetek együtt vele. És ezt… Ezt alig bírtam elviselni, főleg annak tudatában, hogy mit tettem vele. Egyedül abban reménykedhettem, hogy Zayne tényleg jól van, és erről valahogyan sikerül is megbizonyosodnom. Megváltozott az egész életem, de elszántam magam, hogy igenis kibírok bármit. Muszáj kibírnom.

Roth szemhéja megrebbent, aztán felnyílt. Elém tárult az aranyszínű szempár, ami tündökölt a megkönnyebbüléstől. A fiú kinyitotta a száját, aztán megnyalta az ajkát, de nem szólt semmit, csak bámult engem, ahogy én is őt. Ebben a pillanatban, ebben az ágyban, szorosan ölelve egymást, mintha csak mi ketten lettünk volna az egész világon.

Azután Roth fölemelte a kezét a csípőmről, és az arcomhoz érintette az ujjai hegyét.

- A karmolásnyomok szépen begyógyultak - mondta. - Csak pár halvány vonalka maradt. Ki karmolt meg?

Eszem ágában sem volt elárulni neki.

Miközben én mélyen hallgattam, Roth végighúzta ujjhegyeit a nyakamon, amibe beleborzongtam.

- A lánc is nyomot hagyott - jegyezte meg.

- Ja - suttogtam.

Elborult az arca.

- Ki fogom nyírni mindet.

Elhittem, hogy komolyan gondolja. Fölemeltem a kezem, és megfogtam a csuklóját.

- Nem hinném, hogy az tényleg szükséges volna.

- De hát ezt tették veled. Szerintem nagyon is szükséges.

A fejemet csóváltam, és leeresztettem a kezem. Erősködni akartam, hogy igenis teljesen jól vagyok, de valójában egyáltalán nem voltam. Igaz, annyit elmondhattam magamról, hogy élek és egyben vagyok, de attól azért még igencsak sok választott el, hogy jól legyek.

- Az a főzet, amit a boszorkánykör adott… Jól hallottam, amit Cayman mondott? - kérdeztem inkább. - Most tartozunk nekik valamivel?

Roth felvonta egyik sötét szemöldökét, és ujjai a kulcscsontom ívére vándoroltak.

- A jelen pillanatban ez engem egy hangyafingnyit se érdekel.

Meglepett kacaj szakadt ki belőlem. Nyers és rekedt volt a hangom.

- Hát, jó.

- Majd később megoldom.

Ezután megint engem bámult, ugyanúgy, mint amikor az előbb kinyitotta a szemét, és meglátta, hogy magamhoz tértem. Azon kaptam magam, hogy visszafojtom a lélegzetem, és görcsöl a gyomrom. A reakcióm összezavart, sőt megijesztett, mert bizony volt már, hogy elvesztem ebben a tekintetben, és alig bírtam visszatalálni belőle a valóságba.

Ám végül Roth volt az, aki megszakította a szemkontaktust.

- Szeretnél fölkelni? - kérdezte, elfordítva a fejét.

Megköszörültem a torkomat.

- Aha. Jó lenne… Jó lenne, ha megmosakodhatnék.

Erre tényleg muszáj volt sort kerítenem. A ruhám mocskosan, szakadtan tapadt hozzám. Csak a jó ég tudhatta, mikor zuhanyoztam utoljára. Roth segített felülni, miután elhessegette mellőlem Bambit. A kígyó az ágy végébe siklott, onnan figyelt minket. Leraktam a lábamat a földre, ám ekkor Roth, aki előttem állt, a karomat fogva, egyszer csak szobormerewé dermedt.

A következő pillanatban térdre rogyott előttem. Aggódva figyeltem.

- Roth…

- Semmi baj. - Lehunyta a szemét, és megszorította a kezemet. - Őszintén nem tudtam, hogy beválik-e a banyák kotyvaléka. Amikor becsuktad a szemed… - Megköszörülte a torkát. - Fogalmam sem volt, hogy kinyitod-e még valaha.

Gombócot éreztem a torkomban, és nem telt tőlem más reakcióra, mint hogy megszorítottam a kezét.

Roth a fejét csóválta.

- Egyre csak az a sok hazugság járt az eszemben, amivel traktáltalak, és nem bírtam volna elviselni, ha úgy halsz meg, hogy még az igazat sem tudod.

Azokra a szavakra gondoltam, amiket a képzeletem susogott nekem, és a szívverésem kihagyott egy ütemet. Kinyitottam a számat, habár nem tudtam, mit mondhatnék - ám ekkor Roth előrehajolt. Elengedte a kezem, és olyasmit tett, amire nem számítottam.

Az ölembe hajtotta a fejét, hasonlóképpen, mint nemrég Bambi, és szívszaggató sóhajt hallatott.

A kezem megállt a levegőben, a feje fölött. Könnybe lábadt a szemem, pedig fogalmam sem volt, miért. Az elsötétített ablakra pillantottam, amin át beszivárgott a nap egy kis sugara, dicsfényt vetítve Rothra.

- Amikor visszatértem a földre - szólalt meg a fiú -, és elmentem hozzátok, hogy beszéljek az őrzőkkel, Abbot kijött a ház elé, hogy találkozzon velem. Még azelőtt, hogy te megjelentél volna odakint.

Ebben nem volt számomra semmi újdonság, de sejtettem, hogy nem szimplán azt fogja felidézni, amit már magamtól is tudok.

- Mielőtt még egyáltalán kinyithattam volna a számat, mielőtt elmondhattam volna, mit keresünk ott, Abbot megfenyegetett, hogy tartsam távol magam - folytatta Roth, halk és színtelen hangon. - Mármint, nem a birtoktól, hanem tőled. És tudod, meg is értettem, miért. Teljesen érthető volt, miért nem akarta, hogy a közeledbe menjek. Elvégre a pokol koronahercege vagyok, nem olyan srác, akit bárki szívesen beinvitálna az otthonába. Egy őrző meg aztán végképp nem.

Miközben beszélt, rátettem a kezemet a fejére, és a haját cirógattam. A szívem és a torkom egyaránt elszorult a heves érzelmektől.

Roth úgy bújt oda hozzám, akár egy macska, ami nem bír betelni a simogatással.

- De ennél többről volt szó - magyarázta. - Abbot már akkor tudta, mi történik veled, vagy legalábbis, hogy mi történhet Paimon rituáléjának következtében. Úgy gondolta, hogy az én befolyásom csak tovább rontana a helyzeten, mert felerősíteném a démoni oldaladat. És azt hiszem… Azt hiszem, tudta, hogy soha nem lennék képes megtenni azt, amiért ideküldtek. Nem akarta, hogy velem legyél… Nem akarta, hogy együtt legyünk. És ezért bármit hajlandó lett volna megtenni.

Rögtön tudtam, hogy az együtt alatt nem azt érti, hogy egy helyiségben, hanem annál többet… Valami sokkal jelentősebbet és meghittebbet. Az ujjaim megdermedtek a tincsei között.

- Mit… Mit csinált Abbot?

A fiú ismét nagyot sóhajtott.

- Azt mondta, eszembe se jusson bármiféle kapcsolatba bonyolódni veled. Elsőre csak nevettem, és azt feleltem, ne is álmodjon arról, hogy parancsolgathat nekem. Elvégre attól a pillanattól kezdve, hogy kiszabadultam a pokolból, nem akartam mást, csak visszatérni hozzád, és nem azért, mert megparancsolták… Nem azért, amit hittél. Abbot fenyegetése nem jelentett nekem semmit, de…

Nehezemre esett levegőt venni, miközben Roth keserűen folytatta:

- De pontosan tudta… Tudta, hogyan érheti el, hogy távol tartsam magam tőled. - A hangjának most már haragos éle volt. - Nem engem fenyegetett meg. Hanem téged.

- Úristen… - Elkaptam a kezem a fejétől, és a szám elé szorítottam. Mostanra természetesen már tudtam, hogy Abbot nem éppen a barátom, de ezek szerint már akkor sem volt az?

- Azt mondta… Azt mondta, ha kell, végez veled, csak hogy távol tartson tőlem - mondta Roth, és a felhördülésem hallatán fojtott hangon elkáromkodta magát. - És komolyan is gondolta, Layla. Én pedig nem voltam hajlandó ilyen kockázatot vállalni. Azokat a dolgokat, amiket aznap este mondtam neked… A legkevésbé sem akaródzott mondanom. Egyetlen árva szót sem gondoltam belőle komolyan.

Lehajtott fejére meredtem. A szám mozgott a kezem mögött, de nem bírtam hangot kiadni. Roth annyi mindent mondott nekem, amióta visszatért… Sok homályos kijelentést tett, amit egészen mostanáig nem is tudtam értelmezni.

A fiú ekkor fölemelte a fejét, és a szemembe nézett.

- Az végképp nem igaz, hogy csak unalom ellen kellettél nekem, Layla. És valójában eszem ágában sem lett volna ellökni téged magamtól, de nem akartam, hogy én legyek az oka, ha netán valami bajod esik. Nem lehettem az oka.

- Jaj, Roth… - suttogtam. Én… álmomban sem gondoltam volna, hogy a srác ezért tagadta égre-földre a visszatérése után, hogy bármit is érezne irántam.

- Én nagyon is veled akartam lenni, de…

De meg akart védeni engem. Úgy próbált oltalmazni, hogy eltaszított magától. Fájdalom mart a szívembe, ugyanolyan sokkoló volt, mint a mostanra már begyógyult seb a hasamon.

- Borzasztóan sajnálom - kesergett Roth. - És végül semmire sem mentem az egésszel, de már nem tudom visszacsinálni. - Oldalra billentett fejjel figyelt. - Tudom, hogy ez nem változtat azon, menynyire megbántottalak. Én csak azt akartam, hogy megtudd az igazat. Mert tudnod kell, hogy…

Minden idegszálam megfeszült, miközben vártam, hogy befejezze a mondatot: vártam, vajon azt mondja-e, amit akkor véltem hallani, mielőtt bekómáltam a boszorkányok főzetétől. Roth azonban végül nem mondott semmi mást. Elnémulva fürkészte az arcom, mintha attól tartana, hogy soha nem lát többet.

Ekkor eszembe jutott valami, amit muszáj volt megkérdeznem.

- Zayne… Zayne is odakint volt már, amikor Abbot közölte veled mindezt?

A borostyánszínű szempárban az arany tucatnyi, szédítő árnyalata örvénylett.

- Számít ez?

- Igen - suttogtam. Nagyon is számított, ha Zayne tudta, miért fordított hátat nekem Roth, ha tudta az igazat, de eltitkolta előlem.

A fiú jó néhány pillanatig nem válaszolt, és nekem baljósan futkosott a hátamon a hideg.

- Ez semmin se változtat, Layla - mondta végül. - Lényegében nem, mert bármi is történt, Zayne… Zayne az én helyemben ugyanezt tette volna. - Vonakodó tiszteletet olvastam ki a szeméből. - Ezt biztosan tudom.

Túl sok minden kavargott a fejemben. Jó néhány másodpercig megkukulva ültem, totálisan elképedtem. Az agyam túlterhelődött. Alig bírtam felfogni mindezt.

Roth haloványan mosolygott, miközben felállt, és megfogta a karomat.

- Na, gyere! Irány a fürdőszoba.

Mintha robotpilótára kapcsoltam volna, azt se tudtam, mit kezdjek magammal. Roth fölsegített az ágyról, ám az első lépésnél majdnem orra buktam. Úgy remegett a lábam, akár egy újszülött csikóé, de Roth megtartott.

- Nyugi, itt vagyok, vigyázok rád - mondta. - Mindig.

Mindig. A szó úgy pattogott bennem, mint egy pingponglabda.

Miután bekísért a mosdóba, Roth elment, hogy tiszta holmikat hozzon nekem a hálóból. A fürdőszoba igazán szuper volt: a tágas, pazar helyiségben külön kád és zuhanyozó közül választhatott az ember. Megláttam magamat a tükörben. Elkerekedett szemem irreálisan nagynak tűnt sápadt arcomon. Még mindig látszottak a bőrömön Zayne karmának halvány vonalai. A nyakam körül rikító piros csík húzódott. Lehámoztam magamról a felsőmet, és most először szemügyre vettem a sebet a hasamon.

Megborzongtam.

A köldököm fölött már begyógyult a bőr, de élénk rózsaszín és ráncos volt. Egy átlagember biztos, hogy elvérzett volna egy ilyen sebtől. Engem is csak az mentett meg, hogy Nicolai és Dez közbeavatkoztak. Remegő kézzel lerángattam a többi, mocskos holmimat is, aztán beálltam a zuhany alá. Addig maradtam a vízsugár alatt, amíg remegni nem kezdett a lábam - vagyis mindössze néhány percig.

Lecsutakoltam magamról a koszt, izzadságot, vért és minden mást, amire gondolni sem akartam. Alig álltam a lábamon, miközben törülközőt tekertem magamra, aztán megpróbáltam felitatni a hajamból a víz nagy részét, de pár másodperc után feladtam.

Roth ekkor kopogtatott.

- Bejöhetek már?

- Igen.

Pár holmival a kezében lépett be.

- Hoztam egy melegítőalsót meg egy pulcsit.

- Köszi!

Rám nézett, és a tekintete olyan hosszan szegeződött rám, hogy a fülem tövéig elpirultam. Aztán beletúrt borzas hajába, sarkon fordult, és kiment a fürdőszobából.

- A hálóban várok. Majd szólj, ha készen vagy!

Mély levegőt vettem, és lassan kifújtam. Belebújtam a holmikba, és azonnal körülölelt Roth illata: ezek csakis az ő cuccai lehettek. Amikor kiszóltam a hálószobába, hogy felöltöztem, a fiú újra megjelent, és segített visszabicegnem az ágyhoz. Annyira fáradt voltam, hogy mire a fejem a párnára hanyatlott, tudtam, jó darabig nem mozdulok meg újra.

Roth leült mellém, és előkapott egy mobilt.

- Rendelek kaját. Muszáj enned.

Nem voltam éhes, de azért tetszett, hogy így törődik velem. Körülnéztem a jókora hálóban, és annak elegáns berendezésén.

- Kinek a háza ez?

Roth felnézett a mobilról, amin épp SMS-t írt valakinek.

- Hogy őszinte legyek, lövésem sincs, eredetileg kinek a tulajdona volt, de manapság démontanya. Néha idejövök, ha el akarok szabadulni kicsit a városból. Ahogy Cayman is.

Az igazat megvallva nem is nagyon akartam tudni, mi történhetett az eredeti tulajdonosokkal.

- Pontosan hol vagyunk?

Roth visszadugta a mobilt a zsebébe, és megdörgölte csupasz mellkasát.

- A folyó túlsó partján… Elég messze az őrzők birtokától. Ez itt már Maryland, jóval az államhatáron túl. Ezen a helyen biztonságban vagyunk. A vízköpők itt tuti nem fognak ránk találni.

Csúnya és aggasztó gondolataim támadtak, de gyorsan elhessegettem őket.

- Hol van Bambi? - kérdeztem inkább.

- Jelenleg éppen a lábamra van tekeredve. Úgy gondoltam, nem bánod, ha tartja kicsit a távolságot.

- Ó! - A takaró szélét babráltam. Amikor felnéztem, láttam, hogy Roth megint engem figyel. Elakadt a lélegzetem.

Roth áthajolt a lábam fölött.

- Hamarosan itt a kaja. Miért nem szundítasz addig egy kicsit? Majd felébresztelek, ha már ehetünk.

Ki voltam merülve, de tudtam, hogy akkor sem jönne álom a szememre.

- Nem bírok aludni.

A fiú néhány pillanatig hallgatott.

- Mi jár a fejedben? - kérdezte aztán.

- Túl sok minden - vallottam be, a mennyezetre bámulva. - Például az, hogy nem maradhatok itt sokáig.

- Addig maradsz itt, ameddig csak akarsz.

A szám kis mosolyra húzódott.

- Ez nagyon rendes tőled, de tudod… Tudod, hogy nem lehet. Muszáj lesz elmennem. Fogalmam sincs, hová, de mindenképpen keresnem kell egy olyan helyet, ahol… Ahol nem vesznek körül se emberek, se őrzők. Legalábbis addig, amíg rá nem jövök, hogyan fertőzöm meg az embereket.

- Hát, akkor majd szólj, ha indulni akarsz, és elmegyünk, ahová csak szeretnél.

Ráemeltem a tekintetem.

- Te nem jöhetsz velem.

Roth a homlokát ráncolta.

- Ugyan miért nem?

- Azt az utasítást kaptad, hogy végezz velem, ha szükséges. Ha elmenekülnél velem, akkor azzal te magad is célponttá válnál, nem?

A srác felvonta a szemöldökét.

- Úgy nézek én ki, mint akit ez érdekel? Egyébként meg, szerintem már az eddigiekkel is megszegtem a nagyfőnök szigorú utasításait. És szó sem lehet róla, hogy hagyjalak egyedül lelépni. De nem ám, a pokolba is. Szükséged van valakire. Szükséged van segítségre.

- Roth…

- Figyelj, nem fogom hagyni, hogy magadra maradj a bajban. Részben az én hibám is, hogy ekkora zűrbe keveredtél. Nem voltam veled őszinte, egy csomó mindennel kapcsolatban. - Felszegte az állát. - És tudom, hogy igencsak… Elcsesztem a dolgokat kettőnk között. Hidd el, tisztában vagyok vele. Az se érdekel, ha közlöd velem, hogy inkább bújnál össze egy éj szörnnyel, mint hogy megbocsáss nekem. Akkor is kitartok melletted.

Az alkaromra támaszkodva félig fölültem.

- Szembeszállnál a pokollal… Szembeszállnál a főnököddel?

Elvigyorodott, és vállat vont. - Ja.

- Miért vállalnál ekkora kockázatot? A szemembe nézett.

- Pontosan tudod, miért. A lelked mélyén tudod.

35. FEJEZET

Kellett még másfél nap, hogy a testem rendbe jöjjön. Roth. közben végig velem volt. Még Cayman is csatlakozott hozzánk. A két démon elszórakoztatott, miközben nem engedtek fölkelni az ágyból.

Ennek keretében végignéztem velük Will Ferrell összes filmjét.

A lábadozásom alatt így, hármasban próbáltuk kitalálni, most mégis hogyan tovább. Az eddigiekből azt szűrtük le, hogy a megfertőzöttek valószínűleg többször is a közelembe kerültek, és így történhetett meg a baj - hiszen nyilvánvalóan nem smároltam le egyikőjüket sem. Ez logikus magyarázatnak tűnt Dean meg Gareth esetében, elvégre őket ismertem a suliból… Viszont nem igazán stimmelt a klubbéli nőre. Ráadásul fogalmunk se volt, hány áldozat akad még, akikről nem is tudhatunk. Nem igazán volt értelme az egésznek, de mégis kihez fordulhattunk volna a kérdéseinkkel?

Jó érzés volt - nagy megkönnyebbülés -, hogy végre akadt valamiféle tervünk, még ha nem is túl részletes vagy átgondolt. Ám a csöndes pillanatokban, amikor Roth elment egy időre, Cayman pedig a füles fotelban hortyogott, akaratlanul is eszembe jutott mindaz, amit elveszítettem.

Márpedig nagyon sok mindent veszítettem el.

Habár az őrzők végül ellenem fordultak, akkor is hosszú éveken át ők voltak a klánom, és az én esetemben ez egyet jelentett a családdal. És elveszítettem Zayne-t is, ám ha őszinte akarok lenni magammal, el kell ismernem, hogy az már jóval a végzetes csók előtt eldőlt. Valójában már akkor elveszítettem őt, amikor hagytam, hogy belevágjunk egy olyan kapcsolatba, amiről eleve tudtam, csakis rosszul végződhet: azzal, hogy Zayne-nek valami bántódása esik. Így hát odalett a barátságunk, meg vele együtt az a mélyebb kötődés is, ami az elmúlt időben kialakult köztünk, ráadásul a fiú most nyilván megvet engem, hisz elvettem a lelkéből. Biztosan undorodik tőlem, hiszen megbízott bennem, én pedig elárultam a bizalmát, méghozzá sokkal súlyosabban, mint ha pusztán megcsókoltam volna egy másik srácot, vagy ilyesmi.

Kis híján megöltem őt.

Zayne elvesztésének fájdalma nem enyhült, és gyanítottam, hogy soha nem is fog. Olyan volt ez, mintha egy végtagomat veszítettem volna el.

És a barátaim? Stacey? Sam? Velük sem vehettem föl a kapcsolatot, és még azt sem tudtam, nem fertőztem-e meg őket. Rettegtem, hogy talán igen, csak még nem mutatkoztak rajtuk a tünetek. Gyötört a bizonytalanság, hogy mi lehet velük. Egek, annyira elcseszett ez az egész!

Az ilyen sötét pillanatokban nem akartam mást, csak összegömbölyödni, és teljesen átadni magam a tehetetlenségnek. Tizenhét évesen szembe kellett néznem azzal, hogy az életem bizonyos szempontból, alapvetően véget ért. Igaz, előttem áll egy egészen új élet, ám egy olyan, amilyet soha, de soha nem terveztem.

Roth bevonult a nappaliba, kezében egy nagy tál sajtos pufival. Lehuppant mellém a kanapéra, vetett rám egy jó hosszú pillantást, majd betolt a képébe egy marékkal a sós rágcsából. Jellemző, hogy ő képes volt még nassolás közben is szexisen kinézni.

Átkozott démon.

Eléggé… feszült volt köztünk a helyzet. Sok minden hangzott el, és sok minden maradt kimondatlanul. De akárhogyan is, Roth kitárulkozott előttem, és már nem voltam teljesen meggyőződve arról, hogy azok a fájdalmasan gyönyörű szavak, amiket tőle véltem hallani, csupán a képzeletem szüleményei lettek volna. Egyszerűen csak nem tudtam, mit kezdjek azokkal a szavakkal, megbízhatok-e bennük, vagy egyáltalán beengedhetem-e őket a szívembe. Mert bizony a szívem meg a fejem momentán baromira össze volt zavarodva.

- Mi a helyzet? - kérdezte Roth, miközben benyúlt a tálba, és kivett egy jó nagy szem pufit.

Vállat vontam, és Caymanre pillantottam, aki meredten bámulta a tévét. Épp a Mi a manó ment.

Roth felkínálta nekem a pufit. Elvettem, és bekaptam. Morzsa hullott az ölembe. Na, jellemző. A fiú nem szólt semmit, és tudtam, hogy vár.

Felhúztam a lábamat, átkaroltam, és a térdemre támasztottam az államat.

- Látni akarom Stacey-t - jelentettem ki.

Lelohadt a mosolya.

- Nem hinném, hogy az jó ötlet.

- Akkor is látni akarom őt. Meg Samet is. Muszáj meggyőződnöm róla, hogy nem fertőztem meg egyikőjüket sem - magyaráztam. Ekkorra már Cayman is ránk figyelt, meglepő módon képes volt elszakadni a filmtől. - Most, hogy megint látok aurákat, meg tudnám állapítani, jól vannak-e.

- Ha már az auráknál tartunk - kezdte Roth -, szeretném, ha megint magadhoz vennéd Bambit. Igaz, hogy egy kicsit vacakol a képességeiddel, de erősebb leszel tőle.

Szívem szerint én is szerettem volna megint magamhoz venni a kígyólányt. És talán hajlandó is lettem volna rá, ám csak akkor, ha biztosan tudom, hogy nem turbózza fel a lélekelszívó képességeimet terminátor szintűre.

- Később talán majd lehet róla szó, de szerintem egyelőre fontosabb, hogy lássam az aurákat.

- Az igaz. - Cayman úgy nyújtózott, akár egy macska. - De hülyeség lenne elmenned a haverjaidhoz. Az őrzők… A klánod- Pontosán erre számítanak.

Megmakacsoltam magam.

- Lehet, de ha más nem, Stacey-vel akkor is muszáj találkoznom. Ő a legjobb barátnőm. Muszáj tudnom, nem tettem-e valami kárt benne. Nem… Nem bírom ki ezt a bizonytalanságot.

Cayman grimaszt vágott.

- Néha az a gyanúm támad, hogy részben mégiscsak szimpla ember vagy.

- Dugulj el! - szólt rá Roth, és az arcát dörgölte. - Jól van, Layla, megértelek. Elviszünk a barátaidhoz, de muszáj gyorsan lezavarnunk a dolgot, és nagyon óvatosnak kell lennünk. Aztán pedig ki kell találnunk, hová léphetnénk le innen.

Megkönnyebbülten elengedtem a lábamat. Zayne-t is nagyon szerettem volna látni, de az nem volt lehetséges. Az már soha többé nem történhet meg.

A fotelból minket figyelő Cayman nagyot sóhajtott.

- Ha már a lelépésnél tartunk… Úgy hallom, Hawaii elég király hely. Nemtőm, ti hogy vagytok vele, de személy szerint én egyáltalán nem bánnék egy tengerparti vakációt.

~ ~ ~

Másnap, pénteken elmentünk Stacey-ék házába. Mivel az anyukája dolgozott, az öccse meg késő délutánig oviban volt, be tudtunk surranni a házba, és megvárhattuk ott, hogy a barátnőm megjöjjön a suliból.

Besurranás alatt azt kell érteni, hogy előszedtem a pótkulcsot, amit Stacey mindig a hatalmas, cserepes pálma alatt hagyott a hátsó teraszon, és beengedtem magunkat a házba.

Beszívtam az alma és a sütőtök enyhe illatelegyét, az emlékezetembe vésve a kellemes aromát. Stacey anyukája imádta az elektromos illatosítókat, amiktől a házukban mintha állandóan balzsamos őszi nap uralkodott volna.

Roth a sarkamban volt, és az a sanda gyanúm támadt, hogy a hátsómat stíröli. Csupa olyan holmit „találtak” nekem Caymannel, amik igencsak különböztek a megszokott stílusomtól. Csinos ruhácskákat, olyan feszes farmereket, amiket csak fekve bírtam felrángatni, bőrgatyákat, meg egy csomó tapadós felsőt.

Ma testre simuló, fehér farmert vettem fel, hozzá szűk, fekete felsővel. Úgy feszültek rám, mintha csak a rúd hiányzott volna, hogy vetkőzni kezdjek.

Hátrasandítottam a vállam fölött. Roth felvonta a szemöldökét, a szája pedig féloldalas vigyorra görbült.

- Nem mehetnél inkább te elöl? - javasoltam.

Hangosan kuncogott.

- Az ki van zárva.

Bosszús pillantást vetettem rá, majd besiettem a nappaliba. Tudtam, hogy Stacey bármelyik percben befuthat, és ha szerencsém van, Sam is vele tart. Rothtal úgy gondoltuk, biztonságosabb, ha nem szólok előre a barátnőmnek, hogy jövünk; és féltucatszor körbehajtottunk a környéken, mielőtt három utcával arrébb leparkoltunk. Roth tartott tőle, hogy a Porschéja túl nagy feltűnést keltene, úgyhogy inkább kölcsönvette Cayman verdáját, ami egy klasszikus Mustang volt. Ja, ezzel aztán totál elkerültük a feltűnést.

Leültem a kanapé szélére, és összekulcsoltam a kezemet.

Roth megállt a díszköves gázkandalló mellett.

- Nincs kedved rosszalkodni egy kicsit? - kérdezte. - Smárolhatnánk a kanapén.

Leesett az állam.

- Vagy akár a konyhapulton is pettingelhetnénk - kacsintott rám. - Persze a hálószobába is mehetünk, de az már nem szimpla rosszalkodás volna, hanem nagyon is korhatáros program.

Az arcomba szökött a vér, a fiú pedig elnevette magát.

- Látnod kéne, milyen képet vágsz!

- Perverz vagy - mondtam, és igyekeztem megállni a vigyorgást.

Roth vállat vont.

- Ahhoz képest, hogy mi mindent vághatnál a fejemhez, messze nem ez a leggázabb.

- Viszont valószínűleg messze ez a legigazabb - motyogtam.

Megint nevetett.

Ekkor meghallottam, hogy nyílik a bejárati ajtó, és talpra ugrottam. Az előszoba felé indultam, ám Roth megelőzött. Mire én két lépést tettem, ő már a nappali ajtajában termett.

Stacey felvisított az előszobában.

- Mi a… Roth? A frászt hoztad rám!

- Bocsesz - közölte a srác lazán.

- Merre voltál? Hol van Layla? Hogyan… - Elharapta a kérdést, amikor megállt az ajtóban.

Elmosolyodtam, amikor megláttam, és egyszeriben elgyengült a lábam. Elöntött a megkönnyebbülés. Az édes, csodás megkönnyebbülés. Tisztán láttam Stacey auráját, és olyan volt, mint mindig is: szépséges halványzöld. A lelke nem volt épp patyolattiszta, de azért látszott rajta, hogy jó. Fel nem foghattam, hogy lehetséges ez, hiszen szinte állandóan együtt voltunk; de láthatóan nem lett tőlem semmi baja, és csakis ez számított.

A földre ejtette az iskolatáskáját, amint meglátott.

- Úristen, Layla, hol voltál? Halálra aggódtam magam! - Felém lendült, de föltartottam a kezem, hogy megállítsam. Értetlenül torpant meg. - Mi van?

- Ne gyere közelebb! Én… Hát, lehet, hogy nem biztonságos a közelembe jönnöd.

Stacey homlokráncolva pillantott előbb Rothra, aztán rám.

- Miért ne lennék biztonságban a közeledben? És hol a fenében voltál? Mindenki aggódott érted. Sam azt hitte, elraboltak azok a fanatikusok, Zayne meg…

- Mi van vele? - vágott közbe Roth, és odalépett Stacey-hez. Vészjósló volt a hangja. Csak úgy áradt belőle a feszültség.

A barátnőm szeme riadtan kerekedett el, és gyorsan hátrébb húzódott. Nagyot nyelt.

- Néhányszor beugrott, azt kérdezgette, nem hallottam-e Layla felől. Ennyi.

Úgy dörömbölt a szívem, mint egy ketrecben vergődő állat.

- Hogy… Jól van?

Stacey-t ez a kérdés mintha csak még jobban összezavarta volna.

- Ja, alapvetően igen. Csak zaklatott volt, mert nagyon aggódott érted. Mint én. - Rothra villant a tekintete. - Mi folyik itt, skacok?

- Mikor jött ide legutóbb Zayne? - Az a tény, hogy Roth nem vízköpőnek nevezte őt, bizonyította, mennyire vészes a helyzet.

- Tegnap is benézett, nagyjából ilyen tájban. Mindennap eljött, mióta…

Roth szentségeit, és felém fordult.

- Mondtam én, hogy ez rossz ötlet. Le kell lépnünk.

- Ácsi! - visította Stacey, és toppantott. - Senki se megy sehova, amíg egyikőtök el nem árulja végre, hogy mi folyik itt!

- Van időnk - csitítottam Rothot. - Senki se akarja ránk törni az ajtót.

- Ja, még nem. - Komoran nézett a szemembe. - Tudom, hogy te gondolni sem akarsz erre, de, habár nem hinném, hogy Zayne valaha is ártana neked szándékosan, ugyanez már nem mondható el a többiekről, akik a nyomában lesznek. Akik valószínűleg követték, valahányszor csak idejött.

- Igenis gondolok erre, Roth. Nem vagyok hülye. Tudom, hogy nem maradhatunk itt sokáig, de Stacey-nek joga van megtudni, mi folyik itt.

- Úgy ám! - csattant fel a barátnőm. - Attól még, hogy a pokol koronahercege vagy, most tedd le szépen a feneked, és dugulj el, amíg átdumálom ezt az öribarimmal, jó?

Roth szemöldöke a homlokáig szaladt, aztán a srác elnevette magát.

- Az a mázlid, hogy csíplek.

- Engem mindenki csíp - feleselt Stacey. Aztán mély levegőt vett és rám nézett. - Mi történt?

- Azt hiszem, jobb lesz, ha leülsz - javasoltam.

Egy pillanatig úgy festett, mint aki vitatkozni akar, de végül szó nélkül lehuppant az egyik fotelba. Gyorsan összefoglaltam neki a történteket, bár a ketreces meg a kínzós mozzanatokat nem részleteztem. Nem igazán akaródzott felidéznem azokat az emlékeket. Mire végeztem, Stacey sápadtan, elhűlten meredt rám.

- Istenem, Layla, én… Én azt se tudom, mit mondjak. Legszívesebben megölelnélek, de kiakadnál, ha olyan közel lennék hozzád, igaz?

Az ajkamba haraptam.

- Nem tudom, pontosan hogy fertőzöm meg az embereket, de biztosan… Biztosan én vagyok a felelős.

Stacey sötét szemét elfutották a könnyek.

- Nem. Ezt nem vagyok hajlandó elhinni. Te nem lennél képes ilyesmire, még tudtodon kívül sem.

Rámosolyogtam, mindennél jobban szerettem volna megölelni.

- Köszi, aranyos vagy, de…

A fejét csóválta.

- Ennek nincs semmi értelme. Ha ez igaz volna, akkor miért nem fertőztél meg engem? Vagy Samet? Többet voltál velünk, mint bárki mással.

- Nem tudjuk - ismerte el Roth. - De megpróbálunk rájönni.

Stacey megtörölgette a szemét, szipogott, aztán az ölébe ejtette a kezét.

- Mihez fogsz kezdeni? Nem léphetsz le csak úgy!

Sajgott a hasam.

- Kénytelen vagyok, Stacey. Legalábbis addig, amíg rá nem jövök, hogyan ártok másoknak.

- Mi lesz a sulival? így nem tudsz majd leérettségizni. Még a gimit se fogod befejezni, Layla!

- Szerintem ezzel ő is tisztában van - jegyezte meg Roth kimérten. - De kösz, hogy kihangsúlyozod.

Stacey lebiggyesztette az ajkát.

- Sajnálom, de ez igenis nagy ügy. Mihez fogsz kezdeni az életeddel? Hogy fogsz…

- El fog boldogulni valahogy - jelentette ki Roth határozottan.

Felsóhajtottam.

- Még nem tudom. Talán estin leérettségizek, aztán beiratkozom online kurzusokra, amíg dűlőre nem jutok ezzel az egésszel.

Stacey felállt a fotelból, és a fejét csóválta.

- Ez így nincs rendjén.

Hát, ezzel teljesen egyetértettem. Semmi se volt rendjén.

A barátnőm elkezdett fel-alá járkálni.

- Kell, hogy legyen valami, amit tehetünk. Nem lehet ez az egyetlen…

Roth egyszer csak megdermedt, mintha sóbálvánnyá változott volna. Aztán elkáromkodta magát, és felém perdült. Máris ugrásra készen álltam, mert tudtam, hogy csakis egyetlenegy dolog válthat ki belőle ilyen reakciót.

- Mi az? - kérdezte Stacey, és körülnézett.

- Egy őrző van itt… A közelben - felelte Roth.

Ökölbe szorítottam a kezem, és borsódzott a hátam.

- Mit is mondtál, Stacey, mikor szokott Zayne beugrani?

- Általában ilyen tájban, talán egy kicsit később. - Elkerekedett a szeme. - Zayne soha az életben nem bántana téged, Layla.

- Tudom - válaszoltam, és nagyon reméltem, hogy mindkettőnknek igaza van. De fogalmam sem volt, mit gondolhat rólam most Zayne, azok után, hogy ártottam neki.

- Egy őrző azonnal tudni fogja, hogy itt vagyunk. Képes érzékelni a jelenlétünket. - Roth felém fordult, az arca elkomorult. - Ez így…

Kivágódott egy ajtó, és Stacey felsikoltott. A zaj a hátsó ajtó felől szólt, amin át mi is bejöttünk, és amit gondosan bezártunk magunk után - mintha az illető egészen idáig követte volna a nyomunkat. De tudtam, hogy Zayne mesterien ért a zárak feltöréséhez. És tudtam, hogy ő az. Csiklandozta az orromat a halovány mentaillat.

Roth egyszeriben előttem termett, de azon nyomban meg is kerültem. Eszem ágában sem volt elbújni, meghúzni magam. A torkomban dobogott a szívem. Árnyék vetült a nappali küszöbére, és már ott is állt az ajtóban Zayne.

Támadt egy olyan érzésem, hogy ha a helyiségben vagy százan lettek volna, a tekintete akkor is azonnal megtalál engem. Farkasszemet nézett velem, és az első, amit észrevettem rajta, az aurája volt. Még mindig őrizte hófehér szépségét, ám valahogy tompább lett a fénye, mint egy izzónak, ami kiégni készül. És borzalmasan nézett ki.

Olyan karikás volt a szeme, mintha tintával maszatolta volna össze a képét. Általában selymesen sima arcát borosta borította, és csak úgy sugárzott róla a feszültség. Vajon én tettem ezt vele, amikor elvettem a lelke egy darabkáját?

Zayne botladozva tett felém egy lépést, de mintha nem bírt volna ennél közelebb jönni.

- Layla… - szólt, de már ettől az egy szótól is elcsuklott a hangja. Mintha elpattant volna benne egy húr. Úgy tűnt, kicsit oldódik a feszültsége. Legörnyedt a válla.

- Követtek? - kérdezte tőle Roth.

Zayne egyre csak bámult rám, falfehér arccal, mélyeket lélegezve.

Roth felmordult.

- Követtek?!

Stacey a saját jól felfogott érdekében elhátrált pár lépést.

- Úgy érzem, nem ajánlatos kettőtök közelében lenni.

Zayne megcsóválta a fejét, és végre felelt Rothnak:

- Nem.

A válasza láthatóan nem nyugtatta meg a démont.

- Honnan tudhatnád biztosan?

- Nincs okuk követni engem - mondta az őrző, majd pislogott. - Istenem, Layla, én annyira… Annyira sajnálom.

Döbbenten kaptam a szívemhez.

- Mégis miért te szabadkozol? Hiszen minden az én…

- Tudom, mit tettek veled. - Ekkor Rothra nézett. - Bármit is tettél, bárhogyan is segítettél rajta, köszönöm. Ezt soha nem fogom tudni meghálálni. Soha az életben.

Azta!

Ez mintha még Rothot is totálisan ledöbbentette volna. Nem tett semmiféle szellemes megjegyzést, nem vágott vissza epésen. Csak bólintott. Ezután Zayne ismét rám szegezte a tekintetét. Majd megcsóválta a fejét, és nekem elszorult a szívem.

Valaki megzörgette a bejárati ajtót, mire felállt a hátamon a szőr.

- Ez nem egy másik őrző, ugye? - kérdezte Stacey. - Kétlem, hogy egy őrző vacakolna kopogással, nem igaz?

Zayne nem vette le rólam tündöklő, égszínkék szemét.

- Az őrzők tényleg nem kopognának, de mondom én, hogy nem követtek. A klán azt hiszi… Úgy gondolják, hogy Layla meghalt.

Roth vicsorgott, és agyarak villantak ki a szájából. Zayne felé lépett, és tudtam, hogy hiába van tisztában azzal, miszerint a másik fiú nem felelős mindazért, ami velem történt, a bosszúvágytól hajtva akkor is ontani akarja egy őrző vérét… Akármelyik őrző vérét.

Felé nyúltam, és elkaptam a karját.

- Ne csináld! - szóltam. - Tudod, hogy nem ő tehet róla. Ne ess neki! Kérlek!

Roth úgy meredt Zayne-re, mint aki puszta kézzel akarja kitépni a beleit. De végül elfordult tőle, és odahajolt hozzám, így amikor megszólalt, lehelete a halántékomat bizsergette.

- Csak azért kegyelmezek meg neki, mert te kérted. Csakis azért.

Zayne lehunyta a szemét. Újból kopogtattak.

- Ööö, megyek, kinyitom - mondta Stacey, aztán azt tátogta nekem: Ciki!

Roth elhúzódott tőlem.

- Elkísérlek. - Ahogy elvonult az őrző mellett, figyelmeztető pillantást vetett rá. - Ne kelljen megbánnom, hogy életben hagytalak!

Zayne a fogát csikorgatta, de egy szót sem szólt. Miután Roth és Stacey kiment az előszobába, mély levegőt vettem, bár nem igazán éreztem a hatását.

- Nem… Nem tudom, mit mondhatnék - suttogtam, és magam köré fontam a karomat. - Szörnyen sajnálom, hogy ártottam neked. Nem akartam. Tudom, hogy ettől nem lesz jobb, mert amit tettem, az…

- Elég! - szólt közbe Zayne, és megint elcsuklott a hangja. - Neked sem kell szabadkoznod, Layla. Te nem tehetsz semmiről. Nem is sejtheted… Annyi minden történt, mióta… - Elharapta a mondatot, és felém lépett. - Nem számít, mit tettél velem vagy bárki mással, tudom, hogy nem te vagy az oka ennek az egésznek. Nem lehetsz te a felelős.

- Zayne… - suttogtam, vagyis inkább esdekeltem.

- Egy lidérc van az udvarházban - folytatta, mire pislogtam. Abban sem voltam biztos, hogy jól hallottam-e. - Petr az. Geoff kiszúrta az egyik felvételen, nem sokkal azután, hogy… Istenem, azok után, amit a klánom… A klánod… Tett veled… - Nagyot nyelt, és esküszöm, hogy úgy láttam, könnybe lábadt a szeme. - Azt hiszik, meghaltál. Még Nicolai sem volt biztos benne, hogy Roth időben kimentett-e téged, de én tudtam, hogy élsz. Mert éreztem volna, ha már nem lennél, idebent. - Megpaskolta a mellkasát. - Éreztem volna, ha a szívem egy része veled hal.

Levegő után kaptam. Közeledő léptek és hangok hallatszottak az előszoba felől, majd újra felbukkant Stacey meg Roth. Mögöttük Sam magas, karcsú alakját pillantottam meg, és úgy elakadt a lélegzetem, mintha valaki mellkason rúgott volna.

Remegő lábbal léptem hátra, és az agyam egyszerűen nem akarta tudomásul venni, amit lát, pedig sehogy sem tagadhattam. A szívem megszakadt, kettéhasadt, összetört.

Zayne a homlokát ráncolva fürkészte az arcomat.

- Layla?

Forgott velem a szoba. Haloványan érzékeltem, hogy Roth odalép hozzám, és felém fordulva megáll mellettem, ám az egész lényemmel Samre összpontosítottam.

A fiú az ajtóban állt, oldalra biccentett fejjel, nehezen megfejthető, de kissé kíváncsi arckifejezéssel. Minden normálisnak tűnt rajta. Mármint, normálisnak az „új Sam” mércéjével: gondosan zilált frizura, elegáns ruha és a kicsattanó magabiztosság, ami szinte szétvetette. Sam teljesen megváltozott.

Ám ebben nem volt semmi normális.

A mosolya fülig ért, és csillogott a szeme.

- Minden oké, Layla? - kérdezte.

A hangja most már olyan hatással volt rám, mintha szögekkel döfködték volna a bőrömet. Csak kapkodtam levegő után, és egyszeriben… Jaj, istenem! Egyszeriben mindent megértettem. Gyomorforgatóan érthetővé vált az egész. Egyszerűen csak mostanáig nem bírtam összerakni a képet.

- Tudom - suttogtam elszörnyedve.

Stacey arcára értetlenkedés ült ki, miközben karba tette a kezét.

- Mit tudsz?

- Na, végre! - búgta Sam halkan. - És lőn világosság. Már legfőbb ideje volt, mert meg kell mondjam, kezdtem komolyan kételkedni az intelligenciádban, testvér.

A helyiségben dermesztő lett a hangulat, ahogy hirtelen Roth is megértette, mi történik, és mély morgást hallatott.

Sam tekintete a démonra siklott, de mintha csöppet sem zavartatta volna magát a koronaherceg által jelentett fenyegetés miatt. Én azonban teljesen kikészültem, és ha már korábban is azt hittem, hogy széthullott a világom, hát, nagyot tévedtem. De most, most aztán tényleg apró darabokra zúzódott az életem.

Samet nem övezte aura. Semmi sem vette körül. Ugyanúgy, mint Roth és minden más démon esetében, csak ürességet, a nagy semmit láttam körülötte. Rothnál azonban ez mindig is így volt. Samnél viszont korántsem.

Samnek immáron nem volt lelke.

Ó, de még ennél is többről volt szó. Egy ember nem veszítette csak úgy el a lelkét. Vagy volt lelke, vagy nem - és ha nem, akkor meghalt, lidérccé vált. Csak az élhetett lélek nélkül, aki nem volt ember. Vagy akit megszállt valami.

Zayne épp most mondta, hogy egy lidérc garázdálkodik az udvarházban. Ezek szerint Petr volt a felelős az ott történtekért. Nem én.

És ekkor eszembe jutottak a boszorkánykör anyójának szavai. Félreértettünk mindent, amit mondott. Tényleg végig az orrunk előtt volt, amit kerestünk: valaki, akivel folyton együtt voltam, aki kapcsolatba került ugyanazokkal az emberekkel, mint én. Egy bizonyos ponton még rá is hibáztam a megoldásra, akkor, miután kiderült, hogy a klubbéli nő meghalt: azt mondtam, egyedül az lehetne más magyarázat, hogy a lilin mindenhová követ engem. Ám azonmód el is vetettem ezt a lehetőséget, mert habozás nélkül képes voltam a legrosszabbat feltételezni magamról.

Paimon rituáléja mégiscsak bevált azon az éjszakán, ami mostanra mintha már egy örökkévalósággal ezelőtt lett volna. Tényleg nem a szüzességem volt az igézet kulcsa. Cayman fején találta a szöget, amikor azt mondta, hogy bármilyen testi bűn elég lehet. Paimonnak sikerült a véremet vennie, és az átmarta a padlót, lehullott az alagsorba, ahol az a gubó rejtőzött, ami szintén a rituálé része volt. A vérem volt a kulcs mindenhez.

Rádöbbentem, hogy Bambi valóban hatással volt a képességeimre, de csakis jó értelemben. Nem okozott olyasmit, hogy elszívjam mások lelkét a puszta közelségemmel. Ő csak segített nekem, mivel a borzalmas dolgokért nem én voltam a felelős. Ám ettől a tudattól nem éreztem megkönnyebbülést.

- Mindenki azt hitte, hogy te vagy a bűnös. Mindenki, beleértve a klánodat, meg életed szerelmeit - nevetett Sam, és ez a hang a régi volt. Tényleg a saját nevetése volt, ám ebben a bőrben már nem az a fiú lakozott, akit ismertem. - Még te is saját magadat hibáztattad. És ez igazság szerint eléggé szomorú. Hogy lehet valakinek ilyen kicsi az önbecsülése?

- Sam - hördült fel Stacey, és a szívéhez kapott. Kifutott az arcából a vér. - Miről beszélsz?

A fiú pupillája elnyelte az íriszét, a szeme egy-egy darab obszidiánnak tűnt. A vonásai nem változtak. Nem, Sam nem egyszerűen elveszítette a lelkét. Nem csupán megszállta valami. Ennél sokkal rosszabb volt a helyzet. Mert az, ami előttünk állt, már nem Sam volt. Már jó ideje nem volt az. Sam volt a lilin.

*

A Komor elemek-sorozat folytatódik a trilógia következő, utolsó részében, amiben eldől Layla jövője…

De addig is, lapozz tovább, hogy elolvashass egy különleges, kiegészítő jelenetet Zayne szemszögéből!

[Bónusznovella]

Megnézhetem?

Layla eliszkolt tőlem, szó szerint futva menekült.

Az ajtóra bámultam, ellenálltam az ösztönös késztetésnek, hogy üldözőbe vegyem. Ez az alapvető igény bennem volt, a lényemből fakadt, hiszen ezt tették az őrzők, ha valami elszaladt előlük; ám ennél sokkal erősebb vágy is fűtötte az üldözői ösztönömet, olyan sürgető akarat, aminek semmi köze nem volt a természetemhez.

Sem Layla természetéhez.

És momentán a legkevésbé sem érdekelt, hogy a lány mit keresett valójában az apám dolgozószobájában.

Jó, talán nem fejvesztve menekült, de akkor is otthagyott engem, és ez csöppet sem volt az ínyemre. Nem rémlett, hogy azelőtt is előfordult volna már ilyen. Azelőtt, hogy… Mielőtt belépett volna a képbe Roth.

Ja, ez egyáltalán nem volt ínyemre.

Hátralöktem a hajamat az arcomból, és nagyot sóhajtottam a néma szobában. Önkéntelenül felvillant a lelki szemeim előtt Layla alakja, egy szál melltartóban. Nem mintha nagy erőfeszítést tettem volna, hogy elűzzem a gondolataimból ezt a képet. A nap minden másodpercében ez járt a fejemben, mióta csak rányitottam így a lányra.

Istenem, olyan… Olyan gyönyörű volt! Persze nem kellett gyakorlatilag félmeztelenül látnom őt ahhoz, hogy rádöbbenjek erre: már rég tisztában voltam vele.

A tekintetem a mennyezetre villant, a lány szobája felé.

Még öt másodperc se kellett, hogy felérjek az emeletre, és Layla hálószobájának küszöbe előtt álljak. Nem vacakoltam kopogással, egyszerűen csak belöktem az ajtót, és megláttam a lányt. Megint sikerült tökéletesen időzítenem.

Levetette a kardigánját meg a zokniját, és nem volt rajta más, csak rövid pizsamanadrág meg egy olyan vékony atléta, aminek a viselése igazán törvénybe ütköző kellett volna, hogy legyen. Miközben néztem őt, forróság izzott fel a bőröm alatt, de nem úgy, ahogy az átváltozás előtt szokott. Nem, ez egészen másfajta lángolás volt: hevesebb és mélyebb.

Átléptem a küszöböt, és karba tettem a kezemet.

Layla karja megrebbent, mintha utánozni akarta volna a mozdulatomat.

- Most meg mit akarsz? - kérdezte.

Heves hangja dacára nem érzékeltem a szavaiból igazi bosszúságot. Sokkal inkább hangzott… Értetlennek. Zavarodottság áradt belőle, és ez meghökkentett.

- Semmit - válaszoltam. Mielőtt megálljt parancsolhattam volna magamnak, az ágyhoz léptem, és leheveredtem. Kinyújtóztam, és megpaskoltam magam mellett a lepedőt, miközben kalapált a szívem. - Bújj ide!

- Zayne… - Layla láthatóan egyre értetlenebb lett, miközben rózsás ajkát kissé eltátva bámult rám. - Tök idegesítő vagy ma éjjel.

Ebben igaza volt.

Tudtam, mennyire szokatlan ez az egész, de… De egyszerűen nem bírtam már távol tartani magam tőle. Pokolian elegem volt abból, hogy egyáltalán megpróbáljam.

- Te minden éjjel tök idegesítő vagy - vágtam vissza, és ismét megpaskoltam az ágyat. - Ne viselkedj már ilyen furán, Layla! - Csak nem mozdult, úgyhogy felvont szemöldökkel méregettem. - Jössz már?

Eltelt újabb öt másodperc. Úgy döntöttem, ha még öt másodpercen belül nem mozdul meg, lelépek.

Layla megmozdult.

Halk sóhajt hallatott, és bebújt mellém az ágyba. Egyszeriben alig bírtam nyelni. Már vagy milliószor csináltunk ilyet, ám ez a mai éjszaka más volt. Most minden más volt.

Muszáj volt összeszednem magam.

- Csini a pizsinacid - jegyeztem meg.

- Befognád végre?

Halkan kuncogtam.

- Nagyon harapós kedvedben vagy. Tényleg ennyire haragszol a süti miatt?

Az oldalára fordult, és a szánk közvetlen közel került egymáshoz. Ritkán hagyta, hogy ilyen közel kerüljek hozzá, és abban sem voltam biztos, most érzékeli-e egyáltalán, mennyire magához engedett. Az arcát fürkésztem, a pillantásunk találkozott és összeforrt.

Váratlanul eszembe jutott a legelső alkalom, amikor tudatosult bennem, mit érzek Layla iránt: hogy sokkal erősebb kötelék fűz hozzá, mint amit apám elvárt… Mint amit az egész klán elvárt. Március 23-án történt, azon az estén, amikor az udvarház alatti edzőteremben a védekező technikákat gyakoroltuk. Layla egész este nem figyelt oda az edzésre. Tudtam, hogy máshol jár az esze, mert koncentrálás helyett folyton… Hát, folyton a számat bámulta, miközben magyaráztam neki. Egy ideje már érzékeltem, hogy másként néz rám, és óriási erőfeszítéssel igyekeztem még csak nem is gondolni arra, mit jelenthet ez, nem tudomásul venni vagy megbirkózni vele, mert úgy gondoltam, helytelen. Nem Layla démoni származása vagy a képességei miatt, hanem azért, mert mindig is az én feladatom volt gondoskodni a biztonságáról. Márpedig a korántsem diszkrét bámulása, és az, ahogy időről időre elpirult, határozottan nem volt biztonságos.

Azonban az edzés után Layla tett valamit, amit már ezerszer. Összekulcsolta az ujjait az enyémekkel, és megszorította a kezemet. Találkozott a pillantásunk. Azt sem tudtam, mi történt. Egyszeriben lepergett a lelki szemeim előtt az egész közös életünk, kettőnk összefonódó története. És miközben én is megszorítottam az ő kezét, semmi másra nem tudtam gondolni, csak arra, hogy ez a finom szorítás olyan érzés, mint egy csók. És ez az érzés rohadtul megrémített, mert akkor pontosan ezt is akartam: megcsókolni Laylát.

Ez majdnem két évvel ezelőtt volt.

És még mindig ezt akartam.

Layla elhúzódott tőlem, és a hátára fordult.

Vajon ő is érezte kettőnk között a változást? És a közös múltunk súlyát? Érezte, hogy a jövőnk iránya új fordulatot vett, és ezen egyikünk sem tud változtatni - se mi, se apám, se a klán? Vajon még maga Roth sem változtathatott rajta? Vagy mégis változott az irány, legalábbis Layla számára?

Egyszeriben pánik öntötte el a szívemet. Mi van, ha Layla érzései már meg is változtak, a démon miatt? Mi van, ha már késő? És bármennyire gyűlöltem ennek még a gondolatát is, a lelkem mélyén meg tudtam érteni. Talán túl sokáig vártam. Magától értetődőnek vettem a vonzalmát… Akárcsak a szépségét, a kedvességét, a belém vetett, rendíthetetlen hitét. Mindent magától értetődőnek vettem vele kapcsolatban.

Hirtelen kiszáradt a szám.

- Mi a baj, Laylababa? - kérdeztem tőle.

- Semmi - válaszolta suttogásnál alig hangosabban.

- Francokat. - Az alkaromra támaszkodva félig fölemelkedtem, hogy lenézhessek rá. Ez rossz ötlet volt. Vagy talán jó. Alig maradt köztünk tér, és miközben a tekintetem Layla kipirult arcára siklott, majd atlétája mély kivágására, az ujjbegyeim bizseregtek a vágytól, hogy megérinthessem, hogy…

Pislogtam, és elhomályosult látásom kitisztult. Alig hittem a szememnek, de tényleg azt láttam, amit az imént látni véltem. Nem először vettem észre, hogy Bambi előszeretettel heverészik Layla testének egy olyan részén, ahol démoni famulusnak semmi keresnivalója.

Ráadásul nem ez volt az első eset, hogy azon kaptam magam, miszerint egy démoni famulusra irigykedem… Pedig mennyire elcseszett már ez?

Ám ahogy a tekintetem követte a kígyó vonalát - azaz Layla mellének vonalát -, még én is kénytelen voltam elismerni a tényt, miszerint ez az átkozott tetoválás tagadhatatlanul szép.

- Nagyon szereti azt a helyet, mi? - kérdeztem rekedten.

- Ja. Gondolom, jó puha. - Layla levegő után kapott, ahogy rádöbbent, mit mondott, így a mellkasa csábosán megemelkedett. - Egek - nyögte. - Néha igazán be kéne fognom a…

Az állára nyomtam a mutatóujj amat, és mohó éhség lett úrrá rajtam, mintha karmokkal mardosott volna. Olyan erővel tört rám a vágy, hogy az szinte ijesztő volt.

- Érthető, ha ennyire szeret ott lenni. - Azt akartam, hogy… Basszus, pontosan tudtam, mit akarok. - Lefogadom, hogy tényleg jó… puha.

Nagy erővel levettem a szemem a tetoválásról, és inkább a nyakláncra meg a ráfűzött gyűrűre összpontosítottam, ami Layla pírral elfutott bőrén nyugodott. Odanyúltam a nyaklánchoz, végigfuttattam az ujjamat a hűvös szemeken.

- Miért tartottad meg ezt a láncot? - kérdeztem.

Eltelt egy pillanat.

- Nem… Nem is tudom - felelte.

Hazugság. Jól tudtam, miért őrizte meg. Az anyjára emlékeztette. Meg arra a rohadék hercegecskére, akivel tele volt a tököm.

Úgy döntöttem, hogy gondolni se akarok most arra a nyavalyás démonra. Követtem az ujjaimmal a lánc vonalát, Layla finom kulcscsontjáig, azután a gyűrű sima karikájáig. Ehhez a ponthoz érve egy pillanatig haboztam, zakatolt a szívem.

Amit ezután tettem, az lehet, hogy nem volt a legbölcsebb döntés. Mérget vettem volna rá, hogy az a kígyó nincs túlzottan odáig értem, de már egyáltalán nem tudtam uralkodni magamon. Ujjaim végigsiklottak a lány bőrén, egyenesen oda, ahol Bambi feje nyugodott.

Félig-meddig arra számítottam, hogy a famulus leválik Layla bőréről, és a képembe harap. Ezért hát igencsak meglepődtem, amikor Bambi megmozdult, de nem támadóan, hanem épp ellenkezőleg: mint aki élvezi az érintésemet, és még jobban a kezem alá akar simulni.

Csak ekkor fogtam fel, hogy nemcsak a démoni famulushoz érek hozzá, hanem egyben Layla testéhez is - méghozzá nem akárhol és hogy a bőröm szinte lángol. Remegés futott végig megfeszült testemen, miközben ismét a lány szemébe néztem. Fakó, borzongató tekintete megbabonázott. Ez már jó ideje igaz volt, de most olyasvalamit láttam meg ebben a szempárban, amit még soha: tüzet. Megcirógattam a kígyó orrát, és meglepett, hogy milyen tapintású. Ez szintén… Meghökkentett, és kis vigyort csalt az arcomra. Nem ütött el annyira Layla bőrétől, mint gondoltam volna, habár azért érezni lehetett, hogy a testére tapadó, különálló lény. De talán csak azért érzékeltem ezt, mert tudtam, mit rejt valójában a tetkó.

- Másmilyen érzés, mint amire számítottam. Kicsikét durvább, mint a bőröd, de alapvetően tényleg olyan, mint egy tetoválás. - Ezt mindenképpen meg kellett jegyeznem, pedig akkora hülyeségnek hangzott, hogy legszívesebben a falba vertem volna a fejem. Hiszen ezzel nyilván Layla is tisztában volt. Biztosan megérintette már a saját tetkóját.

Magamba fojtottam a nyögést, ahogy ez a kép felvillant a lelki szemeim előtt. Tudtam, hogy ezt se fogom egyhamar kiverni a fejemből.

Layla lehunyta a szemét, és még jobban elnyílt az ajka. Isten az égben és démonok a pokolban, megesküdtem volna rá, hogy nincs a szájánál édesebb dolog az egész világon.

- Élvezi ezt Bambi? - kérdeztem.

Pillanatnyi habozás után Layla bólintott.

A következő szavak gondolkodás nélkül buktak ki belőlem:

- És te élvezed?

Erre kipattant a szeme, és figyelte, ahogy ujjaimmal követtem mellének domborulatát, egészen atlétájának csipkeszegélyéig.

Látni akartam… Nem is, muszáj volt látnom az egészet, Layla teljes valóját, azt, akivé mostanra lett. De vártam. Úgy gondoltam, hogy a kérdésemben eléggé nyíltan benne van minden. Biztos voltam abban, hogy ha igent mond, akkor tudnia kell, mit érzek iránta. Még soha, senki más iránt nem éreztem ehhez foghatót. Persze, megismertem már a vágy borotvaéles mardosását, ám Layla esetében a vágy valami sokkal erősebbel keveredett.

Ám azzal is tisztában voltam, hogy ha nemet mond, akkor el kell húznom innen. Megesküdtem magamnak, hogy ha a lány elutasít, rögtön lelépek, még akkor is, ha úgy érzem, belehalok.

Layla nem utasított el.

- Igen - suttogta, de az érzékeim számára mennydörgésként szólt a hangja, minden sejtem és szervem beleremegett.

Levegő után kaptam, nem bírtam tovább várni. Tisztára olyan voltam, mint egy gyerek, aki a karácsonyfa alatt felhalmozott ajándékokat bámulja. Nem tudtam uralkodni a türelmetlenségemen. A lány szemébe néztem, hezitálás bármi jelét kerestem a tekintetében, miközben azt kérdeztem:

- Megnézhetem Bambi többi részét?

Kinyitotta a száját, de nem adott hangot. Hosszú, gyötrelmes pillanat nyúlt el kettőnk között, azután Layla bólintott.

Ez még a karácsonynál is jobb volt.

Az atlétája pántjáért nyúltam, és nagyon reméltem, hogy nem veszi észre, mennyire remeg a kezem. Lecsúsztattam a pántot egészen a csuklójáig, közben végig a saját ujjaimra szegeztem a tekintetemet, elodázva azt, amire mindennél jobban vágytam. A másik pántot is lehúztam Layla vékony csuklójáig, majd gyors hálaimát rebegtem magamban, mielőtt lázas tekintetem a lány törzsére siklott.

Elakadt a lélegzetem, és hirtelen elgyöngüli a karom. Úgy éreztem, alig bírom megtartani magam. A pillantásom Bambi vonalát követte, de nem igazán láttam a kígyó alakját. Csakis Laylát láttam és az emlékezetembe véstem felsőtestének minden gyönyörűséges négyzetcentiméterét.

- Layla… - Mindössze ennyit bírtam kinyögni.

Még soha életemben nem láttam ehhez fogható szépséget. A démoni tetoválás és a lány mennyei teste döbbenetes párosítást alkotott.

Nem bírtam megállni, hogy a tekintetem és kezem még lejjebb vándoroljon Bambi nyomán, Layla csodálatos domborulatain. A lány megmozdult, homorított az ujjaim alatt, miközben lassan követtem a kígyó teljes hosszát, egészen odáig, ahol a teste Layla bordái köré tekeredett. A lány bársonyos bőrét cirógatva, a zihálását hallgatva, és látva, amint homorítva igyekezett a lehető legközelebb simulni hozzám, úgy éreztem, menten elveszítem a józan eszemet.

De mit számított az?

Már úgyis elveszítettem a szívemet-lelkemet: rég Layláé volt mind a kettő.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Layla és barátai nem lehetnének itt a következők közreműködése nélkül: Margó Lipschultz, a hiperszuper szerkesztőm; Natashya Wilson, a kiadói szerkesztők gyöngye; Jennifer Abbots, minden sajtosok legsajtósabbika, aki ráadásul szintén JLA; valamint a Harlequin TEEN csodálatos csapatának teljes egésze, a korrektoroktól a marketingesekig. Hálás köszönetem illeti mindegyiküket.

Köszönöm K. P. Simmonnak, hogy olyan príma PR-os, és Stacey Morgannek, hogy segít megőrizni a józan eszemet. Hálás vagyok, amiért enyém a világ legügyesebb ügynöke: Kevan Lyon, te vagy a csúcs! Nem is beszélve Taryn Fagernessről és Brandy Riversről, akiktől szintén eldobom az agyamat.

Örök hálám mindazoknak, akik a maguk módján mind-mind a támaszaim voltak, és akik nélkül valószínűleg megőrülnék: Laura Kaye, Molly McAdams, Tiffany Bung, Tiffany Snow, Lesa Rodrigues, Dawn Ransom, Jen Fisher, Vi (Vee!), Sophie Jordán, és hűha, még sorolhatnám, de lefogadom, hogy már mindenki kezdi unni.

Végezetül, ám legelsősorban, nagyon szépen köszönöm nektek, az olvasóimnak! Nélkületek mindez nem lett volna lehetséges. De nem ám.

MÉLTATÁSOK

„Armentrout remekül egyensúlyozza a romantikát és az izgalmat, szívesen látott adalékként humorral fűszerezve a történetet Roth frappáns megjegyzéseivel, valamint Layla szarkasztikus belső kommentárjával… A hangulat egyre forrósodik, és a könyv remek csattanóval ér véget.”

- Kirkus Reviews

„A Komor elemek-sorozat második része egyszerűen fantasztikus, fordulatos és lebilincselően izgalmas. Csak dicsérni tudom Armentrout eddigi egyik legjobb művét, és ki merném jelenteni, hogy a termékeny szerző összes sorozata közül ez viszi el a pálmát. A folytatás egy pillanatra sem válik vontatottá, a történetet folyamatos akció és lendületes dráma tölti meg. Ezt a könyvet bizony komoly kihívás letenni. Layla egyre bonyolódó szerelmi élete és egy mindent megváltoztató, meglepő csavar garantálja, hogy a könyv kiérdemelje a lehető leglelkesebb ajánlást!”

- Susannah Balch, RT Book Reviews

„Jennifer L. Armentrout többi könyvéhez hasonlóan a Komor elemek második része sem okoz csalódást… A cselekmény pergő és feszült… A történet tele van fordulatokkal és csavarokkal, amik teljesen váratlanul érik az olvasót. Ez Armentrout egyik legjobb könyve, ha nem egyenesen a legjobb. A szereplők reálisan kidolgozottak és épp megfelelően esendőek. Armentrout eléri, hogy olvasói egészen a könyv legvégéig találgassanak, és egyrészt elégedettek legyenek a befejezéssel, másrészt viszont alig várják, mikor vehetik végre kézbe a sorozat lezáró kötetét.”

- Jen Lamoureux, Hypable